Rembrandtův portrét

Christopher Hyde

(2009)

Hodnocení:

*

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Mladou archeoložku Finn Ryanovou, která pracuje pro londýnskou aukční síň, potká nenadálé a velmi nepravděpodobné štěstí. Společně s pohledným mladým šlechticem Billym Pilgrimem zdědí dům v Amsterdamu, nákladní loď plavící se při březích Bornea v jižním Pacifiku a obraz – podle všeho padělek Rembrandta. Padělek však skrývá pravý Rembrandtův portrét, v němž se zase ukrývá klíč k rozluštění záhady staré celá staletí. Finn a Bill však nejsou jediní, kdo vědí, co všechno je v sázce – a co čeká na vyzvednutí na dně jižního Pacifiku. Finn a Bill pronásledovaní bezohlednými dobrodruhy se proti své vůli ocitají ve víru honby za zapomenutým pokladem, který jim může jednou provždy změnit život, ale kvůli němuž o život mohou také v jediném okamžiku přijít…

REMBRANDTŮV PORTRÉT

PAUL CHRISTOPHER

Autor, píšící pod pseudonymem PAUL CHRISTOPHER, je Kanaďan, vlastním jménem Christopher Hyde. Napsal pět románů, z nichž zatím jeden vyšel česky: Michelangelův zápisník (2006).

Mladou archeoložku Finn Ryanovou, která pracuje pro londýnskou aukční síň, potká nenadálé a velmi nepravděpodobné štěstí. Společně s pohledným mladým šlechticem Billym Pilgrimem zdědí dům v Amsterdamu, nákladní loď plavící se při březích Bornea v jižním Pacifiku a obraz – podle všeho padělek Rembrandta. Padělek však skrývá pravý Rembrandtův portrét, v němž se zase ukrývá klíč k rozluštění záhady staré celá staletí.

Finn a Bill však nejsou jediní, kdo vědí, co všechno je v sázce – a co čeká na vyzvednutí v hlubinách jižního Pacifiku. Finn a Bill pronásledovaní bezohlednými dobrodruhy se proti své vůli ocitají ve víru honby za zapomenutým pokladem, který jim může jednou provždy změnit život, ale kvůli němuž o život mohou v jediném okamžiku přijít…

Přeložila Tamara Vosecká

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2009

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2007 by Paul Christopher

All rights reserved.

Z anglického originálu Rembrandt’s Ghost

(First published by Signet in 2007)

přeložila © 2009 Tamara Vosecká

Redakce textu: Marie Černá

Jazyková korektura: Miroslava Pelnářová

Grafická úprava obálky © 2009 Jan Matoška

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-642-1

Americkému chlapci Gabrielovi, díky jehož zálibě

v klasice kniha Rembrandtův portrét vznikla, za nesčetné

nádherné chvíle a s přáním všeho nejlepšího

věnuje jeho dědeček, autor.

Mohou-li námořnické příběhy

bouře a dobrodružství, mráz a horko,

mohou-li škunery, trosečníci a ostrovy

bukanýři a zakopané zlato

a všechny báchorky

pěkně postaru vyprávěné

potěšit, tak jako mě kdysi těšily,

i dnešní mládež moudřejší:

Budiž a do toho! Pokud ne,

pokud mladí dnes již po nich netouží

a zapomněli na svůj vkus odvěký,

na Kingstona či Ballantynea udatného,

i Coopera s lesy a oceány:

Budiž, nechť.

A nechť i já se svými piráty skončím pohřbený

tam, kde tito muži spolu se svým dílem leží!

Robert Louis Stevenson

Poklad na ostrově

1

Fiona Katherine Elizabeth Ryanová, která se přistěhovala z New York City a pocházela z města Columbus v Ohiu, mezi blízkými přáteli a příbuznými známá jako Finn, stála u okna svého malého bytu nad restaurací na Crouch End Broadway v severním Londýně a dívala se, jak trafikant Emir na konci ulice vytahuje roletu a otevírá obchod pro první ranní zákazníky, promoklé a podmračené, čekající na chodníku před ním na zastávce autobusu.

Samozřejmě že anglická Broadway nebyla ulice plná divadel. A místní neměli přízvuk – na rozdíl od Finn. Vzdychla a polkla poslední doušek čaje, na který si uvařila vodu ponorným vařičem. Chutnal jako pražené žaludy. Bylo sedm ráno, duben, a pršelo. Jak jinak? V Londýně, když nesněžilo, tak pravděpodobně pršelo, bez ohledu na roční období.

Finn znovu vzdychla. Londýn vůbec nesplnil její očekávání. Po svých dobrodružstvích v New Yorku a loňském roce stráveném eskapádami do Libyjské pouště a do hlubin Karibského moře byla připravená pustit se do práce a studia v kulturním a kultivovaném prostředí. Kultivované prostředí očekávala v prestižní aukční síni Mason-Godwin, kde získala místo poradce klientů, a kulturu měl skýtat život ve městě, které ještě pořád považovala za světovou metropoli.

Bohužel, tak úplně to nevyšlo. Dělat „klientského poradce“ v Mason-Godwin znamenalo reprezentovat na aukčních večerech ve vysokých lodičkách a krátkých černých koktejlkách, předem vypátrat, jakou maximální sumu je potenciální zákazník ochoten v dražbě nabídnout a jakou má odolnost vůči alkoholu a jakým jměním disponuje, a přes den nosit kávu, čaj a sušenky firemním papalášům, jako byl ten kašpar Ronald, výkonný ředitel Mason-Godwin.

A pokud šlo o kulturu, Finn připadalo, že Londýn má víc kaváren Starbucks než Seattle, víc KFC než Kentucky, a ještě ke všemu ve vlastní verzi. Burger s hranolky v Pick More Daisies, takzvaně kalifornské restauraci přímo pod jejím bytem, stál jedenáct liber – pětadvacet dolarů, když připočtete daň a dýško. A kromě toho platila za dvoupokoják s elektrickou plotýnkou a koupelnou na chodbě v Crouch Endu víc než za svůj útulný byteček na Manhattanu. Londýn byl zkrátka samá zlodějna.

Finn znovu vzdychla, natáhla si nepromokavou pláštěnku, vzala z poličky u dveří rozkládací deštník a šla dolů, připojit se k lidem čekajícím na autobus číslo 41 a na dlouhé harcování dolů ke vzdálené Temži a centru města.

Před více než dvěma tisíci lety na křižovatce dvou římských silnic, které se sbíhaly západně od přístavu Londinium, vznikla malá ves. Byl to původní Mayfair, pojmenovaný po venkovském trhu a pohanských slavnostech pořádaných každé jaro.

Mezi roky 1720 a 1740 celou vesnici vykoupila a dostavěla rodina Grosvenorova spolu s hrabětem z Chesterfieldu, který se proslavil tím, že nosil na kabátech sametové límce a vynalezl moderní polstrovanou pohovku. Do roku 1800 se z Mayfair stala nejmódnější obytná část Londýna, plná vznešených sídel postavených na desítkách dlážděných ulic.

Do přelomu nového tisíciletí tato čtvrť prošla mnoha přerody; při bombardování za druhé světové války utrpěla několik zásahů, osudové krachy na burze přinesly rozdělení paláců na byty a ekonomický rozkvět změnil budovy na hlavních ulicích v nejdražší adresu na světě, nájem tu platil každý od Fortnum and Masons až po značky Prada a Dolce & Gabbana.

V samém středu toho všeho najdete Cork Street, jeden dlouhý blok, který se táhne mezi Clifford Street a Burlington Gardens, co by kamenem dohodil od Piccadilly, a končí u východu z Burlington Arcade, kde si James Bond kupoval pera Mont Blanc, a za rohem od obchodu, kde si dopřával své ručně balené cigarety.

Na Cork Street je třiadvacet galerií, kde se prodává všechno od starých holandských mistrů po Basquiatovy klikyháky a křehké kresby Keithe Haringa. Na necelých dvou stech metrech se tam tísní umělecká díla v hodnotě více než miliardy dolarů – podle naivity kupujících – od všech významných světových umělců, živých či mrtvých. A v samém středu toho všeho, v Cork Street číslo 26-28, sídlí Mason-Godwin, aukční síň s výtvarným uměním založená roku 1710, třicet dva let před tím, než v Sothebys pořádali první dražbu starých knih, na které stržili necelých dvě stě liber – čímž se ředitelství Mason-Godwin chlubí, sotva k nim někdo strčí nos a je ochoten to poslouchat.

Dům původně patřil firmě dekoratérů a výrobců nábytku, kteří se specializovali na zákazníky s titulem před jménem. Tento podnik však nevyhnutelně zkrachoval, vzhledem k politováníhodnému zvyku ctihodných zákazníků neplatit účty včas, pokud vůbec někdy. Poté došlo k rozdělení dílen a skladů na byty pro bohaté a později na kanceláře pro méně bohaté. Deset let před druhou světovou válkou koupil nemovitost pár cukrářů, kteří spolu tajně žili, a z domu udělali čokoládovnu s prodejnou, kde vyráběli proslulé hořko-mléčné bonbony s mátovou náplní, známé pod názvem Minto-Bits Turnera & Townsenda.

Těmto dvěma pánům a jejich podniku se dařilo, dokud nepřišla válka, která znamenala konec náplní. Cukr byl záhy na příděl a lidé měli v letech 1939 až 1945 na práci důležitější věci než vyrábět nebo konzumovat Minto-Bits či podobně populární bonboniéru Hinto Minto. Firmě Mason-Godwin se ovšem dařilo výborně, před válkou, během války i po válce, kdy nakupovala se stejnou horlivostí od okupovaných jako od tyranů, většinou přes švýcarské prostředníky. V roce 1946 Mason-Godwin, která se topila v penězích a neprodaném inventáři a snažila se expandovat, skočila po domu v Cork Street, který tak nastoupil svou cestu ke slávě potřísněnou barvami. A zbytek každý znal. Všechny tyto informace, s výjimkou detailů o sexuální orientaci Turnera a Townsenda a o předválečném a poválečném trhu s uměním ve Švýcarsku, stály v informační brožuře, kterou Finn dostala po nástupu do firmy.

Aukční síň Mason-Godwin, která už více než sto let v osazenstvu žádného Masona ani Godwina neměla, nebyla tak velká jako Sotheby’s nebo, bože chraň, jako ti nafoukaná Christies, ale zato si udržela čistý štít. Odjakživa obchodovala s uměním, na rozdíl od Sotheby’s, kteří prodávali kdeco, od nemovitostí po staré hodinky, či Christies, kteří se nedávno snížili k dražbě rekvizit ze starých televizních filmů, včetně uniformy kapitána Jean-Luca Picarda z první série Star Trek Next Generation, na které byly dosud autentické skvrny od potu Patricka Stewarta. V Mason-Godwin se, podle Ronalda, řídili mottem Ars gratia artis – Umění pro umění – sto let před tím, než vůbec existovala MGM, která je má ve znaku.

V přízemí staré budovy s georgiánským průčelím sídlila malá, elegantní recepce zařízená starožitným nábytkem a pravidelně obměňovanými soubory působivých, ale relativně nevýznamných obrazů malířů Královské akademie z devatenáctého století, které měly případnému kupujícímu nebo prodávajícímu ukázat, že Mason-Godwin rozhodně nejsou do větru a své poslání prodat jeho obrazy berou velmi vážně. Za recepcí následovala předváděcí galerie s bílými stěnami, bodovými světly a hrstkou uniformovaných hlídačů, aby bylo zřejmé, jak je v Mason-Godwin bezpečno. V zadní části budovy byl ohromný, prostorný sál, kde kdysi sídlila výrobní hala čokoládovny Turner & Townsend a kde, jak by Finn mohla odpřisáhnout, dosud slabounce voněly Minto-Bits. To byla vlastní aukční síň, neboli, jak říkali firemní vtipálci, prachárna. Vlevo byla řada aparátů na dražení po telefonu, nákladní výtahy, vpravo přípravny a uprostřed, za pódiem dražebníka, obrovské promítací plátno. V sále stálo sto padesát velmi pohodlných židlí pro zákazníky, kteří na aukčních večerech každou minutu zvedají pádélka a zvyšují ceny – a provize M-G.

V prvním poschodí, nad oddělením výzkumu, pracovala dvacítka mladíků a slečen, kteří zjišťovali původ dražených uměleckých děl, a vedle, v malé kanceláři klientského oddělení, seděla u telefonu Finn a tucet jí podobných mladých žen, jejichž úkolem bylo postarat se, aby případní zákazníci, pokud nebyli místní, měli v hotelu veškeré pohodlí a aby včas dostali katalogy. Poradci klientů občas dokonce nakrátko zahlédli umělecké dílo, které někdo přinesl ocenit, ale jejich úkolem bylo rychle je zhodnotit a odeslat zákazníka dál, do třetího poschodí, kde pracovali odborníci, vesměs se jmény jako Philoda, Felix či Alistair nebo, v jednom případě, Jemimah, kteří měli doktoráty ze škol, jako je Edmund Hall na Oxfordu či Trinity College na Cambridgi. Čtvrté, páté a šesté poschodí byla vyhrazena pozemštějším součástem obchodu s uměním, jako je čištění, restaurování, rámování a skladování inventáře firmy Mason-Godwin.

Finn, jak se brzy ukázalo, přijali jako klientskou poradkyni pro americké zákazníky, kteří se v Londýně často cítili poněkud nesví, a oceňovali její povědomý středozápadní přízvuk. Kromě toho měla jako klientská poradkyně další plus: byla výrazně krásná. Zdálo se, že tělo modelky, irské rysy, zelené oči a dlouhé zrzavé vlasy jsou daleko podstatnější než znalost umění či formální vzdělání v tomto oboru. To, že získala titul bakaláře antropologie a magistra dějin umění na Newyorské univerzitě a že rok studovala ve Florencii, bylo naprosto vedlejší. Stala se nablýskanou součástí dobře promazaného mechanismu, který shrábl zhruba dvacet procent z odklepnuté ceny prodávaného uměleckého díla a přibližně dvacet procent „kupní ceny“ od každého nového majitele.

Například jeden Jean Dubuffet, šedesát na devadesát, olej a email na plátně, prodaný za 111 000 amerických dolarů, stál kupujícího ve skutečnosti 140 000 dolarů, protože M-G si na začátku připočetla provizi, což prodávajícího stálo dodatečných 28 000 dolarů, jelikož komise z prodeje se vypočítává z konečné částky. M-G tedy za to, že jednoduše seznámila kupce s prodávajícím, celkem vydělala 56 000 dolarů, čili skoro polovinu z odklepnuté částky. A to nemluvíme o prodeji katalogů, na kterých se také slušně vydělávalo. Bylo to podobné, jako kdyby lidem prodávali jejich vlastní nákupní seznam; kolem katalogů navíc bujel černý trh a doručovaly se přednostní výtisky „vybraným klientům“ – „vybraný“ přitom znamenalo každý, kdo o to požádal a byl ochotný připlatit si tučnou prémii, aby katalog dostal se čtrnáctidenním předstihem.

Toto tedy bylo jemné balancování dražitelů umění, fikané, nestydaté triky, přesvědčování prodávajícího, že už dotyčnou věc nepotřebuje, a kupujícího, že ji musí mít za každou cenu. Čím vyšší, tím lepší.

Když konečně obě strany získají dojem, že mají, co chtěly, pravděpodobně je aukční síň přesvědčí, aby si vyměnily role, z kupce se stane prodávající a z prodávajícího kupec; tento tanec může trvat celý život, někdy i déle, a umělecké dílo přitom pokaždé projde seznamem kontaktů a klientů M-G, která z něj vymáčkne provizi.

Kašpar Donald se rád chlubil, že za svou kariéru v Mason-Godwin už jedenáctkrát otočil jeden Turnerův východ slunce a firmě tak vydělal více než milion liber. Jinými slovy, celé to byl podfuk. Finn za uplynulý rok zjistila, že ve světě umění není malíř a obraz nic jiného než zboží, jako pomerančový džus nebo cukrovka, a trh s uměním, stejně jako burza, je vynález asi podobně poctivý jako puch ve vichřici, jak říkával její otec.

Finn nastoupila do neohrabaně vyhlížejícího jasně červeného patrového autobusu na Euston Station, kde přesedala na metro Victoria line, které ji dovezlo až na zastávku Green Park. Zpátky na ulici vystoupila za drobného mrholení, zamířila na Albemarle Street a tam si v místním Prêt-a-Manger koupila ten největší kelímek kávy a borůvkový muffin. Se snídaní v ruce kličkovala úzkými uličkami až k diskrétně zakrytému vchodu do Mason-Godwin, kde pečlivě oklepala a zavřela deštník a teprve potom prošla mosaznými prosklenými dveřmi po rudo-černých orientálních kobercích, které pokrývaly dřevěnou podlahu dubem obložené recepce.

Bylo osm ráno a po hodině strávené v přetopené londýnské hromadné dopravě, napěchované spoustou přehřátých cestujících, nebyla Finn Ryanová v dobrém rozpoložení. Na náladě jí nepřidal ani pohled na kašpara Ronalda, který stál u vyřezávaného psacího stolu z období Ludvíka XV., sloužícího jako recepce, a švitořil s Doris, tuctovou semetrikou, se kterou se musel střetnout každý, kdo vstoupil do posvátných prostor Mason-Godwin.

Pravé jméno kašpara Ronalda bylo Ronald Adrian DePanay-Cottrell, jinak také Ronnie a občas, za jeho zády, slečinka Ron. Ronnie tvrdil, že je příbuzný s královnou, ale nedokázal přesně vysvětlit jak. Měl afektovaný oxfordský přízvuk, doktorát z čehosi, o čem nikdy nemluvil, prořídlé černé vlasy, vlhké rty a inteligentní tmavé oči, které vypadaly, že neustále těkají. Tělo měl vychrtlé a kostnaté, jak vystřižené z komediální skupiny Monty Python, ale rozervaný vzhled Johna Cleese-Ichaboda Cranea kazily drahé polobotky z telecí kůže značky Crockett & Jones, ještě dražší proužkovaný oblek značky Anderson & Sheppard a hedvábná klubová vázanka Dege & Skinner, tmavě modrá s malými korunkami, opět připomínajícími jeho královský rodokmen, o němž měla Finn vážné pochybnosti.

Když Finn vešla do dveří, Ronnie a Doris se na ni otočili, oba s výrazem lehké nelibosti, jako kdyby je vyrušila v nějakém důležitém intimním rozhovoru. Finn okamžitě upadla do rozpaků, o což samozřejmě šlo, ale hned vzápětí rozpaky vystřídala rozmrzelost. Celá ta snobská nadutost Mason-Godwin s jejich tisíciletou arogancí anglické aristokracie už jí začínala lézt krkem.

„Ah, slečna Ryanová,“ řekl Ronnie, „přicházíte do práce, jak vidím,“ jako kdyby šla pozdě, což nešla – tedy ani ne o půl hodiny.

„Ah, pan DePanay-Cottrell,“ odpověděla s mrazivým tónem v hlase a schválně zdůraznila slůvko „pan“, jelikož dobře věděla, jak Ronnie touží po čemsi jako „výsost“ či „baron“ nebo aspoň po prachobyčejném „sir“. Tak to si tedy počká, pomyslela si Finn.

„Měla byste snídat doma, slečno Ryanová, a neměla byste drobit po pracovním stole.“

Finn si pomyslela, s jakou chutí Ronnie používá slůvka „měla“ a „neměla“. Byl neskutečně otravný.

„Neměl byste zapomínat, že cestuji hodinu přes celý Londýn,“ odpověděla Finn.

„Bydlíte v Tootingu, že? Stepney?“

„V Crouch Endu.“

„V Crouch Endu, jistě.“ Jistě, Ronnie bydlel v domě na Cheyne Walk, který kdysi obýval americký malíř James McNeill Whistler se svou slavnou matkou.

„Jisté to je,“ řekla Finn. Obdařila Ronnieho svým nejneupřímnějším úsměvem a obrátila se. Měla ho dost; nejspíš se jí kvůli němu srazila smetana v kávě.

„Žádné drobky, slečno Ryanová!“ zavolal za ní Ronnie, když už stála na schodišti.

„Kdepak!“ opáčila Finn, aniž se obtěžovala otočit. „Blbec,“ zabručela pod vousy. Vystoupala nahoru a zamířila chodbou ke své kanceláři.

2

Kancelář Finn Ryanové byla jedna z mrňavých kójí na konci místnosti bez oken, ve spleti kamrlíků a chodeb v prvním poschodí Mason-Godwin. V Anglii neříkali druhé podlaží; bylo to první poschodí, a prvnímu podlaží se říkalo přízemí, což dávalo smysl, ale stejně ji to trochu rozčilovalo. Občas si v Anglii připadala jako na první stránce Alenky v říši divů, což také dávalo smysl, protože Lewis Carroll nebylo autorovo pravé jméno, a ve skutečnosti nebyl ani spisovatel. Byl profesorem matematiky na Oxfordu.

Anglie byla zmatená země plná zmatených lidí. Podle její matky, která zemřela před necelým rokem, trpí Anglie, podobně jako zbytek Evropy, tím, že si nese břímě příliš spletité historie. Jak říkávala: „Všichni jsou tam trochu excentričtí, drahoušku. Jejich civilizace se snaží všechno co nejvíce komplikovat, od lidí po pornografii.“ O pornografii toho Finn moc nevěděla, znala jen plakátky s děvkami a popisem jejich rozličných praktik, kterými byly polepené telefonní budky, ale to o excentrických lidech byla rozhodně pravda. Došla do své kanceláře, posnídala kávu a muffin a rozhodla se pustit z hlavy Ronnieho a všechno, co představoval, tím, že se ponoří do práce.

Ten den měla civět do starých katalogů z minulých aukcí a zaznamenávat změny trendů a odhadnout počet pravidelných klientů, kteří by se mohli dostavit na příští aukci naplánovanou na konec měsíce. Aukce na konci dubna byla mizerná; místo aby se soustředili na jedno téma, jako řekněme „britští meziváleční malíři 1918-1939“, šlo o jakýsi jarní výprodej, na kterém dražili všechno od maleb „delftské školy“, patřících do neprodaného inventáře z padesátých let, až po malého Cézanna, kterého Ronnie schovával, až stoupne cena.

Inventář – nechutné slovo na aukčním trhu, ale velmi důležité. Jen málo lidí ví, jak spekulativní tento trh je. Všechny velké aukční síně fungují už stovky let stejně – nakupují obrazy a další umělecké předměty pro sebe a nikoli pro klienty a pak, když potřebují hotovost nebo je příznivá situace na trhu, část vydraží, a získají tak plnou cenu a ne jen provizi.

Tenhle duben nebyl výjimkou; více než polovina letos dražených předmětů pocházela ze skladišť v horních poschodích. Šuškalo se, že Ronnie v uplynulém roce utratil příliš mnoho peněz za obrazy pochybného původu, u kterých se dokonce dalo pochybovat o pravosti. Finn dobře věděla, že slečinka Ron nedávno koupil bustu Piera de‘ Medici z patnáctého století, údajně od Leonardova současníka Mina da Fiesole, ze které se pak vyklubal slušný padělek od Giovanniho Bastianiniho z padesátých let devatenáctého století. Rozdíl mezi těmito dvěma sochaři byl podobný jako mezi platinou a kočičím zlatem. Hodnota Ronnieho omylu se nějak musela získat zpátky. Prodat padělek jako pravého Fiesoleho by si Ronnie nedovolil, takže bustu nejspíš připíší komusi z „renesanční školy“, ale i tak značně prodělají.

V půl jedné dokončila přehled klientů ze seznamu v počítači a udělala si přestávku na oběd. Rozhodla se, že si dá v pizzerii Europa kousek pizzy, protože dušené maso v irské restauraci Mulligan’s o pár domů dál si nemohla dovolit. Pak se vrátila ke svému stolu a začala pracovat na odhadu návštěvnosti na příští aukci. Kolem čtvrté litovala, že nekouří, aby se déšť nedéšť na chvíli mohla venku nadechnout čerstvého vzduchu. Nakonec ji zachránil telefonát Doris z recepce. Kňouravý hlas recepční jí vždycky lezl na nervy.

„Máme tu návštěvu s balíčkem převázaným šňůrou. Řekla jsem mu, že neděláme odhady na počkání, ale tvrdí, že to je Jan Steen. Říkala jsem si, že bych ho mohla poslat za vámi. Hned ho poznáte, drahoušku, má na sobě příšernou mikinu s nápisem Harvard. Fialovou. A na nohou má ošoupané tenisky.“

Jinými slovy, není to ten typ, který by mohl mít pod paží holandského mistra ze sedmnáctého století. Tón Dorisina hlasu byl pohrdavý. Přehodila toho otravu na Finn.

„Je to Američan?“

„Ne, Brit. Nedal se odbýt. Ptal se po panu DePanay-Cottrellovi, ale řekla jsem mu, že se bude muset spokojit s vámi, slečno Ryanová. Postarejte se o něj, prosím.“ Doris zavěsila, aniž jí dala šanci odpovědět. Název univerzity na mikině toho muže nasměroval za Finn. Rychle se podívala do počítače, jestli nenajde nějakého Jana Steena. Našla. Malý výjev s venkovany tančícími kolem májky vydražili v aukci za necelý milion liber, což je přes milion dolarů. Jan Steen vždycky býval spolehlivá investice, dokonce už za svého života.

O dvě minuty později se ve dveřích její kanceláře objevil muž. Přesně odpovídal Dorisinu popisu: fialová mikina z Harvardu, ošoupané nikey a pod paží balíček v pomuchlaném hnědém papíře převázaném čímsi, co by každý člověk ze Středozápadu, jako byla ona, nazval motouz na balíky slámy. A kromě mikiny a tenisek měl na sobě modré džíny prošoupané na kolenou. Rozhodně to nebyl typ, který by pod paží přinesl Jana Steena nebo jiné mistrovské dílo.

Doris se ovšem nezmínila, že je znepokojivě hezký. Měl štíhlý, opálený obličej pod chumáčem vlasů sluncem vyšisovaných na blond a tělo olympijského plavce. Kromě toho měl obrovské, jasně modré oči, které přívětivě mžouraly za obyčejnými drátěnými obroučkami brýlí, jaké nosil Harry Potter. Muž byl i se svým balíčkem lehce pokropený deštěm. Neměl deštník. Vypadal o něco starší než ona, něco po třicítce.

Finn se usmála. Nic lepšího ji nenapadlo. „Co si přejete?“

„Přinesl jsem tenhle obraz,“ řekl, vytáhl balíček zpod paže a podal jí ho. Měl čistý oxfordský přízvuk – pravý, žádné nosové mumlání s kaštanem nacpaným ve tváři, o jaký se pokoušel slečinka Ron. Balíček byl obdélníkový, třicet na čtyřicet, právě tak velký, jak Steenovy obrazy bývají. Opatrně ho položil na stůl.

„Posaďte se, prosím,“ řekla Finn a ukázala na jedinou zbývající židli v kanceláři. „A mimochodem, jmenuji se Finn Ryanová.“ Znovu se usmála.

„William Pilgrim,“ řekl. „Billy. Vy jste Američanka?“

„Z Columbusu v Ohiu.“

„Goodbye, Columbus.“

„Philip Roth.“

„Jeho první kniha.“

„Ali McGraw a Richard Benjamin v hollywoodské verzi. Matka mě jednou přinutila dívat se na televizi, když to dávali.“

„No,“ řekl Billy Pilgrim s úsměvem, „myslím, že tuhle nit rozhovoru jsme už vyčerpali.“

„Ten obraz,“ pobídla ho Finn.

„Ten obraz.“ Přikývl.

Finn balíček rozbalila. Olej na plátně, nezarámovaný, plátno napnuté na rámu rezavými sponami ve tvaru půlměsíce. Šlo o zpodobení další venkovské scenérie, tentokrát s půl tuctem pijáků piva sedících na lavičce pod stromem. Právě takové, jakými se malíř proslavil. Místo podpisu byly dole iniciály JHS, Jan Havickszoon Steen.

„Moc pěkný,“ řekla Finn. Pěkný, ale ne pravý.

„Asi to není Jan Steen, že?“ zeptal se Pilgrim, kterému neušel její tón.

„Ne, myslím, že není,“ přitakala Finn.

„Proč ne? Máme ho v rodině už od pradávna. Od holandských předků. Všichni mu říkali Jan Steen.“

„Takhle velký Jan Steen by byl nejspíš namalovaný na dřevěné desce,“ vysvětlila mu Finn. „A i kdyby byl namalovaný na plátně, byl by na rámu přilepený nebo připíchnutý, ale ne připevněný sponami. A skoro určitě by musel být za ta léta znovu vypínaný a připevněný.“

„Můj bože!“

„A podpis je špatně. Obrazy podepisoval J. Steen, a ne iniciálami. A navíc jméno Havickszoon nenáviděl. Ale nemusíte zoufat,“ dodala.

„Ne?“

„Při troše štěstí to bude Keating.“

„Keating?“

„Tom Keating. Britský mistr padělatel z období po druhé světové válce. Dnes už mají jeho padělky také slušnou cenu. Specializoval se na holandské mistry.“

„Ale tolik jako Jan Steen to nehodí.“

„Tak to ani zdaleka ne,“ odpověděla Finn.

„Vidím, že toho o něm hodně víte,“ řekl Pilgrim. Nebyla v tom žádná výčitka; spíš zvědavost.

Finn pokrčila rameny. „Moje bakalářská práce z dějin umění měla dvě témata: holandský zlatý věk a renesanční malíři. Měla jsem profesora, který psal o Steenovi disertační práci.“

„Takže jste, takříkajíc, na Steena odbornice,“ řekl Pilgrim s úsměvem.

Finn se usmála. „Takříkajíc.“ Billy Pilgrim si ze svého zklamání očividně nic nedělal. Finn se dala do balení obrazu. „Jestli chcete, dám vám telefon na Courtauldův institut, můžete tam zavolat kvůli tomu Keatingovi. Podívají se na to.“

Pilgrim se zamyslel a pak zavrtěl hlavou. „Ne, to je v pořádku, slečno Ryanová. Mám ho docela rád, a jestli nemá žádnou závratnou cenu, radši si ho nechám. Pověsím ho v salonu.“

„V salonu?“ zeptala se Finn. Nevypadal jako kadeřník, ale možná měl na mysli něco jiného. V Anglii se mluví anglicky, ne americky.

„Bydlím na lodi,“ vysvětlil jí blonďák. „Zbabraný Flush.“

„Legrační jméno,“ řekla Finn, která balíček znovu převazovala provazem. „To zní jako nepovedený flám.“

Tentokrát se rozesmál Billy Pilgrim. „Je to výraz z pokeru,“ řekl.

Finn přikývla. „Jako royal flush.“

„Zbabraný flush je nedokončený royal flush – desítka, kluk, královna a král bez esa. A v mém případě je to navíc literární výraz. Jmenovala se tak loď Travise McGee, v detektivkách od Johna D. MacDonalda. Víte, já jsem psal o MacDonaldovi disertaci.“

„Na doktorát?“

„Ano,“ Pilgrim se omluvně začervenal. „Byl jsem totiž geniální dítě. Francouzská literatura na bakaláře, jak u vás říkáte, španělská na postgraduál a moderní na doktorát.“ Lehce si odfrkl. „Ne že by mi to teď k něčemu bylo. Chvíli jsem přemýšlel o učení, ale pak jsem si to rozmyslel, řekl jsem si, že se mnohem radši toulám na lodi, a takhle to dopadlo.“

Finn si uvědomila, že pracovní část rozhovoru skončila, ale chtěla se s ním bavit dál. „Kdo je ten Travis McGee?“

„Bože můj!“ vykřikl Billy. „A to jste Američanka? To je, jako kdybyste řekla, že jste v životě neslyšela o Johnu Wayneovi!“ Odmlčel se. „Vy to vážně nevíte?“

„Netuším.“

„Viděla jste film Mys hrůzy?“

„Jasně. Robert De Niro a Nick Nolte.“

„Spíš Gregory Peck a Robert Mitchum, ale to je zas jiná kapitola.“ Pilgrim se zamyslel. „Důležité je, že člověk, který napsal knihu, podle které to natočili, byl John D. MacDonald. Kromě toho napsal dalších jednadvacet příběhů s Travisem McGee. Každý měl v názvu nějakou barvu. Temnější než jantar, Zelený rozparovač, Tmavomodré sbohem.“

„A ten McGee žil na lodi Zbabraný Flush.“

„Ano. Na hausbótu. Molo F18, Bahia Del Mar, Fort Lauderdale.“

„Takže vy žijete na hausbótu?“

„Ne. Na Hout Bay 40, s výstrojí Marconi. Je to jihoafrický model, než Dix přesídlil do Virginie.“

Finn neměla nejmenší tušení, o čem to mluví, ale ochotně poslouchala. „A ten Travis McGee, o kterém mluvíme, je vymyšlená postava?“

„Ano.“

„Vidím, že o něm znáte každý detail.“

„Byl to bývalý fotbalista s pochroumaným kolenem, který na každém kroku napravoval křivdy a zachraňoval krásky v nesnázích. Robin Hood a Mike Hammer v jedné osobě. Archetyp roztomilého rošťáka v americké literatuře. Muž, kterým by v koutku duše chtěl být každý pořádný Yankee. Ideál časopisu Playboy.“

„Přesně ten typ, kterým musí každá pořádná yankeeská dívka opovrhovat,“ opáčila Finn s úsměvem.

„Asi ano,“ vzdychl Pilgrim. „Ale byl to muž své doby a měl nesmírný kulturní vliv. Takový váš Daniel Boone a Davy Crockett, John Wayne, Huck Finn a Tom Sawyer dohromady. Poslední skutečný americký dobrodruh, první velký americký antihrdina.“ Pilgrim se znovu začervenal. „Dělám vám tady přednášku.“

„Možná jste měl přece jenom učit,“ řekla Finn.

„Dobrý bože, to je děsivá představa!“ odpověděl Pilgrim. „Plná třída usmrkanců s gameboyem v tašce. To bych se zbláznil!“ Vstal. „Mám dojem, že už jsem vás zdržel dost dlouho, slečno Ryanová. Moc se omlouvám.“

„Bylo mi potěšením, pane Pilgrime, abych řekla pravdu, dobře jsem se s vámi bavila.“ Vstala a podala mu zabalený obraz. Potřásli si rukou. Jeho stisk byl teplý a silný, ale ne přehnaně mužný. Měl mozoly. Živil se rukama. To se jí líbilo. Bill Pilgrim se jí líbil. Napadlo ji, jestli by se vyplašil, kdyby ho pozvala někam na drink. Ale tohle jí nikdy moc nešlo.

„Děkuji, že jste se mi věnovala, slečno Ryanová. Byla jste velice laskavá.“ Stál a vypadal jako nemotorné děcko.

„Nemáte zač, opravdu. A jsem Finn. Slečna Ryanová zní jako učitelka z mateřské školy.“

„Mohla byste těm špuntům vyprávět o Menheer Janu Steenovi,“ řekl Billy.

„A pak jim utírat usmrkané nosy.“

„Jen to ne!“ zatvářil se náležitě zděšeně a pak se usmál, obličej se mu rozzářil a oči zajiskřily.

„Zpátky na Zbabraný Flush?“ Už nevěděla co říct a začínala se cítit jako idiot.

„Ještě ne. Mám ve městě byt. A zítra schůzku v City. Právníci a tak. Pokouším se prodat menší nemovitost na pobřeží Cornwallu.“ Nejdřív obraz, teď dům. Vypadalo to, že někam odjíždí.

„Domek?“ zeptala se Finn.

Billy přikývl. „Něco takového.“

„Vyrážíte na dovolenou?“

„Rozhodl jsem se zvednout kotvu.“

„Utéct z toho deště?“

„Doufejme.“

„A kam máte namířeno?“

„O tom jsem ještě nepřemýšlel.“

„A co by za takových okolností udělal Travis McGee?“

„Udělal by si martini s ginem a promluvil by si o tom s Meyerem.“

„S Meyerem?“

„S přítelem filozofem, kotvícím o pár doků dál v Bahia Del Mar. Měl loď jménem John Maynard Keynes.“

„Zřejmě ekonom.“

„Nejspíš ano. O tom se nikde v těch knihách nepíše.“

„Jak vystřižený z Wall Street?“

„Ano, v penzi.“

A teď už opravdu nebylo o čem mluvit.

„No…,“ řekl Bill.

„Tak…,“ odpověděla. „Výborně jsem se s vámi pobavila. Možná se ještě někde uvidíme.“ Poslední šance. Jestli na její narážku nezabere, je konec, pokračování se nekoná.

„To doufám.“ Zdvořile se usmál, trochu plaše, a pak se otočil a byl pryč. Finn ztěžka dosedla na židli. Anglický Travis McGee právě vyrazil vstříc deštivému západu slunce. A aby toho nebylo málo, o deset minut později se v její kanceláři objevil Ronnie. Vypadal jako její spolužák ze základní školy, mazánek Arthur Beandocker, při jednom ze svých astmatických záchvatů. Obličej nad uzlem drahé kravaty měl rudý jako rajče, zuřivě koulel očima a žíla na spánku mu tepala jako tympán.

„Byla tu Jeho Milost a mě nikdo neinformoval!“ Hlas měl stejně přidušený jako výraz v obličeji.

Finn na něj vytřeštila oči. „Kdo?“

„Jeho Milost, vévoda, samozřejmě!“

Finn si najednou Ronnieho představila, jak před vchodem do Mason-Godwin vítá Johna Waynea. „Tady žádný vévoda nebyl.“

„Doris za vámi poslala muže jménem William Pilgrim, je to tak?“

„Billyho. Říkal, že se toulá na lodi.“

„Ten váš Billy,“ protáhl Ronnie a otřásl se, „je lord William Wilmot Pilgrim, baron z Neathu, hrabě z Pendennis, vévoda z Kernow.“

„Představil se jako Billy. O tom ostatním se nezmínil.“

„A co chtěl?“

„Přinesl obraz, který chtěl ocenit.“

„A co jste mu řekla?“

„Myslel si, že je to Jan Steen. Ale nebyl. Byl to celkem slušný padělek.“

„Vy nejste kompetentní k tomu, abyste rozhodovala, co je Jan Steen a co padělek, slečno Ryanová. Proto tu zaměstnáváme odborníky z oboru.“

„Byl napnutý na rámu svorkami, Rone.“

„To nic neznamená! Mohl být přerámovaný!“

„Ale nebyl,“ odpověděla Finn klidně, ačkoli ji to stálo značné úsilí. „Byl na původním plátně. To je přece jasný důkaz. Originál Steenova plátna by byl tři sta let starý. A bez přerámování by už před desítkami let ztrouchnivěl. Byl to padělek. O tom nebylo pochyb. Podpis taky neodpovídal. Mohl to být ne zrovna vydařený Tom Keating, ale to je tak všechno.“

„A to jste mu řekla?“

„Ovšem. Proč bych měla lhát?“

„Vy jste s ním vůbec neměla mluvit. Měla jste mě informovat! Jeho Milost vévoda je potenciálně velmi cenný zákazník, se kterým nemůže jednat nějaký druhořadý zaměstnanec.“

„Druhořadý zaměstnanec?“ opakovala Finn chladně.

„Jeho lordstvo vyžaduje jistou úroveň jednání a příslušný respekt, které vy, bohužel, nejste schopná poskytnout,“ vysypal ze sebe Ronnie a odfrkl si. Finn měla sto chutí toho nadutého idiota nakopnout tam, kde by to nejvíc bolelo. Místo toho vstala od stolu a přehodila přes sebe plášť.

„Jdu domů,“ řekla. „Do svého podřadného bytu v Crouch Endu.“ Vzala si deštník.

„To snad ne!“ vykřikl Ronnie. Udělal krok, aby jí zatarasil cestu. Podíval se na své drahé, jako papír tenké hodinky Patek Phillippe, které se mu třpytily na zápěstí jako velká zlatá mince. „Ještě není pět hodin.“

„Jdu domů,“ opakovala Finn. „A jestli mi neustoupíte z cesty, udělám to, co podle trenéra z kurzu sebeobrany platí na lidi, jako jste vy.“

Ronnie ještě víc zbrunátněl, ale ustoupil stranou. „Nechám vás propustit!“ sykl, když kolem něj proklouzla.

„Propusť se sám,“ zamumlala a seběhla dolů po schodech. Měla dost Ronalda DePanay-Cottrella, dost firmy Mason-Godwin a dost celé té zatracené země.

Ronnie dodržel slovo, a tak než dorazila domů, měla na záznamníku vzkaz. Dostala okamžitou výpověď. Zbývající mzdu jí pošlou na účet a okamžitě uvědomí ministerstvo vnitra, které vydalo její pracovní vízum, že je bez zaměstnání. Chladný, strohý tón. Ve schránce na dopisy našla obálku od nějakého londýnského právníka. Krásný závěr krásného dne. Aby se uklidnila, sešla dolů a zhltala velký sýrový sendvič se zelným salátem, hranolky s chilli a guacamole. K čertu s plážovou dietou a k čertu s celou Anglií.

3

SIR JAMES R. TULKINGHORN, Q. C., KCBE.

Obhájce a právní poradce

47 Great Russell St, č. 12, Londýn WC1.

Telefon: 020 7347 1000, telegrafická adresa: Tulkinglaw

Milá slečno Ryanová,

ve vlastním zájmu se laskavě dostavte na schůzku do mé kanceláře zítra ve 14:00 hodin. Pokud se rozhodnete přijít, přineste si prosím průkaz totožnosti s fotografií, nejlépe platný pas. Těším se na shledanou,

Váš

James Tulkinghorn, Esq.

Dopis měl datum z předchozího dne a byl doručený osobně; nebyla na něm známka ani razítko. Nečitelný podpis vypadal jako naškrábaný perem; na krémovém ručním papíře byly kolem něj drobné cákance inkoustu. Jméno toho muže, jeho dopis, a dokonce i adresa byly jak vystřižené z Dickense. Věděla to, protože právě seděla v místním Starbucks, tři domy odtamtud. Tulkinghornova kancelář sídlila nad antikvariátem jménem Jarndyce, který se svými malými zaprášenými výlohami a ponurým osvětlením vypadal také dickensovsky. Podle cedulky na stěně tam kdysi žil slavný viktoriánský ilustrátor dětských knih Randolph Caldecott.

Finn vsunula dopis zpátky do obálky a uložila ho do tašky přes rameno, vedle pasu. Už poněkolikáté si kladla otázku, co tu vlastně dělá. O žádném Tulkinghornovi v životě neslyšela a neměla ponětí, jaký zájem by mohla mít na schůzce s ním. Na druhé straně teď, když jí Mason-Godwin zmizel ze života, neměla na starosti nic jiného než jak odtud vypadnout.

Déšť se, kupodivu, přesunul nad další nešťastníky v jiné oblasti Británie, alespoň na nějaký čas. Bylo slunečno a teplo, a tak si vybrala stolek venku na chodníku. Pila své cafe americano, uždibovala zákusek a rozhlížela se po okolí. Na opačném konci Great Russell Street, o něco dál, se houfoval dav lidí na velkém otevřeném prostranství před Britským muzeem, které stojí uprostřed Londýna jako obrovský transplantovaný řecký chrám.

Venku za plotem z tepaného železa svítily německé zájezdové autobusy s neprůhlednými okny jako obrovští brouci a řinul se z nich proud turistů připomínajících bílé červy v kožených kalhotách. S nadšeným brebentěním se hrnuli do temných hlubin za řadou obřích sloupů, těšili se na „kulturní“ zážitek, až zhlédnou slavnou Rosettskou desku, proslulého muže z bažiny a nechvalně známé Elginovy mramory; vždyť přece tvořily kulisy všech dílů Mumie. Když se líbily Brendanu Fraserovi, musejí se líbit i hausfrau ze Stuttgartu a jejímu manželovi, nicht war? Finn si lehce odfrkla a napila se kávy. Moc dlouho se nechala dusit od slečinky Rona. Začíná být stejně cynická jako on.

„Dobrý den.“ Ozval se povědomý hlas. Zvedla hlavu a zastínila si oči před pronikavým poledním sluncem. Nad ní stál Billy Pilgrim, vlastně Jeho Milost vévoda a bůhvíco ještě. Tentokrát nebyl v mikině s nápisem Harvard. Měl na sobě oblek šitý na míru, světle modrou košili a kravatu do barvy. Boty měl naleštěné, vlasy učesané a tváře a bradu bez strniště.

„Pěkně jste se vyparádil, Milosti,“ řekla Finn.

„Takže už to víte.“

„Řekli mi to dost nevybíravě. Vlastně mě vyhodili, protože jsem neznala váš rodokmen,“ řekla, a neodpustila si chladný tón.

„Proboha!“ světlovlasý muž se zatvářil zděšeně. Sesunul se na protější židli. „Můžu s nimi promluvit, jestli chcete, vysvětlím jim všechny okolnosti… jistě to pochopí.“ Finn v jeho posledních slovech zachytila ironii. Rodokmen, o kterém mluvila, měl svou váhu, a on to dobře věděl.

Mávla nad jeho nabídkou rukou. „Nemusíte se namáhat. Stejně by k tomu dřív nebo později došlo. Nedalo se to tam vydržet.“

„Ale vážně, opravdu…“

„To je v pořádku.“ Odmlčela se a zadívala se na něj. Dál mlčeli. Na druhé straně ulice kdosi něco vykřikl velmi hlasitou němčinou. Znělo to, jako když důstojník rozdává povely, a ne jako matka svolávající děti. Nakonec Finn promluvila. „To není náhoda, co, že jsme se takhle setkali, co?“

Pilgrim zrudnul. Ale slušelo mu to. Finn si vzpomněla na název jeho lodi, Zbabraný Flush. S takovýmhle obličejem musí být mizerný hráč pokeru.

„Ne, obávám se, že ne,“ odpověděl.

„Věděl jste, že tady budu?“

„Ne přímo tady, ale věděl jsem, že dnes odpoledne půjdete do Great Russell Street, vlastně alespoň jsem v to doufal.“

„Jak to?“ a pak pochopila. „Tulkinghorn.“

Pilgrim přikývl. „Sir James je náš rodinný právník. Tedy, jeden z nich.“

„A to, že jste přišel do aukční síně, taky nebyla náhoda.“

„Ne. Dozvěděl jsem se, že jste uvedena jako dědička v závěti jednoho mého příbuzného. Okolnosti jsou trochu zvláštní. Chtěl jsem zjistit, kdo jste.“

„Věděl jste, že ten obraz je padělek?“

„Ne,“ rozesmál se. „Odjakživa mi tvrdili, že to je Jan Steen. Ale mohl jsem to tušit. Polovina matčiných šperků byla taky bižuterie.“ Plaše se usmál. „Bohužel, naše vévodství je už jen prázdné slovo. Ne jako za starých dobrých časů, ve dvanáctém století, při válečných výpravách s Richardem Lvím srdcem proti hordám Saracénů.“ Zasmál se.

„To bylo jistě zábavné,“ řekla Finn. „A vážně jste ho chtěl prodat? Myslím ten obraz.“

„Jistě.“ Rázně přikývl. „Flush potřebuje opravit a oškrábat trup a o našem rodinném sídle na pobřeží ani nemluvě. Brzy se rozpadne. Nechtějí ho dokonce ani památkáři a věčně z něj platíme daně. Meur ras a’gas godrik dhe’n wiasva ma!“ Znělo to plynule a rytmicky jako hudba. Bylo to krásné, jako úryvek z Pána prstenů.

„Co je to za jazyk?“ zeptala se Finn nadšeně.

„Jazyk Pendragona a Trebarwith Strand, jazyk Tintagelu a krále Artuše.“

„Kornština.“

„Ano, jazyk mého rodného Cornwallu,“ řekl vévoda. Natáhl ruku přes stolek. „Odpustíte mi ten malý podvod?“

„No dobrá, Milosti,“ odpověděla Finn. A potřásla mu rukou.

„Pro vás Billy,“ řekl. „Milosti mi nikdo neříká, jen Tulkinghorn a má prateta Elizabeth.“

„Vaše prateta Elizabeth?“

„Královna,“ řekl Billy.

„To si děláte legraci!“

„Bohužel, nedělám. Rozhodně k velkému zklamání všech mých sestřenic a bratranců. Patřím k početnému potomstvu Viktorie a Alberta, ke kterému, jak je vidět, patří i drobné výstřelky. Nejspíš se ode mě očekávalo víc. Neumím ani hrát pólo!“

„To je hrůza!“

Zahýbal prsty na ruce. „A jsem levák. A leváci pólo hrát nesmějí, s výjimkou bratrance Charlese.“

„Prince Charlese?“

„Ano,“ zazubil se Billy. „Ani piloti nesmějí být leváci.“

„To mě nikdy nenapadlo.“

„Jsme největší neviditelná menšina na světě. A neuvěřitelně utiskovaná, ovšem kromě Billa Gatese. Ten je taky levák.“

„Bill Clinton taky.“

„To je pravda, a taky George Bush starší.“

„Michelangelo,“ řekla Finn.

„Leonardo da Vinci,“ kontroval Billy Pilgrim.

„Kurt Cobain.“

„Kdo?“

„Jeden mrtvý rocker,“ vysvětlila mu Finn.

„Prateta Elizabeth.“

„To jsem nevěděla.“

„A královna Viktorie taky. I prabratranec William. Máme to v rodině.“

Finn se rozesmála. „Plácáme hlouposti, radši toho necháme.“

„Souhlasím.“ Billy se podíval na hodinky, velké a těžké v ocelovém krytu, které se hodily tak pro potápěče. Něco docela jiného než Ronnieho tenká hračka. „Jsou dvě pryč. Sir James už jistě čeká. Máte dopitou kávu?“

Finn přikývla a vstali. Zamířili po chodníku k úzkému vchodu do domu číslo 47, kde nad knihkupectvím sídlila advokátní kancelář.

„O jakých zvláštních okolnostech jste to mluvil?“ zeptala se Finn, když stoupali nahoru po schodech.

„To právě nevím, Tulkinghorn v telefonu mluvil dost vyhýbavě.“

Vystoupali do druhého poschodí a prošli krátkou chodbou. Tulkinghornovi patřily první dveře vpravo. Billy otevřel a pustil Finn dovnitř. Jestli právníkův dopis působil jak z Dickense, jeho kancelář byla jasně edwardiánská.

Celkem ji tvořily tři místnosti; napravo zasedací síň, vlevo malá knihovna se stěnami plnými knih a uprostřed pracovna. Místnost pro sekretářku chyběla. Mezi dvěma vysokými okny s výhledem na Great Russell Street stál velký dubový stůl se středem vyloženým tmavě červenou kůží. Stěny po obou stranách oken zdobily ponuré, ručně kolorované tisky s loveckými motivy.

Na podlaze ze širokých naleštěných prken ležel prošlapaný běhoun, vlevo byl cihlový krb. Uvnitř chladně plápolaly elektrické plameny. Celá místnost byla obložená tmavě orámovanými deskami z exotických dřev citrusů, černého ořešáku a brazilské třešně. Starožitná židle za stolem měla polstrování ze stejné safiánové kůže, jakou byla potažená deska na psacím stole. Na tom trůnil starobylý kalamář s onyxovou spodní deskou a ebenovým perem se zářivě zlatým hrotem. Nalevo od něj stála lampa se zeleným stínítkem a napravo stojánek na dýmky a nádoba na tabák. Nádoba byla z modré delftské keramiky s mosazným víkem a namalovanou postavou indiána v čelence. Na straně otočené k Finn byla korunka s propletenými písmeny VOC.

Muž sedící na židli měl na sobě tmavý oblek a košili s vysokým límcem. Vypadal jako postava z filmu z produkce Merchant Ivory. Edwardiánská tvář ladila se zařízením: temně šedé oči nad povislými váčky vrásčité kůže, protáhlé tváře, úzké bezkrevné rty a prořídlé ocelově šedé vlasy sčesané dozadu z širokého, hluboce zvrásněného čela, které právě sloužilo jako odkladiště pro zjevně velmi těžké čtecí brýle s obroučkami z rohoviny.

„Sire Jamesi,“ řekl Billy.

Muž vstal ze židle, která zavrzala, a lehce se uklonil. „Milosti,“ odpověděl. Podal mu ruku a Billy jí potřásl. Tulkinghornovi bylo nejméně sedmdesát, ruku měl kostnatou a zkroucenou artrózou. Finn si všimla, jak jemně ji Billy uchopil.

„To je Fiona Ryanová,“ představil ji Billy.

„Finn.“ Usmála se a lehce starci potřásla rukou. Tulkinghorn se posadil a pokynul jim na kožená křesla postavená u psacího stolu. Žádná společenská konverzace se nekonala. Šedovlasý pán se podíval na hromádku papírů na svém stole, nasadil si brýle a našpulil tenké, neboze vyhlížející rty. Tenhle člověk, pomyslela si Finn, se určitě moc často neusmívá, a nejspíš se nikdy nesměje nahlas.

„Dotyčná záležitost se týká vašeho bratrance z matčiny strany, Milosti, jistého pana Pietera Boegarta, bytem, kromě jiných míst“ – podíval se na stůl a zalistoval papíry – „byt číslo devět, South Street číslo 51, Mayfair Wl.“

„Ten, pokud vím, zmizel,“ podotkl Billy.

Tulkinghorn přikývl. „Je to tak. Přesně před dvanácti měsíci. Někde na Dálném východě, pokud si dobře vzpomínám, v Sarawaku či v Bruneji nebo tam někde.“

Tulkinghorn otevřel zásuvku ve stole a vyndal barevnou fotografii osm na dvanáct. Vypadala jako zvětšená kopie fotografie na pas. Byl na ní muž středního věku s úzkou tváří, prořídlými rezavými vlasy a plnovousem. Vypadal jako Viking.

„Zřejmě dobrodruh,“ řekl Billy.

„Tak by se jistě dal charakterizovat,“ zamumlal právník, který by pro něho zjevně našel jiný výraz. „V každém případě, pan Boegart mi nechal pokyny pro případ, že by se do roka nevrátil do Londýna nebo mě do té doby nekontaktoval, aby tyto pokyny změnil. Těmi pokyny jsem se měl řídit také v případě jeho násilné smrti. Rok uplynul tuto středu.“

„Kolik bylo… tomu panu Boegartovi let?“ zeptala se Finn.

„Panu Boegartovi je padesát osm, vlastně bylo, třetího tohoto měsíce.“

„A co má společného se mnou?“

Starý pán srovnal hromádku papírů na stole před sebou. Jeho rty se ještě o něco ztenčily a vrásky na čele se prohloubily. Natáhl se ke stojánku na dýmky, vybral si zahnutou bryerku a nacpal ji tabákem z dózy. Sáhl do kapsy saka, vylovil obyčejnou kuchyňskou zápalku a škrtl jí o sírově žlutý nehet na palci. Zabafal a provoněl vzduch kouřem.

Vyndal dýmku z úst a odkašlal si. Pak promluvil. „Jak jsem vyrozuměl, pan Boegart byl dlouhá léta přítelem vaší matky, takříkajíc, jejím milencem.“ Tulkinghorn si znovu odkašlal, vypadal nesvůj. „Pan Boegart byl toho názoru, že by mohl být vaším pravým otcem,“ řekl a opřel se na židli.

„Prosím?“ vyhrkla Finn.

„Dobrý bože!“ utrousil Billy.

„Ehm,“ zahuhlal starý právník přes dýmku.

„Já tomu vůbec nerozumím,“ řekla Finn, když se trochu vzpamatovala. „To je přece nesmysl. Mým otcem byl doktor Lyman Andrew Ryan, a ten byl profesorem archeologie na univerzitě v Ohiu.“

Tulkinghorn se přehraboval v papírech a přitom si mumlal pro sebe. Za chvíli cosi vylovil a pokýval hlavou. „Ano, tady to je,“ řekl. „Podle mých informací byl váš otec hostujícím profesorem na Magdalenině koleji v Oxfordu, což byla původně jeho alma mater.“

„To je pravda. Studoval tam za druhé světové války. V šedesátých letech ho pozvali, aby tam přednášel.“

„Přesně v roce devatenáct set šedesát devět,“ opravil ji Tulkinghorn. „Strávil tam s přestávkami deset let, mezi vykopávkami. V létě roku 1979 se vrátil na univerzitu v Ohiu, kde vedl katedru archeologie.“

Finn kývla. „Matka chtěla, abych se narodila ve Státech.“

„Ovšem,“ zamumlal Tulkinghorn. „V každém případě, Pieter Boegart v letech 1970 až 1973 studoval archeologii na Oxfordu. Lyman Ryan byl jeho profesor a konzultant diplomové práce. Od roku 1973 do června 1979 byl Boegart asistentem vašeho otce a kromě toho dělal odborný dozor na několika jeho vykopávkách ve Střední Americe.“

„Znal se s mým otcem. To ještě neznamená, že byl matčiným milencem.“

„Ne,“ souhlasil Tulkinghorn. Položil si dýmku na stůl a otevřel prostřední zásuvku. Vyndal z ní svazek dopisů svázaných silnou gumou. Dopisy vypadaly zašle. Měly světle zelené obálky, což bývala oblíbená barva její matky. „Tady je důkaz, že Pieter Boegart byl milencem vaší matky.“ Kostnatým ukazovákem posunul svazek dopisů přes stůl k Finn.

Ta na něj zůstala zírat. „Co je to?“

„Milostné dopisy. Billets-doux, jak říkají Francouzi. Od vaší matky Pieteru Boegartovi. Všechny jsou datované a obávám se, že naprosto jednoznačné.“

„Vy jste je četl?“

„Pan Boegart na tom trval, když jsem vyjádřil pochybnost ohledně jeho dědictví.“

„Proč jste vyjadřoval pochybnost?“ zeptala se Finn nevrle, s pohledem upřeným na balíček před sebou.

„Slečno Ryanová, Pieter Boegart je hlavním dědicem jedné z největších lodních společností na světě. Netherlands-Boegart v podstatě je největší přepravní společnost světa. Jde o obrovské jmění. Připouštět otcovství, natož pak je uznat, je závažný právní krok. Snadno by se vám teď mohlo stát, že budete pro kohosi představovat zádrhel v soukolí, jak se říká.“

„Prosím?“ zeptala se Finn.

„Zaseklý francouzák,“ tiše překládal Billy.

„Problém,“ pochopila Finn.

„Ovšem,“ řekl Tulkinghorn a přes brýle na Pilgrima vrhl káravý pohled.

„Proč si Boegart myslel, že jsem jeho dítě?“

„Kvůli načasování,“ odpověděl starý pán. „Podle pana Boegarta skončil jeho vztah s vaší matkou v srpnu 1979, krátce před tím, než s vaším otcem opustili Anglii. Vy jste se narodila v květnu 1980, o devět měsíců později. Byla jste, ehm, téměř jistě počata v této zemi. Nejspíš v Cambridgi.“

„To neznamená, že to byl on.“

„V těch dopisech byste se dočetla, že váš otec, Lyman Ryan, nemohl mít děti.“

„Co to má znamenat?“ zeptala se Finn. „Můj otec byl neplodný?“

„Ne,“ řekl Tulkinghorn, očividně v nesnesitelných rozpacích. „Z těchto dopisů vyplývá, že nebyl schopný“ – odmlčel se a rukou si povolil uzel na kravatě – „koitu.“

To slovo znělo tak archaicky a odborně, že by Finn málem vyprskla smíchy, nebýt toho, že jí celá ta intimní záležitost uváděla do rozpaků.

Právník pokračoval. „Také se zdá, že mlčky přehlížel vztah mezi panem Boegartem a vaší matkou.“ Zmlkl. „Jak jsem pochopil, byl mezi nimi jistý věkový rozdíl.“

„Dvacet let,“ přiznala Finn na rovinu. Když se její rodiče poznali, otci bylo přes čtyřicet a matce necelých jednadvacet. Sňatek učitele se studentkou. Za deset let byla na řadě matka, jí tehdy bylo jednatřicet a Boegartovi pouhých dvacet.

Finn se zadívala na fotografii na stole před sebou. Její otec neměl rezavé vlasy ani pihy, ale vlasy její matky byly tmavě kaštanové a v létě mívala kořen nosu jemně pokropený pihami. Bylo to možné, snad dokonce pravděpodobné. Ale připadalo jí to naprosto neuvěřitelné. Za pár minut se o svých rodičích dozvěděla víc, než kdy chtěla vědět. Věci, které by děti ani vědět neměly. „Proč mi to vlastně říkáte?“ zeptala se zlostně.

„Omlouvám se,“ odpověděl Tulkinghorn. „Nechtěl jsem vás urazit ani rozhněvat. Vaše pokrevní příbuzenství s panem Boegartem je irelevantní, vzhledem k jeho poslední vůli, kde vás uvedl jako dědičku. Jakékoli nároky na zbývající Boegartův majetek, který většinou tvoří trust, by pravděpodobně vyžadovaly určitý způsob ověření. Nejspíš rozbor DNA. Domníval jsem se, že bych vás na to měl upozornit. Nepochybně se to dostane do tisku. A bude to pro vás mít následky.“

„Já žádné nároky nemám,“ řekla Finn.

„Budiž,“ přikývl Tulkinghorn. „Ať je to jakkoli, pokyny pana Boegarta pro vás dva jsou jasné.“

„Pokyny pro nás dva?“ opáčil Billy.

„Dědictví je společné. Jedná se o tři položky.“

„O jaké?“ zeptala se Finn.

„Jeden obraz, který je ve vedlejší místnosti, dům, který stojí v Amsterdamu, a nákladní loď SS Královna Batávie, která byla naposledy viděna někde u západního pobřeží Sarawaku.“

4

Conrad „Briney“ Hanson, kapitán nákladní lodi Královna Batávie, potáhl z cigarety Djarum s filtrem, vdechl hřebíčkový kouř a s očima přimhouřenýma proti tropickému slunci ho nasupeně vyfoukl. Stál na kapitánském můstku toho starého rezavého škopku, lokty se opíral o zábradlí zkorodované od soli a díval se před sebe.

Příď se houpala na kotvě v ustupujícím odlivu a o tři čtvrtě míle dál se temně rýsovala neprostupná, panenská džungle Tandjung Api. V dálce rozeznával bílou pěnu nízkých vln, které se lámaly na zahnuté písčité pláži. To místo vyvolávalo falešně poklidný dojem, ale Hanson věděl, že je to klam. Při odlivu byly tyhle vody velmi zrádné, pouhé tři metry vody nad táhlou mělčinou.

Jestli ten moula strojník rychle nenahodí motor, uváznou tu na několik hodin, a kdoví, jestli ne nadobro. Z podpalubí slyšel, jak McSeveney buší něčím těžkým a přitom nadává směskou malajské hatmatilky a skotských sprosťáren, která by zmátla i největšího odborníka na jazyky.

Tmavovlasý, opálený kapitán ještě jednou potáhl z keracké cigarety a pak ji zamáčkl do plechovky s pískem, lepenkou připevněné k zábradlí právě pro tyto účely. Podíval se dolů na příďovou palubu, na kterou pražilo slunce. Mosambičan Eli, silný a zdatný námořník s holou hrudí, natíral nějaké věci na bílo a jeho hubený kamarád Armand škrábal rez. Eli byl černý jako uhel a Armand, který pocházel odněkud z Balkánu, byl bledý jako upír a pořád nosil komickou koženkovou beranici, aby si nespálil oholenou hlavu. Byl to podivný párek: černý Eli, potetovaný, s dlouhými, červovitými jizvami na zádech, o kterých nikdy nemluvil; a bledý Armand ve své čepici.

Briney Hanson upřel pohled do džungle. Kdo je vůbec on, aby se na ně díval jako na exoty? Kde se vůbec slušný dánský kluk z Thorsminde vzal tady v zemi lovců lebek a čínských námořních pirátů, kde převáží zářivky a kola z Bangkoku do Šanghaje nebo kakaový prášek, kabelky a automobilové součástky z Kaohsiungu do Manily? Muž, který se přes den proplétá mezi útesy a ostrovy a po nocích příležitostně stíhá ukradené rybářské lodě plné teroristů z Abú Sajjáf nebo fanatiků z MILF, ozbrojených odpalovači raket RPG a čínskými AK-47S. Nemluvě o tom, že brázdí moře v přestavěné korvetě z druhé světové války, ať řádí tajfuny, monzuny nebo tsunami.

Odpověď byla relativně prostá. Neměl rád slanečky. Nelíbilo se mu, jak vypadají, chutnají a páchnou – zvlášť nesnášel zavináče – a rozhodně nechtěl strávit život tím, že je bude lovit jako jeho otec. Odjakživa dával přednost filozofii žít a nechat žít; dal slanečkům pokoj a čekal, že oni dají pokoj jemu.

A ostatní už vlastně přišlo samo. Hned po střední škole si odkroutil pět let u královského dánského námořnictva, tři roky na ledoborcích, dva na zásobovacích lodích; časem, už jako zkušený harcovník Dánského obchodního námořnictva, sloužil na nákladních lodích a lodích převážejících dobytek, a krok za krokem stoupal vzhůru po žebříčku hodností, až to dotáhl na kapitána, aby pak celou kariéru zahodil při jedné opilecké bitce v Kowloonu. Probral se v laciném hotýlku v Manile, okradený desetiletým klukem; po čase se v pobřežním baru zapovídal s ošlehaným kapitánem Nickem Lumberou, a ten ho najal jako prvního důstojníka na Královnu Batávie; a pak, když starého dobráka Nicodemese sklátila v bouři uprostřed Malajského průlivu mrtvice, zaujal jeho místo. Královna vezla náklad mentolových kapek proti kašli do Bombaje a celá loď páchla chřipkou.

Hanson loď bezpečně provedl vichřicí a průlivem, s Lumberou uloženým u ledu, a dovezl kapky na kašel do Bombaje přesně podle plánu. Spokojení majitelé lodi, Šanghajsko-sumaterská přepravní firma, malá dceřiná společnost Boegartova námořního impéria, Brineyho požádali, aby na lodi zůstal jako kapitán, a dál se vlastně na nic neptali. Koneckonců, najít kvalifikované lidi ochotné snášet otravné plahočení mezi dvěma tucty primitivních přístavů v mělkých vodách nebylo nic lehkého. Vzal tu práci téměř bez rozmýšlení, protože těžko mohl čekat, že mu někdy někdo nabídne něco lepšího.

To bylo před deseti lety. Za pár let bude o sobě moci říkat, že je ve středním věku. Nic si nenašetřil, neměl rodinu a nečekala ho penze. Královně Batávie bylo skoro sedmdesát a její životnost se blížila ke konci. Bez neúměrně drahých oprav bylo jen otázkou času, kdy Hanson dostane rozkaz odvézt tu starou skořápku na lodní pohřebiště v Alangu, k ponurému místu na pobřeží Indie, známému jako Pobřeží zkázy. Patrně tím skončí i jeho kariéra. Jeho pobřeží zkázy bude nejspíš na dně láhve v dusném kamrlíku nad nějakým barem v Rangúnu. Típl do písku další cigaretu. Neuvěřitelné, jak snadno se lze přesouvat z jednoho místa na druhé, z jednoho času do jiného.

„Jakolin mo ako!“ Vodotěsný průlez na levoboku na hlavní palubě přímo pod kapitánským můstkem se prudce otevřel a v něm se objevil McSeveney, úzký obličej posetý tmavými pihami a šmouhami od kolomazi, vlasy zastrčené pod nylonovou síťku z nohavice dámských punčoch. „Putang inang trabaho ito! Ya wee houghmagandie Jockbrit! Ya bluidy ming mowdiewark sasunnach sheepshagging shiteskitter!“ zahulákal a vyplivl přes bok lodi cosi polotekutého. „Zasranej krám! Já se z toho zvencnu! Mašina zmršená!“ Nakopl vypouklé okénko palubního přístřešku. „Yah Hoor! Yah pok-pok Ang okie mo amoy ang pussit!“ vykřikl. „Cao ni zu zong shi ba dai!“ dodal v mandarínštině, pro případ, že by měl někdo pochybnosti.

Hanson věděl, že Willy vydrží nadávat třeba hodinu a vůbec se neopakovat. „Problém, Skoťáku?“ zavolal.

McSeveney se na něj podíval šilhavýma, korálkově černýma očima. Vypadal jako rozzuřený křeček v prošoupaných pruhovaných montérkách. „Nesnáším, když mi takhle říkáš, a ty to dobře víš!“ zavrčel Willy s edinburským přízvukem, břitkým jako ocet a táhlým jako melasa. „Můj tatík nebyl Skot, ale mizernej Kanaďan a tahle loď je pěknej krám – to je nad slunce jasný! Takže drž geggie!“ Znovu si odplivl přes bok a vrhl na Hansona zuřivý pohled.

William Tung McSeveney byl, alespoň to o sobě tvrdil, potomkem nesourodého páru zrzavého skotského úředníka, zaměstnance firmy Jardine-Matheson, která kolem roku 1800 zbohatla na obchodu s opiem, a děvky z Macaa jménem Tung Lo May – které v Hansonovi vždycky evokovalo nějakou pochoutku z čínského bistra. Tato směska národností po několik generací úspěšně vzkvétala, až její poslední potomek Willy, narozený v čínské prádelně ve Fountainbridgi, vstoupil do britské kadetky v Bruntsfieldu, kterou o několik let dříve navštěvoval Sean Connery. Jeho jediným snem bylo vypadnout z té černoty, z toho edinburského smradu, co nejrychleji to půjde. Ve čtrnácti se přihlásil jako nekvalifikovaný strojník čtvrté třídy na SS Lanarkshire, mířící do Afriky a Asie. Do Skotska se už nikdy nevrátil, pracoval na padesáti různých lodích společnosti Straits Trade od Hongkongu po Rangún, až konečně našel svůj domov a pár starých skotských kotlů na Královně Batávie.

Královna byla starší než kterýkoli člen posádky. Původně byla stavěná jako korveta třídy Flowers K-49 ve vancouverské loděnici na západním pobřeží Kanady, později byla zapůjčená Královskému australskému námořnictvu a válečná léta strávila kličkováním mezi japonskými torpédy a převážením jednotek po MacArthurových Filipínách, z Darwinu do Rabaulu. Na konci války zakotvila v zátoce Subic, koupil ji Burns Philips a dostala jméno, které už jí zůstalo. Následující roky strávila jako obchodní loď plavící se mezi přístavy, s přidělanými nákladovými jícny na přepravu surovin.

V šedesátých letech ji znovu přestavěli – tentokrát na vlečnou a průzkumnou loď – a zase se plavila po stejných trasách, kde hledala vraky a potopené lodě z války, které by se daly vyzvednout a odtáhnout do šrotu. Obchod se šrotem nakonec zkrachoval a z Královny se znovu stala meziostrovní obchodní loď, která střídala jednoho majitele za druhým jako obstarožní šlapka, až nakonec, snad nějakým omylem, skončila u Boegarta.

Na šířku měřila necelých deset metrů a na délku třicet, ponor měla 3,3 metru, když byla v provozu čerpadla. Původně byla vyzbrojená hlubinnými pumami, čtyřpalcovým dělem na přídi, protivzdušným dělem a dvěma dvacetimilimetrovými děly, ale už dávno ji odstrojili a zbyla z ní jen rezavá těžkopádná kocábka se starou dvanáctkou v kapitánově kajutě na obranu a s pár dalšími všude možně poschovávanými kousky pro každý případ. Původně byla stavěná pro sedmdesátičlennou posádku, ale teď musela vystačit s jedenácti muži, od Hansona na kapitánském můstku až po strojníka McSeveneyho a jeho mohutného němého samojského uklízeče Kuan Konga. Loď měla jeden záchranný člun pro případ nouze: devítimetrový člun pověšený na provizorním jeřábu na zádi, kde kdysi převáželi hlubinné pumy. Nejvyšší rychlost, jakou mohla loď vyvinout, bylo dvanáct uzlů, ale většinou to bylo spíš sedm.

Královna měla původně modrošedou barvu, ale za ta léta byla mnohokrát přetíraná, z černé na zelenou, pak na tmavočervenou a znovu na černou, horní část na bílou, komín na rudou s velkým černým B, a všemi těmi barvami prokvétala rez. Na přídi, zádi a na můstku byla dřevěná paluba, zoufale prošlapaná, a zbytek byl ze snýtované plátové oceli. Klobouk dolů před jejími staviteli, že se po sedmdesáti letech harcování válkami, vichřicemi a po rozbouřených mořích ještě pořád držela nad vodou, třebaže pochopitelně, a někdy dost hlasitě, dávala svoje stáří najevo.

Jakoby navzdory ponurému směru, kterým se ubíraly Hansonovy myšlenky, se najednou z útrob lodi ozvalo ohlušivé zaburácení, když se prastarý parní stroj z mědi a litiny hřmotně probral k životu. O pár vteřin později se hovorovou trubkou z kormidelny ozval McSeveneyho hlas.

„Kapitáne! Slyšel jste ten parádní rachot?“ volal na něj.

Hanson sestoupil z můstku do malé kormidelny. „Díky, Willy!“ řekl do staromódního trychtýřovitého přístroje. Sám zavolal lodním telegrafem a zopakoval žádost do hovorové trubky. „Pomalu vpřed. Ať už jsme pryč z tý mělčiny.“

Za pár vteřin se roztočil lodní šroub a Královna Batávie se, jako váhavá matróna, pomalu vydala zpátky na moře.

5

O dvě stě kilometrů dál na pobřeží si v klidu hověl proslulý pirát Chán, nebo také Tim-timan, Pravověrný, ve svém provizorním domě na pobřeží – v domorodém rumahu, postaveném na kůlech v ústí severozápadního koryta řeky Rejang. Jeho prsty, plné těžkých prstenů, si pohrávaly s náhrdelníkem, který mu často sloužil k uklidnění. Byla to šňůrka s tuctem lidských zubů, některé byly zažloutlé a ztmavlé stářím, jiné bělejší a novější. Na jednom či dvou dokonce dosud visely zakroucené cáry nervů a tkáně. Ten náhrdelník dostal darem od dědečka z matčiny strany, proslulého penghulu jménem Temonggong Koh.

Z houpací sítě na verandě viděl Chán ostatní domy z osady na říčním břehu, rumahy, jako měl on. Byly mezi nimi z jedné strany otevřené bungalovy, které tu za války postavili Japonci, a stálo tu dokonce pár dlouhých dřevěných domů, jako byl ten, ve kterém vyrůstal jeho dědeček, plný kouře a smíchu a duchů mužů, žen a dětí, jejichž scvrklé, vysušené hlavy byly vystavené na trámech v řadách trofejí z divošské minulosti.

Chán byl, podobně jako mnoho moderních příslušníků jeho kmene, zčásti Malajec, zčásti Číňan a kolovala v něm krev melenauských domorodců, ale na rozdíl od ostatních o sobě mohl tvrdit, že je přímým potomkem Bílého rádži, Charlese Brooka, dobrodruha, který přijel do Sarawaku v polovině devatenáctého století a jehož rodina tam příštích sto let vládla jako orientální vládci. Nejenže to mohl tvrdit, mohl to dokonce dokázat, protože ačkoli měl rysy čínsko-malajských míšenců, měl jasně modré oči – modré oči, kterými dokázal uhranout, prohlédnout lež a vidět budoucnost, alespoň tomu věřili někteří pověrčiví podřízení z jeho pirátského království. Sám podobné fámy nevyvracel, a někdy jim dokonce sám věřil.

Od oceánu se přihnala krátká bouře a vzduch byl najednou plný syčivého deště, který bubnoval do plechové střechy rumahu, jako kdyby na ni házeli hrsti oblázků. Chán vyklouzl ze sítě a šel se z kraje kryté verandy podívat na hladinu řeky zčeřenou deštěm. Stál bos na tkaných rohožích, které zakrývaly podlahu, a na sobě měl jen obyčejný černě kostkovaný sarong. Byl mohutný a vysoký, svaly mu hrály a nazlátlá kůže se leskla tenkou vrstvou potu. Vlasy měl černé jako smola, rovně zastřižené ve stylu jeho předků. Byl iban, mořský Daják, a každým coulem bojovník, penghulu svého kmene.

Zvedl šálek postavený na zábradlí verandy a napil se pálivého rýžového vína tuak, chvíli poválel kyselou tekutinu v ústech a pak ji vyplivl přes zábradlí do řeky pod sebou. Déšť ustával, rachot na střeše nad ním se zmírnil a zněl teď jen jako zlostné bubnování prstů.

Kdysi dávno se zdálo, že by se Chán mohl vydat jinou cestou. Tehdy býval James Chu Ling Singbat Aladín Sulaiman Chán, mladší syn sarawakského ministra zdravotnictví, privilegovaný mladík, který navštěvoval prestižní Lodge School, přijali ho na Phillipsovu akademii v americkém Andoveru, a pak pokračoval na Harvard, kde vystudoval ekonomii a mezinárodní právo.

Během dlouhých let v zahraničí – více než desítky – mu rodina v dopisech sdělovala, jak se jeho domov mění, a rozhodně to nebylo k lepšímu. Korupce se rozmohla jako mor, který nakazil všechno, čeho se dotkl. Jeho otce sesadili z funkce, zabavili mu majetek a peníze, a nakonec jeho odpadlický hlas umlčeli mávnutím vražedné mačety v zapadlé uličce Ku-čchingu.

Chán doma po návratu z ciziny našel matku umírající zoufalstvím, staršího bratra, ze kterého se stal zkorumpovaný, vysoce postavený představitel justice, a zemi páchající pomalou sebevraždu pod kořistnickou vládou hadži Abdula Taiba Mahmúda, který rozprodával její přírodní bohatství nejvyšší nabídce. Lesy a řeky byly zničené, obyvatelé mučeni a vyvražďováni. Pak jeho matka zemřela a on zůstal sám.

James Chu Ling Chán sbalil, co zbylo z rodinného majetku, a uprchl do džungle na horním toku Rejangu, kde obnovil stará přátelství a rodinná pouta a založil pirátskou říši, která neměla spojence, jen nepřátele. S tou přepadal lodě všech národností, které si troufly plout v dosahu jeho hněvu, s flotilou loupežných člunů rozprostřenou od Sumatry po Zamboangu v Suluském moři, číhající jako mořští hadi v tajných úkrytech na řekách, jako byl tento.

Kromě toho provozoval ještě jednu živnost; převážel sem tam severokorejské metamfetaminy a padělky americké měny, čisté opium z Vietnamu, orchideje ze Sabahu, občas speciální lidský náklad na opuštěné pláže v severoaustralském Karpentarském zálivu a téměř pokaždé velmi výhodné zásilky pušek a dalších zbraní pro malajskou mudžahedínskou teroristickou organizaci Kumpulan, pro Darul Islam, Abu Sajjáf, osvobozeneckou frontu Moro National, Džamíja Islamíja a kohokoli dalšího, ochotného zaplatit Chánovy přemrštěné přepravní ceny.

Přes tlumené šumění deště Chán zaslechl další, dunivější zvuk, zakončený povědomým zaburácením jeho osobního člunu Černý drak, jednoho z půl tuctu lovců ponorek zvaných Karo-Tei, které objevil zapomenuté a opuštěné pod starým přístřeškem z maskovací plachty na neobydleném ostrově v Suluském moři. Karo-Tei, postavené podle ukradených plánů na předválečné americké lodě pobřežní hlídky zvané Six-Bitter, byly dvacet metrů dlouhé čluny do mělkých vod poháněné dvěma leteckými motory o výkonu osmi set koní, takže se mohly pohybovat rychlostí až třicet osm uzlů.

Tyto malé čluny byly těžce vyzbrojené dvěma dvacetimilimetrovými kanony a kulometem na zádi. Celou konstrukci měly ze dřeva, takže byly na radarech takřka neviditelné, a uvezly patnáctičlennou posádku, což je víc než dost mužů, aby v jakémkoli počasí zajali neozbrojené plavidlo. Byly to nejstrašnější zbraně Chánova arzenálu, které za léta svého řádění ještě vylepšil ruským odpalovacím zařízením raket RPG, nejmodernější navigační elektronikou, stejně dobrou nebo lepší, než měly lodě na něj poslané, a upravenými motory, se kterými létaly jako vítr a byly stejně nepolapitelné a neviditelné jako on.

Úzký člun s trupem ve tvaru V se vynořil z mlhavého deště a pomalu se blížil mělkou vodou zátoky. S ponurým, nenápadným šedým nátěrem byl nepolapitelný jako dým. Chán se chladně usmál, když se člun s motory na zpětný chod přiblížil. Černý drak byl od té doby, co se vrátil do Jihočínského moře, jeho skutečným domovem.

Motory dělového člunu ztichly a Černý drak posledních deset metrů klouzal potichu. Na palubě se objevil námořník, bosý, a držel uvazovací lano. Loď jemně narazila do plovoucího doku přímo pod rumah a námořník skočil dolů a uvázal lano k dřevěnému kůlu. Z přístřešku se vynořila malá, podsaditá postava, přešla palubu a vystoupila na molo. Muž se chytil těžkého bambusového žebříku a klidně vyšplhal na verandu chatrče. Měl na sobě maskáče a vojenské boty a na každém z jeho nárameníků byly tři oficiálně vyhlížející hvězdy. Pleť měl tmavou, za léta na slunci osmahlou na barvu staré kůže. Jeho ostré rysy byly čínské. Jmenoval se Fu Šeng a byl Chánovým prvním důstojníkem. Ti dva se znali více než dvacet let.

Chánův starý přítel se vyhoupl na verandu.

„Apa kabar, Dapu Šeng?“ zeptal se Chán prastarým nářečím tanjong, kterým už mluvila jen necelá stovka lidí, většinou příslušníků jeho klanu od řeky Rejang. „Co je nového?“ Dapu byla Fu Šengova přezdívka: Velká puška.

„Kaba baik, tuan,“ odpověděl Fu Šeng a lehce se uklonil. „Mám dobré zprávy, pane.“ Pokračoval. „Mluvil jsem s našima lidma v přepravní společnosti. Potvrdili naše informace, ta loď je pořád na jih od nás.“

„A ta záležitost v Londýně?“

„Pokračuje dál,“ řekl Fu Šeng. Pokrčil rameny. Londýn byl místo, o kterém jen slyšel a nikdy je neviděl, a tamní záležitosti ho příliš nezajímaly.

„Sledujte tu loď a zatím nic nepodnikejte. A o Londýnu mě informuj.“

„Ano, tuan. Vy zůstanete tady?“

„Jen tři dny, pak se pro mě vraťte. Mají sem přijet na kontrolu ty šmejdi z námořní kontrolní agentury. Ať tu nic nenajdou.“

„Nechápu, proč se tak namáháte a schováváte se před nima, tuan,“ řekl Fu Šeng. „Jejich huby jsou bezzubý,“ ušklíbl se. „Máme víc lodí než oni, a víc zbraní.“

„Nechci rozpoutat válku, Dapu Šeng. Chci vydělat peníze. Proto dáváme úplatky – aby jejich tužka vydržela tupá.“

„Ale to není důstojný, tuan,“ zavrčel Fu Šeng, který se nechtěl vzdát, rozhořčeným, lítostivým tónem.

„To možná není, kamaráde, ale je to moudrý. Žijeme ve světě, kde nemá čest a důstojnost žádnou cenu. Vyhynuly, stejně jako jazyk, kterým mluvíme.“ Natáhl ruku a položil ji na Fu Šengovo široké rameno. „Není na to vhodná doba.“

„A bude vůbec někdy?“

„Možná dřív, než si myslíš, Fu Šengu. Naši předkové volají. Když je vyslyšíme, budeme mít úspěch.“

„Mluvíte v hádankách, tuan.“

„Možná,“ usmál se Chán. „Ale co jiného jsou hádanky než záhady, které čekají, až je někdo vyřeší?“

6

„Velmi záhadné,“ poznamenal Billy Pilgrim, když si prohlédl obraz na stolním stojanu. Stál za Finn Ryanovou v malém konferenčním sálu Jamese Tulkinghorna, plném polic s knihami. Stůl pod stojanem byl dubový, tmavý a velmi starý. Vypadal, jako kdyby dřív patřil nějakému klášteru; Finn si dokázala představit mlčenlivé mnichy v kápích, jak u něho jedí své skromné jídlo.

Obraz sám o sobě byl malý, ani ne třiceticentimetrový čtverec. Zobrazoval až směšně malou, plně oplachtěnou loď s vysokou palubou, zmítající se na rozbouřeném moři. V pozadí se zřetelně rýsoval útes, o který se tříštily vlny, a za ním džungle. Obloha byla ve svěžích barvách západu slunce. V pravém dolním rohu se skvěl slavný podpis; těžkopádným, skloněným písmem tam stálo: Rembrandt.

„Podle informací, které jsem dostal z Boegartova archivu, se jedná o na objednávku malovaný obraz lodi Vleigende Draeack, Létající drak, se kterou William Boegart poprvé šťastně doplul do Karibiku. Byl namalovaný v roce 1671. Ten obraz zmizel těsně před začátkem druhé světové války a nedávno byl objeven v trezoru jedné švýcarské banky.“

„Je to jachta, jedna z prvních lodí tohoto typu, které používala holandská Východoindická společnost. Jejich název se vlastně používá dodnes,“ poučil je Billy.

Tulkinghorn přikývl. „Přesně tak.“

„Možná to je jachta,“ řekla Finn, „ale není to Rembrandt.“

„Prosím?“ řekl Tulkinghorn lehce dotčeným tónem. „Je přece signovaný.“

„To nic neznamená,“ odpověděla Finn. „Rembrandt měl dílnu a zaměstnával tucty učedníků, a ti všichni směli podpisovat obrazy jeho jménem. Skoro jako kdyby na ně dávali razítko. A kromě toho, o Rembrandtovi se ví, že svým jménem podepisoval obrazy, kterých se jeho štětec ani nedotkl.“

„Ale tím si přece nemůžete být jistá.“

„Ale ovšemže můžu,“ odpověděla Finn s úsměvem. „Pokud byl namalovaný v roce 1671.“

„Proč je to datum tak důležité?“ zeptal se Billy.

„Protože Rembrandt zemřel v roce 1669,“ odpověděla. „Nejsem na tu dobu žádný odborník, ale tohle si ještě z dějin umění pamatuju.“ Natáhla ruku a zkusmo přejela po zdobeném pozlaceném rámu. „Ale přesto je zajímavý,“ řekla zamyšleně.

„Jak to?“ zeptal se Billy.

„Ten rám. Jsem si skoro jistá, že je od Fogginiho.“

„Od koho?“ zeptal se Tulkinghorn.

„Byl to Florenťan ze sedmnáctého století,“ řekla Finn. „Než jsem si udělala doktorát, žila jsem rok ve Florencii. Tehdy mě začal zajímat. Sám byl významný umělec, sochař, ale dnes je slavný hlavně díky rámům na obrazy. Rámům, jako je tenhle. Zlatým, vyřezávaným, až přezdobeným.“

„Zřejmě vám dobře nerozumím. Proč má ten rám takový význam?“

„Pokud je ten obraz padělek nebo kopie, proč byste ho dávali do tak cenného rámu?“

„Možná proto, aby lidé věřili, že ten obraz je pravý,“ řekl Billy.

„Ale pokud už byste si dal tolik práce,“ uvažoval Tulkinghorn zamyšleně, „proč byste na obraz napsal datum, které je nesprávné, ba dokonce nemožné, a navíc tak neobyčejně snadno prokazatelně!“

Tohle je vážně ohromné, pomyslela si Finn, ten člověk mluví jako Sherlock Holmes. Ale starý právník měl pravdu.

„Můžu se podívat zblízka?“ zeptala se Finn.

Sir James přikývl. „No ovšem. Ten obraz přece patří vám a Jeho Milosti.“

Finn vzala obrázek do ruky. Když uvážila váhu zdobeného rámu, samotný obraz byl na svou velikost dost těžký, což znamenalo, že byl namalovaný na dřevěné desce, téměř určitě dubové. Jedna z jejích večerních přednášek v Courtauldově institutu byla o datování dřevěných desek používaných v malířství pomocí dendrochronologické analýzy – počítání letokruhů. Podívala se na povrch zblízka a okamžitě uviděla na několika odřených místech u okrajů zvlněné plátno. Plátno na dřevě? O takovémto postupu ještě nikdy neslyšela a obraz rozhodně nemohl být ze sedmnáctého století. Zamračeně ho obrátila. Zadní strana byla potažená hnědým papírem, který vypadal velmi vetchý.

„Nemáte nožík?“

Sir James přikývl, vytáhl z kapsičky u vesty nůž s perleťovou rukojetí, rozevřel ho a podal Finn. Ta nožík vzala a opatrně jím papír objela. Dávala při tom pozor, aby nezajela do vnitřního rámu. Když papír nadzvedla, objevila se zadní strana desky. Tmavé dřevo. Bylo na něm několik vyrytých písmen a nejspíš křídou napsané číslo 273 se sedmičkou přeškrtnutou tak, jak je to zvykem v Evropě, a dvě nálepky: jedna očividně z doby nacismu a druhá obyčejný papírový čtverec s nápisem Kunsthandel J. Goudstikker NV.

„Goudstikker měl vynikající amsterdamskou galerii,“ vysvětlovala Finn. „Nacisté ho v roce 1940 o všechno obrali. Holandská vláda celou tu věc vyřešila teprve nedávno. Byla to ohromná zpráva pro celý umělecký svět.“

„Takže Goudstikker je nějaká osoba?“ zeptal se Billy.

Finn přikývla. „Jacques Goudstikker. Pokud si dobře vzpomínám, zdědil tu galerii po otci.“

„A co se s ním stalo?“

„Utekl na lodi z Holandska do Anglie, ale tam ho nepustili, protože byl Žid. Hned by ho internovali. Loď pokračovala dál do Jižní Ameriky, s Goudstikkerem na palubě. Ale zřejmě měl na lodi nějakou nehodu a zemřel.“ Finn se zadívala na horní okraj obrazu. Byly tam vidět roztřepené okraje plátna, věkem téměř přilepené ke dřevu. „Ale o Goudstikkera tolik nejde.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Billy.

Finn ukázala na okraj plátna, sotva viditelný u vnitřní hrany rámu. „Skoro všechny takhle staré obrazy se tak každých padesát let opět přerámují – plátno originálu se přidělá na nově napnuté, aby bylo silnější. Většinou se to dělá voskem nebo pryskyřicí. Tohle je něco jiného. To plátno s obrazem lodi je maska, kterou je překrytá původní dřevěná deska.“

„Vy myslíte, že pod ním něco je?“ zeptal se sir James.

„Nacistická nálepka bude z roku 1940. Ta Goudstikkerova je mnohem starší. Myslím, že někdo vzal starou kopii Rembrandta a přidělal ji na tu dřevěnou desku, aby před Göringovými lidmi ukryl původní obraz.“

„Jak to můžete vědět?“ nechápal Billy.

„Znám v Courtauldu jednoho člověka, který nám pomůže.“

„Dnes?“ zeptal se Tulkinghorn.

„Kam ten spěch?“

„Jde o ten dům v Amsterdamu,“ vysvětloval Tulkinghorn.

„Co je s ním?“ zeptal se Billy.

„Obávám se, že pokyny pana Boegarta jsou jasné,“ odpověděl starý pán. „Dům, stejně jako zbývající dědictví, musíte oba dva převzít osobně do patnácti dnů, jinak propadnou státu.“

„I ten člun?“ řekla Finn. „To znamená, že musíme jet do Amsterdamu a pak do Malajsie? A to všechno do dvou týdnů?“

„Přesně tak, slečno Ryanová.“ Sir James si odkašlal. „A Královna Batávie není člun, ale loď.“

„Jaký je v tom rozdíl?“ zeptala se Finn, kterou už Tulkinghornovo hnidopišství rozčilovalo.

„Loď je obvykle definována tak, že je dostatečně velká, aby mohla mít vlastní člun,“ řekl Billy. „Ale tohle je naprosto šílené! Proč to proboha Boegart udělal?“

„Domnívám se, je to ovšem jen spekulace, že se vám tím snaží něco naznačit,“ pokusil se Tulkinghorn o vysvětlení.

„Pokouší se nás přimět, abychom šli po jeho stopách,“ řekla Finn.

„Ale proč?“ divil se Billy.

Finn se podívala na krásně vyřezávaný rám na stole před nimi, dosud nesoucí nepěkný symbol své pohnuté minulosti a jméno dávno mrtvého muže. „Myslím, že to začíná tím obrazem,“ odpověděla. „A to znamená návštěvu Courtauldova institutu.“

7

Somerset House je obrovská, čtyři sta metrů dlouhá neoklasicistní budova. Její původní funkcí v roce 1775 bylo stát se větší, impozantnější a významnější než všechny ostatní takzvané národní budovy na světě. Její druhotnou funkcí bylo poskytnout prostory na kanceláře všech vládních úřadů Anglie, na které si vzpomenete – od ministerstva financí a námořnictví až po kancelář královského výběrčího nájemného z lodí, veřejné loterie a kanceláře podomních prodejců a stánkařů. Úřady během let vznikají a zanikají, ale ohromná budova přetrvává. Zaujímá celý obrovský blok ve středu Londýna, ohraničený Strandem, Lancaster Place, Surrey Street a Victoria Embankment.

Když se Courtauldův institut umění se svými galeriemi, laboratořemi, přednáškovými sály a knihovnami v roce 1989 přestěhoval ze starého působiště na Portman Square do severního křídla Somerset House, jeho nové sídlo to téměř nezaznamenalo. Jen málokdo mimo povýšený svět kunsthistoriků by vůbec kdy tušil, že nějaký Courtauldův institut existuje, nebýt pochybného majetku jednoho z jeho bývalých ředitelů a královnina dvorního odhadce, nechvalně známého a odhaleného špiona KGB sira Anthonyho Blunta. Courtauldu se naštěstí podařilo přežít odhalení špionské minulosti jeho bývalého ředitele a za několik let se stal jednou z nejlepších postgraduálních institucí zabývajících se uměním ve všech jeho aspektech.

Doktor Alpheus Duff Shneegarten, emeritní profesor z katedry restaurování v Courtauldu, byl velmi malý a kulatý osmdesátník, který by docela dobře mohl být předlohou pro Tolkienova Hobita. Měl velkou hlavu, kterou z deseti procent zabírala sněhobílá kštice, ze čtyřiceti procent aristokratický orlí nos a zbytek vyčnívající brada a starobylá zahnutá bryerka vražená mezi velké, od nikotinu zažloutlé zuby a usměvavé rty. V jeho inteligentních očích modře jiskřilo a vypadal, jako kdyby měl neustále na jazyku pointu nějakého košilatého vtipu. Shneegarten byl, jako vždy, oblečený do šedého třídílného obleku ze skotského tvídu, desítky let vyšlého z módy, který nosil bez ohledu na počasí. Na nepřiměřeně velkých nohách měl obuté sešlapaná zdravotní sandály. Narodil se v Německu nebo v Argentině, ale to nikdo přesně nevěděl. Shneegarten o sobě tvrdil, že dosud žije v Anglii na studentské vízum.

Kdysi se Finn svěřil: „Jsem naprosto jedinečný. Zkuste na tom vašem Gigglu, nebo jak tomu říkáte, najít nějakého Shneegartena, nenajdete nic! Povídám vám, že nic! Jsem na celém světě jediný! Existuje jen jeden Shneegarten, a to jsem já!“ Stařík v institutu pracoval už dávno před válkou a býval přítelem a poradcem všech jeho tří zakladatelů, průmyslníka Samuela Courtaulda, diplomata a sběratele lorda Lee z Farehamu a kunsthistorika sira Roberta Witta.

Shneegarten byl průkopníkem v oboru rentgenové fluorescence a infračervené analýzy obrazů. Za použití těchto metod vymyslel a vytvořil databázi rukopisu slavných umělců, která nejednoho muzejního kurátora zachránila před mazanými padělateli.

Shneegarten už dávno přestal aktivně přednášet a nyní působil v bludišti odlehlých, půdních místností v posledním poschodí institutu, které byly přístupné pouze po neuvěřitelně rozviklaném točitém schodišti z litiny, které se celé roztřáslo a rozřinčelo, když po něm Finn Ryanová a Billy Pilgrim stoupali. V jedné z půdních místností našli profesora skloněného nad obrovským plátnem, na kterém byl výjev z marocké nebo turecké ulice. Shneegarten zkoumal maličký čtvereček malby klenotnickou lupou, kterou měl zavrtanou do jamky pravého oka, a jemně dotyčné místo otíral vatou. Ve vzduchu se vznášela slabá vůně obyčejného mýdla.

Bylo už pozdní odpoledne a venku se znovu dalo do deště; kapky tiše pleskaly do velkého, sazemi posetého střešního okna. V místnosti se mihotalo téměř magické stříbřité světlo, které naplňovalo atmosféru jakousi intenzivní předzvěstí. Když Finn s Billym vešli do dílny, profesor vstal a vyndal si klenotnickou lupu z přimhouřeného oka.

„Á,“ řekl s úsměvem, „moje americká přítelkyně!“ Mrknul na Billyho. „Věřte mi, pane, být o sedmdesát let mladší, neudržel bych se a vrhnul bych se na ni! Na to můžete vzít jed!“

„A já bych se nejspíš nebránila,“ odpověděla rozesmátá Finn a jemně muže šťouchla do kulatého, vystouplého břicha. Ten se zajíkal smíchy a šťouchanec jí vrátil. Finn mu představila Billyho.

„Á, jistě, ten zchudlý lord, o kterém jste mluvila. Je mi ctí, Vaše Milosti.“

„William, nebo Billy, jestli chcete. Vaše Milost se hodí tak na arcibiskupa z Canterbury.“

Shneegarten se usmál.

„Na čem pracujete?“ zeptala se Finn.

„Na jednom zaneřáděným Delacroixovi,“ otráveně zamručel stařík. „Jedna z těch hrozných mazanic, co namaloval v Tangeru, bouřící se lid, ženy s neuvěřitelnými prsy znásilňované v neuvěřitelných polohách, ušlapaní koně umírající děsivou smrtí. Spousta nesmyslného násilí a shonu. To by bylo něco pro Quentina Tarantina!“ Kývl hlavou směrem k balíčku, který Billy nesl pod paží. Zabalili ho do Tulkinghornových lososově růžových Financial Times a převázali provázkem. „To nesete mně?“ zeptal se Shneegarten.

„Ano,“ odpověděla Finn. Billy podal balíček profesorovi. Ten přeřízl provaz skalpelem, opatrně rozbalil noviny, položil je na pracovní stůl a podíval se na obraz.

Profesor přikývl. „Ten rám je skoro určitě Foggini, jak jste říkala po telefonu.“ Znovu si nasadil lupu do oční jamky a sklonil se. „Tahy štětce jsou typické pro Rembrandtovu dílnu, ovšem podle tématu to byl nejspíš Jan van Leiden nebo Willem van der Velde. Jen se podívejte na tu oblohu! Ti Holanďani, vždycky malovali nebe, jako kdyby se blížil konec světa.“ Obrátil obraz a malým nástrojem z nerezové oceli, který použil jako stěrku, snadno odloupl plátno z rámu. „Velmi zvláštní,“ zamumlal, bílé obočí povytažené. „Plátno na dřevěné desce. Řekl bych, že to plátno dobou odpovídá, bude tak z roku 1660, ale ty spony jsou mnohem novější, rozhodně až z dvacátého století.“

„Stejně staré jako ta nálepka z Goudstikkerovy galerie?“ zeptala se Finn.

„Nepochybně. A taky ta nacistická. Ta je z Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg, z ERR.“

„Tomu nerozumím,“ řekl Billy.

„Podívejte,“ řekl Shneegarten a ukázal kostnatým prstem. „Ty spony jsou mosazné, ale mezi nimi jsou vidět dírky a skvrny od původních hřebíčků. Taky je ještě vidět, kde byl původní rám, na kterém bylo plátno napnuté. Znamená to, že ten obraz lodi byl namalovaný někdy v polovině sedmnáctého století. Rozhodně je od nějakého Rembrandtova současníka, ale v moderní době ho někdo sundal z rámu a použil na překrytí té dřevěné desky pod ním, na které je nálepka ERR a Goudstikkerovy galerie. Tady je dokonce vidět, že původní obraz byl větší. Tady část uřízli, aby se vešel do rámu, a přidali Rembrandtův podpis.“

„A kdo by něco takového dělal?“ zeptal se Billy.

„Pravděpodobně to bylo tak, jak říká Finn – aby zakryli to, co je pod ním, před zvědavými pohledy.“

„Můžete to plátno sundat?“ zeptala se Finn.

„Ovšem,“ odpověděl Shneegarten. Plátno nebylo přilepené. Jenom přicvaknuté sponami k desce. „Okamžik.“ Vzal jiný nástroj, jakési ploché kleštičky, a začal uvolňovat spony. Když byl hotov, opatrně plátno sloupl.

Jak Finn čekala, na desce pod plátnem byl další obraz. Portrét muže ve středním věku oblečeného jako holandský měšťan v červené sametové haleně a baretu s perem. Muž stál u nařaseného závěsu, před nímž byl stůl pokrytý různými exotickými mušlemi a několika podobně exotickými mosaznými námořními přístroji, včetně čehosi, co vypadalo jako starodávný sextant. V jedné ruce v rukavici držel knihu s obálkou z teletiny a ve druhé bohatě zdobený košový rapír. Z úzkého barevného okénka v levém zadním rohu na něj dopadalo jasné světlo. Na vykládaném okně byl vyobrazený erb s propracovanou přilbicí zdobenou pery, posazenou na štítu rozděleném na pole střídavě se čtverci žlutých a černých pruhů proti čtvercům s tureckými půlměsíci a francouzskými fleurs-de-lis.

„To je Boegartův erb,“ vyhrkl Billy. V pravém dolním rohu byl podpis, černý, slabě viditelný. Úplně jiný než ten na plátně.

„Pravý podpis Rembrandta van Rijna,“ prohlásil starý pán s teatrálním mávnutím rukou.

„A ten obraz je pravý?“ zeptala se Finn.

„Počkejte, podívám se,“ odpověděl Shneegarten. Došel na opačný konec místnosti k počítači na stole plném věcí a začal cosi vyťukávat do klávesnice. A při tom mluvil.

„V roce 1968 jsem se podílel na rembrandtovském výzkumném projektu financovaném holandskou vládou, který měl zjistit skutečný počet existujících Rembrandtů. Byl to tým expertů z celého světa. Ověřovali jsme pravost jednotlivých obrazů a zároveň jsme, samozřejmě, vytvořili jejich databázi.“ Zmáčkl pár dalších kláves. „Když k těmto údajům přidáte informace z courtauldského oddělení ověřování původu děl souvisejících s holocaustem, získáte úctyhodný zdroj informací.“ Odmlčel se, přimhouřil oči a zmáčkl poslední klávesu. „Ahá,“ prohlásil konečně, spokojený sám se sebou.

„Jaké ahá?“ zeptala se Finn.

„Ten obraz… řekl bych, že je velmi záhadný,“ zamumlal starý profesor s pohledem upřeným na obrazovku. „Tady vidím, že jde o portrét Willema Van Boegarta, který Rembrandt namaloval v roce 1659, někdy uprostřed své kariéry. Zmínka o té zakázce je jak v Rembrandtových záznamech, tak v rodinném archivu Van Boegarta. Willemu Van Boegartovi bylo v době, kdy ho portrétoval, sedmatřicet. Ten obraz nebyl nikdy prodán a zůstal v původní Van Boegartově sbírce v Amsterdamu do roku 1938, kdy byl ukraden spolu s půl tuctem dalších obrazů. Žádné z těch děl se nikdy nenašlo. O jeho existenci víme jen díky snímku pořízenému pro archivní účely, který na žádost Boegartovy rodiny v roce 1937 vyfotil Jacques Goudstikker.“

„Kde je ta fotografie teď?“

„Existují dvě kopie, jedna je v Americkém národním úřadu pro dokumentaci a evidenci holocaustu ve Washingtonu, D. C. Ta druhá je v archivu Rijksmusea v Amsterdamu.“

„V roce 1937 Jacques Goudstikker obraz vyfotil, v roce 1938 ho někdo ukradl a v roce 1940 se objevil v Goudstikkerově inventáři zakrytý jiným plátnem?“ Billy Pilgrim zavrtěl hlavou. „Určitě to není náhoda, ale nedává to vůbec žádný smysl.“

„Dává, pokud se na tom podíleli všichni – Goudstikker, zloději a Boegartova rodina,“ řekla Finn.

Shneegarten přikývl. „To je pravděpodobné. Oba ti muži byli Židé. Oba věděli, že se blíží Hitler a že se určitě nevyhne Holandsku. Všichni se spojili a zařídili, aby obraz zmizel dřív, než přijde Hitler.“

Billy se zamračil. „Stejně to nechápu. Proč zrovna tenhle obraz? A jestli měl tedy zmizet, proč má tu nacistickou nálepku?“

„To bude patrně vyžadovat důkladné pátrání,“ řekl starý pán a poklepal si na velkou bradu troubelí staré dýmky. „Můžete mi tady ten obraz pár dní nechat, že?“

Finn se podívala na svého nového přítele. „Billy?“

„Myslím, že ano.“

„Výborně!“ řekl Shneegarten a strčil si dýmku zpátky do pusy. Poplácal Billyho po zádech. „Buďte ujištěn, že na něco přijdu, pane. Jsem jako ten kanadský jízdní polda v červené uniformě – ten, co každého dostane!“

8

Finn a Billy nechali starého profesora dál reptat nad rozdělaným plátnem a vyšli ze Somerset House východem na Strand. Mezitím se ještě víc rozpršelo a setmělo. Zůstali stát pod velkým kamenným sloupovím a mlčky se dívali na ulici. Stejně jako všechny londýnské hlavní tepny byla touhle dobou ucpaná auty; světla na střechách černých taxíků, které se plazily jako brouci, v dešti blikala jak světlušky. Skoro nikdo netroubil. Byli přece v Anglii. U stanoviště taxi na chodníku stála ponurá fronta lidí pod deštníky.

„Je špička, pojedeme tam hodinu,“ zaúpěl Billy.

„A co metro?“

„Nejbližší stanice je Temple, na nábřeží,“ řekl Billy. „Než tam dojdeme, budeme promočení na kost. A v tomhle počasí to tam páchne jak staré ponožky.“

„Bohužel, nemáme na vybranou,“ odpověděla Finn.

„Vy vůbec nemáte na vybranou, slečno Ryanová,“ ozval se neznámý hlas za ní. Do kříže ji rýplo něco tvrdého. Vyděšeně se otočila. Zahlédla dobře oblečeného muže, Asiata, spíš z nějaké malé východoasijské země než z Číny. Jednou rukou držel deštník a přes druhé předloktí měl přehozené noviny. V té schované ruce mohl držet roličku drobných, ale tomu sama nevěřila. Rychlým pohledem za sebe zjistila, že jsou dva, jeden stál za ní a druhý za Billym. Ruce s deštníky měli navlečené v gumových rukavicích. Profesionálové.

„Za rohem parkuje auto. Modré audi. Nastoupíte do něj bez zbytečnýho povyku. Jestli začnete vyvádět, oba vás zabijeme. Jasný?“ Ta tvrdá věc, patrně hlaveň pistole, se Finn zaryla do zad. Vrhla rychlý pohled na Billyho. Vypadal náležitě nervózně, ale ovládal se. Sešli spolu po schodech a zahnuli doprava. Ti dva muži za nimi se v davu nechovali nijak ohleduplně, jednoduše používali Finn a Billyho jako špičku lodi. Lidé na chodníku jim poslušně uhýbali, oslepení deštníky a soustředění na to, kam šlápnou. Únos uprostřed davu. Jestli s Billym do toho auta nastoupí, je konec. Tohle nebylo obyčejné přepadení – šlo o něco daleko závažnějšího. Jestli na ně ti únosci čekali, znamenalo to, že je sledovali od Tulkinghorna, a možná ještě předtím.

Parakotoul. Tohle slovo se jí zničehonic vybavilo. Oblíbený cvik slečny Turnerové, její učitelky tělocviku z Northlandu. Slečny Turnerové s jemným knírkem a zvýšenou hladinou testosteronu. Slečny Turnerové, která by se spíš hodila do výcvikového tábora námořnictva. Nikdy necvičily nic tak sexy jako gymnastiku. Samé přemety a kotouly. Jackie Chan a umění pádu.

Finn znovu ucítila šťouchnutí. Šla dál. Teď, nebo nikdy, řekla si v duchu, protože pochopila, že pokud nastoupí do modrého audi, jsou mrtví. Najednou se jí zmocnil zvláštní pocit – mrazení a zlost. Bylo v tom něco víc než jen to, že se v podobně nebezpečné situaci už jednou či dvakrát v životě ocitla: v ulicích New Yorku, třicet metrů pod hladinou Karibiku a v dětství s matkou v džungli Yucatánu. Tohle bylo něco jiného. Něco vrozeného. Něco, co ji nemohla naučit ani slečna Turnerová. Instinkt. Měla v mysli cosi tvrdého jak diamant – absolutní, nadpřirozený klid.

„Tak fajn,“ řekla tiše a doufala, že ji Billy pochopí. Po levé straně minuli ostrůvek uprostřed ulice, na kterém stál kostel St. Mary Le Strand. Kolem projel autobus číslo 52, jeho pneumatiky zasvištěly po zmoklém asfaltu vozovky. Mezi nimi a silnicí teď bylo kovové zábradlí s řadou schránek na noviny a několika koly přidělanými řetězy. Napravo měli zavřený a opuštěný vchod do stanice metra Strand, který se už desítku let nepoužíval.

Zahnuli za roh na Surrey Street. Dopravní ruch náhle ustal. Pár metrů před nimi Finn uviděla tmavě modré audi zaparkované na širokém chodníku vedle starého východu ze stanice Strand, s temnou postavou za volantem. Světla mělo zhasnutá, ale motor běžel, z výfuku se v dešti kouřilo. Tři proti dvěma. Dvacet, možná třicet vteřin a bude pozdě. Rychle přejížděla očima sem tam, až vedle jedněch dveří uviděla kovovou branku, dvě plné popelnice a hromadu stavební suti. Bůh vám žehnej, slečno Turnerová z Northlandské střední, ať jste kdekoli. Parakotoul.

„Tak fajn!“ vykřikla Finn z plných plic. Udělala přemet, naslepo natáhla ruku, zašátrala a popadla starou tenkou trubku. Dopadla na nohy čelem tak, jak vyskočila, a prudce se trubkou rozmáchla, mířila přímo na únoscova kolena. Trubka udeřila a ona ucítila zachvění, které jí projelo celou paží. Muž zařval a upustil noviny a deštník. Viděla, že opravdu držel v ruce zbraň – plochou, robustní automatickou pistoli. Pak nastal zmatek.

„Is do nach bhfuil seans ar bith ann!“ vykřikl Billy, otočil se na podpatku a vší silou kopl muže za sebou do rozkroku. „Perite! Irrumator Mentula! Spaculatum Tauri!“ Finn koutkem oka zahlédla, jak z audi vystupuje řidič.

„Tudy,“ vykřikla a popadla Billyho za ruku. Pár kroků popoběhla, vrazila olověnou trubku do řetězu, kterým byla omotaná mříž uzavírající starý vchod do stanice, a silou jí trhla. Rezavé, zkorodované články povolily. Finn zatlačila mříž dovnitř, vběhla do stanice a Billy za ní.

K jejich překvapení bylo uvnitř světlo, každá druhá stropní zářivka svítila. Vpravo vedla bíle vykachlíkovaná chodba s nápisem: TUDY K VLAKŮM. Kdysi dávno tam bývaly dva velké výtahy pro cestující, ale místo nich v jedné šachtě vznikl nouzový východ, pirueta železného, točitého schodiště. I tam se kupodivu svítilo. Rozběhli se dolů, pod jejich kroky se rozléhalo kovové dunění, které se odráželo od starých cihel. Vzduch byl vydýchaný a zatuchlý.

„Kam to sakra jdeme?“ zakřičel Billy, který byl pár schodů nad Finn.

„Jak to mám vědět?“ odpověděla mu nahoru.

Ozval se další zvuk. Vysoko nad nimi; kroky na schodišti a pak kvílivá rána. Výtahová šachta byla najednou plná ohlušující, burácející ozvěny.

„Střílejí po nás!“ křičel Billy. Vyšla další rána, prosvištěla kolem a pak kovově zarachotila, jak se odrážela od schodů.

„Rychle!“ Finn se řítila po nekonečném schodišti, až konečně doběhla dolů. Proběhla úzkým, skloněným tunelem, jasně osvětleným, a tudy se vyřítila na staré nástupiště. Zůstala stát na místě, až do ní Billy, který zastavit nestačil, vrazil a postrčil ji dál na nástupiště, do čekajících lidí. Přímo před nimi stál vlak s otevřenými dveřmi.

„No to mě podrž,“ zašeptal Billy. Na oblé stěně vedle nich visel plakát. Tři pochodující vojáci s puškami a pod nimi nápis:

TAG DER WEHRMACHT

17 MARZ 1942

KREIGSWINTERHILFSWERK

Na zdi byla také velká kovová cedule se jménem stanice: PICCADILLY CIRCUS.

Zástup lidí na nástupišti tvořila směsice mužů a žen oblečených v dobových kostýmech, někteří nesli stažené deštníky, jiní noviny nebo balíčky. Mezi nimi se pohybovalo několik mužů v uniformách. Německých uniformách. Ozvalo se hlasité zahvízdnutí píšťaly, kterému odpovědělo druhé hvízdnutí zepředu vlaku. Houf lidí se pohnul dopředu a hlas s výrazným britským přízvukem zavolal:

„Dámy a pánové, pozor na mezeru. Pozor na mezeru, prosím. Pozor na mezeru, mein heren! Auflachen der kluft bitte!“

„Tak Kansas to rozhodně nebude,“ šeptla Finn. V chodbičce za nimi uslyšela dusot blížících se kroků.

„Co uděláme?“ řekl Billy.

„Nastoupíme.“

Přidali se k houfu lidí mířících k vozu a nechali se unášet k otevřeným dveřím. Za okamžik se za nimi zavřely a vlak se dal do pohybu.

„To je šílený!“ šeptal jí Billy. Přímo před nimi, zavěšený za poutko, stál muž v plátěné čepici a šedé uniformě seržanta nacistické Landspolizei. Pod paží měl výtisk Signalu, německé verze časopisu Life. Nad ním visela reklama na pana Mrkvičku, který tvrdil, že ten, kdo ho hodně sní, bude zdravý a fit. Seržantovi Landspolizei visela u boku pistole Luger v koženém pouzdře. Vypadal znuděně.

„Nastoupili?“ zeptala se Finn.

„Neviděl jsem je.“

„Víš, kam ten vlak jede?“

„Ne, ale vím zatraceně jistě, že tamto nebyl Piccadilly Circus.“ Německý polda se na ně upřeně zadíval, najednou měl ustaraný výraz. Chtěl něco říct, ale pak se otočil. „Mám z toho žaludeční křeče,“ zamumlal Billy. Odtrhl oči od policisty; vedle pana Mrkvičky visela další reklama. Byla to strohá, černobílá ilustrace silného muže s vyhrnutými rukávy, čepicí na hlavě a vážným výrazem ve tváři. Přes rameno nesl palici. Svaly měl jako přístavní dělník. Pod ním se psalo cosi o tom, že se má pomáhat vojákům na frontě, což dvakrát nedávalo smysl, protože takový svalovec by musel být také na frontě, pokud by neměl třeba nemocné srdce, ale to by zas nenesl přes rameno palici… Billy se zarazil; uvědomil si, že třeští. Finn mu pevně stiskla ruku. Vlak zpomaloval.

„Daleko jsme nedojeli,“ řekla Finn.

„Máme problém,“ odpověděl Billy a šťouchl do ní. Na vzdáleném konci vozu se s rachotem otevřely dveře. Z jejich dvou Asiatů, teď už bez deštníků, byli tři. Jeden kulhal a razil si cestu davem lidí. Vypadal pěkně rozzuřeně.

„Do hajzlu,“ ulevila si Finn. Vrhla se do náruče nacistického seržanta a jedním pohybem mu vytáhla pistoli z pouzdra a prudce ho odstrčila. Zbraň byla podezřele lehká. Umělá hmota. Přesto s ní Finn mávla směrem k jejich pronásledovatelům, načež polovina lidí ve voze instinktivně vykřikla a všichni, včetně tří Asiatů, padli na zem. Vlak vjel do jasně osvětlené stanice. Nápis hlásal LEICESTER SQUARE.

„To teda není,“ podotkl Billy.

Když se dveře otevřely, Finn zahodila pistoli, která projela celým vozem. Pak se otočila, oběma rukama se opřela do Billyho zad a vystrčila ho na nástupiště.

„Co to hergot je?“ vykřikl muž se sluchátky na uších, který před nimi taktak stačil uskočit. „Kdo vás sem pustil? Kostymér! Do hajzlu! Zkazili nám záběr! Seane! Kdo to sakra…“

Finn postrkovala Billyho dál, oběhli několik kamer a světel, přeskočili úzké koleje připravené k pojezdu, prokličkovali houfem kameramanů, osvětlovačů, griperů, prvních, druhých a třetích asistentů, zvukařů, lidí z výpravy, dekorací a různých rádobypomocníků, poskoků a důležitě se tvářících podržtašků, kteří tvoří filmový štáb na každém natáčení. Jak se dalo čekat, někdo vztekle vykřikl onu klasickou hlášku, kterou slyšel snad každý, kdo kdy narušil natáčení – byť jen na chvilku – a zkazil jejich drahou a velmi prchavou iluzi.

„Hej! Nevidíte, že se tu točí?“ Jako kdyby vytváření filmové iluze bylo důležitější než jakákoli myslitelná realita, která by mu mohla stát v hloupé cestě.

Billy porazil stojan na světlo a vzápětí se ozval třeskot vybuchlé žárovky. Finn si ještě všimla cedule s oznámením, že se nacházejí na natáčení románu Lena Deightona SSGB společnosti Dream Works, a byli pryč, proběhli doširoka rozevřenými dveřmi vedoucími do skutečné stanice metra High Holborn. Skoro se vrátili k Tulkinghornovi a k Britskému muzeu. Už nepršelo. Po Asiatech nikde ani stopy. Billy bez zaváhání udělal krok do vozovky a mávl. Okamžitě jim zastavil černý taxík. Nastoupili do něj a Finn zabouchla dveře. Když se taxík rozjel, Finn se otočila a viděla, jak z východu stanice vybíhá jejich kulhavý nepřítel se svými dvěma kumpány. Ještě chvíli a bylo by pozdě.

„Tak kam to bude, jestli se můžu optat?“ řekl taxikář, aniž se na ně otočil.

„Canvey Island,“ odpověděl Billy a pohodlně se usadil na širokém zadním sedadle.

„Cože, to je až někde v mizerným Essexu!“ vyděsil se taxikář.

„Zaplatím vám.“

„To si pište, že zaplatíte,“ odvětil taxikář. „Taková dálka. Nejmíň dvacet mil.“

„Spíš třicet,“ řekl Billy s povzdechem. Řidič zavrtěl hlavou a zařadil se do svého pruhu. Za deset minut už vyjížděli z Londýna, mířili na východ podél Temže, směrem ke Kanálu.

„Co to bylo před tím, než jsi spustil ty latinské nadávky?“

„Nadávky v kornštině, pokud si vzpomínám,“ řekl Billy. „Něco o kozách a sexuálních praktikách jeho matky.“

„A co je na Convey Islandu?“ zeptala se Finn.

„Domov,“ odpověděl Billy. „Zbabranej Flush.“

9

Zeptejte se průměrného obyvatele Wichita Falls, kde najdete Mariveles, a pravděpodobně na vás zůstane nechápavě zírat; a není divu: Mariveles se odjakživa považuje za konec světa nebo za bránu pekelnou, to už je věc názoru. Toto malé pobřežní město leží u vstupu do Manilského zálivu na severozápadním rameni džunglí porostlého poloostrova. Jde o hlubinný přístav na úpatí obrovské, lesem porostlé vulkanické homole. Horu obvykle halí koketní mlhy, ze kterých občas na okamžik vykoukne vrcholek, jenž trpělivě čeká na návrat lepších časů; ohnivý bratr této hory, Mount Pinatubo, vzdálený necelých padesát mil, se před pár lety dočkal.

Mariveles kdysi skýtal odpočinek lodím, které vplouvaly do zálivu, a v roce 1575 se tu údajně zastavil slavný čínský pirát Li Ma Hong pro zásoby jídla a vody před tím, než zaútočil na Manilu. Za vlády Ferdinanda Marcose se z města stalo centrum čehosi nazývaného „hospodářská zóna“, původní rybářské město tehdy srovnali se zemí, aby udělali místo pro továrny, doky a oficiálně vyhlížející vládní kanceláře, z nichž většina nyní zela prázdnotou, a dokonce i pro jaderný reaktor, který nikdy neuvedli do provozu. Obilnice se z města nestala, stejně jako nevyšla jeho proměna na „město plastu“, jak si slibovali od zavedené výroby polyetylenu. Vzhledem k neblaze proslulé vášni Imeldy Marcosové bylo spíš ironií, že jedna z mála prosperujících továren v Mariveles vyráběla kopie výrobků Nike. Pokud tedy toto město něčím proslulo, pak snad tím, že odtud v roce 1942 vyrážel Bataanský pochod smrti, a také jako místo, kde se vyrábějí tenisové míčky pro Wimbledon. Ačkoli by mělo být „prvotřídním“ městem s pětasedmdesáti tisíci obyvateli, ve skutečnosti tam žije dvakrát tolik lidí, většinou nezaměstnaných a živořících ve slumech na západním konci přístavu, za hranicí „hospodářské zóny“. Je to přístavní město obývané směsicí imigrantů, kteří sem přicházejí z krajů s ještě větší bídou, místo, kde je naděje ještě vzácnější než pracovní příležitost. Oblíbenou zábavou v Mariveles je konzumace shabu, filipínské obdoby metamfetaminu, který se zde vaří ve velkém v ilegálních vařírnách drog v násilnostmi zmítaných ghettech rozesetých po úbočích.

Z otevřeného přístavního baru, kde seděl, viděl Briney Hanson staromódní jeřáby, které ve starém marivelském doku o něco dál nakládaly Královnu Batávie. Při dnešních cenách za kotvení byla Manila pro starou Královnu moc drahá, takže mohli být rádi, že z Mariveles vůbec něco povezou: náklad banánových lupínků a moučku z manioku zpracovanou na krmení pro zvířata, což znamenalo, že Královna bude celou cestu až do Singapuru pěkně smrdět.

Tam vyloží banánové lupínky, naloží náklad elektroniky a pak zamíří do Rangúnu s maniokovou moučkou. Poslední etapa obnášela dovézt elektronické součástky do Madrasu, vlastně do Chennaie, jak se mu dnes říkalo, kde z nich sestavují všechno od autorádií až po mluvící medvídky. A pak, kdo ví? Zatím ovšem Hanson a Královna čekali v Bataanu.

Hanson si lokl piva Red Horse z litrové láhve a kouskem „chicharonu“, křupavého vepřového, vytřel z talíře pálivou omáčku. Pak si dal sousto smažených hlaviček chobotnic s rýží a celé to spláchl dalším mohutným lokem silného, zlatavého piva. Mariveles možná má nejzkorumpovanější vedení města z celých Filipín – a to už je co říct – ale zato se tam výborně najíte.

Hanson strávil celé dopoledne se starým známým, doktorem Nemesiem Zobel-Ayalou, místním andělíčkářem, přístavním hygienikem, švagrem starosty a vůbec známým korupčníkem. Kdo nepodmázl Ayalu, nejspíš zůstal trčet měsíc v karanténě, nesměl vyložit a naložit kargo, a pokud se pokusil vystoupit na pevninu, často ho čekal pořádný výprask.

Hanson překonal odpor a hrál si na bodrého chlapíka, jako ostatně vždycky, celé hodiny s tím vykutáleným šejdířem proseděl v jeho zatuchlé kanceláři v doku nad celním skladem, díval se, jak do sebe obrací panáky brandy Napoleon Quince, a poslouchal nekonečné žvásty o jeho výpravách do La Zona, místní čtvrti s nevěstinci, kde ženy a dívky, většinou místní a některé teprve deseti – dvanáctileté, provozují své prastaré řemeslo v malých kamrlících oddělených závěsy; většinou k nim chodili námořníci a cizí dělníci z těch pár továren, které ještě v Mariveles zbývaly.

Zobel-Ayala měl všechno pod palcem. Nejenže pásl polovinu holek z La Zona, navíc byl hlavním hygienikem Mariveles a přivydělával si prodejem státem distribuovaných antibiotik tomu, kdo nejvíc zaplatil.

Doktor neustále spřádal plány, jak se jednou usadí v Americe, ale Hanson by spíš vsadil na to, že toho slizkého parchanta brzy najdou pod jedním z marivelských mol s proříznutým hrdlem; buď ho oddělá některý z jeho rivalů z Kuratong Baleleng, nebo Pentagon, jedni i druzí měli velké peníze z výroby shabu a z pašování po celých ostrovech.

Hanson snědl poslední sousto z talíře, dopil red horse a hodil na pult pár zmačkaných bankovek. Slezl ze staré chromované barové stoličky, spokojeně říhl a vyrazil po cestě z rozdrcených korálů k doku. Slunce pražilo a on cítil, jak se z něj vypařuje pivo, zpod lemu staré kapitánské čepice mu vzadu po krku stékal pot. Přestože měl sluneční brýle, musel mhouřit oči před prudkým světlem, které se odráželo od hřebenů vln v přístavu. Hanson věděl, že tak jako všude v téhle části světa se v pár minutách může přihnat černý monzun, který z přístavu udělá kotlík bublajícího lektvaru a zakotvenou Královnou bude smýkat jako nafukovacím míčem, ale pro tuhle chvíli byl lapen v rozpálené peci s přehřátým termostatem.

Jídlem ve snack baru a chvilkou o samotě po dopoledni s tím odporným doktorem se příjemně naladil, ale jak tak procházel po přístavní hrázi kolem zchátralých skladišť a hokynářských krámků s hromadami harampádí, realita na něj znovu tvrdě dolehla; nesnesitelné vedro, zápach hniloby a zpuchřelých lan, dehtem natřených pilířů a leklých ryb v přístavní břečce, to byl pach jeho budoucnosti, a on to dobře věděl. Nekonečné pachtění po rozbouřených mořích a převážení nákladů z jednoho místa na druhé. To přece není žádný život. Jestli se brzy něco nezmění…

Hanson viděl otočné jeřáby v přístavišti, které přepravovaly velké, stokilové pytle maniokové moučky na lanovém závěsu. Jeho první důstojník Elisha Santoro na palubě dohlížel na Konga a pár najatých filipínských dělníků. Filipínci měli na sobě bederní roušky bahag a Eli džíny a tričko s nápisem Grateful Death. Jediné, co se na Královně Batávie blížilo uniformě, byl vyšisovaný proužek zlaté stužky na Hansonově oprané čepici.

Zamračeně se rozhlédl po molu. Banánové lupínky měly dorazit až druhý den, ale v doku vedle Královny stála hromada dřevěných beden a vedle nich zaparkovaný náklaďák Mitsubishi Fighter Mignon. Banánové lupínky se dodávaly v jutových pytlích jako manioková moučka, ne v dřevěných bednách. Ještě podivnější bylo, že se o novém nákladu ani slovem nezmínil Zobel-Ayala, a ten by o něm věděl první, jelikož každý výstupní list o celním odbavení musel jít přes něho.

Když Hanson přišel blíž, z místa spolujezdce náklaďáku vystoupil muž a postavil se vedle dřevěných beden. Hanson si všiml, že na všech bednách je povědomé logo Slazengeru s tygrem ve skoku. Muž z náklaďáku udělal krok směrem k němu. Bylo mu kolem čtyřicítky, byl těstovitý a na sobě měl dokonale střižený oslnivě bílý oblek, ve kterém se téměř ztrácelo jeho vystouplé břicho. Měl malé ruce a krátké nohy; nohy obuté v černých lakýrkách a růžové prstíky samý zlatý prsten.

Oblek doplňoval slamák Borsalino, stejně bílý jako šaty. Muž měl klobouk nasazený s nucenou ležérností plešatých pánů, naražený pěkně do čela, ale člověk tak nějak tušil, že pod ním nic není. Oči si stínil spíš dámsky vyhlížející kabelou značky Fendi. Neměl vousy a v horkém vzduchu se od něj linula vůně drahé kolínské. Tlusté rty se usmívaly. Zuby měl jako dokonale naleštěné perly. Se svými sto pětašedesáti centimetry mohl vypadat skoro roztomile. Ale nevypadal; šel z něj spíš strach.

„Kapitán Hanson?“ zeptal se. V jeho hlase zazněl španělský aristokratický přízvuk.

„Ano?“

„Jmenuji se Lazlo Aragas.“ Ještě víc se rozzářil. „Dobří známí mi říkají Lazzy.“

Hanson přikývl. Zkus mu říct Lazzy a vrazí ti pletací jehlici do oka. „Pane Aragasi, co pro vás můžu udělat?“

„Můžeme něco udělat jeden pro druhého, kapitáne Hansone.“

„Tak co teda můžeme udělat jeden pro druhého, pane Aragasi?“

„Mám zboží, které potřebuji dopravit do Singapuru,“ řekl muž. „Dozvěděl jsem se, že tím směrem míříte.“

„Jaký zboží?“ zeptal se Hanson.

Aragas mávl ošperkovanou rukou směrem k bednám. „Míčky, kapitáne. Posílám míčky do Singapuru.“

„Tenisáky.“

„Přesně tak. Lépe řečeno wimbledonské Ultra Vis.“

Tři věci na tom příliš nehrály: zaprvé, v mariveleské továrně se sice vyráběly tenisové míčky, ale ty se nakládaly v manilském terminálu, u mola 15. Zadruhé, míčky se převážely v kartonových krabicích v plechovkách o šesti tuctech, které byly po tuctu svázané plastovými popruhy a nakládaly se do kontejnerů, ne do dřevěných beden. A zatřetí, Slazenger by v životě nedopravoval žádné zboží na Královně Batávie ani jiné podobné kocábce.

Hanson kývl. „To vidím.“

„Opravdu, kapitáne?“

„Myslím, že jo,“ odpověděl kapitán pomalu.

„A co přesně vidíte?“

„Vidím dřevěný bedny s tou kočkou od Slazengera.“

„Plné tenisových míčků,“ řekl muž v bílém obleku s úsměvem.

„Když to říkáte.“

„Říkám,“ dál se usmíval Aragas.

„Ví o těch vašich tenisácích doktor Zobel-Ayala?“ zeptal se Hanson bezvýrazně.

Aragas se hlasitě zasmál. Znělo to, jako když štěká pořádně zlý pes. „Zobel-Ayala tiene el famban barretoso,“ odpověděl sladce. „Když neudělá, co se mu řekne, zašlápnu ho jako švába, nebo spíš vymyslím něco bolestivějšího.“

„A co to má společnýho se mnou?“ opatrně se zeptal Hanson. Jestli chce Aragas obejít El abortista, oba je vystavuje nebezpečí.

„Potřebuju přepravce. A to jste vy.“

„Ale vás s vašima tenisákama nemám na nákladním listu.“

„Tohle bude zvláštní zásilka. Jenom mezi námi, kapitáne.“

„To se Zobel-Ayalovi nebude líbit.“

„Ten udělá, co mu řeknu.“

„Možná, pane Aragasi, ale já se sem ještě musím vrátit. Vy mu klidně můžete nakopat tu tlustou sádelnatou prdel, ale já jsem, takříkajíc, v jiný pozici.“

„To není vaše starost, kapitáne. Vaše starost je co nejrychleji naložit moje zboží.“ Jeho hlas mrazil jako led.

„A jak ten náklad vysvětlím agentovi v Singapuru?“

„Nijak.“

„Jak to?“

„Před Sentosou budete muset spravovat motor. Tak hodinu, nejvýš dvě. Moje míčky od vás převezme motorový člun.“ Na ostrově Sentosa bývala rybářská vesnice, místo níž postavili luxusní turistické letovisko nedaleko singapurského přístavu.

„Celní kontrola?“

„O tu je postaráno.“ Zase mordida. Filipínci ji za posledních čtyři sta let dovedli k naprosté dokonalosti.

„A co z toho všeho budu mít?“ zeptal se Hanson.

„Tohle,“ Aragas sáhl do náprsní kapsy saka a vytáhl nezbytnou obálku. Byla asi centimetr tlustá. „Eura, jestli vám to vyhovuje.“ Kdysi to bývaly americké dolary, ale časy se mění. „Pětadvacet tisíc.“

Asi třiatřicet tisíc dolarů, podle momentálního kurzu. Ale na tom nesešlo. Podstatné bylo, že s obálkou už nešlo nic předstírat. Takové peníze nezaplatíte za to, že vám někdo převeze pár beden tenisáků.

Hanson se ocitl v nezáviděníhodné situaci, protože jestli si Aragas mohl dovolit obejít Zobel-Ayalu, znamenalo to, že musí mít hodně dlouhé prsty. Kdyby Aragase odmítl, mohl by pěkně narazit. Nebo si mohl obálku vzít a Aragasovi kývnout, a kdyby se něco zvrtlo, do konce života by trčel v base v Changi – ne zrovna lákavá představa.

Takže byl v pasti – je v háji, když kývne, a v ještě větším, když odmítne. Stál tam pod sálajícím sluncem a neviděl žádné východisko. Přestal je tedy hledat, alespoň prozatím. Vzal si od Aragase obálku, přeložil ji a zasunul do zadní kapsy.

„Výborně,“ řekl Aragas, jako kdyby mluvil na psa, kterého učí udělat přemet a hrát mrtvého. „Bylo by dobré ty bedny naložit co nejrychleji. Jak víte, v těchhle končinách je to samý zloděj.“ Co nebylo přibité, se považovalo za snadnou kořist, ale Hanson tušil, že tyhle bedny by Aragas mohl nechat stát na místě, jak dlouho by chtěl, a místní by se jim vyhnuli jako moru.

„Žádný problém,“ řekl Hanson. Podíval se nahoru a viděl, jak se Elisha Santoro nenápadně opírá o zábradlí na můstku a dívá se na ně dolů. Elimu se to nebude líbit.

„Výborně,“ řekl Aragas, „jsem moc rád, že jsme se dohodli. Až budete ty bedny nakládat, uložte je prosím tak, aby byly snadno k dispozici. Vrátím se v sedm hodin večer.“

„Vrátíte?“ lekl se Hanson.

„Copak jsem vám to neřekl?“ divil se Aragas. „Budu tu zásilku do Singapuru doprovázet.“ S těmi slovy se dvěma prsty dotkl okraje klobouku a nastoupil zpátky do náklaďáku. Motor mitsubishi škytavě naskočil a auto zmizelo na konci doku. Hanson je sledoval a při tom cítil, jak ho tučná obálka v kapse tlačí jako tumor.

Eli Santoro sešel po můstku na molo. Chvíli si bedny prohlížel a pak se Hansona zeptal: „Co to mělo znamenat? Nový kargo?“ Vlastně to nebyla otázka; Eli viděl Aragase a viděl i obálku. Byl mladý, ale ne hloupý.

„Něco takovýho,“ odpověděl Hanson.

„Průšvih, šéfe?“

„Možná.“ Hanson se podíval na svého prvního důstojníka. Elisha Santoro, stejně jako všichni ostatní na Královně Batávie, byl vyděděnec. Ve svých osmadvaceti byl na lodi nejmladší; měl za sebou tři roky u amerického námořnictva v hodnosti prvního důstojníka, kterou si vysloužil na Námořní obchodní akademii, a dva další roky u pobřežní stráže, které si odkroutil v Guamu. Pak při jednom bujarém grilování na základně nešťastnou náhodou přišel o oko – a rázem měl po důstojnické kariéře. V pětadvaceti byl Santoro bezprizorný, švorc, nezaměstnaný, a jelikož jeho život byl svázaný s mořem, všechny jeho sny a naděje zůstaly v troskách.

Hanson ho objevil, když se poflakoval po ostrovech a vozil turisty na jachtě kolem Hongkongu. Než vypili druhou láhev Dragon’s Back, mladík mu vylíčil svůj život, a byla ruka v rukávu, páska nepáska. To bylo skoro před třemi lety a Hanson svého rozhodnutí ani jedinkrát nelitoval.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Eli.

„Jsme v háji, tak nebo tak,“ vzdychl Hanson. „Naložte ty tenisáky. A uložte ty bedny tak, aby se daly co nejrychlejc vyhodit.“

„Co myslíte, že v nich je?“

„To nechci vědět a ty taky ne,“ varoval ho kapitán. „A ten chlap ve zmrzlinářským mundůru jede s náma, tak si dávej pozor.“

„Je tu ještě jeden problém.“

„Co zase?“ Hanson zaúpěl; jako kdyby jedna mizerná zpráva za den nestačila. Eli mu podal list žlutého papíru, který vytáhl z kapsy na tričku. Telegram. Stejně jako všichni na palubě Královny Batávie, i mladík zastával několik funkcí; byl první důstojník, kormidelník a kromě toho ještě telegrafista. „Zpráva od naší společnosti. Prodali Královnu. V Singapuru se dozvíme, kdo je náš novej majitel.“

10

Loď Zbabraný Flush přeplula přes Severní moře do Holandska za tři a půl dne; za pěkného počasí vyplula přes Lamanšský průliv severně od Goodwin Sands, pak zamířila na sever podél Broad Fourteens do Den Helder. Třetí noc Billy a Finn propluli zrádnými odlivovými proudy v Marsdeip, a nakonec dorazili k pevnině u propustí oddělujících vnitrozemské jezero, kdysi známé pod názvem Zuider Zee a dnes nazývané Ijsselmeer. Noc strávili odpočinkem v klidných vodách na vnitřní straně ohromné hráze a druhý den ráno za jasného slunce napnuli plachty a dopluli do malé přímořské osady Durgerdam. Městečko mělo všechno, co potřebovali, včetně vybaveného přístavu a autobusové zastávky s přímým spojením do Amsterdamu, vzdáleného pár kilometrů na jih, kde se na obzoru rýsovala jeho matná silueta.

Pro Finn, napjatou a vyčerpanou po událostech v Londýně, bylo plachtění na Flush čirá radost. Flush byla osmnáctimetrová jachta s gaflovým plachtěním od Williama Gardena, vybavená šestiválcovým dieselovým motorem Sealord North Sea, která mohla jet na plné plachty rychlostí dvanácti uzlů. Uvnitř byla loď útulná jako dřevěná chata, vybavená dvěma pohodlnými kajutami, malým salonem a dobře zařízenou a zásobenou lodní kuchyňkou. Podle Billyho ji skoro před padesáti lety postavili v Oregonu pod názvem Sitkin, aby brázdila pobřeží Aljašky, a pak strávila nějaký čas v Chile a jižní Africe jako San Lourenco. Skončila v Anglii, kde si ji turisté pronajímali na plavby podél pobřeží Skotska. Tou dobou se jmenovala Sandpiper. Billymu patřila už téměř osm let.

„Byl to dárek, který jsem si dopřál po těch letech na škole,“ řekl jí. „Možná jsem ji měl pojmenovat spíš Absolvent“ Podle Billyho slov byli nejlepší přátelé, ale podle toho, jak s jejím nantucketským zeleným trupem opatrně zajížděl do malé chráněné zátoky, Finn snadno poznala, že jeho náklonnost vůči mírně korpulentní lodi se spíš blíží lásce.

Imigrační kontrolou prošli už v Den Helder a při zakotvení v přístavu se museli zaregistrovat v kanceláři přístavního kapitána a zaplatit minimálně třídenní poplatek. Když vyřídili formality, vydali se cestou podél hráze, která, jak se zdálo, byla jedinou ulicí v městečku. Kdysi to bývala rybářská vesnice s malými rybářskými čluny uvázanými za hrází z jílu a hlíny, ale rybářská flotila už dávno zmizela s vybudováním velkých přehrad, které změnily jezero Zuider Zee ze slaného na sladkovodní. Teď u Durgerdammerdjik kotvily hlavně výletní čluny a z rozkošných rybářských domků byly většinou letní byty nebo penziony.

„Trochu se to se mnou houpe,“ řekla Finn, když kráčeli jiskřivým ranním vzduchem. Po necelých čtyřech dnech si zvykla na moře a z chůze po hrázi se jí mírně točila hlava, jak před ní horizont poskakoval nahoru dolů.

„Ale na moři ti špatně nebylo,“ usmál se Billy. „Ještě z tebe udělám námořníka.“

Finn se usmála. Fyzicky se cítila skvěle; pleť měla lehce dobronzova a dlouhé vlasy jí voněly po slaném vzduchu. Poprvé po několika měsících si vychutnávala už jen to, že dýchá. Žít v Londýně je horší než v New Yorku; měla pocit, jako by vykouřila desítku cigaret denně, a někdy dokonce cítila popílek na zubech. Zhluboka se nadechla. Městečko vonělo čerstvě pokoseným senem a mořem. Na polích za domy se pomalu otáčely lopatky pravých holandských větrných mlýnů. Najednou si uvědomila, že má hlad jako vlk.

„Mám strašný hlad,“ řekla.

Našli si hotýlek jménem Oude Taveerne ležící uprostřed ulice na hrázi. Prosté stavení z bílých prken se na ulici vyjímalo, bylo podstatně větší než okolní domky. Z jedné strany mělo terasu a vpředu na cihlovém dláždění pár stolků pod slunečníky s nápisem Heineken. Na druhé straně hráze směrem k vodě měl hotýlek vlastní dok s několika piknikovými stolky na trávníku na méně vzdáleném konci. V Oude Taveerne nejspíš kdysi býval nějaký podnik, hokynářství nebo tu sídlil bohatý obchodník, který nahoře bydlel. Větší byla jen budova radnice ze sedmnáctého století s kopulí na střeše na konci ulice.

„Cítím palačinky,“ řekl Billy.

„Párky,“ trumfovala Finn.

„Obojí,“ řekl Billy.

Vešli dovnitř.

Hostinec byl plný všelijakých tretek. Věci visely z tmavých trámů na nízkém stropě, na stěnách byly pověšené hrnky, obrázky, fotografie, polovičky modelů lodí, nechyběly lodě v láhvích, poličky plné suvenýrů, dětské kresby, ukázky výšivek pod sklem, sbírka keramických náprstků… bylo to zkrátka nekonečné.

Stolky stály těsně u sebe, na každém květovaný ubrus a na něm prostírání a jasně červené složené lněné ubrousky. Okny svítilo pronikavé slunce na tucet různých vzorů tapet, květovaných a pestrobarevných. Polovinu zadní stěny tvořila stará nástěnná malba rybářských lodí.

U dlouhého prázdného stolu sedělo pár místních, četli noviny, které si vzali z velkého koše mezi sebou, ale jinak byl hostinec prázdný. Buclatá žena s tvářemi jak jablíčka v potištěné zástěře se jim dokonalou angličtinou představila jako Velden, nabídla jim jídelní lístky a přijala objednávky. Pověděla jim, že Oude Taveerne tam stojí od roku 1760 a původně se jmenovala Prins te Paard, což, jak jim vysvětlila, znamená Princ na koňském hřbetu.

Za pár minut se vrátila s jídlem naskládaným na velkém tácu, kterým šikovně balancovala na masité paži. Pro Finn jídlo s názvem uitsmijter, jak se ukázalo, šlo o smaženou šunku s vejci a hořčicovým sýrem, a pro Billyho gevulde pannekoek, ze kterého se vyklubaly dvě obrovské omelety proložené náplní ze smažené klobásy. Z množství kalorií a cholesterolu v obou jejich pokrmech by každý kardiolog s trochou sebeúcty musel dostat infarkt.

„Dobrý bože,“ ulevil si Billy a s heknutím se opřel na židli, „odpusť, že jsem zhřešil.“ Zasmál se. „Za tohle budu muset nejmíň dva roky šlapat na rotopedu.“

„Nerouhej se,“ řekla Finn. Napila se výborné kávy, kterou jim Velden přinesla. „Můžeme být rádi, že jsme naživu.“

„Na to jsem skoro zapomněl,“ řekl Billy s vážnou tváří.

Finn přikývla. „Já taky. To pak člověk přestane být opatrný.“

„Asi máš pravdu,“ přitakal Billy. „Ti lidé, na které jsme narazili, se jen tak nevzdají.“ Zavrtěl hlavou. „Já vím, že jsme to cestou probírali nahoru dolů, ale pořád nechápu, co tím chtěli dokázat.“

„Co takhle nás zabít?“ odpověděla Finn. „Někdo se nás chce zbavit.“

„Proč?“

„Jestli nemáš v minulosti něco, co jsi mi neřekl, pak to musí souviset s tím obrazem.“

Billy si odfrkl. „Přiznávám se. Už léta vedu dvojí život. Jsem totiž estonský špion, který vystupuje jako nemajetný anglický lord se směšným rodokmenem, který sahá až k Boudice, královně těch proklatých Icenů.“

„Takže jde o ten obraz.“

„Ale vždyť jsme ho ani neměli u sebe,“ namítl Billy.

„Nic jiného mě nenapadá.“

„A co ta… věc s Pieterem Boegartem, mým drahým zesnulým bratrancem a tvým… ehm, otcem?“

Finn odpověděla stroze: „Není to můj otec a nevím, jak může být ta ‚věc‘, jak tomu říkáš, vážná.“

„Možná šli po tobě, a ne po tom obraze.“

„Kdyby mě chtěli zabít, nemuseli to dělat před Courtauldovým institutem. Mohli mě v tichosti odprásknout v Crouch Endu, ne?“

„A mě mohli kdykoli oddělat na lodi,“ souhlasil Billy.

Finn přikývla. „Takže se dostávám zpátky na začátek. Obraz. Když se naposledy dražil malý Rembrandt, prodal se za devatenáct milionů liber. Šestatřicet milionů dolarů. To už stojí za vraždu.“

„Něco mě napadlo,“ řekl Billy, naklonil se k ní a odstrčil talíř. Srovnal do řady cukřenku, slánku a pepřenku. „Jde o pokyny Pietera Boegarta pro sira Jamese. V tom dopise mu zadal dva úkoly – měl nás dát dohromady a předat nám ty tři věci: obraz, dům a Královnu Batávie. Všechno to spolu nějak souvisí.“

„Stopy?“

„Ne, spíš je to takový hon na lišku. Znáte to v Americe?“

„Takže honička,“ řekla Finn.

„Přesně tak.“

„Pieter Boegart je liška a my máme být honicí psi, je to tak?“

„Ten obraz je návnada a dům taky.“

„A k čemu nás má zavést?“

„K chycení lišky.“

„Jinými slovy, máme najít Pietera Boegarta,“ řekla Finn.

Billy přikývl. „Nebo to, co hledal.“

11

Z Oude Taveerne zavolali na dvě místa: právníkovi do Amsterdamu, který, jak jim Tulkinghorn řekl, spravoval jejich dům, a doktoru Shneegartenovi do Courtaldu. Starý podivín ze Somerset House byl prý v knihovně Britského muzea, kam chodil bádat, ale právníka, muže jménem Guido Derlagen, zastihli v kanceláři a mohli za ním hned přijet.

Jak se ukázalo, Derlagenova kancelář sídlila v moderní budově na širokém bulváru Rokin, hned vedle amsterdamského hlavního náměstí Dam, asi deset minut chůze z hlavního nádraží a z doků. Tam, kde na Rokin nesvítily obchody či kavárny, sídlily banky, burzovní makléři a právníci. Byla to amsterdamská Wall Street. Když dorazili na místo, chodníky se hemžily turisty a ulice byla plná aut. Celé město působilo čile rušným dojmem.

Derlagen, ve středním věku, dobře oblečený, měl poněkud hrbolatou, ale dokonale oholenou hlavu. Jak se ukázalo, byl jedním z dvacítky právníků, kteří v Holandsku pracovali pro Boegartovu přepravní společnost. Derlagen patřil k týmu advocaats, kteří spravovali různé osobní trusty, patřící jednotlivým členům Boegartovy rodiny, v tomto případě Pieteru Boegartovi. Derlagen měl středně velkou kancelář s oknem, odkud byl výhled na rušnou ulici. Finn viděla žlutou tramvaj, která vrzavě projížděla kolejemi zasazenými ve stařičkém mostě. Přes chvějící se listí stromů, které bulvár lemovaly, rozeznávala křiklavé žlutočervené znaky čínské restaurace.

V Derlagenově kanceláři bylo jen pár kousků moderního nábytku. Stůl tvořila těžká deska z tvrzeného skla na chromovaných nohách. Na jeho jedné straně stál počítač s plochou obrazovkou a nic víc. Na zemi ležel pruhovaný koberec, stálo tam pár skříněk a na protější straně stolu dvě židle. Ty byly z černé kůže. Stěny byly holé a vymalované na bílo, jako v galerii.

Finn a Billy se posadili.

„Přišli jste kvůli tomu domu na Herengracht,“ řekl právník. V jeho angličtině zazněl výrazný jihoafrický přízvuk, což nebylo nic překvapivého, protože první búrští osadníci pocházeli z Holandska. Zmáčkl pár kláves a zadíval se na obrazovku počítače. „Tady ve firmě jsme byli překvapení, když jsme se o té transakci dozvěděli, víte? Protože, chápejte, ten dům patřil příslušníkům rodiny Boegartovy od té doby, co byl v roce 1685 postaven.“

„Já jsem také člen rodiny,“ řekl Billy. „Pieter Boegart je můj bratranec, nebo co.“

„Ano, nebo co, přesně tak, lorde Pilgrime.“

„Raději Billy, prosím vás, nebo pane Pilgrime, jestli chcete.“

„Ovšem, lorde Pilgrime.“ Muž se obrátil na Finn. „Váš vztah k Meener Boegartovi je ovšem méně zřejmý.“

„Ano, to je pravda.“ Finn se nelíbil právníkův vlezlý a mírně žoviální tón. „Ale, jak jsme se dozvěděli od sira Jamese, všechno je v pořádku, ne?“

„Ano, zdá se, že ano,“ zamumlal muž a znovu se zadíval na obrazovku.

„Jestli je to tak,“ pokračovala Finn, „mohli bychom přejít rovnou k věci, jestli vám to nevadí… Guido?“ Vyslovila jeho jméno se silným italským přízvukem.

Muž zrudnul. „Takhle se to nevyslovuje. Spíš jako kdybyste řekla ‚van Gogh‘, ten malíř.“

„Van Hhok,“ řekla Finn se správným zachrochtáním. Podobalo se zvuku, jaký vydáváte, když si chcete odplivnout.

„Ano,“ řekl právník škrobeně.

„Takže vaše jméno je Hogweedo, ano?“ přisadil si Billy s nevinným úsměvem.

Derlagen zrudnul ještě víc, nejspíš pochopil, že si ho dobírají. „Výslovnost mého jména není podstatná,“ řekl nasupeně.

„To je pravda. Vůbec není podstatná, stejně jako můj vztah k Pieteru Boegartovi, takže nám radši dejte podepsat, co je potřeba, ať nás máte z krku,“ řekla Finn.

„Výborně,“ hlesl Derlagen. Vstal od stolu a odešel z kanceláře.

„Pěkně zakyslý,“ řekl Billy. „Pár takových profesorů jsem měl na Oxfordu. Věčně se tvářili kysele, jako kdyby jim špatně pracovala střeva.“

„Tváří se, jako kdyby měl osinu v prdeli,“ řekla Finn.

„Přesně tak,“ souhlasil Billy.

Derlagen se vrátil s deskami plnými dokumentů a s malou krabičkou potaženou kůží. Podepsali dokumenty, aby se z nich stali jediní dva akcionáři právě založené fiktivní společnosti. Nesla jméno Vleigende Draeack LLC – Létající drak. Jediný majetek, který Létající drak vlastnil, byl obraz, který už dostali, amsterdamský dům na Herengracht, obstarožní nákladní loď, zralá tak do šrotu, a kus naprosto nepřístupné, hady zamořené džungle někde uprostřed bezejmenného ostrova v Suluském moři, asi 7 stupňů severně a 118 stupňů jižně. Podpisem těchto dokumentů se Finn a Billy právně zavazovali fyzicky převzít tyto položky do určeného termínu. Pokud by tak neučinili, všechny položky by propadly, včetně těch, které by již měli v držení.

„To znamená, že musíme dojet na ten takzvaně ‚hady zamořený nepřístupný kus země na bezejmenném ostrově‘, nebo přijdeme o všechno. Rozumím tomu správně?“ zeptala se Finn.

„Naprosto,“ odpověděl Derlagen a poprvé se usmál. Nebyl to přátelský úsměv.

„Tak tedy,“ řekl Billy rozverně, „právě nemám nic jiného na práci, a co vy, slečno Ryanová?“

„Jdu do toho s tebou, Billy.“

Právníkovy rty se sešpulily, jako kdyby vysál citron. „Jak si přejete,“ poznamenal.

Oba podepsali. Derlagen se znovu vzdálil, aby udělal kopie podepsaných smluv.

„Ten nebude moc vysoko na potravním žebříčku,“ podotkla Finn, „nemá ani sekretářku.“

„Připadám si jako výkonný ředitel. Co kdybych tě pozval na oběd?“ řekl Billy.

„Před chvílí jsme snídali, a proč bys měl být výkonný ředitel ty?“

„Tak dobře, ty budeš ředitelka a já budu nabručený starý předseda představenstva, kterého jste najali, jen abyste mohli mít v záhlaví dopisních papírů můj erb a v zasedací síni můj portrét.“

„Ty,“ řekla mu Finn, „jsi pěkný náfuka.“

Derlagen se vrátil s hromádkou papírů. Vložil je do papírové obálky, kterou podal Billymu, jenž ji zas podal Finn. „Ona je výkonná ředitelka,“ vysvětlil mu. „Já jsem jenom předseda představenstva.“

Derlagen se zatvářil nechápavě. S podmračeným výrazem otevřel krabičku. Uvnitř byl klíč, cosi připomínající tlusté trsátko a jemná, miniaturní figurka muže na koni. Byla očividně velmi stará. A stejně očividně byla z ryzího zlata.

„To je z Mali,“ vysvětlil jim Derlagen. „Odborníci z Rijksmusea tvrdí, že je z období vlády krále Mansa Musa, který byl vládcem Timbuku.“

„Je překrásná,“ řekla Finn a obracela figurku v ruce. „Ale co to má společného s námi?“

„Meener Boegart si ji uschoval v našem trezoru. Je od starožitníka jménem Osterman z Labuanu, někde na pobřeží Brunejského sultanátu, což bylo poslední místo, kde byl Meener Boegart spatřen. Podle toho Ostermana jsme měli v případě, že by pan Boegart… zmizel, figurku předat vám, Vrouwe Ryanová. A dál je tam klíč od domu a karta na deaktivaci alarmu. Panel je hned vpravo za vchodem. Jednoduše kartu vložte užším koncem do příslušného otvoru a zmáčkněte. Mělo by se rozsvítit zelené světélko. Všechno ostatní je automatické. Každou středu dopoledne tam na tři hodiny chodí úklidová firma, kterou jsme najali. Pokud byste potřebovali něco vědět, jsem vám, samozřejmě, k službám, ve dne i v noci.“ Neznělo to moc přesvědčivě. Derlagen pokračoval monotónním, nevýrazným hlasem. „Jak se píše ve smlouvě, dům ani nic z jeho zařízení nesmíte nejméně dvanáct měsíců prodat, a pokud byste něco prodávali, Boegartův rodinný trust má předkupní právo, což znamená –“

„My víme, co to znamená,“ řekl Billy.

„Takže, pokud je to všechno,“ odpověděl Derlagen a odstrčil židli. Tím s nimi skončil. Finn opatrně uložila zlatou figurku do krabičky. A krabičku si dala do tašky.

„Jak ten dům najdeme?“ zeptala se.

„Není nic jednoduššího,“ odpověděl Derlagen. „Vraťte se na Dam, na Raad-huistraat zahněte doleva, přejděte most a zahněte doprava na Herengracht. Je to první blok, před Driekonigenstraat, číslo 188. Nemůžete ho minout. Je z tmavého kamene a má zelené dveře.“

„Děkujeme,“ řekla Finn a podala mu ruku. Derlagen ji ignoroval.

„Geen dank,“ odpověděl a nepatrně se uklonil.

Po chvíli, když vyšli na ulici, Billy řekl: „Není to zrovna sympaťák, co?“

„A co jsi čekal?“ řekla Finn. „Je to právník, a podle mě z toho není o moc moudřejší než my.“

„A pro právníka není nic horšího než nevědět, co se děje.“ Billy přikývl. „Vidím tu tvou hnědou kavárnu, nebo jak tomu říkáš. Pojď, potěšíme ledviny kávou a pak si zajdeme prohlídnout dům.“

„Fajn.“

Dali si další vynikající kávu a cesta pak byla příjemná a právě tak jednoduchá, jak ji popsal Derlagen. Panovalo dokonalé počasí a ulice byly plné turistů, kol a jasně žlutých tramvají. Ve vzduchu byla radostná atmosféra, jakou člověk v Londýně nezažije, a Finn měla po pár blocích dojem, že pochopila, čím to je. Tihle lidé, hosté v pouličních kavárnách i kolemjdoucí, vypadali, že je tolik nezajímají peníze a obchody, ale že se prostě radují ze života. Nedrželi u ucha telefony a necvakali zuřivě do klávesnic laptopů, četli si knihy nebo si spolu povídali. I prostředí bylo méně rušivé; samozřejmě, i tady se našly neony, ale poměrně střízlivé, a Finn neviděla skoro žádné obří billboardy ani vřískající megaobrazovky. V New Yorku znala pár lidí, kteří by to nazvali retro či staromódní, ale jí připadal Amsterdam osvěžující.

Herengracht byla ulička podél kanálu s malými stromky a velkými domy. U kanálu stála řada šikmo parkujících aut a v temné vodě kotvily velké hausbóty. Na ulici jezdilo, jako obvykle, víc kol nežli aut. Ve vzduchu se vznášel slabý zápach, jehož původ Finn nedokázala přesně určit – závan moře, ale ještě něco navíc, něco nepříjemného, jako rozkládající se odpadky.

„To je kanalizace,“ vysvětlil jí Billy, když viděl, jak krčí nos. „Amsterdam je asi poslední evropské hlavní město, kde se splašky vypouští přímo do vody.“

„Do těchhle kanálů?“ nevěřícně vyhrkla Finn. „Nevyčištěné?“

„Počítá se s tím, že odpad spláchne odliv.“

„Člověk se každý den přiučí něco nového,“ řekla lehce otřesená tím, co se dozvěděla; za tu krátkou cestu od Derlagenovy kanceláře se stihla do toho vlídného, neokázalého města s jeho tramvajemi a politicky korektními bicykly zamilovat. Láska bývá slepá, ale nechybí jí čich. Finn vzdychla.

„Tady je to,“ řekl Billy. Stáli před domem číslo 188.

Dům měl tři podlaží a suterén, který nejspíš kdysi sloužil služebnictvu. Byl velký, ale ne mohutný, a naprosto symetrický. V přízemí měl čtyři podlouhlá okna a dveře, ve zbývajících dvou patrech po pěti oknech a nahoře v šikmé střeše pár rovnoměrně rozložených vikýřů a dva navlas stejné komíny čnící nahoru. Vcházelo se masivním kamenným portikem s erbem rodu Boegartů, pod nímž bylo vyryto „1685“.

„Zlato, už jsem doma,“ houkla Finn. Vylovila z kabelky klíč a s Billym vystoupali po krátkém schodišti k impozantním vchodovým dveřím. Finn otočila klíčem v zámku, strčila do dveří a vešli dovnitř.

12

Na stěně za dveřmi byl bezpečnostní štítek, přesně, jak jim to Derlagen popsal. Finn vsunula plastové trsátko užším koncem do malého otvoru a místo červeného blikajícího světélka se rozsvítilo zelené. Na displeji se objevil nápis: PRO ZABEZPEČENÍ ZOPAKUJTE.

„Zavři dveře,“ řekla Billymu. Když je zavřel, Finn trsátko znovu zmáčkla. Světélko na panelu zčervenalo a objevil se nápis: ZABEZPEČENO. „Tak a teď se tu porozhlédneme.“

„Připadám si, jako kdybych se sem vloupal,“ řekl Billy.

Finn přikývla. Billy měl pravdu; procházet se po cizím domě nebylo nic příjemného, přestože teď vlastně patřil jim. Ve vzduchu byla cítit zatuchlina. Dost dlouho sem nikdo nevkročil. Měla sto chutí zotevírat okna.

Přímo před sebou měli dlouhou chodbu s pokoji po obou stranách. Stěny chodby byly čistě bílé a plné obrazů, samých moderních. Celkový dojem byla jakási záměrná nevýraznost, jako by Pieter Boegart nechtěl výběrem zařízení projevit svůj vkus.

Nejdřív otevřeli dvě místnosti, jakési velké salony zalité sluncem. Ten vpravo byl zařízený jako kancelář. Za salony následoval prostorný obdélníkový obývací pokoj s masivním zdobeným krbem a napravo stejně velká jídelna. Nahoru vedlo úzké schodiště a ještě užší dolů. Na vzdáleném konci chodby byl středně velký pokoj s výhledem do malé zahrádky. Možná sloužil jako ranní pokoj nebo dříve hudební salonek.

„Není tu kuchyně,“ podotkla Finn.

„Jestli je to jako v Anglii, pak v takhle starém domě bývá kuchyně v suterénu,“ odpověděl Billy.

„Tak tohle jsem nečekala,“ řekla Finn.

„Ani já ne,“ souhlasil Billy. „Myslel jsem, že to bude stará zatuchlá viktoriánská barabizna. Nepohodlné pohovky vycpané žíněmi. Obrazy předků na stěnách a tak dále.“

Místo toho je čekal pravý opak. Nikde ani kousek tapety. Pokoje měly, stejně jako chodba, stěny vymalované na bílo a plné zarámovaných fotografií z exotických míst a moderních abstraktních obrazů s cákanci v základních barvách. Nábytek vypadal jako z nějaké luxusnější holandské verze Ikey. Podlahy byly ze začepovaných, naleštěných prken z růžového dřeva. Vrátili se ke schodům a vystoupali do prvního poschodí. Tam našli čtyři ložnice a jednu koupelnu s toaletou zvlášť. Jen jedna ložnice, ta nad předním salonem, vypadala, že se používá. A zase bílé stěny, zase moderní nábytek. V ložnici stála samostatná skříň plná drahých obleků a druhá skříň s méně formálním oblečením. Na nočním stolku hromádka knih, psaných většinou holandsky, a podle obálek převážně historických. Jedna byla v angličtině: Země za větrem od autorky jménem Agnes Newton Keithová. Finn knihu zvedla a prolistovala. Britské vydání, z nakladatelství Michael Joseph Ltd. z roku 1939.

„Dobrodružství v Sandakanu.“ Nalistovala mapu hned za titulní stranou. „To bude nějaká provincie na severním Borneu.“

„Že by to do sebe začínalo zapadat?“ zeptal se Billy.

Finn listovala dál. „Vypadá to, že si v tom tvůj bratranec Pieter podtrhal spoustu věcí a dělal si poznámky na okraj,“ řekla Finn.

„Tu bereme,“ řekl Billy a Finn knihu vsunula do kabelky. Pak vystoupali nahoru do druhého poschodí. Bylo tam půl tuctu menších pokojíků, prázdných a zaprášených. „Pokoje pro služebnictvo,“ podotkl Billy. V podkroví našli dvě velká skladiště, také prázdná, až na pár kousků starého, ovšem ne starožitného nábytku. Nakoukli dovnitř, ale nenašli nic zajímavého; uvnitř nebyly ani žádné osobní věci – staré písemnosti, dokumenty, dopisy, fotky či jiné suvenýry.

„Jako kdyby tu nikdy nežil,“ řekla Finn.

„Napadlo mě,“ zamyslel se Billy, „že tohle může být jen nějaký, jak se tomu říká?“ odmlčel se a po chvíli pokračoval. „Pied-à-terre, kde měl útočiště, když pobýval v Amsterdamu. Třeba ve skutečnosti žil někde jinde.“

„Ani jsme se nepodívali do jeho londýnského bytu,“ souhlasila Finn. Sešli zpátky do přízemí, a dokonce si prohlédli kuchyni v suterénu. Byla dobře vybavená, ale velká lednička zela prázdnotou – našli v ní jen karton se šesti láhvemi čehosi jménem NALU. Mělo to nazelenalou barvu a šroubovací uzávěr. Finn jednu láhev otevřela a opatrně si srkla.

„Není to špatný, mango… nebo tak něco,“ řekla.

Vzali si po láhvi NALU a vrátili se do prvního poschodí. Billy se zamračeně rozhlížel. „Co se děje?“ zeptala se Finn.

„Jenom se tu snažím zorientovat.“ Billy vešel do předních pokojů a pak zpátky do haly. Stál s Finn u úpatí schodiště vedoucího nahoru. „Tady to není,“ řekl nakonec.

„Co tu není?“

„Ten obraz, který jsme s tvým přítelem Shneegartenem odkryli v Courtauldově institutu… popiš mi ho.“

„Je to portrét Willema Van Boegarta oblečeného v měšťanských šatech. Je na něm stolek s nějakými navigačními přístroji a za ním sametová drapérie.“ Na chvíli se zamyslela. „Stojí na podlaze z růžového dřeva.“ Zadívala se dolů pod nohy. „Jako je tahle.“

„Odkud na ten obraz dopadá světlo?“

„Zleva,“ řekla Finn, pevně zavřela oči a vzpomínala na první pohled na obraz v Shneegartenově dílně. „Nalevo je úzké okno z barevných skel.“ Zarazila se. „Co se ti na tom nelíbí? Osmdesát procent portrétů holandských mistrů má světlo zleva… Vermeer, Frans Hals, Gerrit Dou, Van Dyck, Rembrandt – skoro všichni.“

„To okno bylo z barevných skel. A byl na něm Van Boegartův erb. Stejný erb, jaký je vytesaný do kamene nad vchodem do tohohle domu. A podlahy jsou tu z růžového dřeva.“

„Ten portrét byl namalovaný tady,“ pochopila Finn.

„Přesně tak,“ řekl Billy. Ukázal rukou kolem sebe. „Ale kde? Zkus se nad tím zamyslet… Když Willem Van Boegart stojí na pravé straně obrazu a okno je nalevo, tak kde v tomhle domě mohl stát? V každém poschodí jsou dvě možnosti: levý přední pokoj, pravý zadní pokoj. A v žádném z těch oken není barevné sklo. Jsou to stará arkýřová okna a vypadají, že je tak tři sta let nikdo neotevíral, natož aby je měnili, a navíc jsou moc široká.“

„Tak jsme se museli splést,“ řekla Finn a pokrčila rameny. „Ten obraz Rembrandt namaloval někde jinde. Možná je to výtvor umělcovy fantazie. Rembrandtův ateliér měl velké okno nalevo. Všechny portréty, které dělal na objednávku, byly namalované tam.“

„A proč by tam tedy bylo to barevné okno?“

„Protože ho o to Willem Van Boegart požádal?“

„A proč by o to žádal, kdyby ten portrét maloval někde jinde?“

„Zpomal,“ zarazila ho Finn, „co tím chceš říct?“

„Ten portrét vznikl tady, nebo alespoň jeho skica pocházela z tohohle domu. To barevné okno si nikdo nevymyslel. Existovalo.“

„Tak kde tedy je?“ zeptala se Finn.

„Tady ne.“

„Ale říkáš, že tu být musí.“

„Motáme se v začarovaném kruhu.“

„A to znamená, že jsme něco přehlédli,“ řekla Finn. „Podíváme se znovu.“

Podruhé pomalu procházeli domem, v každém pokoji se zastavili a důkladně ho prohlédli. Nikde žádné barevné sklo, ani stopa, že by vůbec někdy existovalo. Finn si zopakovala Billyho teorii, a viděla, že je správná. Když si představila, v jaké poloze Rembrandt před třemi stoletími portrét Willema Van Boegarta maloval, zbývalo jen několik málo možností. Muselo to být v jednom z těch pokojů, které Bill vyjmenoval – levý přední, pravý zadní, v jednom ze dvou poschodí.

„Na druhou stranu, jestli byl ten portrét tronie, malovaný po paměti nebo podle malířovy fantazie, pak ho Rembrandt mohl namalovat kdekoli.“ Pokoušela se vybavit si Rembrandty, které před léty studovala na univerzitě.

Rembrandt za svou kariéru namaloval stovky portrétů a mnoho autoportrétů a na většině se pozadím vůbec nezabýval. Zajímala ho lidská postava, ne dekorace, snad s výjimkou jeho studií Batsheby v lázni a Aristotela přemýšlejícího nad Homérovou bustou.

Na portrétu, který odhalil Shneegarten, byl erb velmi výrazný, stejně jako prkenná podlaha u nohou Willema Van Boegarta – drahé růžové dřevo, úzká začepovaná prkna. Finn viděla mnoho fotografií z Rembrandtova ateliéru, a dokonce i na slavném obraze, který nazval Umělec ve svém ateliéru, měla podlaha medovou barvu a prkna byla velmi široká, buď borová, nebo dubová. Rozhodně nešlo o tvrdé červené dřevo, na kterém stála teď.

Vrátili se do přízemí. „Tohle je na hlavu,“ zlobila se Finn. „Někde to tu přece musí být.“

„Ten pokoj z obrazu neexistuje,“ odpověděl Billy zklamaně.

„A kdy pokoj není pokojem?“ polohlasem zamumlala Finn; a problém se změnil v hádanku. Otočila se a prohlédla si chodbu z jednoho konce na druhý. Něco se jí v hlavě sepnulo a najednou to bylo jasné. „Pokoj s výhledem do zahrady,“ řekla.

Došli do malé, sluncem zalité místnosti. Stůl a čtyři židle. Malý stolek u stěny s obyčejnou modrou vázou plnou zvadlých uschlých květin. Hnědooké Zuzany. Jedno okno napravo, jedno nalevo a uprostřed francouzské okno, kudy se procházelo ven.

Zahrádka zpustla a připomínala divokou džungli. Tráva potřebovala posekat a růžové keře si také říkaly o sestřih. Vysoká zeď, která dům Pietera Boegarta oddělovala od ostatních, byla porostlá psím vínem. Všude bujel plevel a pár kousků železného zahradního nábytku bylo samá rez.

Finn Billymu podala bezpečnostní kartu. „Mohl bys vypnout alarm?“ požádala ho. Billy přikývl. Za chvíli se vrátil.

„Hotovo,“ řekl. Finn stiskla kliku prosklených dřevěných dveří. Když se otevřely, vyšli s Billym ven. Byl krásný jarní den. Vzduch voněl vlhkou zemí a orosenou trávou. Někde se skrýval cvrček, který si vesele cvrkal. Mezi červenými a žlutými květy růží poletovaly včely a do úzkých prostor mezi vysokými domy svítilo slunce.

„Pěkná zahrádka,“ řekla Finn.

„Co hledáme?“ zeptal se Billy.

Finn došla ke zdi v zadní části zahrady, obrátila se a zadívala se na dům. Ukázala nahoru. „Tohle,“ řekla.

„Zatraceně!“ vyhrkl Billy, když uviděl to co ona.

Při pohledu zvenčí bylo uspořádání domu zřetelné. Dům měl tvar vysokého obdélníku, z něhož vzadu vykukoval pokojík s dveřmi do zahrady, připojený k domu kouskem kamenné zdi. V prvním poschodí byla přímo nad ním v kamenném výběžku zasazená vysoká, úzká okna z barevného skla.

„Vidíš,“ ukázala Finn. „Podle toho, jak jsou okna v prvním poschodí rozvržená, vedou ta barevná okna do slepého bodu. Najdeš ho, jen když ho hledáš. Ten komín musí být atrapa,“ dodala. „Tady dole není žádný krb, který by na něj navazoval.“

„Takže ta okna v prvním patře vedou…?“

„Do tajného pokoje,“ řekla Finn.

„Výborně,“ radoval se Billy.

Prošli ze zahrady zpátky do domu, a než se vydali nahoru, Finn pečlivě odměřila vzdálenost mezi dveřmi a úpatím schodů.

„Osm metrů.“

Došli do prvního poschodí a Finn odměřila vzdálenost nazpátek. Po osmi metrech stáli před obrovskou vyřezávanou skříní zabudovanou do stěny na konci chodby.

„Četla jsi knížky Lewise Carrolla, když jsi byla malá?“ zeptal se Billy.

„Myslíš Lev, čarodějnice a skříň?“ zeptala se Finn. „No jistě.“

Billy otevřel dveře skříně. Stejně jako šatník v Carrollově knize, také tahle skříň byla plná těžkých zimních kabátů. Odstrčil je stranou a pečlivě ohmatal zadní stěnu.

„Musí tu být nějaký úchyt.“ Jeho prsty nahmataly malý výčnělek v pravém horním rohu. Pevně ho stiskl a ozvalo se hlasité cvak. Zadní stěna pod tlakem jeho ruky povolila. „Mám to!“ Protáhl se mezi kabáty a Finn hned za ním. Zadní stěna skříně se otevřela dokořán a před nimi se objevil malý, nevětraný pokojík.

Finn najednou zamrazilo, když si uvědomila, co má před sebou. Nalevo uviděla vysoké, úzké okno z barevného skla s povědomým erbem rodu Boegartů. Svítilo skrz ně slunce; v kuželu zlatavé mlhy se vznášela zrnka prachu, která v záplavě záře dopadala na starou podlahu z růžového dřeva. Mrazení přešlo v zachvění, které jí přejelo po zádech. Stála přesně tam, kde si Rembrandt van Rijn před třemi stovkami let postavil stojan, aby namaloval portrét pohledného zámožného obchodníka a dobrodruha Willema Van Boegarta. Pocit přítomnosti mistra a jeho modelu byl tak intenzivní, jako by je viděla před sebou: vážně se tvářící Rembrandt se svými štětci a paletou; obchodník, vysoký a sebevědomý, stojící u protější stěny; nádherné medové světlo pronikající barevnými skly jim dopadalo na záda jako boží požehnání. Měla pocit, jako by vedle ní stál Rembrandtův duch a jako by se tam dosud vznášel jeho bledý stín.

„Podívej, támhle jsou dveře,“ řekl Billy tiše.

Tři metry od ní, na konci pokojíku, byly tmavé těžké dubové dveře s masivními panty a ozdobným zámkem a petlicí.

„Na obraze jsou skryté za drapérií,“ řekla Finn. „Van Boegart nechtěl, aby se o nich někdo dozvěděl.“ Finn přešla pokoj k tmavým dveřím a zkusila petlici vysunout. Dveře se s hlasitým zavrzáním otevřely. Finn jimi prošla do tajné místnosti. A tam zůstala nevěřícně zírat.

„Bože můj!“ zašeptala.

13

„To je kabinet kuriozit,“ vydechl Billy.

Malá místnost byla plná polic, výklenků, stolků a skleněných vitrín zaplněných artefakty poskládanými bez ladu a skladu. Dřevěné bedýnky plné lastur a vedle nich skřínky s motýly či můrami s nefritovo-rudými křídly, širokými jako mužská dlaň.

Na polici viděli krycí zvon s vysušenou a mumifikovanou hlavou, která mohla patřit muži či velkému lidoopovi. Nechyběla ani sbírka skleněných očí. Ze stropu visel na drátech zavěšený aligátor. V koutě stály opřené obří kly narvala spolu s půl tuctem rezavých harpun. Viděli tam indiánské čelenky, kus kamene s jednou stranou vybroušenou dohladka, tucet různých koster, sušené netopýry s roztaženými křídly, vypelichanou kočku s chybějícím okem, neuvěřitelnou koláž z obrovské kaprovité ryby přidělané na opičí tělo.

Našla se tam zvířata, rostliny a minerály – všechno, na co člověk pomyslel, a k tomu i zástupci abstraktní vědy, například půl tuctu dřevěných modelů geometrických útvarů. Nikde ani kousek prázdného místečka. Dokonce i stěny a strop malé místnosti byly svébytným mistrovským dílem – bílá štuková džungle všemožných květin, ovoce, zvířat a ptáků, tvořících pozadí pro nepředstavitelnou změť vystavených relikvií.

Billy polkl naprázdno a pak spustil: „‚Značně velká místnost, do níž vše, co ruka lidská, ať již znamenitým umem či strojem, vytvořila zvláštního co do tvaru, druhu či pohybu, vše výjimečné, co náhodou či shodou okolností vzniklo, vše, co příroda stvořila životaschopného, budiž začleněno.‘ Sir Francis Bacon, 1594.“

„To snad ne. Tohle umíš nazpaměť?“

Billy přikývl. „Za to vděčím klasickému vzdělání. Část Baconova slavného monologu z Gesta Grayorum, kniha hostí z Grayova hostince.“

„Jasně, ta slavná pasáž!“ zasmála se Finn.

„Podívej,“ řekl jí Billy a ukázal prstem nahoru. Nad dveřmi, v místě, kde se stěny setkávaly se stropem, bylo do omítky vyryté latinské motto:

„Fugio ab insula opes usus venti carmeni,“ četla Finn. „Unikni z mého ostrova pokladů… a něco o větru… ‚venti‘.“

„Znamená to: ‚Unikni na můj skrytý ostrov pokladů na větrech hudby,“ pohotově překládal Billy. „Určitě tím myslel tenhle pokoj. Jeho skrytý ostrov.“

Přímo uprostřed stál stolek přikrytý prastarou zaprášenou látkou s několika velkými lasturami, mezi nimiž ležel asi tucet námořních přístrojů, jako například astroláb, předchůdce sextantu. Kromě přístrojů ležela na stolku kniha vázaná v teletině, ta, kterou držel v ruce Willem Van Boegart na Rembrandtově portrétu. O stolek stál opřený – jako by ho tu někdo zanechal před chvílí – starý rapír, který měl Holanďan z obrazu v druhé ruce. Finn znovu přeběhl mráz po zádech; duch muže z portrétu tu byl tak silně přítomen, že by ji snad ani nepřekvapilo, kdyby najednou vešel dovnitř a představil se jim. Instinktivně se otočila k otevřeným dveřím za sebou.

„Sbírka všeho možného, co nashromáždil na svých cestách,“ řekl Billy. Udělal krok ke stolku a opatrně zvedl knihu vázanou v kůži. Jemně ji otevřel. „Je to rutter,“ řekl. Obrátil další list. „A je anglicky.“

„Co je to rutter a proč je anglicky?“ zeptala se Finn.

„Rutter je stará kniha plavebních směrnic,“ vysvětlil jí Billy. „Postupuješ od jednoho orientačního bodu k druhému. To slovo pochází z francouzského routier. Takhle se dřív mořeplavci orientovali, než měli pořádné mapy.“

„A proč ta angličtina?“

„To je u Boegartů tradice. Všechny děti se posílaly na střední školu Sherborne v Dorsetu a pak na Cambridge.“ Usmál se. „Jen já jsem byl černá ovce a šel jsem pak místo Cambridge na Oxford. Takhle se projevila má anglická krev.“

„Zase Cambridge,“ řekla Finn.

„Psát anglicky tehdy mělo svůj význam,“ pokračoval Billy. „Tyhle knihy měly cenu zlata. A nikdo nechtěl, aby ostatní věděli, kam pluje, takže psát anglicky bylo podobné jako psát v tajných kódech. Jen málokdo tehdy uměl psát, natož v cizím jazyce.“ Přejel očima dalších pár řádek. „Dobrý bože,“ zašeptal. „Tohle je Van Boegartův rutter pro první plavbu na Vleigende Draeack.“ Přečetl nahlas pasáž z úvodní strany: „‚Toto je průzkumná plavba za Skrytými ostrovy a tajemstvím leopardího krále Bao Tse Tu.‘“

„Vleigende Draeack“ řekla Finn. „Ta loď z obrazu.“

„Ta kniha je mapa k pokladu,“ nadšeně zvolal Billy. Listoval dál, stránku po stránce. „Neuvěřitelné!“

„A co jsou to Skryté ostrovy?“ zeptala se Finn. „Ty opravdu existují?“

„Podle téhle knihy ano,“ odpověděl Billy s knihou v ruce. „Jsou to bájné ostrovy, stejně jako Nezemě z Petera Pana. Leží někde v Čínském moři a žijí na nich lvi a tygři a sloni a všelijaká další havěť.“

„A ten leopardí král s čínským jménem?“

„Bao Tse Tu. Čínský Marco Polo, který na jednom ze Skrytých ostrovů objevil Pramen mládí a ukradl císařské poklady.“

„A Willem Van Boegart je našel, ne?“

„Snad jejich část, alespoň se to traduje,“ řekl Billy a pokrčil rameny.

„A ty tomu věříš?“ zeptala se Finn.

Billy vzal do ruky krvavě rudý drahokam z jedné vitríny. Byl velký jako slepičí vejce. „Jestli je tohle rubín, možná ho opravdu našel.“

„Tak co teď uděláme, jestli se vůbec mám ptát?“

„Podle mého je dost dobře možné, že Pieter Boegart zmizel při hledání pokladu, po kterém pátral i jeho předek. A proto máme převzít tu Královnu Batávie.“

„Máme ho sledovat?“

Billy přikývl. „Řekl bych, že to tak myslel.“

„Ale divím se, že si ten rutter nevzal s sebou,“ řekla Finn a kývla hlavou na knihu v Billyho ruce.

„Musel nám tu něco nechat. Nejspíš měl kopii.“

„A co když se pleteme?“ zeptala se Finn. „Co když Pietera Boegarta přeceňujeme? Může to být jenom shoda náhod: ten obraz, pokoj a kniha. Třeba to spolu vůbec nesouvisí. Co když je to jen výplod naší fantazie?“

Billy se na ni dlouze zadíval. „Já nejsem jako nějaký polda z televizní detektivky, který nevěří na náhody. Podle mého je život samá náhoda. A tohle…?“ Zvedl starou knihu. „Je mi jedno, jestli je to náhoda nebo nějaké varování z nebe. V mých žilách koluje krev Willema Van Boegarta a v tvých podle všeho taky.“ Mluvil téměř prosebným hlasem. „Tohle je dobrodružství, na jaké jsi celý život čekala.“ Ztichl a Finn viděla, jak se mu pohybují svaly na čelisti, jak se snaží udržet emoce na uzdě. „Tak co říkáš?“

„A co ti lidi v Londýně?“ zeptala se Finn. „Pro ně to není žádné dobrodružství. Ale vážná věc. Chystali se nás zabít. A možná po nás jdou dál.“

„V tom případě po nás bezpochyby půjdou všude, ať utečeme nebo ne,“ namítl Billy.

Finn se dlouze zamyslela. „Tak dobře,“ řekla nakonec. „Zkusíme zjistit, co se stalo s tvým bratrancem Pieterem a s jeho ztraceným pokladem.“

„Dej to do tašky,“ řekl Billy a podal jí rutter. „Ať už jsme venku.“

O pár kanálů dál našli kopírku, pečlivě starý lodní deník ofotili a pak ho poslali Tulkinghornovi do Londýna k uschování. Zbytek dne strávili přípravami na cestu do Singapuru, nechali se očkovat a nakoupili si pořádné oblečení. Když všechno zařídili, vyrazili zpátky do Durgerdamu, domluvit dlouhodobé kotviště pro Billyho loď. Vystoupili z autobusu před Oude Taveerne a stavili se tam něco zakousnout. Jelikož posledních pár nocí strávili na úzkých lodních lůžkách na Flush, rozhodli se, že si na tuhle noc dopřejí dva pokoje nad lokálem. Hodili si do pokojů nákupy a vydali se úzkou uličkou podél hráze k maríně.

Zapadající slunce proměnilo okna domků podél hráze obrácená k pevnině na tabule tekutého zlata a purpurové nebe nad jejich hlavami pomalu temnělo na černé hedvábí noci. Finn na polích za vesnicí v přítmí rozeznávala otáčející se lopatky starého větrného mlýna. Hladinu moře po jejich levé straně čeřil větřík. Byl to obraz dokonalého klidu a Finn se poprvé po několika dnech cítila skutečně uvolněně. Dokonce i Billy do toho obrazu dokonale zapadal, a když viděla, jak mu vítr čechrá husté světlé vlasy, snadno si dokázala představit jeho holandské předky vyplouvající do vzdálených krajů.

„Ještě nikdy jsem žádnou nákladní loď neměla,“ řekla a málem se tomu hlasitě zasmála. Vždyť nikdy neměla ani auto, natož něco devítisetpadesátitunového. „Co to vlastně znamená výtlak devět set padesát tun?“ zeptala se.

„To není váha plavidla, ale množství vody, kterou ve vodě vytlačí. A pak se uvádí hrubá tonáž, která se vypočítává v mnoha stovkách krychlových metrů a nemá nic společného s váhou, čistá tonáž, což je užitkový prostor pro náklad a pasažéry, a mrtvá váha, což je skutečná váha plavidla, paliva, pasažérů a zásob, které může plavidlo uvézt. Královna Alžběta II. má, pokud mi dobře slouží paměť, výtlak asi čtyřicet pět tisíc tun a sedmdesát tisíc hrubé tonáže. Pomohlo ti to?“

„Tak trochu. Znamená to, že proti KA II. je Královna Batávie pěkně malá, ne?“

„Proti Tichému oceánu je docela maličká,“ odpověděl Billy. „Ale podle informací, které nám dal Tulkinghorn, má malý ponor, jen necelé čtyři metry, takže je pro nás ideální. Znamená to, že se dostane skoro všude, dokonce i na spoustu řek.“ Došli k přístavišti jachet a sestoupali po krátkém dřevěném schodišti na plovoucí molo. „Dívala ses někdy v televizi na Jacquese Cousteaua?“

„Jasně. Ta příšerná písnička Johna Denvera a pak chlapi v červeném pleteném kulichu.“

„Kalypso, jeho průzkumná loď, byla přestavěná minolovka, skoro stejná, jako je Královna Batávie, ale menší.“

V maríně bylo jak po vymření; na dveřích dřevěné budky pod schody visel papír se vzkazem. V přístavišti o něco dál svítila okna velkého klubu. „Asi šel na večeři,“ řekl Billy. „Zkontrolujeme Flush a pak se zajdeme po přístavním kapitánovi podívat.“ Zamířili doleva podél plovoucího doku, vodorovného s hrází. Už se setmělo a jediný zvuk, který se ozýval, bylo šplouchání vody o sloupy mola a rytmické dunění nárazníků jachet o dřevo.

Došli k přístavišti, kde ráno Flush uvázali. Billy vstoupil na palubu první a Finn hned za ním. Loď se lehce zhoupla. Finn zaslechla hlasité cvaknutí. Těsně před ní se proti stěžni rýsovala Billyho silueta.

Najednou se Billy prudce otočil. „Cítíš to?“

Finn nasála vzduch. Cítila to slabě, ale zřetelně.

Benzin.

Billy se vrhl na Finn a strhl ji dozadu.

V tu chvíli Flush vybouchla. Všude kolem nich vyšlo slunce.

Ozval se příšerný rámus provázený výbuchy, žijícími vlastním životem. Rozlil se žár, jako obrovský zářivý květ, a pak už nebylo nic.

Finn se probrala asi za minutu kašlem, celá promočená a vyděšená. Posadila se a uvědomila si, že ji výbuch odhodil do vysoké trávy na mělčinu mezi plovoucí dok a hráz. O patnáct metrů dál viděla hořící zbytky Flush, která se pomalu potápěla. Opatrně si klekla, z vlasů jí odpadávalo bláto s pískem. Vstala a dopotácela se k molu. „Billy?“

„Tady jsem.“

Uslyšela kašlání a cáknutí vody. Před ní se vztyčil stín, tápající rukama. Natáhla se a chytila ho za ně. Spolu s Billym se dobrodili k doku a vyšplhali nahoru. Tam se otočili a dívali se. Z Flush byla pochodeň na hladině. Molo, u kterého byla uvázaná, také hořelo. Viděli, jak po hrázi od klubovny přibíhají lidé. Najednou se ozvala další ohlušující rána a po ní následovala horká vlna, jak explodovala benzinová nádrž na dvanáctimetrové jachtě kotvící dvě místa od Flush. Z vody vyšlehl děsivý, jasně zelený plamen.

„Co se stalo?“ zeptala se Finn.

„Bomba,“ odpověděl Billy.

„Slyšela jsem nějaký zvuk, těsně před tím.“

„Já taky. Dotykový spínač, nějaký senzor, který reaguje na chvění.“

„Cítila jsem tam benzin.“

„Přeřízli palivové potrubí.“

„Aby to vypadalo jako nehoda?“

„Možná,“ řekl Billy. Prohrábl si vlasy. Obličej měl zkřivený úzkostí. „Vyhodili mi loď do povětří. Hajzlové! Zničili mi loď!“ V očích měl slzy.

Finn ho chytila za ruku. Lidé z klubu už byli blízko. Finn slyšela jekot sirény. „Musíme zmizet. Budou se vyptávat. A nevím, jak bychom jim odpovídali na otázky. Mohli by nás tu držet pěkně dlouho.“

„Jak to mohli udělat, zničit mi Flush?“

„Mohlo to být horší,“ řekla Finn. „Mohli jsme to být my. Kdybys mě z té lodi nesrazil, byla bych mrtvá.“ Políbila ho na tvář. „Zachránil jste mi život, mylorde.“

„Neblázni,“ řekl, ale musel se usmát. Světlo z hořících lodí se mu míhalo přes obličej.

„Tohle si s nima vyřídíme,“ slibovala Finn a při tom ho táhla pryč. „Ale teď odtud musíme utéct, a rychle.“

Rychle zmizeli do noci.

14

Let do Singapuru zbrusu novým airbusem A380 trval vyčerpávajících patnáct hodin. Dvouposchoďové monstrum odstartovalo z letiště Schipol v Amsterdamu s problémy s klimatizací a s elegancí vorvaně na dvanácti kolech. Kdesi v tom obrovském letounu se měla skrývat posilovna a kavárna, ale Finn ani jedno z toho nenašla.

Během přeletu přes téměř celou Evropu a většinu jihovýchodní Asie pospávala, ukolébaná zvuky pěti set lidí švitořících v tuctu různých jazyků. Párkrát se probrala na ohřívané jídlo či krátký nesouvislý rozhovor s Billym, a dokonce podlehla nabídce pokleslé zábavy a pustila si na obrazovce zabudované v sedadle před sebou tři filmy s Johnem Travoltou po sobě. Po čase jí už ani nepřišlo, že letí ve výšce 11 000 metrů rychlostí 900 kilometrů v hodině.

Po sedmi a půl časových pásmech, jedné gumové omeletě, dvou skleničkách nevalného ryzlinku a kuřecí rolce v listovém těstě Hainan, která vypadala jako ovocná taštička z McDonald’s, dorazili uprostřed noci na letiště Čangi. Podle jejich vnitřních hodin bylo brzy ráno a čas na snídani, ale jediné, co Finn cestou z letiště viděla, byl les jasně osvětlených mrakodrapů a asi deset tisíc cihlových činžáků. Projížděli ulicí nízkých domků s malými obchůdky, ale těch bylo jen pár a byly rozeseté daleko od sebe; vypadalo to, že celý ostrov Singapur je jedno obrovské centrum.

Vystoupili z taxíku před budovou, která vypadala jako šlechtické sídlo z devatenáctého století, obklopené osvětlenými palmami. Hotel připomínal výjev z knihy Somerseta Maughama a něco podobného se z něj vyklubalo. Zlacený název na svítivě bílém portiku mluvil za vše.

„Raffles?“ zeptala se Finn. Nejslavnější hotel starého britského impéria.

„Přesně tak,“ přitakal Billy a vzal jejich zavazadla. „Noel Coward, Rudyard Kippling – a tak dále. Posledního malajského tygra zastřelili pod barem v Raffles.“

„To jsem netušila,“ řekla Finn s povytaženým obočím.

Billy se usmál. „Já taky ne, četl jsem to v brožurce v letadle.“

„Nebude to trošku drahé?“ zeptala se Finn, když vešli do prostorné, nazdobené viktoriánské haly. Nebyl to žádný Motel číslo 6. Na mramorových podlahách ležely hedvábné koberce a všude, kam se podívali, stály stříbrné květináče s exotickými květinami.

„Bude,“ přitakal Billy, „ale na tom nesejde. Je to jen na jednu noc. Zavolal jsem z letadla Tulkinghornovi a řekl jsem mu, co se stalo s Flush. Byla dobře pojištěná a mám ještě další zdroje.“ Zářivě se usmál. „Například jednoho bankovního ředitele, který mě milerád nechá přečerpat účet, jen když má na seznamu klientů jednoho zadluženého vévodu.“

„Něco takového se ještě pořád děje?“

„To si piš, krásko,“ odpověděl Billy, otřesně imitující Jamese Cagneyho. „Teď se dívej.“ Finn ho následovala k recepci a stála vedle něho, když se představil nočnímu recepčnímu, muži kolem šedesátky v turbanu a obleku, který vypadal na Armaniho. Muž sebou poprvé škubl, když uslyšel Billyho aristokratický přízvuk. A podruhé při slůvku „sir“ před jeho jménem. Finn si vůbec nevšimla, že by se Billy prokázal nějakou kreditní kartou nebo že by něco platil hotově. Recepční zazvonil na zvonek a jal se pokřikovat rozkazy na podřízené. Během třiceti sekund někdo vzal Billymu z rukou zavazadla a za dalších třicet sekund už stáli v jednom ze starobylých výtahů a i s doprovodem mířili do apartmá Palm Court. Za dalších deset minut vklouzla náhle vyčerpaná Finn, obklopená vůní pomerančových květů a palisandru, do hedvábného povlečení a v mžiku usnula.

Když se probudila, bylo ráno a u její postele stál Billy v měkoučkém bílém županu a sušil si vlasy. „Vstávej,“ řekl. „Sprcha čeká. Za patnáct minut máme snídani na terase. Vejce, slanina, pomerančový džus. Káva, koláče, džem. Tak si pospěš.“

Sprcha byla jako nebeské pohlazení a snídaně dokonce ještě lepší. Apartmá mělo vlastní terasu s výhledem na široké obdélníkové nádvoří hotelu zarostlé palmami, jak z reklamního letáku. Uprostřed stolu stála skleněná mísa velikosti volejbalového míče, plná všech představitelných druhů ovoce. Všechno se podávalo na stříbře. Ve stojánku čekal toast, máslo bylo chlazené, ale ne tvrdé, a míchaná vejce naprosto dokonalá. Slanina byla božská; káva tmavá, voňavá a výtečná.

„Takhle snídají filmové hvězdy,“ zasnila se Finn.

„Takže teď jsi Julia Robertsová,“ řekl Billy, „dej si džus.“

Finn ho ráda poslechla a dojedla snídani. Pak ještě poseděli na terase, aby si vychutnali kávu a exotický výhled.

„Tak fajn,“ řekla Finn po dlouhém pozorování kamenných cestiček, květin a palem. „Na jeden den už bylo Rudyarda Kiplinga až dost. Co je na programu?“

„Na programu? Myslíš v asijské televizi?“

Finn vzala kousek vychladlého toastu a hodila ho po něm přes stůl. „Ty dobře víš, co myslím.“

„V hotelu je počítač, který můžu použít. Chtěl bych si proklepnout tu zlatou věcičku, kterou ti dal ten plešoun Derlagen, a taky mě napadlo, že bychom se měli podívat na tu knížku, kterou jsi vzala s deníkem. Její autorkou byla žena nějakého diplomata, ne?“

„Na tu jsem úplně zapomněla,“ řekla Finn. Vstala, došla do pokoje a zalovila v příruční tašce. Našla knížku i krabičku s figurkou a obě s sebou vzala ke stolu.

„Agnes Newton Keithová,“ přečetla Finn ze záložky obalu. „Země za větrem. Její manžel sloužil u koloniální správy jako lesník. Ona pracovala jako dopisovatelka San Francisco Examineru. Ta kniha je o dobrodružstvích v Sandakanu, což je odlehlá provincie na severním Borneu. Myslela jsem, že celé Borneo je odlehlé.“

„Některá místa jsou nejspíš odlehlejší než jiná,“ odpověděl Billy. „Je to obrovská země. Třetí největší ostrov světa. Přes sedm set tisíc kilometrů čtverečních a všude samá džungle. Je velký jako Holandsko, Francie a Belgie dohromady. Asi jako Arabská poušť.“

„To jsi zase vyčetl z nějaké brožurky?“ zasmála se Finn.

„Byl to dlouhý let.“

Finn vyndala lesklou figurku z krabičky a položila ji na svítivě bílý lněný ubrus. „A co má severní Borneo společného se zlatým přívěskem ze střední Afriky?“

„Může to být cokoli,“ řekl Billy. „Pokud vím, zlato skoro nestárne. Zlatá věc vypadá stejně, ať je stará tisíc let nebo ji odlili včera. Zlato je věčné, a tak dále.“

„Mansa, neboli král Můsa, se v roce tisíc tři sta vydal na pouť do Mekky,“ řekla Finn, „ale to se dostáváme teprve do Saudské Arábie.“

„Kdo tehdy obchodoval se Saúdskou Arábií?“

„Nic takového ještě neexistovalo. Byla to jen hrstka samostatných sultanátů. Podle některých teorií přibližně ve stejnou dobu jako mansa Músa dorazily do Ománu a Jiddy čínské flotily s drahocenným nákladem. Jenom hádám, ale teoreticky je to možné.“

„Samozřejmě je tu ještě možnost, že bratránek Pieter je jenom bohatý výstřední cvok, který se nechal odkráglovat někde v deštném pralese, a žádná z těchhle věcí nic neznamená.“ Billy se rozesmál. „Moje rodina se jen hemží excentriky a já jsem toho zářným příkladem.“

Finn vzala do ruky figurku a palcem jemně přejela po hladkém, kluzkém kovu. „Willem Van Boegart vyplul na Létajícím draku koncem sedmnáctého století a vrátil se do Amsterdamu jako boháč. Tohle je zaručeně pravda, rutter to potvrzuje. A tenhle zlatý jezdec možná dokazuje, odkud jeho bohatství pocházelo.“

„Z čínské džunky plné pokladů?“

„Admirál Čeng. Podnikl sedm slavných výprav za poklady, poslední v roce 1433. Podílely se na nich stovky lodí. Vyplouvaly naložené porcelánem a hedvábím a vracely se obtěžkané zlatem, drahokamy, slonovinou a kořením. Existují zprávy o několika hurikánech a o ztroskotáních. Možná že můj zlatý přítel pochází z nějaké ztroskotané lodi, kterou Willem Van Boegart objevil během své plavby na Létajícím draku.“

„To by tedy byla sakra klika!“ vykřikl Billy. „Pokračovat tam, kde starý Willem a Pieter skončili. Tomu říkám dobrodružství.“

„Já mám zkušenost, že nebezpečí a dobrodružství jdou většinou ruku v ruce,“ krotila ho Finn. „Vzpomeň si, co se stalo s tvou lodí.“

„Na to jsem nezapomněl,“ řekl Billy. „Doufám, že se s tou bandou ještě někde potkám.“

„Byl by z toho pěkný film, ale realita je trochu jiná, věř mi.“ Finn nemusela lovit příliš hluboko v paměti, aby se jí vybavilo tělo muže na kolejích v Itálii nebo mladíka zavražděného vedle hrobky ve městě mrtvých v Káhiře. Za svůj krátký život už viděla tolik mrtvých a zabitých, že jí to bohatě stačilo; na násilné smrti neviděla nic odvážného či heroického, jen brutalitu, bolest a měděný zápach prolité krve. Káva jí najednou zhořkla a připadalo jí, že slunce moc pálí. „A co ta loď?“

„Už jsem mluvil se zástupcem lodní společnosti. O půlnoci má připlout do přístavu Jurong. Asi bychom si tam na ni měli počkat.“

Večer, něco po jedenácté hodině, čekala Královna Batávie u východního vstupu do Singapurské úžiny, necelou míli od ostrova Sentosa, opatrně vyčkávala mimo hlavní dopravní trasu u kontejnerového přístavu Keppel. Keppel byl jedním z půl tuctu přístavišť tvořících přístav Singapur od Jurongu na západě po Marina Bay na východě. Kdysi dokonce nákladní čluny, jako byla Královna Batávie, mohly proplouvat Johorskou úžinou mezi ostrovem Singapur a malajskou pevninou, ale stavba Johorsko-singapurské hráze ve dvacátých letech dvacátého století úžinu pro lodní plavbu uzavřela.

„Moc dlouho už tady stát nemůžu,“ bručel Briney Hanson, který přecházel sem tam po pravoboku. „Jestli si nedáme bacha, za chvíli tu bude čmuchat přístavní policie.“ Zadíval se do noci. Všude neprostupná tma. Z moře viděli lehce se vlnící inkoustovou čerň a hvězdy byly rozmazané za vrstvou oblačnosti. Měsíc nesvítil. Jediné světlo vycházelo z apartmánů a hotelů na ostrově Sentosa a v dálce zářil osvětlený Singapur.

„Trpělivost, kapitáne,“ uklidňoval ho Lazlo Aragas, který stál vedle něho. Byl oblečený stejně, jako když se viděli poprvé: bílý oblek, naleštěné polobotky a na hlavě slamák naražený do očí. Chyběly jen sluneční brýle. Místo nich měl na nose staromódní kostěné brýle, ve kterých vypadal ještě zlověstněji. Na krku mu na koženém řemínku visel ruský dalekohled s nočním viděním. Vedle mužů se na palubě tyčily bedny Slazenger. Na můstku nad nimi hlídkoval Eli Santoro, připravený houknout na McSeveneyho, aby vyrazil plnou parou vpřed, kdyby bylo třeba.

„To se lehko řekne,“ namítl Hanson, „ale nevím, jestli by se mi líbilo, kdyby mě šoupli do vězení Čangi za pašování tenisáků.“

„Do žádnýho Čangi nepůjdete,“ řekl Aragas. „Aspoň zatím, a ne kvůli mně.“ Zvedl dalekohled s nočním viděním a zadíval se do tmy. „Á,“ šeptl, „už jedou.“ Aragas se s úsměvem obrátil na Hansona. „Chcete se podívat?“

Hanson přikývl. Aragas si sundal dalekohled. Když si přetahoval řemínek přes hlavu, dával pozor, aby si neshodil klobouk. Za celých šest dní plavby z Mariveles se ani jednou neukázal bez něj. Jídlo si nechával nosit do kajuty a podle Bazukiho, samojského stevarda a pomocníka kuchaře, měl klobouk na hlavě i tam.

Hanson přiložil dalekohled k očím. Svět byl najednou křiklavě zelený. Tři sta metrů na pravoboku rozeznával tvar motorového člunu se špičatou přídí, který za sebou nechával širokou zelenou brázdu. I potmě se dal zřetelně rozeznat jeho tvar a výrazný tmavý pruh na boku: pobřežní hlídka singapurské policie, jeden z půl tuctu jejich tryskových člunů Rodman 55. Volat na lodníka nemělo smysl; Rodman se na klidném moři pohyboval rychlostí pětatřiceti uzlů a Královna by se nezmohla ani na polovinu. Byli v háji.

Kapitán odložil dalekohled a obrátil se na Aragase. „Mizero.“

„Zrada je krásná věc, ne?“ řekl Aragas.

V Hansonovi by se krve nedořezal. Je konec. „Mohl bych tě popadnout za tu tvou šmejdskou prdel a hodit přes palubu!“ Vytáhl z kapsy zavírací nůž a rozevřel ho. „Ale nejdřív ti otevřu tepnu, aby si žraloci pochutnali.“

„Neblázněte, kapitáne. Na palubě toho člunu je kulomet ráže padesát a mí muži jsou taky dobře vyzbrojení. A navíc vezou čtyři střední akustická torpéda Whitehead. Během půldruhé minuty by z vaší lodi nadělali šrot. A vy byste byl mrtvý, než by se ke mně nějaký žralok přiblížil.“

Hlídkový člun se blížil. Na přídi se rozsvítil reflektor, který zalil celý bok Královny jasným světlem. Eli sestoupil z můstku a úzkostlivě zavolal na Hansona:

„Nějakej problém, šéfe?“

„Kdyžtak ti dám vědět,“ houkl na něj Hanson. Eli se vrátil do palubního přístřešku. Hanson se otočil na Aragase. „Takže vy jste něco jako polda?“

„Přesně tak, kapitáne, něco jako polda. Slyšel jste někdy o OPBS?“

„Soukromý agenti,“ odpověděl Hanson. OPBS znamenalo Obchodní a průmyslová bezpečnostní společnost, soukromý oddíl singapurského policejního sboru, který většinou řeší průmyslovou kriminalitu a zpravodajské záležitosti.

„Specialista. Z protiteroristického.“

„To je dneska kdekdo, co?“ odfrkl Hanson. „Jako by jiný zločiny neexistovaly.“

„V mém případě ne,“ odpověděl Aragas. „Terorismus je pro všechny zúčastněné drahá záležitost. Většinou se financuje z drog.“

„Tak co děláte tady?“ zeptal se Hanson.

„To, co jsem vám říkal na začátku,“ řekl ten jízlivý skrček.

„Převážíte tenisáky,“ sykl Hanson a bradou kývl k hromadě beden s logem leoparda ve skoku.

„Správně,“ usmál se Aragas. Hlídkový člun zastavil u jejich boku s rozsvíceným světlometem a za pár sekund už se po žebříku, který dal předtím Hanson spustit v očekávání kohosi z ostrova Sentosa, hrnuli na palubu uniformovaní muži. Každý z nich nesl kulomet s bubnovým zásobníkem a automatickou devítimilimetrovou pistoli Sphinx 3000. Působili neobyčejně zdatně.

Aragas kývl na velícího důstojníka s třemi frčkami a obličejem, který vypadal, jako by ho vláčeli po špinavé cestě, a ukázal na hromadu beden. „Membuka dia!“ nařídil. K bednám přistoupil muž s ostře řezanými rysy a do jedné prudce vrazil koncem kulometu. Dřevo se rozštíplo a on bednu otevřel. Aragas došel k bedně a vyndal z ní povědomou tmavě modrou trubku s nápisem Slazenger. Přinesl ji zpátky k Hansonovi, opřenému o zábradlí, a otevřel vakuově uzavřené víčko. Ozvalo se tiché zasyčení a z trubky se vykutálely čtyři svítivě žluté míčky, které dopadly na palubu Královny Batávie. Když se loď lehce zakymácela, míčky spadly do kalné vody.

„Tenisové míčky,“ řekl Aragas. „Slazenger, Ultra Vis.“

„O co tady jde?“ zeptal se Hanson, který nevěřícně zíral.

„Jde o nejstarší příběh na zemi, kapitáne Hansone,“ odpověděl Aragas. „Zjišťovali jsme, co přesně jste ochoten udělat za jistou cenu. A vy jste nám dokázal, že jste úplatný a zároveň inteligentní. To jsou dva klady, které by se nám v budoucnosti mohly velmi hodit.“

„Takže to byla nastražená past?“

„Nastražená past, to zní jako z amerického filmu o policajtech, kapitáne Hansone. V reálném světě nic takového neplatí. Máme půl tuctu svědků, kteří odpřisáhnou, že jsme vás přistihli, jak do suverénního státu Singapur nelegálně dovážíte zboží. Fakt, že jde o tenisové míčky, není podstatný. Stejně je to zločin: kokain nebo kokosy, heroin nebo pistole, shabu nebo shetlandští poníci. Kdykoli se mi to bude hodit, můžu vás obvinit z pašování – je vám to jasné?“

Hansonovi bylo jasné, že ho má ten mizerný skrček v hrsti a že rozhodně není v takovém postavení, aby mohl smlouvat; v sázce bylo jeho živobytí, samotný život. Někde v dálce zahoukala lodní siréna. O trup pleskala voda v monotónním, nekonečném rytmu. „Co chcete?“

„Spolupráci.“

„A to znamená?“

„Vaši loď prodali novým majitelům. Dva mladí lidé – Američanka a její společník, britský občan aristokratického původu – loď zdědili na základě smlouvy Boegartovy přepravní společnosti.“

Hanson přikývl. „Mají na nás čekat v Singapuru.“

„Ano,“ řekl Aragas. „A podle mých informací o ty dva projevil eminentní zájem jistý muž jménem Chán. Říká vám to jméno něco?“

„Samozřejmě, toho zná každej z naší branže. Pokud to nevíte, je to pirát.“

„On se nepovažuje za piráta. S piráty je celkem snadné pořízení. Motivuje je jen chamtivost, a ta se dá celkem snadno ukojit. Náš Chán vystupuje jako revolucionář, idealista, fanatik. Podobně jako náš přítel pan bin Ládin, Jackson Abang Abdul Rauf si myslí, že jedná ve jménu Boha. Není nic nebezpečnějšího než fanatický věřící, kapitáne. Tyhle lidi nemůžete prostě uplatit tučnou obálkou.“ Aragas se odmlčel a obrátil se na tři frčky. Velitel luskl prsty a jeho seržant začal vyštěkávat rozkazy na ostatní muže, kteří nastoupili na Královnu Batávie. Ti se dali do odnášení beden po schůdcích na hlídkový člun kotvící u boku.

„A co tím chcete říct?“

„Chán je vůdce organizace, která má hodně dlouhé prsty, kapitáne Hansone. Pokusil se ty vaše dva nové majitele v Londýně unést a pak je v Holandsku chtěl znovu nechat zlikvidovat. A teď, když dorazili do Singapuru, se o to určitě pokusí znovu.“

„Proč?“

„No ano, to je otázka, na kterou bych sám rád znal odpověď.“

„A já vám to mám zjistit?“

„To budete laskav, kapitáne Hansone. Zajímalo by mě, proč jsou ti dva tak důležití, že můžou být hrozbou pro muže, jako je Chán.“

„A když něco zjistím?“

„Oznámíte mi to.“

„Jak? Mám vám to odvysílat vysílačkou? Chán sleduje všechny námořní frekvence. Díky tomu ví, po kterejch lodích má jít. A má svoje špehy ve všech velkejch přepravních společnostech.“ Ukázal na muže nakládající bedny. „Vsadím se, že má lidi nasazený i na vašich operacích.“

„Pobřežní policejní hlídka není moje operace, jak tomu říkáte, kapitáne Hansone. Dalo by se říct, že si své operace obstarávám sám.“ Obrátil se a znovu luskl prsty. Přispěchal seržant s ostře řezanými rysy a postavil se do pozoru. Aragas natáhl ruku. Seržant sáhl do kapsy a vyndal telefon velký jako dlaň s anténou o něco větší, než bývá běžné. Podal telefon Aragasovi, který ho pro změnu podal Hansonovi. „Tohle je Hughes 9505A iridiový satelitní telefon. Má omezenou paměť, což znamená, že jediný člověk, kterému se z něj dovoláte, jsem já. Stačí ho zapnout, zmáčknout jedničku a budete automaticky přepojen. Není to pro vás moc náročné, kapitáne?“

Muži v uniformách pobřežní policejní hlídky snášeli poslední bednu s tenisovými míčky po sklápěcích schůdcích.

„Ne, to snad zvládnu,“ řekl Hanson a vzal si telefon. Na svou velikost byl velmi těžký. Nemělo smysl snažit se z té šlamastyky nějak vykroutit; Aragas ho měl na lopatkách. „Máte nějaký tušení, po čem Chán jde? Drogy? Zbraně? Co?“

„Říká se…“ Aragas se rozhlédl po palubě. Poslední bedna zmizela a policisté s ní. Seržant stál sám nad schůdky vedoucími k hlídkovému člunu, který čekal dole. Aragas jemně mávl rukou a seržant se otočil a sestoupal po schodech. „Říká se, že Chán hledá nějaký poklad z války.“

„Jo, o těchhle věcech se poslední dobou hodně mluví,“ řekl Hanson. „Něco podobnýho se proslýchá už léta. Japonská kořist z okupace Filipín, zlatý mince, který odhodili v singapurském přístavu těsně před invazí. A taky se říká, že je na prodej Brooklynskej most.“

Aragas jeho poznámku ignoroval. „Slyšel jste někdy o japonské ponorce I-52?“

„Četl jsem National Geographic. Údajně byla plná zlata a opia. Britové ji potopili někde uprostřed Atlantiku. Tam je pětikilometrová hloubka.“

„Existují jisté pochyby o skutečné identitě té ponorky. Japonci mají spoustu špatných vlastností, kapitáne, ale rozhodně nejsou hloupí. Dokonce se o nich tvrdí, že jsou falešní. Chán objevil informace, podle kterých se zdá, že existovaly dvě dopravní ponorky I-52.“

„Teď vám asi dost dobře nerozumím.“

„Jedna byla návnada. To byla ta, kterou potopili. A ta druhá, pravá I-52, zmizela dřív, než dorazila do Čínského moře.“

„Kde?“

„Měli přísný zákaz používat vysílačku, ale podle informací, které dostal Chán, ji naposledy viděla nějaká rybářská loď prvního ledna 1944 nedaleko severovýchodního pobřeží Palawanu.“

„A to datum je něčím zajímavé?“

„Je to dva měsíce před tím, než I-52 oficiálně vyplula z Japonska. A ten den také začal takzvaný novoroční tajfun. Později ho pojmenovali tajfun Amy. Japonské i spojenecké operace musely být odloženy na lepší počasí. Těm rybářům prý připadalo, že I-52 spěchá do bezpečí.“

„A proč se jednoduše neponořila?“

„Kdo ví? Byla to dopravní ponorka C-3, jedna z pouhých tří, které kdy vyrobili. Nový typ. Mohli mít nějaké problémy. A ta rybářská loď měla pravdu. Kapitán hledal úkryt.“

„Kde?“

„Možná právě to Chán zjistil,“ řekl Aragas tiše. „A je možné, že to zjistili i ti vaši noví majitelé.“

„A já jsem se do toho přimotal.“

„Už to tak vypadá, kapitáne Hansone. Už to tak vypadá.“ Aragas poplácal Hansona po rameni a usmál se. „Ale má to i své výhody. Teď už vás těžko někdo zaskočí.“ Znovu Hansona poplácal po rameni a zamířil ke schůdkům. Těsně před tím, než začal sestupovat k hlídkovému člunu, se ještě jednou otočil. „A ozvěte se mi,“ řekl, „budu na to čekat.“ Krátce zamával a zmizel.

Hanson shora uslyšel vzdálený, dunivý hukot a zvedl hlavu. Uviděl nad sebou záblesk světel velkého airbusu, který přistával na mezinárodní letiště Čangi.

Podíval se nahoru na můstek a ve tmě zahlédl záblesk Eliho cigarety. Zvedl ruku a ukázal mu zvednutý palec. Za okamžik se ozvalo těžkopádné burácení motorů, které McSeveney nahodil, a Eli loď nasměroval ke vzdáleným světlům singapurského přístavu. Hanson se podíval na hodinky. Blížila se půlnoc.

15

Bojová loď Černý drak si klidně hověla v úzké zátoce nedaleko ústí malé říčky. Přízračná silueta byla ve tmě a v mlze téměř neviditelná. Chán stál na přídi a poslouchal. Měl na sobě lehkou maskovací uniformu ukradenou z nákladu určeného pro filipínskou armádu. Patřil k ní ještě měkký klobouk, ale místo toho radši nosil obyčejný černý baret policejního komanda. Na krku mu visel dalekohled amerického námořnictva s nočním viděním. Chán se ovšem radši spoléhal na vlastní smysly. Z dálky slyšel příboj narážející na úzký útes a zblízka pleskání vln o trup Černého draka. Cítil omamnou sladkou vůni z několik metrů vzdálených mangrovníků a tlející vegetace omotané o jejich kořeny, zápach rybiny a slabě i benzinu.

„Víš to jistě?“ zeptal se Chán Šenga, který stál na palubě těsně za ním.

„Ano. Má ponor dva a půl metru. Na zakotvení potřebujou větší hloubku.“

„Proč tady?“

„Půl míle proti proudu je pramen. Chtějí si na člunu doplout pro pitnou vodu.“

„Kolik?“

„Čtyři. Tři muži a jedna žena. Mladá.“

„To je zvláštní, že je s nima holka. Tohle přece není práce pro ženský.“

„Jsou to Američani,“ odpověděl Fu Šeng a pokrčil rameny, jako by jejich národnost mluvila za vše. „Ta holka je myslím důkaz.“

„Důkaz?“ nechápal Chán.

„Jejich oběti přemejšlej jako každej jinej. Vezme si bikiny a bude se opalovat na palubě. Zamává a usměje se. Přece ji nebudou podezírat.“

„A pak sklapne past.“

Fu Šeng přikývl. „To je jejich metoda.“ Nad rytmickým burácením příboje se ozval další zvuk. Bublání motoru. Byl čím dál hlasitější a blížil se. „To jsou oni,“ řekl Fu Šeng tiše. „Jaký jsou rozkazy, tuan?“

„Počkej, až zakotví a spustí člun.“ Chán se zarazil. „Kolik jich jezdí pro vodu?“

„Dva. Ta holka ještě s jedním zůstávají. Už několikrát jsme je sledovali.“

„Zabijte ty dva ve člunu, až se přiblíží ke břehu. My k nim doplujeme na Drakovi a chytíme je na lodi, než stihnou zmizet.“

„Dobře, tuan,“ řekl Fu Šeng. Obrátil se, přešel palubu k přístřešku a sestoupil dolů.

Chán stál na přídi a čekal, až loď vpluje do pasti, kterou na ni nastražili. Pohybovala se v téhle oblasti už dva roky, ale on ji ještě nikdy neviděl. Původně se jmenovala Quicksilver a patřila bohatému realitnímu makléři z Vancouveru, který plul kolem světa s manželkou a jedenáctiletou dcerou. Makléř i jeho žena byli zkušení námořníci a měli být opatrnější, jenže lidé už jsou takoví, takže si neověřili, co je zač mladá dvojice, která se potloukala po Asii a přivydělávala si na výletních lodích, a nic zlého netušíce je vzali na palubu. Manžel skončil pár dní po vyplutí z Manily s podříznutým krkem a ženu s dcerou nechali více než týden naživu a celou tu dobu je znásilňovali. Někdy během toho týdne se unesená Quicksiher setkala s druhou lodí jménem Artemis, na které pluli další dva členové gangu. Po dalším znásilňování, které trvalo dva dny, nechali matku a dceru napospas bez vody a jídla na Artemis, menší z obou lodí. Ještě před tím, než je opustili, vyřadili z provozu motor a na boku Artemis prosekli díru sekerou. Jachta se napůl potopila, ale zůstala na hladině, a nakonec si jí všimla potápěčská výprava z turistického letoviska Pulau Tiga, bývalého ostrova Survivor. Než člun s potápěči k jachtě doplul, dítě zemřelo vyčerpáním a na vnitřní zranění, ale matka jim ještě stihla vylíčit, co se stalo. Quicksiher byla pod několika různými jmény spatřena až na severu u Havaje a pak na jihu u Nového Zélandu a podle všeho měla na svědomí několik dalších zmizení lodí. Nikdo zatím brutální „piráty“ s jistotou neidentifikoval, ale jeden z nich byl podle všeho „Frajer surfař“, hledaný v Los Angeles za několik ozbrojených loupeží.

Burácení motoru ještě zesílilo a Chán zvedl dalekohled s nočním viděním. Všechno se zbarvilo do žlutozelena a okamžitě se objevila jejich kořist. Šlo o dvanáctimetrovou jachtu Sabre, postavenou v Maine, starou jen pět let. Hlavní plachtu měla skasanou a svinutou. S motorem o padesáti koních mohla plout rychlostí osmi uzlů, ale proti silnému, téměř neviditelnému proudu bahnité řeky to byly stěží čtyři. Nesvítilo na ní žádné světlo. U kormidla stál dlouhovlasý muž, který loď řídil proti proudu. Na přídi stál druhý muž, v šortkách a kšiltovce. Vypadalo to, že má přes rameno pušku. Na opasku měl pověšenou dlouhou mačetu a pistoli v pouzdře. Nějaký velký revolver.

Zatímco je Chán sledoval dalekohledem, loď zpomalila a zvuk motoru zeslábl. Muž na přídi si klekl, pak vstal a držel nylonové lano pluhové kotvy. Spustil kotvu přes palubu, bez sebemenšího šplouchnutí, a lano nastavil na krátko. Pak došel na záď, spustil druhou kotvu a šel přitáhnout člun, který loď táhla za sebou. Byl to dvouapůlmetrový nafukovací člun s maskovacím zbarvením. Vypadal omšele a mnohem starší než Sabre, a nejspíš původně patřil k jiné lodi, ze které ho piráti ukradli nějakému dalšímu americkému naivkovi, co si hrál na jachtaře v monzunových mořích. Chán se krátce a tiše pomodlil za duši holčičky, kterou rukou těchto mužů stihla tak odporná smrt, a přitom sledoval, jak slézají do člunu se šesti dvacetilitrovými plastovými barely. Muž s puškou si sedl na záď a nastartoval přívěsný motor značky Briggs and Stratton o výkonu tří koní. Do ticha se rozlehlo slabé vrčení a člun se dal pomalu do pohybu. Chán koutkem oka zahlédl pohyb jednoho ze svých mužů. Počkal, až člun zmizel z dohledu Sabre, a pak vydal rozkaz.

„Sekarang,“ zavelel tiše. Teď. Jeho člověk vystřelil ze štíhlé čínské automatické pušky Type-64. Zbraň měla tlumič a během necelé sekundy téměř neslyšně vystřílela celý třicetiranný zásobník. Střely roztrhaly malý člun na cucky a nejmíň půl tuctu z nich schytali dva jeho pasažéři. Pár se jich hlasitě odrazilo od krytu motoru. Ti dva se s výkřiky skáceli do hnědého proudu. Chán, který se stále díval nočním dalekohledem, viděl, jak se z mělčiny pod mangrovníky na protějším břehu pomalu odlepily dva temné stíny a zamířily ke zmítajícím se tělům zraněných mužů. Jeden ze slanovodních krokodýlů s dlouhým čenichem se vztyčil a sevřel hlavu dlouhovlasého muže mezi čelistmi. Ozvalo se lupnutí drcené lebky, z níž vyhřezlo několik kusů světlého vlhkého mozku, které vypadaly jako shnilé ovoce. Druhý muž se za zběsilého mávání rukama snažil vyškrábat na břeh, ale další plaz v šupinatém brnění ho popadl v pase a stáhl pod hladinu.

„Lekas!“ Rychle. Ozvalo se zaburácení obrovských motorů Černého draka, které se probraly k životu. Útočné plavidlo prudce vyrazilo ze skryté úzké zátoky mezi mangrovníky a řítilo se k místu, kde kotvila jachta. Od prvních výstřelů uplynulo necelých třicet sekund. V kokpitu se objevila postava oblečená jen do trenýrek. V ruce měla pistoli.

„Lampu cari,“ nařídil Chán a odložil dalekohled. Na Černém draku se rozsvítil světlomet a plachetnici zalila namodralá záře. Polonahý muž si rukou zastínil oči. Byl svalnatý, opálený a světlovlasý.

„Odhoďte zbraň!“ zakřičel na něj Chán.

„Kdo sakra jste?“ opáčil blonďák z jachty.

„Ke dalam sungai,“ řekl Chán muži s lehkým kulometem, který stál za ním. Muž na kulomet nasadil další zásobník a zamířil do vody vedle jachty. Párkrát vystřelil a voda u přídě začala šplouchavě nadskakovat. „Odhoďte tu zbraň,“ opakoval Chán. Tentokrát muž na jachtě udělal, co se po něm chtělo. Pistole spadla do vody. Po Chánově boku se objevil Fu Šeng. Přes rameno měl další čtyřiašedesátku a u pasu půlmetrovou mačetu v plátěném pouzdře.

Černý drak dunivě narazil do trupu jachty. Fu Šeng a muž, který střílel na nafukovací člun, vzali z paluby lodi provazy a naskákali na jachtu. Provazy pak obě lodě svázali k sobě. Muž v trenýrkách zůstal stát v kokpitu jachty s rukama nad hlavou. Chán si všiml, že má na těle tlustou, hrbolatou jizvu, která se mu táhla od jednoho ramene přes prsa. Nějaká dávná rvačka s nožem. K takovýmhle jizvám většinou přijdete ve vězení. Mužovy oči v záři reflektoru nenávistně žhnuly. Nebyl v nich strach, jenom zlost.

Fu Šeng a ozbrojený muž vstoupili do kokpitu. Muž s puškou zůstal na palubě a Fu Šeng sešel dolů. Za chvíli se objevil a vystrkal před sebe na palubu nahou ženu. Snažila se zakrývat rukama. Měla světlou pleť a tmavé vlasy, žádná kráska, ale prsatá a dlouhonohá. Po tvářích jí proudily slzy. Třásla se strachy. Chán na prudkém světle viděl, že má na stehnech jemné praskliny. Se slzami jí stékal make-up. Byla starší, než na první pohled vypadala. V bikinách a z odstupu to nevadilo. Chána napadlo, co to musí být za ženskou, když se líčí uprostřed oceánu. Žena, která se svléká pro chlapa, jako byl ten s jizvou. Ti dva mu připomínali plochohlavé vodní hady, které občas vídal v močále. Lidi bez duše.

„Awak boleh berbahasa Inggeris?“ zeptal se zjizvený muž. Měl příšernou výslovnost.

„Ano,“ odpověděl Chán, „mluvím anglicky.“

„Co to děláte? Nic jsme vám přece neudělali.“

„Tohle je moje území,“ řekl Chán. „A vy tu nemáte co dělat.“

„Tak nás nechte jít.“

„Možná. Ale ještě ne.“

„Zabili jste Hanka a Jimmyho!“ vykřikla nahá žena. „Parchanti!“

„Jak se jmenuje?“ zeptal se Chán muže s jizvou.

„Jmenuje se Bonnie.“

„Řekněte Bonnie, že jestli nebude držet hubu, vyříznu jí jazyk a hodím ho buaya, který v řece sežrali vaše kamarády.“

„Zkuste na mě sáhnout!“ ječela Bonnie a snažila se vyškubnout z Fu Šengova sevření. „Jsem americká občanka, rozumíte?“ Znovu sebou škubla. Fu Šeng ji volnou rukou co nejprudčeji praštil přímo do obličeje. Vyrazil jí několik zubů a přerazil nos. Začala z ní crčet krev, která jí stékala po bradě. S mlaskavým výkřikem upadla na kolena. Fu Šeng ji pustil. Stočila se do klubíčka a hlasitě kvílela. Muž s jizvou Chána upřeně sledoval.

Pirát se otočil a podal dalekohled muži, který stál u kormidla Černého draka. Pak došel k zábradlí a přeskočil na palubu jachty. Došel do kokpitu, překročil krvácející ženu, sehnul hlavu a sešel po třech schůdcích do salonu.

„Membawa mereka,“ řekl Chán, aniž se otočil. Přiveď je.

Rozhlédl se po salonu. Byl poměrně luxusní, ačkoli se v něm očividně dlouho neuklízelo. Strop vyložený korkem s bodovým osvětlením na strategických místech. Všechno ostatní obložené nějakým světlým, exotickým dřevem. Vpravo byla dobře vybavená kuchyně s plynovým vařičem, ledničkou a vestavěnou mikrovlnnou troubou. Naproti kuchyni byla impozantní navigační stanice. Od té vedla úzká chodbička nejspíš do kajuty kapitána, pod kokpitem. Před kuchyní a navigační stanicí byl salon. Napravo stála pohovka, která vypadala, že se dá upravit na jednolůžko, a nalevo jídelní kout. Polstrování pohovky a lavic v jídelním koutu bylo tyrkysově modré. Po obou stranách bylo několik kosočtvercových okének. V ranním světle působil salon přívětivě. Za ním vedla další chodbička ke dveřím v přepážce. Nejspíš dalších pár lůžek v přídi.

Kuchyně byla špinavá a na stole v jídelním koutu se povalovalo špinavé nádobí. Celé podpalubí páchlo potem a alkoholem. Chán si klekl a vytáhl zásuvku vestavěnou pod pohovku. Bylo v ní poskládané nepromokavé oblečení. Gill Ocean Racer, světle modré, červené a žluté. Drahé. Předchozí majitel byl důkladný a pečlivý. Ti lidé, kteří přišli po něm, byli prasata. Ale to teď skončilo. Zavládne rovnováha.

Fu Šeng dostrkal polonahého muže po schůdcích do salonu. Druhý voják přivedl tu ženu. Žena upadla na pohovku a tam se schoulila, kňourala přes bublající krev, která se jí řinula z roztržené pusy a zbytků nosu. Fu Šeng postrčil muže v trenýrkách na lavičku v jídelním koutu. Chán si sedl proti němu. Muž teď vypadal vyděšeně, za jeho modrýma očima se něco honilo.

„Ty víš, kdo jsem, co?“ zeptal se Chán.

„Jste Chán, ten pirát bokap.“

„A ty ten Frajer surfař.“

„Takhle se mi říká?“ Muž se trpce pousmál.

„Vykrádal jsi sámošky.“

„Jo, to je pravda.“

„A pak jsi přišel sem.“

„Tehdy mi to připadalo jako dobrej nápad.“

„Myslíš si, že jsi vtipnej.“

„Někdy jo.“

„Ale teď ne,“ řekl Chán. „Tohle není žádnej vtip.“

„Ne, to asi ne.“

Chán sáhl do kapsy v maskáčové bundě a vyndal lesklý plíšek. Položil ho na umakartovou desku mezi nimi. Byl to zlatý štítek, asi dva a půl na pět centimetrů, s chryzantémou se šestnácti okvětními lístky na jednom konci a číslem 777.

„Poznáváš to?“

„Ne,“ řekl muž v trenýrkách.

„Lžeš.“ Chán se podíval na Fu Šenga, který stál u stolu. „Nia tangan,“ řekl. Fu Šeng se natáhl a chytil polonahého chlapa za ruku. Vytáhl z bundy své vojenské uniformy krátké gumové zaškrcovadlo a pevně mu je omotal kolem zápěstí.

„Co to dělá?“

„Tím se zastaví krvácení,“ vysvětlil mu Chán.

„Jaký krvácení?“

Fu Šeng prudkým pohybem vytáhl z pouzdra mačetu, a čepel, ostrá jak břitva, dopadla na mužovu ruku a odsekla mu prsty u prvního kloubu. Od ostří odlétly malé pahýly masa a dopadly na podlahu salonu. Muž v trenýrkách, bledý jako stěna, zíral na proud krve a zmrzačenou ruku. Fu Šeng zasunul mačetu a ještě víc škrtidlo utáhl. Krvácení z pahýlů prstů zesláblo. Blonďatý muž vypadal na omdlení. Nahá žena z pohovky vytřeštila oči na zmrzačenou ruku a kusy masa na zemi a začala zvracet.

„Je to uncová zlatá cihla z banky Nippon Ginko. Japonská. Z druhý světový války. Už to poznáváš?“

„Jo,“ procedil muž přes zaťaté zuby.

„Prodal jsi ji malajskýmu zlatníkovi na Labuanu, jmenoval se Wei Yang.“ Labuan byl ostrovní freeport pár kilometrů od brunejského pobřeží.

„Jo.“

„Kde jsi to vzal?“

„Od chlapa, se kterým jsem se seznámil v jednom bordelu. Číňana.“

„Jak se jmenoval?“

„Neptal jsem se.“

„Kde to vzal?“

„Z nějaký lodě.“

„Z jaký lodě?“

„Od pašeráků. Chtěli ho sejmout. Ale on je zabil.“

„Zabil je?“

„Jo. Všechny je zabil.“

„Kolik?“

„Pět.“

„Co to bylo za loď?“

„Vypadala jako starej člun lovců perel. Nebo stará rybářská loď. Asi sto tun. Nějakej Američan si ji před léty přestavěl na bydlení. Ten pašerák ho zabil a loď zabral. Rychlá, velký motory. Ale neměl dost zbraní.“ Muž se zmrzačenou rukou tiše sténal. V obličeji byl popelavý. V šoku. Za pár minut omdlí.

„A měla ta loď nějaký jméno?“

„Pedang Emas.“

Zlatý meč.

„Z jakýho přístavu?“

„To mi neřekl.“

„Zamboanga?“

„Možná. Možná to je cikán. Nemá přístav.“

„Proč ti to všechno vykládal?“

„Chtěl mi prodat tu zlatou cihlu. Byl opilej. Namyšlenej. Chlubil se.“

„Kde se to stalo a kdy?“

„Před dvěma měsícema. V Kampong Sugut.“

Vesnice u pobřeží v provincii Kudat. Východní pobřeží Suluského moře. Pro Černého draka tři noci plavby. Zlatý meč nejspíš podnikl cestu ze Zamboangy s výnosným nákladem z pevninské Číny, drogy nebo zbraně.

„Ptal se ten Číňan toho pašeráka na tu zlatou cihlu?“

„To nevím.“

Chán se podíval na Fu Šenga a kývl hlavou. Ten vytáhl mačetu z pouzdra a zvedl ji. Muž se zmrzačenou rukou vyjekl a ucukl.

„Ptal se ho na tu zlatou cihlu?“ opakoval Chán.

„Jo.“

„A co ten pašerák řekl?“

„Tu pitomost, tu starou pitomost.“

„Jakou?“

„O muži na voru.“

„A co je s ním?“

„Měl na sobě uniformu. Teda zbytky.“

„Jakou uniformu?“

„Prej japonskou.“

„Japonskou?“

„Z druhý světový války.“

„A to zlato?“

„Nabídl ho tomu pašerákovi za to, že ho vezme na palubu jejich lodě. Tvrdil, že toho má víc. Ten pašerák ho mučil. Ale umřel, než stačil říct, kde to sebral.“

„Pěkná blbost.“

„To jo.“

„Kampong Sugut.“

„To už jsem přece říkal.“

Chán se zamyslel nad proudy a směrem větrů a představil si vor s trosečníkem. Natáhl se a vzal do ruky zlatý plíšek, jemně kov hladil mezi palcem a ukazovákem.

„Ta holčička,“ řekl Chán.

„Cože?“

„Ta holčička, co byla na týhle lodi.“

„Co je s ní?“

„Znásilnil jsi ji i její matku a nechal jsi je umřít.“

„Jo, a co?“

„Jak se jmenovala?“

„O čem to mluvíte?“

„Víš vůbec, jak se jmenovala? Znásilníš dítě a vůbec netušíš, kdo to je?“

„Běžte se bodnout!“

„Dia leher,“ řekl Chán Fu Šengovi. Ten muže popadl, zaklonil mu hlavu a odhalil krk. Chán sevřel ruku v pěst a vší silou ho udeřil, rozdrtil mu kůstky a svaly v hrtanu a protrhl chrupavku štítné žlázy v ohryzku. Muži okamžitě napuchl krk a uzavřel se těsně nad průdušnici, takže nemohl dýchat. Zmodral v obličeji a začal se zmítat, jak se dusil. Jeho družka tomu vyděšeně přihlížela.

„Co se děje?“ ječela. „Co to děláte?“

Chán muže praštil podruhé, zlomil mu nos a vyrazil zuby, až se mu dutinami a hrdlem řinula krev, takže se kromě dušení ještě topil.

„Doveď ho na palubu,“ řekl Fu Šengovi v malajštině. Pak se Chán vysoukal z úzké kajuty a vyšel nahoru na čerstvý vzduch, nadechnout se hutné, nasládlé vůně řeky a džungle. Fu Šeng za ním vytáhl dusícího se, umírajícího muže, kterému lezly oči z důlků hrůzou a jehož plíce se zoufale snažily nasát kyslík rozdrceným hrtanem. „Shoď ho do vody,“ řekl Chán. Sáhl do levé kapsy bundy a vyndal tenkou, ručně balenou kerakovou cigaretu a zapálil si ji kuchyňskou sirkou. Sledoval Fu Šenga, který umírajícího muže shodil přes palubu do bahnité vody. Muž zajel pod hladinu a hned se zase vynořil a chvíli mával rukama nad vodou. Obličej měl velmi tmavý a přes oči přilepené světlé vlasy. Prudce sebou škubl, když ho zdola napadl první obrovský, neviditelný krokodýl. Vyrazil přiškrcený, ječivý zvuk, když se mu druhý plaz zakousl pod pás a začal mu rvát třísla a stehna. První krokodýl se vynořil nad hladinu a v tlamě třásl mužovým trupem, kolem obrovských svítivých zubů při tom poletovaly vnitřnosti. Muž byl pořád naživu, hlava mu visela dozadu a ruce se jemně škubaly, když se mu krokodýl po chvíli znovu zakousl do žeber a hrudníku a opět ho stáhl pod hladinu.

„Zase ta pohádka o japonským námořníkovi,“ řekl Fu Šeng.

„Ty tomu věříš?“ zeptal se Chán.

„Už jsme to slyšeli potřetí.“

„Ty povídačky tu kolujou už spoustu let.“

„Známe aspoň jedno místo, Kampong Sugut.“

„Tak co říkáš, starochu?“

„Já bych řekl, že povídačky jsou povídačky a fakta jsou fakta.“

Chán se usmál. „Myslíš babský řeči a pohádky pro děti?“

„Myslíte Naga Pulau?“

„Ano.“ Naga Pulau, Dračí ostrov, Ostrov bouří, bájný domov Kinabalu a Yamata de Orochi. Tři poklady a Kusanagi, Posvátný meč. Legendární ostrov zahalený v mlze, obklopený útesy s tisíci vraků lodí, ukrytý kdesi v Jihočínském moři jako hrůzná Nemesis každého námořníka. Možná dokonce prapůvod příběhu o King Kongovi a o Jurském parku.

Fu Šeng odfrkl. „Podle mě se draci hodí tak akorát do videoher a pro bílý ženský, který předstírají, že se vyznají ve feng shui. Podle mě jsou babský povídačky pro starý báby a pohádky jsou pro děti. V těchhle mořích jsem se plavil už jako kluk a v životě jsem ho neviděl. Žádný Naga Pulau není.“

Chán se zasmál a potáhl z hřebíčkové cigarety. „Jsi zatrpklej dědek.“

„To je pravda, ale aspoň jsem naživu, na rozdíl od našeho přítele Frajera surfaře.“ Fu Šeng zavrtěl hlavou. „Tak mu vážně říkali?“

„Asi jo.“

„Ty Američani jsou divnej pronárod. Jak vystřižený z těch sobotních kreslenejch seriálů.“ Fu Šeng byl dlouholetý fanda animovaných filmů. Zadíval se do rychlého proudu bahnité řeky. „Co budeme dělat teď?“

„Budeme pokračovat. Já vyrazím s Černým drakem do Kampong Sugut. Ty popluješ za mnou na jachtě. Sejdeme se tam za pět dní.“

„A co naši přátelé z Amsterdamu?“

„Jednou jsme propásli šanci. Podruhý se to nestane. Sejdeme se na Královně Batávie.“

16

Jídelna na Královně Batávie byla velká místnost s nízkým stropem, před motorem a přímo pod můstkem. Původně, když loď sloužila jako minolovka, tu byla důstojnická kantýna, kterou časem obložili lacinou překližkou a předělali ji na jídelnu pro celou posádku. Byla rozdělená na několik boxů se žlutozelenou podlahou a připevněnými stoly. V průběhu let na stěny přibyly police, na kterých stály drobné spotřebiče, jako toastovač, mikrovlnná trouba a obrovský magnetofon, různé drobnosti a ohmatané paperbacky a časopisy.

O úklid a provoz se pod dohledem palubního stevarda Bazukiho dělili všichni muži z dvanáctičlenné posádky, včetně kapitána Brineyho Hansona, podle toho, kdo se zrovna namanul. Přesto byla místnost kupodivu čistá a uklizená a čpěla nějakým čisticím dryákem, až se Finn z té syntetické vůně borovic zvedl žaludek.

Loď stála u tankovacího mola v Jurongských docích v Singapurském přístavu a motory běžící na volnoběh teď sotva slyšitelně hučely. Kulatými okny na straně obrácené k přístavu Finn viděla přes temné střechy jurongských skladišť k neonovému pásu Pioneer Road a za ním až na dálnici Ayer Rajah. New York možná nikdy nespí, ale Singapur je město, které se nikdy nezastaví. Byly skoro tři hodiny ráno a od dálnice plné rozmazaných světel se neslo burácení motorů. Finn se pokoušela soustředit na Hansonovo líčení o podsaditém policajtovi Lazlu Aragasovi, které znělo jak z nějakého starého filmu s Humpreyem Bogartem, ale při tom se jí klížila víčka, jak se jí chtělo spát. Hanson mluvil od chvíle, kdy vstoupili na palubu starého rezavého člunu, a Finn z toho šla hlava kolem.

Billy na tom očividně nebyl o moc lépe. „Takže Aragas jde po tom pirátovi – po tom Malajci, který podle vás patří k lidem, co mi vyhodili loď do povětří?“ zeptal se.

„Podle toho, co jsem slyšel, je Chán spíš revolucionář než pirát, a jestli je to pirát, pak to bude spíš typ Robina Hooda.“

„Myslíte, bohatým bere a chudým dává?“ zeptal se Billy.

Hanson přikývl. „Něco takovýho.“

„A přesto má tak dlouhé prsty, že může nechat vyhodit do vzduchu loď v Amsterdamu a nechat nás unést uprostřed Londýna?“

Hanson pokrčil rameny. „Vypadá to tak,“ řekl. „A ani se nedivím. Když nějakej chlap z afghánský jeskyně může vyhodit do vzduchu Světový obchodní centrum v New Yorku, proč ne Chán? Svět je dneska malej. Na oběd v Paříži, na víkend na Fidži.“

„Asi máte pravdu,“ zabručel Billy.

„Ale podle vás mu jde spíš o peníze?“ zeptala se Finn.

„Nevěřím, že by Aragasovi šlo jen o to, předhodit nějakýho piráta spravedlnosti.“

„Takže vy věříte té povídačce o japonské ponorce?“ řekl Billy tónem, který neskrýval ironii.

„Věřím tomu, že tomu věří Aragas. Tomu chlapovi kouká chamtivost z očí. Jestli si myslí, že Chán našel nějakej poklad, chce svůj podíl, ne-li celou kořist.“

„A co ta jeho OPBS, pro kterou pracuje?“

„Soukromý oddíl singapurských ozbrojených sil a pobřežní stráže.“

„Zkorumpovaní?“

„Dává si papež každej pátek rybu?“

„Takže podle vás má Aragas OPBS jako zástěrku, aby ten poklad získal pro sebe?“

„Jo. Možná v tom s ním jedou ještě další, ale on jim šéfuje.“

„A my jsme se jim připletli do cesty.“

„Že já jsem vytáhla paty z Columbusu,“ ulevila si zívající Finn. „No dobře, tak co teď tedy máme dělat?“

„Zaprvé musíme vypadnout ze Singapuru. Je to jeden z nejdražších přístavů na světě. Rád bych odtud zmizel, jakmile natankujeme. To je naposledy, co jí můžu naplnit nádrže na účet Boegartovy společnosti.“

Hanson se zadíval přes jídelní stolek na Finn s Billym. „Odteďka tuhle povinnost přebíráte vy, jako její noví majitelé. Královna je ještě ochotná a schopná fungovat, ale nákladní lodě potřebujou naftu a přepravní smlouvy, a ne fantazírování a zakopaný poklady.“

Billy sáhl do kapsy saka, vyndal peněženku a z ní vytáhl kreditní kartu. Hodil ji na stůl, až kovově cinkla. Byla eloxovaná, černá s titanovými písmeny a čísly.

Hanson kartu zvedl a prohlédl si ji. Zaklepal s ní o stůl. Rozhodně nebyla z plastu. „Já myslel, že tyhle existujou jenom v legendách.“

„Tak touhle legendou teď budete platit za naftu,“ řekl Billy. „Poslední místo, kde viděli Pietera Boegarta, byl ostrov Labuan. Můžete nás tam odvézt?“

„Hned naberu kurz,“ zazubil se Hanson a hodil kartu zpátky na stůl.

Plavba trvala něco přes tři dny, propluli Singapurskou úžinou a průplavem Api a pak podél mangrovových břehů západního pobřeží Bornea k severu po dráze, která je nakonec zavedla zpátky do Battanu a Manily. Bylo krásné, jasné počasí, do staré lodi pražilo horké slunce tak, že se rezavých kovových dveří a plechů na palubě nedalo holou rukou nebo nohou ani dotknout. Klimatizace neustále naplno hučela, brumlala si do rytmu dunících motorů, jemného pleskání vln o trup a řinčivého lodníkova mlácení francouzákem o jakousi stávkující součástku, které Run-Run McSeveney provázel neustálou kadencí nových a nových mnohojazyčných nadávek.

Finn za tu dobu stačila prozkoumat celou loď, každý kout od plošiny s kormidelním zařízením na přídi až po lampárnu na zádi, a všechno jí připadalo podivně opojné a vzrušující, jako by byla přímo zrozená k životu v prostředí vonícím po moři, rozpálené naftě a mokrých lanech. Seznámila se s posádkou, pomáhala McSeveneymu mazat jeho drahocenné motory, chytala s japonským kuchařem Toshim Minimotem z paluby ryby, které mu pak pomáhala připravovat v uzounké kuchyňce za palubním přístřeškem, a poslouchala, jak Elisha Santoro vypráví o geografii míst na pár kilometrů vzdáleném pobřeží.

Billy trávil většinu času na můstku s Hansonem, snažil se pochytit, co šlo, a vyzkoušet si, jaké to je, dělat kapitána na staré nákladní parolodi, jako byla Královna Batávie. Brzy poznal, že to je docela jiné než plachtit po Temži nebo přes Lamanšský průliv. Tady měli tucet různých ukazatelů a barevných výstražných bójí s pruhy, kosočtverci, čtverci a ovály, kruhy či se symboly delfínů a šroubů – každý tvar, barva a jejich kombinace měly jiný význam.

„To je daleko horší než řídit auto nebo pilotovat letadlo.“

„A za každým rohem je to jiné. Měl by existovat jednotnej systém, ale Malajci, Brunejci, Vietnamci i Číňani mají každý svoje drobný odchylky.“

Ještě horší než bóje a mořská signalizace bylo nebezpečí mělčin u útesů a místa, kterým Hanson říkal „nejistá půda“, viditelná jen při odlivu. Mezi Singapurem a Labuanem leží nejméně tisíc ostrovů a ještě dvakrát tolik téměř neviditelných atolů a desetkrát tolik mělčin. A průplav Palawanský, jak se nazývá, je ještě ke všemu nejfrekventovanější na světě. Vzhledem k velikosti a špatné ovladatelnosti tamějších lodí připomínala plavba na téhle trase projížďku po Los Angeles v dopravní špičce bez semaforů a dopravních značek.

Mezi nebezpečí, která tam hrozila, patřilo kdeco, od skrytých skalisek v Badas Kepulauan až po rozsáhlé mělčiny za Telok Tambelan. Dokonce i terminologie byla nezvyklá a matoucí. Malang byl útes nebo mělčina, ale napu znamenalo totéž. Mys byl tandjong; klidné moře tenang. Sawang byla úžina, selatan byl jih a sungai řeka. Tukoh znamenalo skálu pod hladinou; trumbu byl uschlý korálový útes. Tjeck byla mělčina a terumbu spojovací kanál.

„A většinou ta slova musíte znát ještě v holandštině, protože nejlepší mapy jsou ty staré holandské,“ smál se Hanson. „Musíte být pořád ve střehu, to mi věřte.“

Labuan, jehož název je odvozený z malajského výrazu pro „kotviště“, je ostrov měřící třicet čtverečních mil, porostlý nízkou džunglí, který vypadá jako tříprstý otisk pařátu obřího dinosaura podobného Godzille, jehož všechny tři prsty míří k maličkému brunejskému království na pevnině. Mezi prvním a druhým prstem leží hlubinný přístav a sedmdesátitisícové město, které v dobách bílých rádžů neslo název Victoria, ale teď bylo poněkud méně romanticky pojmenováno Bandar Labuan, Město Labuan. Labuan, který původně sloužil jako námořní základna proti pirátům a později k umístění telegrafního kabelu mezi Singapurem a Hongkongem, nikdy nebyl víc než koloniální výspa.

Když se v osmdesátých letech připojil k Malajské federaci, bylo učiněno několik pokusů udělat z něj sídlo zahraničních bank, freeport a ropné centrum, ale nic z toho nevyšlo a většina jeho nepočetných obyvatel to uvítala. Kvalifikovaní techničtí zaměstnanci naftové rafinerie a obrovských státních loděnic bydleli v úpravných subvencovaných výškových budovách v centru města, kde stály rozptýlené hotely pro turisty, zatímco nekvalifikovaní dělníci s rodinami žili v chýších na kůlech v kampung ayer, neboli vodních osadách, na vzdálené straně přístavu na pobřeží „prostředníku“.

V Labuanu jsou dva rozlehlé poloslumy, Kampung Bebuloh a Kampung Patau-Patau. Obě tato místa jsou turistické atrakce plné obchodů a řemeslnických dílen s plechovou střechou a bez stěn, propojených bludištěm prkenných můstků, kam je přístup vodním taxi. V mnohem větším kampong ayer žije několik tisíc filipínských squatterů na straně obrácené k přístavu.

To je skutečná labuanská chudina, většinou sezonně zaměstnaná v erotických službách, v plovoucích nevěstincích v kampong ayer nebo v barech, diskotékách, klubech s karaoke, kadeřnictvích a masážních salonech v některém rekreačním středisku nebo hotelu. Znalci vědí, že Labuan je pro sexuální turistiku stejně významnou destinací jako Bangkok, a ten, kdo má dost peněz, se tu může oddat každé myslitelné neřesti.

Královna Batávie dorazila do Labuanu krátce po poledni, zakotvila u mola Merdeka poblíž ultramoderního terminálu pro trajekty. Finn a Billy z kormidelnické budky přehlédli celý ostrov; podle Brineyho Hansona byl placatý jako lívanec ne víc než padesát stop nad hladinou moře. Z místa, kde stáli, neviděli nic jiného než na východě svítivě bílé budovy hotelů na pláži a panoráma malého, moderního města a na západě moře zelené džungle táhnoucí se až k severu. V dálce, za hotely a zlatobílou cibulovitou věží hlavní mešity, rozeznávali kouřící komíny rafinerie ropy a obrovské hangáry státních loděnic.

Elisha vyrazil na celnici, ohlásit příjezd a zařídit, aby jim načerpali plné nádrže, McSeveney a Toshi Minimoto zamířili do supermarketu na ulici Tun Mustafa pro zásoby, včetně několika bas holandského ležáku Orangeboom, který měli na Královně Batávie nejradši. Hanson se šel s Finn a Pilgrimem poohlédnout po záhadném starožitníkovi Ostermanovi, který prodal Pieteru Boegartovi malou zlatou sošku.

Přes zátoku si vzali nezvykle nové vodní taxi, šestadvacetistopou pangu, dýchavičně pádící rychlostí šestačtyřicet mil v hodině, a po deseti minutách dorazili do Kampung Patau-Patau, poté co cestou obratně objeli flotilu člunů s potápěči, mířícími na „místní vraky“, potopené poblíž korálových útesů a rozesetých atolů a ostrůvků ležících mezi Labuanem a brunejskou pevninou. Hanson v té oblasti znal čtyři vraky: Tung Huang, čínskou nákladní loď s nákladem cementu, která kdysi mířila do sultánského paláce v Bruneji; SS De Klerke zabavenou Japonci během druhé světové války a potopenou Australskými vzdušnými silami; USS Salute, minolovku velmi podobnou původní Královně Batávie; a filipínský rybářský člun Mapine Padre, který vzplanul a potopil se někdy v osmdesátých letech. Tyto čtyři vraky a sexuální turismus byly skutečnými pilíři labuanské každodenní ekonomiky.

Taxík je zavezl k vratce vyhlížejícímu dřevěnému molu bez zábradlí, kam vyšplhali po bambusovém žebříku. „Jak toho Ostermana máme najít?“ zeptal se Billy a zadíval se přes úzké prkenné přístaviště. Proti nim stála řada chatrčí, stlučených ze všeho možného, od zploštělých barelů na naftu po těžké igelitové plachty. Zdálo se, že každý dům má svůj malý člun zakotvený poblíž a z každého okna přetékají truhlíky s květinami. Plechové střechy a stěny mnoha chatrčí byly natřené na jasně modrou, žlutou nebo zelenou.

Finn pokrčila rameny. „Asi se někoho zeptáme.“

Opodál na molu si hrála skupinka dětí, divoce se vrhaly z prken do moře, pak vyšplhaly nahoru po bambusových oporách a celé to opakovaly znovu a znovu. Byly postrojené ve všem možném, od vůbec ničeho přes svítivě bílé spodní kalhotky až po pestrobarevné sarongy. Vypadalo to, že na ně nedohlíží žádný dospělý, nejstarší děti zřejmě hlídaly své menší sourozence a kamarády. Finn se najednou v duchu přenesla do dětství, na farmu strýčka Dannyho nedaleko Maryville, za kterou tekla říčka Big Darby. Tam se jako malí také chodili koupat beze strachu, že se utopí nebo že je strhne proud, a žádný dospělý se o ně nestaral. Finn připadalo, že tehdy bylo na světě bezpečněji, ale tady na tom prazvláštním zapadlém ostrově něco ze starých dobrých časů přetrvalo. Musela se zasmát jejich skotačení, a když děti viděly, že mají obecenstvo, ještě víc se rozdivočily.

Finn se podívala do vody. Připadala jí čistá a průzračná, k písčitému dnu bylo asi tři až pět metrů hloubky. Na hladině kupodivu neplavaly žádné odpadky, nikde žádná plastová láhev. Místní obyvatelé zřejmě byli na svá obydlí velmi pyšní. Loďky uvázané u kůlů před každou chatrčí byly jen staré pramice vybavené malým přívěsným motorem, ale všechny byly čerstvě natřené pestrými barvami, podobně jako stlučené chatrče, a každá měla na přídi napsané jméno.

Když se Finn s ostatními přiblížila, děti si přestaly hrát, zůstaly stát a mlčky je pozorovaly se zvědavě vykulenýma očima. Žádné pokřikování, žádné žebrání, jen mlčenlivé posuzování: přítel nebo nepřítel?

„Di mana Osterman tuan?“ zeptal se Hanson. Jedno z dětí, to největší, oblečené v otrhaných červených šortkách, s vážnou tváří ukázalo k velkému přístřešku s modrou plechovou střechou a truhlíkem plným rozkvetlých azalek.

„Tuan Osterman kedai,“ řekl chlapec důležitě.

„To je Ostermanův obchod,“ vysvětloval Hanson.

„Terima kasih,“ řekla Finn lámanou malajštinou, kterou pochytila od stevarda Bazukiho. Znamenalo to „děkuji“.

„Sama-sama!“ odpověděl chlapec překvapeně a potěšeně.

„Nemám mu dát nějaké peníze?“ zeptal se Billy.

„Proč?“ podivil se Hanson. „Jenom vám ukázal směr. Nic za to nechce. Tyhle lidi nejsou žebráci, jsou jen chudý.“

Vydali se tam, kam jim chlapec ukázal, přes několik úzkých dřevěných lávek až k Ostermanovu obchodu. Celé průčelí bylo otevřené, stěnu tvořily srolované bambusové rolety, které se na noc spouštěly. Obchod sídlil v jedné velké místnosti plné polic s nejrůznějším zbožím, od kopií viktoriánských obrazů v ozdobných rámech po asijskou obdobu panenek Barbie vystavených v barevných krabicích s igelitovým krytem, které vypadaly jako rakvičky. Samá veteš. Ostermana bych tedy starožitníkem nenazvala, pomyslila si Finn. Dokonce ji napadlo, jestli je chlapec nenasměroval špatně.

Zpoza bambusové zástěny, která oddělovala zadní část obchodu, vyšel muž. Vysoký, shrbený šedesátník nebo sedmdesátník. Měl velmi dlouhé, slepené vlasy a přes opasek domorodého sarongu mu viselo bílé břicho. Na očích měl prastaré brýle s černými plastovými obroučkami a v ruce držel plastovou misku a hůlky.

„Pan Osterman?“ zeptala se Finn.

„Pro vás Bernard, drahoušku,“ odpověděl muž. Hůlkami si strkal do pusy rozvařené nudle a při tom své hosty sledoval přes okraj misky. „Vy asi nebudete zvědavý turisti.“ Usmál se. Měl německý nebo rakouský přízvuk, ale anglicky mluvil výborně.

Finn sáhla do kapsy blůzy a vyndala malý zlatý amulet. Podržela ho před ním na dlani. Bernard Osterman se na sošku podíval, ale nepokusil se ji od ní vzít.

„Říkal jsem si, kdy mě ta cetka přijde strašit,“ vzdychl.

„Prodal jste ji mému příbuznému. Pieteru Boegartovi,“ řekl Billy.

„Představil se mi jinak. Věděl jsem, že je to Holanďan. Říkal, že se jmenuje Derlagen.“

„To je jeho právník.“

„Jeden z těch Boegartů?“

„Černá ovce,“ odpověděl Billy.

„To dobře znám,“ ušklíbl se Osterman.

„Musel sem přijít z nějakého důvodu,“ řekla Finn. „Určitě to taky nebyl zvědavý turista.“

„Máte pravdu, drahoušku.“ Osterman se zarazil. „Nějak nechápu, co s tím máte společnýho vy.“

„Pieter Boegart byl i můj příbuzný,“ odpověděla, a vzápětí si uvědomila, že vlastně připustila matčinu nevěru a dokonce se možná přihlásila ke svému pravému otci. Teď na tom zkrátka nesešlo.

„Aha… chápu,“ zamumlal Osterman a díval se z Finn na Billyho a zpátky.

„Jak vás Pieter Boegart našel?“ zeptal se Billy. Osterman se znovu usmál a slupl další sousto nudlí. Odložil misku s hůlkami na nejbližší stolek a spokojeně si krkl. „Svoje řemeslo jsem se naučil v Berlíně, když jsem byl kluk, šesti – nebo sedmiletej, dokonce ještě moc malej na Deutsches Jungvolk. Aby člověk přežil v Berlíně po pětačtyřicátým roce, musel se naučit spoustu věcí; a já se hlavně naučil měnit jedno za druhý, dokud jsem nesehnal, co po mně někdo chtěl, nebo dokud jsem ostatním nezabránil, aby to získali dřív. Cokoli ode mě lidi potřebovali, ať to bylo jakkoli nepříjemný. Ale nejdůležitější byla výměna informací. Člověk, jak se říká, byl jedno velký ucho. A později, když jsem musel z Berlína odjet, a nakonec jsem skončil v tomhle bohem zapomenutým místě, jsem zkrátka využil stejný principy, chápete?“

„Ani ne,“ odpověděla Finn. „Ale ještě jste nám neřekl, jak jste přišel k té zlaté figurce.“

„Víte, co to je?“

„Je to z Mali,“ odpověděla Finn. „Ze čtrnáctého století.“

„Z doby vlády mansa Músy, krále Mali a Timbuktu, prvního člověka jeho rasy, který se vydal na pouť do Mekky. Ano, ano, všechny ty starý báchorky o dolech krále Šalomouna, a váš sir Rider Haggard, ale to vlastně není odpověď.“

„Tak proč nám tedy rovnou neodpovíte?“ zeptal se Hanson.

„Skutečnou odpovědí je, kde se ta figurka našla a jak se dostala sem.“

„A kde se tedy našla?“ zeptala se Finn.

„Taková informace něco stojí, nemyslíte?“

„Kolik vám zaplatil Pieter Boegart?“ sykl Billy.

„Vy nejste on. Tohle je jiný obchod.“

„Vy jste Pietera Boegarta někam poslal, možná na smrt,“ řekla Finn. „Pieter možná byl černá ovce rodiny, ale byl to Boegart, a policii by určitě zajímalo, že jste poslední, kdo ho viděl živého. Jak by se vám líbilo, kdyby vám sem vtrhla horda policajtů a obrátila to tu vzhůru nohama?“

„Na to, abyste mi takhle vyhrožovala, jste moc hezká.“

„Ale já nejsem hezká slečna,“ řekl Billy. „Co by na věci změnilo, kdybych vám vyhrožoval já?“

„Vůbec nic,“ vzdychl Osterman. „Ale takhle byste se starým člověkem zacházet neměli.“

„Tak co ta figurka?“

„Dostala se do rukou dost bezohlednýho chlapa jménem Wei Yang. Věděl, že mám pro takový věci slabost, a prodal mi ji.“

„A kde toho Wei Yanga najdeme?“ zeptal se Hanson.

„Míval obchod na Dewan Street, ale už tam není.“

„Kde je?“

„Možná v márnici? Nebo někde v ozdobný urně? V každým případě je u svých předků. Našli ho pod molem za rybárnou s rozříznutým břichem a vydloubanýma očima. Chybělo mu taky pár prstů na jedný ruce a nebyly ukousaný od ryb.“

„Kdo to udělal?“

„Kdo ví?“ Osterman pokrčil rameny. „Tohle je Borneo. Kalimantan, říkejte si tomu, jak chcete. Poslední div světa. Dodnes tu najdete kmeny, které sbírají lidský hlavy a suší je na slunci. Nastrkají do nich zpátky zuby a napíchnou je na trámy svých chatrčí. V noci, když zafouká vítr, je slyšet drkotání. Sám jsem to slyšel. Wei Yang byl, kromě jinýho, obchodník s drahýma kovama a pašerák. Obchodoval s Dajákama, zlatokopama z vnitrozemí, z hutanu, z hluboký džungle, a taky s pašerákama, penyeludup. Mohl to udělat kdokoli z nich, protože je všechny někdy ošidil, a každej to věděl.“

„A vy jste věděl, odkud má tu zlatou figurku, co?“ zeptal se Hanson.

„Od pašeráka jménem Luo Čang. Napůl Číňana a napůl bůhvíčeho.“

„A kde ji vzal ten Luo Čang?“ zeptala se Finn.

„Wei Yang tvrdil, že mu to neřekl.“

„Třeba to nevěděl.“

„To je možný,“ souhlasil Osterman.

„A kde najdeme toho Luo Čanga?“ zeptal se Hanson.

„Na lodi jménem Pedang Emas u Kampong Sugut. Někde na trase do Zamboangy. A občas se živí jako pirát. Nejspíš se pohybuje někde mezi tím.“

„Kde je Kampong Sugut?“ zeptala se Finn.

„Severně od zálivu Labuk v Suluském moři,“ řekl Hanson. „Za tegepilskými mělčinami u ústí řeky Sugut. Čang tam žije s ženskou jménem Cchai Čchin-Ma. Vede jeden z jeho bordelů. Vypadá jako nastrojená koza. Tu zaručeně poznáte.“

Našli si další vodní taxi a vrátili se přes široký záliv do Labuanu. Všichni už byli zpátky na palubě; tomu, kdo neměl zájem o ilegální sex nebo zahraniční banky, Labuan neměl mnoho co nabídnout. Toshi v kuchyňce klohnil voňavý oběd a Elisha Santoro na ně čekal u kormidla s několika rozloženými mapami.

„Doufám, že neplujeme na sever,“ řekl s ustaraným výrazem na mladé, hezké tváři. Poškrábal se na obočí nad černou páskou.

„Pročpak?“ zeptal se Hanson.

„Byl jsem v meteorologický stanici ve městě. Na Suluský moře se řítí tajfun. Pořádnej. Říkali, že by se mohl vyšplhat až na desítku. Supertajfun. Barometr klesá jako šutr.“ Podíval se na Finn a Billyho. „Tak kam máme namířeno?“

„Na sever,“ řekl Hanson. „Do Suluskýho moře.“

17

Pedang Emas byla třicetimetrová stotunová velrybářská loď ze dřeva a kovu, s historií delší nežli Titanic. Na svět přišla v roce 1907 jako menší švédská rybářská loď postavená Nylandem Verstedem v Oslu pod názvem Hull 133. Později ji prodali islandské společnosti, která ji přejmenovala na Haraldur Kristjánsson.

V roce 1921 byla převedena na novozélandskou velrybářskou společnost a od té dostala jméno Rangitoto. O devět let později se vrátila do skandinávských vod jako majetek sardinkářské společnosti Stavanger, výrobce značky Royal Brisling, údajně jako rybářský člun, ale ve skutečnosti ji přestavěli na jachtu pro šéfa. Nad palubním průlezem majiteli přistavěli luxusní kajutu a v dolní kajutě vozili menší náklady a obrovskou palivovou nádrž.

Znovu jí změnili jméno na Kristianiafjord, ale pár let po rozsáhlé přestavbě, s nástupem války, si loď najalo Královské norské námořnictvo jako hlídkový člun a na počest stárnoucího vládce země ji pojmenovali Král Haakon VII.

Jak se dalo čekat, v roce 1940 ji zabrala německá armáda, která jí žádné jméno nedala, jen jednoduše přetřela název na přídi a napsala na komín identifikační číslo. Staré motory nahradili dieselovými o tisíci koních, aby ji mohli používat jako hlídkový člun s maximální rychlostí osmnácti uzlů, a místo praporu sardinkářské společnosti vztyčili vlajku nacistické Kriegsmarine.

Po válce dlouhá léta pendlovala podél pobřeží pod jménem Hammerfest – svého domácího přístavu na dálném severu, ale když se v devadesátých letech v Norsku změnily plavební předpisy, její provoz s obřími dieselovými motory začal být neúnosně drahý. Asi pětkrát změnila majitele, až ji nakonec koupil a přestavěl kanadský zubař v důchodu s návykem na kokain, který ji pojmenoval Atropos po první lodi Horatia Hornblowera z ohromně populární série knih o mladém důstojníkovi Královského loďstva z napoleonských válek.

Tenhle zdroj byl asi jediný, ze kterého zubař čerpal své znalosti o moři. V Singapuru najal posádku gaunerů, kteří bohužel přišli na jeho slabost pro kokain, počkali si, až doplují doprostřed Palawanského průplavu, a tam mu podřízli krk, rozpárali břicho a hodili ho žralokům. Luo Čang neřekl Surfařovi celou pravdu o událostech následujících po zubařově smrti.

Ve skutečnosti ho žralokům předhodil právě Luo Čang, a později udělal totéž svému parťákovi a celému zbytku posádky, kterou nejdřív opil do němoty. Stalo se to krátce po jejich setkání s šíleným japončíkem na voru. Luo Čang, který byl negramotný a nevynikal inteligencí, netušil, co znamená značka vyražená na zlaté desetikilové cihličce. Věděl jen, že je to zlato, a chtěl je jen pro sebe. A navíc k řízení lodi Atropos či Pedang Emas, jak se nyní jmenovala, vlastně žádnou posádku nepotřeboval.

Čtyři dny po vyplutí ze Zamboangy, kam doručil další dodávku mladých dívek do sexklubů, se vracel s nákladem pěti set negroských kohoutů na zápasy, ukradených nejlepšímu chovateli, nacpaných v podpalubí v klecích ze štípaného bambusu. Při tisícovce až patnácti stech dolarech za kus ho čekal pěkný balík. Říká se, že na Borneu a na Filipínách jsou v každé vesnici tři významné body – tržiště, kostel a kohoutí aréna. Zasmrděli celé podpalubí, vydávali příšerné skřeky a zaneřádili všechno, čeho se dotkli, ale za ty peníze, které za ně utrží, stáli.

Luo Čanga trápilo jenom počasí. Nikdy ho nezajímaly drahé navigační a meteorologické přístroje, které do lodi nainstaloval ten kanadský nešťastník. Zaprvé s nimi neuměl zacházet, a stejně neuměl přečíst výsledky, a zadruhé, když nebyl ve vězení, strávil celý život na moři a intuitivně věděl, kdy se změní počasí. Na nebi nebyl ani mráček, moře bylo jako olej a ani se nepohnulo, vzduch byl horký, což byl touhle roční dobou naprosto normální stav, ale přesto se mu něco nezdálo.

Luo Čang stál v nízkém přístřešku pro kormidelníka před napnutou plachtou, oboje dveře měl otevřené, ale přesto tam nebyl průvan. Nefoukal vůbec žádný vítr – ve vzduchu byl jen podivný tísnivý pocit a pod ním nehybná, téměř zlověstná hladina. Ani barva oceánu se mu nelíbila; voda měla šedavý, téměř stříbrný lesk, který pohltil tyrkysovou, a všechno dostávalo nádech, který působil dojmem, jako kdybyste olízli kliku od dveří. Ozon, tak nějak se tomu říká. Luo Čang se naklonil a houkl do starodávné hovorové trubky vedle kormidla.

„Cam Dao!“ zavolal na vietnamskou dívku s tváří pořezanou od zákazníka v podniku Puki Rumah za rybím trhem patřícím Cchai Čchin-Ma. Dívka už byla pro další zákazníky nepoužitelná, ale milovala vaření, a Luo Čang k smrti rád jedl. „Trung nguyen!“ zakřičel. To hubené drobné stvoření vařilo výbornou ledovou kávu, po které se mohl utlouct. Když byla tma a pluli daleko od domova, občas ji využil k jejímu původnímu účelu, a ani na to nebyla špatná, žádná křehotinka, vždyť její zákazník vážil skoro sto čtyřicet kilo.

Luo Čang se podíval ze dveří na levoboku. Přes zábradlí viděl pobřeží, několik mil vzdálený šedivý stín. Většinou plul blíž ke břehu, podle dobře známých orientačních bodů, ale tohle byla oblast útesů Torongohok, a i při ponoru dva metry třicet byla plavba blíž u břehu riskantní.

Cam Dao se objevila na můstku s jeho oblíbeným pohárem z tepaného stříbra. Mírně se uklonila a podala mu kávu. Vzal pohár do masité dlaně a druhou rukou dál svíral kormidlo. Labužnicky se napil silné kávy se sladkým kondenzovaným mlékem a vydechl rozkoší.

„Přines mi oběd,“ štěkl. „Pho a talíř toho tvýho výbornýho muc nao thap cam.“ Jeho vietnamština byla strohá a plynulá. Luo Čang byl sice původem Číňan, ale narodil se ve Vietnamu. Za války byl vyhublý hanojský sirotek, ale od té doby se mu vedlo čím dál lépe a pěkně ztloustl a proslul schopností sehnat z válečných rezerv cokoli od AK sedmačtyřicítek a ruských protitankových granátů pro bandity a drogové dealery ze severu až po transsexuály a otrhané průvodce pro sexuální turisty.

Kromě toho byl také známý svou ochotou páchat násilí a strávil mnoho let jako vymahač pro Pátý pomerančový gang Truong Van Cama. Poté co byl šéf gangu v roce 2004 zatčen a popraven, Luo Čang uprchl ze země a po čase zakotvil v Kampong Sugut, kde se začal úspěšně živit pašováním a pasáctvím prostitutek. Jak je pro Číňany typické, o těchto proměnách rád filozofoval; život přináší mnohé tragédie i příležitosti. Důležité je jedno proměnit ve druhé a co nejméně myslet na minulost.

V dálce přímo před nimi se objevil ostrov Jampongong a Luo Čang se najednou musel rozhodnout. Sáhl do kapsy obrovské bílé košile, vyndal doutníky Neos Pacific a jeden si zapálil platinovým zapalovačem Dunhill, který sebral nešťastnému zubaři. Na vlně před přídí se zakroutil pěnový knírek. Jampongong z dálky vypadal jako dokonalý tropický ráj. Bílé písečné pláže lemovaly kokosové palmy, les, kopce a za tím hluboká džungle, a to všechno se zvedalo k rozpálenému horskému štítu, jehož vrcholek byl skoro vždycky zahalený v mlze. Typický ostrov v Suluském moři. Velmi romantický v turistické reklamní brožuře pro idioty, jako byl ten kanadský zubař.

Potíž byla v tom, že za Jampongongem začínal velký pás útesů, které vyčnívaly v mělčinách sahajících několik kilometrů do moře. Ovšem u pobřeží, mezi ostrovem a kinalubatanským výběžkem pevniny, byl dvanáct set metrů široký kanál, v jehož prostředku byla pod kýlem Pedang Emas hloubka nejméně osm sáhů, neboli čtrnáct metrů. Po obou stranách tohoto průplavu čněla skaliska a útesy, které číhaly těsně pod hladinou jak tesáky ostré jako břitva, jež byly za takovéhoto počasí, kdy se hladina leskla od slunce, naprosto neviditelné a schopné rozpárat břicho malé lodi jako nůž, kterým byl vykuchán nebohý zubař i Luo Čangův bývalý kumpán. Kdyby proplul kanálem, dorazil by zpátky do Kampong Sugut o půl dne dřív; když kanálem nepopluje, riskuje, že si zajede daleko na širé moře v nejistém počasí a ještě ztratí půl dne.

„Najis,“ ulevil si malajsky. Pod nohama mu duněl dieselový motor a kormidlo mu prokluzovalo ve zpocené, masité ruce. Ostrov se s každou minutou přibližoval. Podíval se k přístavu na hustý zelený pás mangrovníků nakloněných z pevniny nad vodu. Znovu si lokl studeného nápoje, který mu přinesla ta malá zjizvená děvka, a postavil stříbrný pohár na úzkou přístrojovou desku, která se táhla pod předním sklem kormidelny.

„Puki mak dia,“ znovu zlostně zamumlal. Otočil kormidlem oběma rukama, stočil loď k pobřeží a ke kanálu, který ležel mezi ním a ostrovem.

O půl hodiny později s ohromným břichem plným Cam Daoiných šťavnatých osmahlých chobotnic spláchnutých velkou láhví piva Halida už Luo Čang spokojeně stáčel Pedang Emas k závětrné straně vysokého vulkanického ostrova a přitom bedlivě sledoval jakékoli barevné změny vody, které by signalizovaly mělčinu nebo útes. Zároveň hlídal, aby měl hlavní orientační body ostrova – vysoké útesy na severu a vykukující vrcholek hory Bankoka – stále napravo; proudy pod strmými stěnami útesů spadajících přímo do vody mohly jeho malou loď roztočit jako káču a v mžiku ji rozdrtit o skaliska.

I ze vzdálenosti půldruhého kilometru slyšel burácení příboje o skálu a slabě se zachvěl. Pomyšlení na to, že by se mohl roztříštit o útes, byla jedna věc, ale daleko horší by bylo, kdyby byl svržen do moře. Luo Čang sice vypadal jako nafukovací balon, ale neuplaval by ani tempo. Naházel do moře už dost mužů, aby věděl, kolik potvor číhá přímo pod hladinou. Radši by si prohnal hlavu kulkou, než aby se utopil v moři.

Na pravoboku se objevila malá zátoka, která sahala až do nitra ostrova, a nebýt ve střehu, byl by minul kořist, která tam čekala. Kousek od oblázkové pláže lemující ústí úzké říčky kotvila pěkná jachta. Luo Čang zvedl zubařův modrožlutý profesionální námořní dalekohled a podíval se.

Zaostřil na loď. Pěkně zakotvená. Dvanáct, možná třináct metrů. Tmavý trup, svítivě bílá nástavba. Na přední palubě se opalovala žena, nahoře bez, velká prsa rozvalená, ruce rozpažené na kokpitu, aby nachytala bronz, a přes oči široký slamák. Byla tmavovlasá, opálená a poměrně mladá.

Luo Čang skoro nezaváhal, natáhl se, ubral plyn a hukot motorů se ztišil. Otočil kormidlem a zamířil s Pedang Emas do zátoky. Párkrát se tam zastavoval pro pitnou vodu, takže věděl, že i při odlivu tam bude mít pod kýlem dostatečně hluboko.

Prohlédl dalekohledem okolní pláž a džungli, jestli neuvidí další lidi. Nic. Jen bílý písek, šťavnatá džungle a stinné ústí říčky. Usmál se, až se mu mezi masitými rty ukázaly dvě řady svítivě zlatých zubů. Kromě té ženy najde na palubě maximálně jednoho dva členy posádky. To hravě zvládne. Vykasal si podolek košile bílé jako plachta, která mu zakrývala břicho, a vytáhl starý revolver Nagant, na který nedal dopustit od té doby, co žil ve Vietnamu. Sedmiranný zásobník bude bohatě stačit.

Zpomalil na minimum a plul kolem pobřeží úplně klidnou vodou, takže se k plachetnici blížil téměř neslyšně. Dívka na střeše kokpitu musela tvrdě spát. Od chvíle, kdy ji zahlédl, se ani nepohnula. Luo Čangův úsměv se ještě rozšířil; nejspíš budou mít na palubě zásobu chlastu a taky prachy. Možná dokonce kokain. Chytil slinu od toho zubaře. A mohli by mít zbraň, nejspíš pušku. Většina malých lodí v těchhle mořích zamořených piráty je s sebou vozí.

Luo Čangovi dělalo dobře, že on sám patří mezi ty, kdo je zamořili. Když o sobě tímhle způsobem uvažoval, viděl sám sebe jako obrovského hada, škrtiče, takového, co k zabití kořisti používá spíš hrubou sílu než pronikavý jed. Potěžkal v ruce starý revolver z druhé světové války. Ovšem jed má taky něco do sebe. Sklonil se a zakřičel do trubky.

„Cam Dao!“ zavolal. „Di voi toi!“ Za pár vteřin se mladá žena objevila na úzkém můstku, vyšla z kuchyňky přímo pod ním. „Podrž kormidlo,“ řekl jí vietnamsky. „A pomalu zajeď ke břehu.“

„Co,“ odpověděla žena s přikývnutím a bezvýraznou tváří. Dobře věděla, co má její pán v úmyslu, ale nemohla mu to vymluvit ani nic udělat. Osud polonahé ženy na jachtě byl zpečetěn. Vietnamka přistoupila k němu a převzala kormidlo. Luo Čang vyšel na palubu a houpavé došel na příď. Pistoli držel schovanou za zády. Když se loď přiblížila, nasadil přátelský výraz a oprášil lámanou angličtinu, kterou za ta léta pochytil.

„Ahoj!“ zavolal. Byli od sebe asi sto metrů. Teď už by jachta nestačila nahodit pomocný motor, pokud ho pro tyto případy na palubě měla, a pokusit se o útěk. Ne že by jí to bylo něco platné. S obřími diesely, které na jeho loď před léty nainstalovali Němci, ta stará kocábka ještě dnes udělala osmnáct uzlů, takže hravě dohnala jakoukoli jachtu na moři.

„Ahoj!“ zavolal znovu. Žena se nepohnula ani o píď. Jestli byl na palubě někdo další, nejspíš spal. Padesát metrů. Žena se pořád nehýbala. Luo Čang přimhouřil oči. Velká polštářovitá prsa byla rudá. Spálená od slunce. Očividně to opalování přehnala. Luo Čang, který se považoval za odborníka na bradavky a jejich citlivost, odhadoval, že to musí pěkně bolet. Proč se neschová?

Pětadvacet metrů a pořád žádný pohyb. S nejasnou předtuchou o krok poodstoupil od zábradlí. Teď už by se přece měla pohnout. Jako by to viděl – jak se vztyčí na loktech, odstrčí velký klobouk a pod ním nejspíš bude mít sluneční brýle. Pohled plný překvapení, strachu.

Cam Dao stočila kormidlo a loď zamířila kolmo k boku jachty. Vlna před přídí šplouchla o bok druhého plavidla. Jachta se divoce rozhoupala. Velká prsa se kývala sem tam jako balonky naplněné vodou, nohy se s pleskáním zapletly do sebe.

V desetimetrové vzdálenosti od jachty se Luo Čangova předtucha změnila v čirou hrůzu. Žena měla ruce na kokpitu nejen rozpažené – měla je tam přibité. Kolem nebyla krev, protože hřebíky byly vražené do masa už delší dobu, krátce po tom, co napadla Fu Šenga porcovacím nožem z kuchyně. Přetáhl ji přes tvář širším koncem pistole, jenže ona se v poslední chvíli otočila a rána zasáhla spánek místo obličeje, jak chtěl. Byla na místě mrtvá, ale i tak byla užitečná. Mohli ji využít jako návnadu na tlustá prasata, jako byl Luo Čang.

Luo Čang si příliš pozdě uvědomil, že loď s nahou ženou byla past. Ztěžka se sunul zpátky k můstku. Koutkem oka zahlédl pohyb v převislých křovinách, které zastiňovaly ústí malé říčky. Vytáhl zpod košile revolver, ačkoli dobře věděl, že na něco takového už je pozdě.

Křoví nebylo křoví, ale větve, které měly zamaskovat příď nějakého starého torpédového člunu s ostrou špičkou, skoro tak velkého, jako byl Pedang Emas. Člun se hřmotně vynořil z ústí řeky, jeho silné motory vrčely. Luo Čang uviděl zvonovité ústí kulometu připevněného vpředu a Malajce, který za ním stál v maskáčové uniformě a zubil se od ucha k uchu. Pedang Emas byla necelých tři sta metrů od schovaného torpédového člunu. Na tuhle vzdálenost ho mohli rozsekat na kaši a poslat ke dnu, aniž by měnili velký zásobník.

Strachy se mu zvedl žaludek, až říhl a v puse ucítil pachuť Cam Daoiných chobotnic a nakyslých žaludečních šťáv. Náhle ho přepadlo strašlivé tušení, že se karta obrátila a brzy bude on sám potravou pro chobotnice, a ne naopak. Obrátil se a uviděl ženu ukřižovanou na palubě. Vzpomněl si na zubaře a na to, jaký ho stihl osud.

Přes palubu jachty se přehnal závan větru a z tváře polonahé ženy odlétl velký plochý klobouk, přeletěl zábradlí a spadl do vody. Celou hlavu měla na jedné straně rozdrcenou, pravé oko jak bílou šmouhu na rozbitém, spáleném mase. Musela to být práce těch lidí z torpédového člunu. Luo Čang věděl, že jemu by mohli udělat – a udělají – ještě daleko horší věci, a věděl proč, jelikož si právě vzpomněl, že tuhle jachtu už jednou viděl – a věděl kde. Ačkoli trup byl tehdy červený, ne modrý jako teď, a taky si vzpomněl na tu dívku a jejího blonďatého přítele, toho s jizvou, který považoval za dobrý vtip brát tu ženskou do bordelu.

Nejživěji si ovšem vybavoval toho dědka na voru a zlaté cihly zabalené v zažloutlých listech starého vojenského vydání Yomiuri-Hochi někdy z války. Zlaté cihly, které měl dosud v trezoru dole v kajutě.

Budou ho vyslýchat, a až s ním skončí, hodí to, co z něj zbude, přes palubu. Torpédový člun už byl skoro u boku jeho lodi, vrčel mezi ním a jachtou. Luo Čang se zadíval na mrtvou ženu. Slyšel bzukot much.

Zaklonil hlavu a zavřel oči. Na chvíli zapátral v paměti a vybavilo se mu, jak za jasného slunného dne sedí v parčíku u jezera Hoan Kiem, poblíž Želví věže a pročesává do pasu dlouhé vlasy Nguyen, v jedné ruce drží kartáč a druhou rukou učesané vlasy uhlazuje, nechává je prokluzovat mezi prsty jako uhlově černou, lesklou rtuť, ale ve skutečnosti ji tajně laská, cítí přes husté vlasy její jemnou šíji, skloněný v mučivé trýzni mladé lásky, dobře si vědom, že nikdy nebude víc než předčasně vyspělý tlouštík, česající krásnou dívku.

Kamarád Trung mu později řekl, že ho vůbec neměla ráda, jen se jí líbilo, že ho má v hrsti. Ale na tom už nezáleželo. Nadechl se a ucítil slabou vůni dao phai, světle broskvové květiny svého rodiště, která rostla všude kolem Želví věže. Vůni dívky Nguyen. Tak dávno. Ale nikdo nežije věčně. Alespoň se neutopí. Luo Čang otevřel oči a uviděl na přídi své lodi muže s půlmetrovou mačetou.

Znovu v ruce ucítil váhu Nguyeniných vlasů, zvedl ke spánku revolver a rychle, aniž by na vteřinu zaváhal, zmáčkl spoušť.

18

Tajfun je velmi zjednodušeně řečeno prudká tropická bouře s cyklonálními neboli cirkulujícími větry, které většinou vznikají v západním Pacifiku nebo v Indickém oceánu. Nad rovníkem tyto větry cirkulují proti směru hodinových ručiček, pod rovníkem se otáčejí po jejich směru. V podstatě se dá říct, že tajfuny způsobuje souhra několika zásadních faktorů, mezi něž patří teplota vody podstatně větší než obvykle, vysoká vlhkost vzduchu a větry s vnitřní rotací vznikající v oblastech nízkého tlaku vzduchu.

Když tyto oblasti začnou rotovat, většinou v párech, rychle ochladí vodu pod sebou jednak tím, že jednoduše zamezí přístupu slunce, a jednak vytáhnou horký vzduch nahoru do chladnější masy vzduchu ve formě páry. Výsledkem toho všeho je rotující horký motor, který začíná živit sám sebe, pohybuje se po hladině oceánu, pohlcuje a vydává víc a více energie, což, vyjádřeno lidskými vědeckými termíny, znamená, že tropický cyklon může vydat tepelnou energii odpovídající dvěma stům trilionům joulů za den.

Pro srovnání, takové množství energie odpovídá explozi desetimegatunové nukleární bomby každých dvacet minut nebo dvěstěnásobku množství elektřiny vyrobené za den na celém světě. Nejde o žádnou dokonalou bouři, žádné velkolepě se zdvihající obrovské vlny digitálního oceánu, na němž se zmítají digitální bárky; toto je peklo na zemi, kdy se voda tříští proti vodě a drtí na prach všechno, co se připlete do nevyzpytatelného a neustále se měnícího směru její trasy, s „okem“ či středem měřícím až tři sta dvacet kilometrů a „stěnou oka“, kde mohou větry dosahovat rychlosti až sto šedesát kilometrů v hodině. Uvnitř oka může dojít k čočkovitému zdvižení hladiny oceánu, která se může vyklenout až do výšky dvanácti metrů a voda pod ní se točí rychleji a rychleji v obrovském neviditelném víru, až devadesát metrů hlubokém, někdy sahajícím na samé dno. Právě v této „čočce“ nebo „bouřkovém vlnobití“, jak se někdy nazývá, se skrývá nejničivější potenciál tajfunu.

Vlnobití se pohybuje směrem k pevnině podél stoupajícího mořského dna, stále se zrychluje, až se pohybuje více než stošedesátikilometrovou rychlostí, podemílá zem a ničí, zaplavuje a utápí všechno, co jí přijde do zběsilé cesty, s katastrofálními následky dokáže ničit celá pobřežní území a někdy dokonce celé země. Za jediný den mohou zemřít tisíce, někdy dokonce desetitisíce lidí.

Briney Hanson věděl, že mají velký problém, už před necelými dvěma hodinami, když zahnuli kolem výběžku bornejského poloostrova Sabah a zamířili do úžiny Malawali. Barometr stále klesal a pravidelné, klouzavé vlny, směřující k pobřeží, se změnily na dlouhé olejnaté vzedmutí, které se pod nimi pohybovalo jako vlnění nějaké obrovské, lenivé mořské příšery. Nefoukal vítr, bylo nesnesitelné dusno a na horizontu těžký, temný pás, který jako by nasál těch pár zbývajících mraků do svého chřtánu.

„Problém?“ zeptal se Billy Pilgrim stojící vedle Hansona na můstku s Elim u kormidla. I na můstku bylo slyšet praskot a svištění zvedajícího se větru, který drnkal o lanoví a šňůry navijáků.

„Jo,“ řekl Hanson. „Severo-severovýchod,“ zavolal na Santora. Mladík kývl a otočil kormidlem. Za pár vteřin se Královna Batávie těžce převalila přes vzedmutou vlnu a začala se vzdalovat od pobřeží, odvážela je dál na širé moře. Vlny dorážely na příď čím dál prudčeji a loď se v nich kolébavě zvedala a nořila.

„Není to nebezpečné, plout dál na moře?“

„Jo,“ znovu odpověděl Hanson. „Ale jestli plujeme do prudký bouře, radši chci mít mezi útesy a lodí dost místa. Naše poloha nám nedává moc prostoru k manévrování.“ Hanson původně zamýšlel proklouznout podél pobřeží předtím, než tam tajfun dorazí, a najít bezpečný přístav, kde by ho mohli přečkat, možná dokonce doplout do Kampong Sugut a tamějšího širokého ústí řeky, ale to už teď nebylo možné. Radar i jeho vlastní oči mu říkaly, že tajfun je těsně před nimi a pohybuje se příliš rychle, aby se mu mohli vyhnout. Nejlepší, co mohli udělat, bylo střetnout se s ním čelně, co nejdále na moři, kam se jim podaří doplout. Potkat tajfun na moři je špatné, ale tam, kde drtivě udeří na pevninu, se z něj stává monstrum.

Dole v kuchyňce Finn pomáhala Toshimu vypnout hořáky a udělat studené chlebíčky na nastávající radovánky, zatímco zbytek posádky pobíhal po lodi a připevňoval všechno, co se mohlo uvolnit, na palubě i dole v podpalubí. Pro ně to byla známá písnička. S Královnou už nějakou tu bouři na moři zažili. S blížícím se večerem se zvedaly širší a hlubší vlny, jejichž hřebeny lemovala smrtelně bílá pěna, která po nich stékala jako pěna z tesáků nějaké vzteklé bestie – což nebylo daleko od pravdy.

Barva vody se postupem času změnila z temně zelené na cínovou a nakonec na černou, neproniknutelnou a na první pohled zbavenou známek života. Delfíni a létající ryby dováděli někde jinde a mořští ptáci před bouří uletěli dávno předtím, než se vůbec přihlásila.

Na sklonku odpoledne se obloukem vyhnuli burácejícímu příboji u útesů Pulau Tigaba a obloha nad jejich hlavami byla temná jako za rozbřesku. Finn se povedlo vyšplhat po rozhoupaném žebříku do kormidelny s hrnky a velkou termoskou vařící kávy, a přestože byla navlečená ve starých nepromokavých oděvech, které jí dal Toshi, tříšť ji stačila promáčet na kost.

„Tohle je poslední horké kafe, s teplým jídlem a pitím se musíte na nějaký čas rozloučit. Toshi říkal, že je nebezpečné nechat hořet i malý plamínek.“

„To má pravdu,“ přikývl Hanson, vzal si od ní hrnek a srkl si kávy. „Požár v takovýmhle počasí je to poslední, co by nám ještě scházelo.“

„Aspoň že neprší,“ řekl Billy. Upřeně pozoroval rozbouřené moře a temné nebe.

„To přijde,“ podotkl Eli, který pevně svíral kormidlo.

Hanson udělal krok stranou a podíval se na diagram z radaru.

„Vůbec to nevypadá dobře,“ řekl tiše a naklonil se nad přístroj.

„Co jsou ty čárky, které vycházejí ze středu té bílé věci?“ zeptala se Finn.

„To je déšť, o kterým mluvil váš přítel,“ řekl Hanson. „Pěknej slejvák.“

„A ta díra uprostřed?“

„To je oko,“ vysvětlil jí Hanson. „Maličký, uzoučký a pěkně nebezpečný.“

„Já jsem myslel, že v oku hurikánu má být klid,“ řekl Billy, který se držel plošiny s kompasem, protože Královna zrovna začala dlouhé, pomalé stoupání ke hraně další vlny.

„To je, relativně,“ odpověděl Hanson. „Ale stěna oka, jeho obvod, má nejrychlejší a nejničivější větry ze všech. Když takhle velká loď propluje stěnou oka, může se roztrhnout na dva kusy. Nejlepší je se mu úplně vyhnout.“

„A jak to uděláme?“ zeptala se Finn. „Vypadá to pěkně velké.“

„Asi dvě stě kilometrů ze strany na stranu. Sto pětadvacet mil. Ale to je pořád mrňous.“

„Můžeme to obeplout?“

„Možná,“ přitakal Hanson. „Ale je to jako v tý starý báchorce o ženě a tygrovi. Kudy se dát, nalevo nebo napravo?“

„A záleží na tom?“

„Jsme pod rovníkem, takže větry rotují ve směru hodin. V tomhle případě to znamená od východu na západ, což je relativně směrem k nám.“

„Aha, chápu.“ Najednou nechápala nic. Královna se došplhala na vrcholek vlny, udělala komickou otočku a mrštila Finn přes celou budku na Billyho, který ji naštěstí zachytil, než se vykutálela na palubu. Pomohl jí na nohy, zatímco se zbědovaná Královna přehoupla přes hřeben a za hromového burácení se řítila dolů do koryta jako nákladní vlak. Finn se zhoupl žaludek jak v rychlostním výtahu, a vtom zmizela obloha a přes celé přední sklo se tyčila masivní stěna příští vlny.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Hanson.

„Dobrý,“ odpověděla Finn, která teď byla ráda, že se k obědu moc nenajedla. „Kde jsme to skončili?“

„Levobok nebo pravobok, doleva nebo doprava,“ řekl kapitán, který stále bedlivě sledoval Eliho zápasícího s kormidlem, aby starou nákladní loď udržel nasměrovanou přímo proti větru. „Představte si fotbalistu, kterej nastaví rameno, aby blokoval protihráče. To je pravobok, vpravo. Druhý rameno, závětrná strana, má pomalejší větry a míň deště. To je nalevo, na levoboku.“

Finn pokrčila rameny. „To není nic těžkého.“ Dorazili na hřeben další vlny a tentokrát se Finn před prudkým klesáním stačila zachytit pultu na mapy. Ztěžka polkla a znovu získala rovnováhu. „Měli bychom jet doleva, do přístavu.“

„Až na to, že směr větru se každou chvíli mění,“ hekl Billy, který právě vrazil do přepážky za sebou. Královna sténala a zdvíhala se, prorážela hřeben další vlny, až se jí přes příď přelila obrovská fontána tříště.

„Má pravdu,“ zamumlal podmračený Hanson. „Tajfuny neputují po pravidelné trase. Žijí vlastním životem.“

„Jinýma slovama je to prašť jako uhoď,“ podotkl Eli Santoro od kormidla.

„Ne tak docela,“ namítl Hanson. „Proto míříme na širý moře – abysme měli dost prostoru na manévrování, pro všechny případy. Ještě pár hodin budeme tu bouři sledovat, a pak se rozhodneme.“

Královna Batávie se probíjela nocí, svět se smrskl na nekonečný sled točení, kymácivého šplhání nahoru po vzedmutém boku jedné vlny se zpěněným hřebenem a padání střemhlav dolů po odporně hladké stěně další vlny, jak na pouťové lochnesce. Vítr dul čím dál rychleji, celá loď vrzala a praskala za ustavičného kvílení, v němž nebylo slyšet vlastního slova.

Přestože bylo všechno pečlivě přibité a otvory a poklopy byly neprodyšně uzavřené, voda pronikla úplně všude. Kajuta Finn na zádi spodní paluby byla pod vodou, toaletu nadzvedla a odsunula voda nahromaděná v podpalubí. Každým svárem, spojem, trubkou či ventilátorem neustále proudila voda.

S klesajícím tlakem klesala i teplota, a ačkoli byla Finn navlečená do moly prožraných shetlandských svetrů, které jí půjčil Run-Run McSeveney, a staré nepromokavé soupravy, třásla se zimou. Nejhorší ze všeho byly dunivé rány, jak loď přepadávala přes hřbety a trup narážel o stěny vln, hromové rány, ze kterých jim drkotaly zuby, jako by se nějaká obří pěst snažila loď rozdrtit na prach a poslat je všechny ke dnu.

Finn trávila většinu času v jídelně, jen seděla a tupě zírala, každý pád a výstup na hřbet vlny prožívala jako vyděšený cestující v letadle, který se snaží přečkat nekonečné odporné houpání a stoupání při prudkých turbulencích. V duchu prosila staré pláty trupu, aby držely pohromadě; úplně to naříkající, skřípějící a vilejši poseté břicho lodi viděla, jak vyráží z vody, aby vzápětí znovu zajelo do vln.

Toshi se ji pokusil zlákat na vlhký sendvič z kuchyňky, ale z vajíčkového salátu, který sama ještě za denního světla krájela, míchala a mazala, se jí teď ve tmě zvedal a kroutil žaludek. Byla hladová, promáčená a pořádně vyděšená, a jediné, co si přála, bylo, aby už to skončilo, tak nebo tak. Dlouho po půlnoci se znovu vydala po rozhoupaném a škubajícím se žebříku na můstek, potřebovala nějakého druha do nepohody.

Hanson vystřídal Eliho u kormidla a na můstku kromě něho zůstal jen Billy. Když nic jiného, výhled z deštěm bičovaného okna byl horší než naposledy. Vítr dul s takovou silou, že příval deště se na okně slil do jednolité lesklé vrstvy, na kterou byly i bytelné venkovní stěrače krátké. Burácení vln narážejících do přídě a boků Královny znělo jako obrovský zvon.

„Takhle už dlouho plout nemůžeme!“ zakřičel Hanson, který se pootočil, když na můstek přišla Finn. „Vlny jsou moc velký a jdou rychle po sobě! Musíme to otočit, jinak půjdeme ke dnu nebo se rozlomíme.“

„Chcete ji natočit?“ zeptal se Billy zděšeně, až mu klesla čelist.

„Nemám na vybranou!“ odpověděl Hanson. „Takhle dál plout nemůžeme! Chyťte se něčeho!“ Vší silou zatočil kormidlem doleva. „Jak natočit?“ vykřikla Finn polekaná náhlostí jeho pohybu.

Billy otevřel ústa, ale než stačil Finn odpovědět, odmrštilo ho to přes půl budky na hromadu lan, zatímco loď udělala slalomovou otočku po straně obrovské vlny, která jako by úplně zastínila noční oblohu. Obří vlna těsně před nimi vypadala jako zaťatá pěst, od jejíchž temných kotníků odletovaly desítky metrů oslepující tříště běsnící vody.

Královna Batávie se vyhoupla po straně nové vlny jako surfař, který se snaží probojovat na hloubku. Začala se na hřebeni otáčet a pak, když jej projela, dunivě dopadla zpátky. Než se Finn stačila vyhrabat zpátky na nohy, hřeben vlny se převalil přes palubu Královny, rozrazil dveře přístřešku a zaplavil jej ledovou vodou. Voda se zas v mžiku odvalila a Finn se s kašláním a dávením vzpamatovala na palubě, přičemž vyplivovala štiplavou slanou vodu.

Hansonovi se nějak podařilo udržet kormidlo a provést s Královnou úplnou otočku zádí proti hnací síle větru, a rychle se dal na zběsilý útěk před běsněním, které jim bouřilo v patách, i když o něco snesitelněji. Loď se teď zmítala na hladině rozbouřeného moře, už se nesnažila uniknout před běsnícím tajfunem.

„Tím natočit myslel natočit bokem. Někdy je to trochu záludné,“ zavolal Hanson, který stále bojoval s kormidlem, když jí konečně mohl odpovědět.

Finn ještě lapala po dechu, když se s trpkým úsměvem s Billyho pomocí postavila. „To mi říkáte brzo!“

Pluli teď s kvílivými větry v zádech, už se neprali s neuvěřitelně drtivou silou obrovského cyklonu. Bouře se řítila kupředu stále rychleji, doháněla starou kocábku, kterou nevyhnutelně musela pohltit, stěna oka a oko se za ní hnaly jako vzdouvající se hladový chřtán.

Královna Batávie klouzala tmou, která ji obklopovala ve vířícím infernu lomozu. Vysoko se zdvihající vlny ji odnášely vzhůru a pak zas stahovaly dolů, převalovaly se jí přes příď a narážely do boků. Finn se choulila na můstku, dívala se, jak se obloha začíná vyjasňovat, promočená na kost a otupělá si kladla otázku, jak se mohla za tak relativně krátkou dobu dostat z nudného, civilizovaného prostředí londýnské aukční síně do běsnícího pacifického tajfunu.

Vzpomněla si na domov, na Columbus, kde vyrůstala, a napadlo ji, že ji vlastně od té doby, co opustila Ohio, nebezpečí pronásledovalo na každém kroku. Nejvíc jí vrtalo hlavou, jestli tu zemře, pohlcená nemilosrdným a krutým mořem.

Ozvala se strašná rána jak z děla, až Finn vykřikla, její hlas však přehlušilo burácení větru. Následující vlna narazila do lodi z boku a těsně za můstkem spláchla rozdrcené pozůstatky starého člunu i s jeřábem, jako když pěst rozdrtí krabičku zápalek.

V šest hodin, s příchodem svítání, stáli těsně před stěnou oka a moře už si s nimi dělalo, co chtělo. Vlny narážely jedna do druhé, lámaly se s burácivým řevem a zpěněná tříšť se mísila s dešťovou clonou, která byla všude kolem. Přes okno kormidelny nebylo vůbec nic vidět; moře je naslepo unášelo strašlivou bouří.

Najednou přišlo svítání, divoké a zběsilé, obloha a moře se slily do jedné vzedmuté, děsivé stěny. Přes Královnu se valily vlny a dopadaly na ni podivné, vlhké cáry mlžného závoje, tříšť a nebe se mísily do jedné větrem hnané mlhy, která kolem vířila stošedesátikilometrovou rychlostí. Anténa vysílačky a šňůry navijáků zmizely už dávno, jako prasklé struny na kytaře. V jednu chvíli se Finn zdálo, že na rozbouřeném moři vidí další loď, která se zmítá na zběsilém oceánu, ale než stačila Hansonovi nebo Billymu něco říct, loď zmizela v mlze.

Pak najednou déšť ustal a ticho bylo snad ještě horší než bouření. Zmítali se na vlnách zpěněného děsu, ale nad hlavami měli modrou oblohu a slunce.

„Oko!“

Finn vytřeštila oči. Všude kolem nich se teď tyčila temná stěna. Najednou se za nimi rozletěly dveře a na můstek se dopotácel Eli Santoro, černé vlasy přilepené na čele.

„Co je?“ zařval Hanson, který pevně svíral kormidlo.

„Byl jsem dole v navigační místnosti! Dno se rychle blíží!“

„Jak rychle?“

„Jsme na osmdesátým sáhu.“

„Chci pravidelný hlášení,“ nařídil Hanson. „Dej mi vědět, jestli klesneme ještě níž!“

„Rozkaz!“ Santoro se obrátil a odešel z můstku.

„Co to mělo znamenat?“ zeptal se Billy.

„Měli bysme být uprostřed Suluskýho moře, nekonečně hlubokýho. Osmdesát sáhů je šílenství! Neznámá mělčina nebo ostrov.“

„Na mapách nic není?“ zeptal se Billy.

„Mapy!“ vykřikl Hanson. „Jaký mapy? Nemám sebemenší tušení, kde jsme!“

„GPS?“ zavolal Billy.

„Zkuste se v tomhle počasí spojit se satelitem! Nemáte šanci!“ odpověděl Hanson a dál pevně držel kormidlo.

„Musím se převlíknout do něčeho suchýho,“ zavolala Finn. Věděla, že jim na můstku jen překáží. Možná by jim pomohla, kdyby všem přinesla něco k jídlu. Došla ke dveřím, schovala hlavu do promoklé pláštěnky a vyrazila do bouře. Věděla, že jí jde o holý život, a tak se z posledních sil doplazila na hlavní palubu, počkala, až Královna začne klesat po další vlně, a přesně ve chvíli, kdy začala zase stoupat, sešplhala dolů a vrazila na chodbičku. Nakonec se dostala zpátky do své maličké kajuty. Svlékla si mokré oblečení a znovu se převlékla, natáhla si poslední džíny a další z tlustých, dýmkovým tabákem načichlých roláků, které jí půjčil Run-Run. Ještě si vyměnila ponožky za suché, a když se jí podařilo nasoukat do gumáků, klátivě se probíjela chodbičkou do lodní kuchyně.

Kuchař Toshi a mohutný samojský stevard Bazuki plnili termosky horkou polévkou ze sušeného vývaru a vody uvařené ve varné konvici. Drobný Japonec i jeho hromotlucký kamarád se v prudce se zmítající kuchyni tvářili jakoby nic, ačkoli pánve a hrnce zavěšené na stropě o sebe divoce tloukly a chrastily a na podlaze pod nohama se jim přelévalo deset centimetrů vody.

Toshi jí podal termosku a čtyři plecháčky navlečené na pružině, kterou jí omotal kolem krku. Pak vzal z police černou čokoládu Hershey’s a s lišáckým mrknutím ji Finn strčil do zapínací kapsy pláštěnky. Pokusila se na něj usmát, dala oběma mužům pusu na tvář a znovu vyrazila do bouřky.

Finn přimhouřila oči před tříští, která létala všude kolem ní, a pomalu se sunula po palubě ke schůdkům na můstek. Opatrně začala stoupat nahoru s termoskou v ruce a plecháčky chřestícími ve vichru kolem krku. Když vyšplhala na můstek, ozval se nepředstavitelný zvuk praskajícího kovu, jako děsivé skřípání dračích zubů. Drak prásknul ocasem a loď se otřásla jako při zemětřesení, pak loď popadl a zatřásl s ní podruhé.

Zase se ozval příšerný vrzavý zvuk, pronikající celým trupem Královny, která sebou škubla, znovu zasténala, pak se zdvihla a převrátila se na bok. Termoska s polévkou vyletěla Finn z ruky, nohy v holínkách jí sjely po kluzkém plechu můstku a obrovská vlna, která se převalila přes náhle nakloněnou loď, Finn srazila a vyhodila ji do vzduchu. Ještě krátce zahlédla nakloněný rezavý trup Královny a pak už se zmítala v moři, váha těžkých bot a drtivé vlnobití ji neúprosně táhly dolů, do krutého a nemilosrdného chřtánu oceánu.

19

Druhý den ráno se Finn probudila z bezesného spánku, hlubokého jako smrt. Tajfun už pominul, nebe zůstalo zářivě modré s čistě bílými oblaky jak cáry roztrhaných šatů vysoko nad hlavou a ranním sluncem zářícím jako lesklá zlatá mince. Popolezla o něco dál po široké bílé pláži a zjistila, že její gumáky jsou pryč, asi je strhla vlna, která ji smetla z paluby Královny. Otočila hlavou a na krku ucítila palčivou bolest.

Osahala bolavé místo a nahmatala dlouhou třísku zaraženou pod kůži přímo pod čelistí. Vytrhla ji jedním rychlým škubnutím, až málem omdlela bolestí, jak roztřepená tříska vyjela ven a za ní vyprýštila krev. Finn její měděnou pachuť ucítila v ústech a došlo jí, že tříska pronikla krkem dovnitř, ačkoli rána se nezdála být vážná. Ale co je na takovémhle ostrově vážné? Tady může člověka zabít obyčejná řezná rána nebo horečka. Pod kokosovou palmou na lékárnu nenarazíte. Rychle mrkala ve snaze pročistit si hlavu. Nevzpomínala si, jak k té třísce přišla.

Zakašlala, vyplivla krev a pomalu se postavila na nohy. Začala prozkoumávat okolí. Bouře už přešla, ale na písek se ještě pořád valily velké zpěněné vlny. Po jasně modré obloze se proháněly cáry mraků a řadu palem na pobřeží ohýbal silný vítr.

Finn se otočila a podívala se směrem k moři. Příboj se hněvivě valil v divokých vlnách, které rychle stíhaly jedna druhou, temné a hrozivé, dosud plné bouřlivé síly. Po Královně nebylo nikde ani stopy, neviděla žádný obrovský vrak uvízlý na zubatém útesu, na který s takovou silou narazila.

Tajfun byl pryč a s ním i Královna Batávie, ale důkazy její přítomnosti byly rozeseté po celé pláži – bedny z podpalubí, některé rozbité a jiné netknuté, kousky prken z rozmlácených lodních člunů, cáry gumového člunu, zásoby z kuchyně.

Finn nevěděla, jestli má mít radost nebo strach. Napadlo ji, že je nejspíš jediná, kdo přežil, jako Tom Hanks v ženské podobě v pokračování Trosečníka. Zaplašila takové myšlenky a znovu se otočila kolem dokola, až se na písku zapotácela. Teď musí myslet na důležitější věci, například zjistit, jestli tu s ní není ještě někdo. Svlékla si vodou nasáklý svetr Run-Run McSeveneyho a hodila ho do písku. Pak ho zas instinktivně zvedla a ovázala si ho kolem pasu. Co když ji čekají chladné noci?

Šla dál po pláži, zády k vysokému, strmému, džunglí porostlému ostrohu, směrem k modré šmouze v dálce, což mohla být řeka vlévající se do moře, asi půldruhého kilometru vzdálená. Po sto metrech narazila na tělo. Byl to Kuan Kong, Korejec, který pomáhal McSeveneymu ve strojovně. Finn s ním prohodila sotva deset slov, ale vidět ho ležet na pláži byl strašný šok.

Ležel natažený na písku, v krátkých šedých vlasech zamotané řasy, které mu v mokrých šňůrkách ležely i přes tvář. Kůži na rukou a na nohou měl nezdravě zarudlou a údy a břicho se mu v ranním slunci už začínaly nadouvat. Ležel na boku s hlavou podivně zkroucenou, obě oči již vyklované ptáky. Finn se zvedl žaludek.

V duchu se uklidňovala, pak padla na kolena vedle těla. Přemohla se a prohledala mu kapsy volných kalhot a košile, ale nenašla v nich nic užitečného. Napadlo ji ho spálit, ale hned jí došlo, jak je to směšné, zvlášť když si uvědomila, že až přijde příliv, určitě ho smete moře. Teď musela myslet na sebe a na svou nejistou budoucnost. Ještě bylo třeba udělat jednu věc. Se zaťatými zuby si dřepla k mužovým nohám a zula mu nasáklé nikey. Byly jí sice velké, ale chodit na takovémhle místě bosa by nedopadlo dobře.

Vydala se dál po pláži. O dalších sto metrů dál znovu narazila na věci smetené z Královny. První byl pěnový polštář i s povlakem. Další byl oranžový igelitový pytel, ve kterém kuchař Toshi skladoval recyklovatelný odpad. Povlak s kusem igelitu z pytle použila na provizorní pokrývku hlavy, aby odrazila dopad žhavých paprsků slunce, které jí teď stálo skoro přímo nad hlavou. Jednu prázdnou plechovku od koly si strčila do kapsy bundy. Zbytek povlaku roztrhala na kusy a ty si nacpala do bot. Pevně si je zavázala a zkusila udělat pár kroků. Nebylo to nic moc, ale dalo se v nich chodit. Zatím jí budou muset stačit.

Vydala se zpátky po pláži. Dál měla v plánu najít vodu a nějaký přístřešek, byť i jen nakrátko. Teď sice bylo horko, ale kdo ví, co přinese noc?

Za další půl hodiny Finn dorazila do zářezu v pobřeží, který viděla z dálky. Byl to mangrovový močál sahající dost daleko do vnitrozemí. Na druhém konci močálu viděla pokračující písečnou pláž, která se táhla k severu. Na východě, v moři, viděla zpěněné vlny označující skaliska, na která Královna narazila. Finn se podívala na mangrovovou bažinu a napadlo ji přebrodit se na druhý břeh.

Chvíli váhala; přečetla toho dost, aby věděla, že v podobných bažinách se může skrývat mnoho nebezpečí, od malých jedovatých hadů a pijavic až po obrovské krokodýly. Močál může počkat na jindy. Raději se vydala do vnitrozemí podél úzkého pruhu pláže, která se táhla mezi ní a lesem sukovitých stromů, jejichž masivní kořeny trčely z brakické vody, jako kdyby se chtěly rozběhnout do moře.

Po dalších dvaceti metrech došla na konec zátoky a tam našla ústí úzké říčky, vlastně spíš potoka, v nejširším místě sotva patnáct metrů široké. Popošla pár metrů proti proudu, klesla na nízký břeh a s obličejem těsně u vody začala hltavě pít z dlaní. Voda byla čistá a chladná, jen slabě načichlá po nějakém minerálu.

Když se Finn dosyta napila, ještě chvíli si cákala vodu na obličej a opatrně si vymývala drobnou ránu na krku. Pak vstala a zamířila hlouběji do vnitrozemí ostrova. Země stále stoupala, voda v potoce zurčela a bublala přes kameny a balvany. Viděla, jak proti proudu plavou ryby, jako zlaté a zelené šipky, ocasy mrskají sem tam a tlamu mají doširoka rozevřenou, aby zachytily, co voda přinese. Vypadaly jako světlí sumci, vousy u kostnatých tlam jim v proudu jemně vlály; kdyby člověk věděl jak, nebylo by těžké je chytit.

Finn zastavila a chvíli je podmračeně pozorovala. Přemýšlela, jak by je mohla chytit bez háčku, ale pak nad tím v duchu mávla rukou. Zase Tom Hanks a Robinson Crusoe a k tomu ještě letní praxe Newyorské univerzity na neolitických vykopávkách na Aljašce. Kdyby tu našla ten správný nerost, hned by si odštípla kamenný nůž – kdepak by ji napadlo, že se jí taková zkušenost bude jednou hodit? Matka jí taky říkávala, nikdy nevíš, kdy se ti hodí, že umíš algebru. To nejspíš teprve přijde.

Postupovala dál proti proudu a pořád se rozhlížela po nějakém vhodném místě, kde by se mohla skrýt. Listí bylo husté, blízko u břehu a někde viselo až nad vodu. Břehy byly porostlé křovinami se širokými listy a nad nimi rostlo vysoké kapradí. Z horních větví stromů, které se nad ní skláněly jako baldachýny, visely dlouhé liány a těžké, mechovité rostliny.

Šla pořád dál proti proudu a po pár minutách našla, co hledala. Břeh říčky ustoupil a zanechal po sobě písčitý půlměsíc. Nad ním, zakrytý hustým listovím, trčel velký dolíčkovatý převis ze světlého vápence. Finn bránilo ve výhledu několik stromů, ale uviděla to, co předtím považovala za mihotavý stín na vápenci, v němž záhy rozpoznala vchod do jeskyně.

Chvíli váhala, snažila se rozpomenout, co kdy slyšela o krvesajných netopýrech a dalších potvorách, které žijí v jeskyních, ale pak udělala pár kroků a s hlavou skloněnou vešla dovnitř. Právě přežila tajfun a skoro se utopila. Čeho by se teď měla bát v jeskyni? Zase se zastavila a vzpomněla si na škorpiony, kteří jí přebíhali přes nohy v holínkách, když naposledy vstoupila do jeskyně. Bodnutí škorpiona by ji nejspíš zabilo. Ale zabít ji může spousta dalších věcí. Zašla ještě hlouběji.

Jeskyně byla suchá a dobře větraná s podlahou z říčního štěrku a po škorpionech, netopýrech či něčem ještě horším tam nebylo ani stopy.

Na stěnách ve vchodu rostly staré lišejníky. Otvor byl široký na šíři jejích roztažených paží a o něco vyšší než ona. Za vstupem se jeskyně rozevírala do širšího prostoru, strop měla Finn tři metry nad hlavou a tvořila ho vápencová skála, ne hlína a kořeny stromů rostoucích nahoře.

Ve vzdáleném koutě jeskyně byl průlez do další komory. Ve tmě nebylo vidět nic než stíny. Finn se otočila tváří ke vchodu a ucítila na kůži závan studeného vzduchu, což znamenalo, že někde musí být druhý východ. Otvor byl dostatečně široký, aby jím mohla proklouznout, ale na průzkum dalších prostor si potřebovala posvítit na cestu. Při tom pomyšlení se musela usmát; stejně jako s těmi kamennými nástroji, i tohle měla vyzkoušené, daleko líp než Tom Hanks v Trosečníkovi.

Vyšla zpátky ven a skoro hodinu nosila poměrně suché větve z křoví u potoka. Našla plochý kámen a použila ho jako škrabku na uschlý lišejník ze stěny jeskyně a všechno to donesla do vchodu. Svlékla si nepromokavou bundu, vyndala z kapsy čokoládovou tyčinku od Toshiho a prázdnou plechovku od koly a dala se do práce.

Finn, jejíž otec byl archeolog a matka antropoložka, znala, alespoň teoreticky, nejméně půl tuctu způsobů, jak získat oheň, od metody tření klacíků o sebe, kterou ve filmu použil Tom Hanks, až po poněkud důmyslnější metodu s lukem severoamerických indiánů, a dokonce i jednoduchou metodu ohnivého pístu, kterou objevila ve staré knize v dřevěných deskách v otcově knihovně s názvem Zásobárna jezerního kraje. Šlo o pokladnici všemožných návodů od chytání zajíců do oka až po recepty na pemmican.

Ze všech poznatků, které kdy o způsobech rozdělávání ohně získala, se však poučila, že žádný není zaručený. Tom Hanks měl jaksi mimochodem kousek troudu a všechno dřevo, které na své křesadlo použil, bylo úplně vyschlé a navíc jaksi mimochodem pocházelo ze dvou druhů: tvrdé dřevo na hůlku a měkké na základnu. Metoda s lukem také vyžaduje naprosto suché dřevo, k tomu nekonečnou trpělivost, něco, z čeho uděláte tětivu, a znovu dva druhy dřeva. A ohnivý píst by se jí určitě nepodařilo vyrobit správně, přestože v Zásobárně jezerního kraje byl naprosto přesný nákres postupu.

Bez zápalek nebo zapalovače či lupy zčistajasna objevené v kapse Finn znala jen jediný zaručený způsob, jak rozdělat oheň, a to osvědčenou metodu s plechovkou od koly a čokoládou, kterou ji asi před rokem naučil její známý Tucker Noe na Bahamách. Byla to jedna z těch hloupostí, o kterou se lidé vsázejí v baru, ale slabomyslná metoda toho staříka kupodivu fungovala, a bez velkého úsilí.

Tucker použil dno plechovky od piva Kalik a tabulku čokolády, ale plechovka od kokakoly a tyčinka Hershey’s budou stačit. Finn utrhla kousek povlaku ze své provizorní pokrývky hlavy, mázla na něj čokoládu a začala leštit mírně vyklenuté dno plechovky. Po pěti minutách krouživého pohybu se jemné značky na spodu plechu začaly vyhlazovat a po dvaceti minutách bylo dno hladké a lesklé jako zrcadlo.

Finn našla krátkou větvičku, rozštěpila ji na konci nehtem palce a do vidlice vmáčkla kousek vyschlého lišejníku. Asi minutu nebo dvě jí trvalo, než našla správný úhel, pod kterým bylo třeba podržet plechovku a zachytit slunce a vystihnout správnou vzdálenost mezi improvizovanou „sirkou“ a plechovkou, ale nakonec se z lišejníku začalo kouřit, pak z něj vyšlehl plamen a začal hořet. Finn vsunula hořící dřívko pod větší hromádku lišejníku, kterou předtím obestavěla suchými větvičkami, a za chvilku jí před vchodem do jeskyně plápolal příjemný oheň.

Spokojená, že úspěšně udělala první krok k přežití, strávila zbytek dopoledne průzkumem bezprostředního okolí jeskyně. Odpoledne, po polední siestě v chladném útočišti svého nového domova, si vyrobila pár jednoduchých nástrojů z odštípnutých nebo „odlámaných“ kamenů.

Pomocí těchto primitivních nástrojů si pak z kusu dlouhého bambusu vyrobila kopí na ryby; rozštěpený konec seřízla na ostří a nechala ztvrdnout v ohni. Když začalo zapadat slunce a ostrov zahalila tma, Finn kopí použila jako rožeň na třiceticentimetrového sumce, kterého chytila v potoce jen pár metrů od vchodu do nového příbytku. Ryba byla vynikající. Nakonec si dala rozměklou čokoládovou tyčinku a spokojeně si oddechla.

Oheň, jídlo, dostatek pitné vody a přístřeší. O základní potřeby se postarala. Zítra zjistí, jestli na ostrově spolu s ní uvízl ještě někdo další nebo jestli je tu sama. Přihodila na oheň pár dalších větví, schoulila se poblíž jeho konejšivého tepla a po nějaké chvíli, kdy se snažila nemyslet na své zmizelé přátele, ji přemohl spánek.

Ještě byla tma, když Finn vytrhl ze spánku praskot větví z džungle. Taktak stačila popadnout kopí, když se ze tmy vynořily dva obrovské stíny, vrhly se k jejímu těžce vydobytému ohni a začaly žhavé uhlíky zasypávat hrstmi jemného říčního písku. Finn se vztyčila a vyskočila kupředu s kopím, ale jeden stín se otočil a vytrhl jí kopí z ruky. Dala se do křiku, ale neznámý jí přikryl pusu dlaní a pevně zmáčkl. V těsné blízkosti ucítila pach zkaženého masa. Pak se jí u ucha ozval naléhavý šepot. „Ani slovo, jinak tě uslyší! Musíme odtud rychle zmizet!“ Byl to Billy Pilgrim.

20

Za chvíli splynuli s džunglí, Billy vedl Finn za ruku, druhá postava se prodírala křovím před nimi. Ať to byl kdokoli, přes ramena měl nějakou chlupatou kápi a na hlavě prapodivnou hučku. Kongovy tenisky se jí vyzouvaly z nohou, a jak se potmě hnali úzkou stezkou přes spící les, neustále zakopávala. Kdesi vykřikl nějaký velký pták a zavřeštěla opice. Ten strašlivý pach se pořád táhl s nimi.

„Co to máš za nového přítele?“ zašeptala Finn, která měla co dělat, aby Billymu stačila. „A proč smrdí jako mrtvej kozel?“

„Protože mám z takového zvířete na sobě kůži,“ ozval se muž, aniž se otočil. „A kromě toho mám vynikající sluch.“ Mluvil jako vzdělanec, s australským přízvukem, vlastně spíš novozélandským. „Jmenuji se Benjamin Winchester. Profesor Benjamin Winchester. Před třemi lety jsem pracoval jako biolog na univerzitě v Aucklandu.“

„Co se stalo před třemi lety?“ zasípala Finn.

„Tsunami a tajfun, podobný, jaký jste zrovna zažili vy. To jde ruku v ruce. Stává se to vzácně, ale někdy ano.“ Zastavil se, nasál vzduch a pokračoval dál „Byl jsem na francouzské výzkumné lodi, Tumamotu. FVIVM.“

„FVIVM? Co to je?“

„Francouzský výzkumný institut pro využívání moří. Pracoval jsem na grantu univerzity v Toulonu. Křídlonožci. Jsem na ně odborník.“

„Křídlonožci?“ zeptala se Finn.

„To je druh planktonu, bičíkatí plži s křidélky. S jejich pomocí plavou jako mořští koníci, ale mikroskopičtí. Zabíjejí se, aby se zjistila hladina CO2 ve vodě, kde žijí. Jsou chemickým barometrem celých oceánů. Zajímavá stvoření. Masakroval jsem je spoustu let.“

„A jak to vypadá s chemickým složením oceánů?“ zeptal se Billy.

„Jako se vzduchem nad Manchesterem nebo Los Angeles,“ odpověděl Winchester. „Není zdravé.“

Finn netušila, kam jdou, ale stoupali do prudkého kopce. Čím dál obtížněji s nimi držela krok. Pěšina byla rozblácená a stále se zužovala. Za pár minut byla Finn úplně promáčená vodou, která stékala z listí křovisek po obou stranách blátivé pěšiny. Konečně vyšli na rovinu a Finn si nejasně uvědomovala, že jdou po jakémsi hřebeni; viděla světlejší část noční oblohy proti temnějšímu odstínu džungle, která ležela v prohlubni úzkého údolí po pravé straně.

„Kam to jdeme?“ zeptala se Finn, když najednou zahnuli dolů po asi metr široké cestě.

„Pryč,“ odpověděl profesor. „Když jsme váš oheň viděli my, mohli ho vidět taky.“

„Kdo?“

„Čengovi Šuej-čchiao,“ zamumlal Winchester. „Nebo možná Taishovi Itto-Suihei.“

„Číňani?“ nechápavě se zeptala Finn. „Japonci?“

„Obojí,“ odpověděl muž v kozí kůži. „Tady na tom opravdu nesejde. Kdybyste jim poskytla sebemenší příležitost, jedni i druzí by vám usekli hlavu a nabodli by si ji na kůl.“

„Já to nechápu,“ řekla Finn, které z toho šla hlava kolem.

„To pochopíte,“ ušklíbl se Winchester. „Věřte mi, mladá dámo, brzy to pochopíte.“

Právě opatrně přecházeli po metr široké římse, pod níž by je po uklouznutí čekal příkrý, téměř kolmý sráz. Fin se zdálo, že na vzdáleném konci údolí vidí ve slabé záři hvězd odlesk vodní hladiny. Měsíc nesvítil. Najednou Winchester zastavil, zahnul a zčistajasna zmizel. Finn a Billy zůstali na úzké skalní římse sami.

„Kde je?“ zeptala se Finn.

„Tady!“ ozval se Winchesterův hlas s ozvěnou.

„Kde?“ zeptala se Finn a nechápavě zírala do tmy. Viděla jen džungli a vedle sebe příkrou stěnu. Billy stál těsně za ní.

„Zahněte doleva a udělejte krok dopředu,“ dával jí pokyny neviditelný hlas. Finn ho poslechla. Rozhrnula listí a najednou stála v úzké štěrbině vysoké jeskyně.

Na rozdíl od skalní římsy venku měla jeskyně úplně suchou zem, tvořenou jakýmsi vápencem. Rozzářilo se malé světélko a najednou se před ní zjevil Winchester, zubil se ve světle mihotajícího se plamene lampičky vyrobené z hluboké miskovité lastury a bavlněného knotu. Finn podle pachu poznala, že si svítí rybím tukem.

„Tudy,“ řekl s širokým úsměvem. Otočil se a zamířil do hloubi jeskyně. Finn následovala mihotavé světlo, které se odráželo na hladkých kamenných stěnách ještě nejméně třicet metrů. Najednou průchod končil a Finn se ocitla v prostorné jeskyni, dlouhé asi jako fotbalové hřiště a široké jako jeho polovina. Nad hlavou se jí šroubovitě zdvihal strop, nejméně do patnáctimetrové výšky, a z něj trčely dlouhé hroty stalaktitů jak stovky píšťal varhan jakési úchvatné podzemní katedrály. Finn ve slabém světle blikající olejové lampičky na odlehlém konci jeskyně rozeznávala jakousi úzkou olejnatou stuhu.

„Řeka?“

Winchester vyrazil nepříjemně skřehotavý smích, který se ve velkém prostoru odrážel a zněl jako zavrzání rezavého pantu. „Potok. Čistá, studená voda. Má vlastní řeka Styx. Vytéká odtud dolů do údolí.“ Provedl Finn a Billyho jeskyní na malou vyvýšenou kamennou plošinu u protější stěny, nedaleko proudící říčky.

Tam si Winchester vytvořil útulný domov, přestože i na tak prostornou jeskyni tam vzduch téměř k zalknutí čpěl zkaženým masem, rybinou a tělesnými pachy. Z velkého plochého balvanu a kruhu menších kamenů měl udělané ohniště, pak jakousi pícku z šedého přírodního jílu a k tomu různé nástroje a zbraně.

Některé byly vyrobené podomácku, například foukačky a bambusová kopí s ostrými kamennými hroty, která ležela na hromadě vedle ohniště, jiné vypadaly jako muzeální kousky, například zdobený meč s vyřezávanou kostěnou rukojetí a velká hrubá železná sekera, očividně ručně ukovaná, která i tak vypadala nebezpečně ostrá.

Leželo tam i několik moderních kamenných palic, pár rezavých šroubováků, hasák a na bambusovém věšáku viselo nejméně padesát termosek v různých barvách. Na římse, sloužící jako police, stálo mnoho amatérsky spletených proutěných košíků, dřevěná bedýnka s nálepkou ananasové plantáže na boku a červená plastová nádoba od pracího prášku Tide. Na ostrém výběžku viselo na koženém řemínku mosazné pouzdro, patrně se starým dalekohledem. Nad touto směsí domácích potřeb visela velká námořní vlajka, bílá s oranžovým symbolem slunce se stylizovanými paprsky.

„To je japonská námořní vlajka z druhé světové války,“ řekl Winchester, když si všiml, kam se Finn zadívala. Postavil lampu na římsu, vzal malou plechovku a donesl ji k ohništi. Tam už měl připraveno na zátop.

Otevřel krabici a vyndal z ní kousek černého kamene a něco, co vypadalo jako ulomený kus hoblíku. Zkušeně křesl kamenem o kov a hned vykřesal jiskry, které zapálily hrudku troudu uprostřed ohniště. Troud ve vteřině vzplál a za chvíli už plápolal malý ohníček. Finn si našla rovné místo u ohniště a posadila se. Billy se k ní přidal. Teď, ve světle plamenů, si mohla Winchestera, který cosi kutil s plechovým kotlíkem a něčím, co vypadalo na čajové lístky, poprvé pořádně prohlédnout.

Trosečník, dříve univerzitní profesor, teď připomínal přízrak. Bylo mu tak kolem padesáti nebo lehce přes šedesát, a nebyl moc velký, spíš podsaditý a očividně v dobré kondici. Klobouk na jeho hlavě z nahrubo vydělaného trojúhelníkového kusu kůže z divokého prasete, štětinami navrch, byl sice směšný, ale vypadal nepromokavý a vzadu mu visela velká chlopeň jako na čapkách vojáků Cizinecké legie, aby mu netekla voda za krk.

Pod kloboukem, který bez okolků odhodil stranou, když upevňoval plechový kotlík nad oheň, měl Winchester dlouhou změť prošedivělých blond vlasů, které se zjevně neúspěšně pokoušel zastřihávat. Jeho kůže, v místech, kde vykukovala, byla opálená dohněda, místy až černá, rty měl suché a rozpraskané.

Nad chomáčem vousů, které mu úplně zakrývaly dolní polovinu obličeje, vyplašeně vykukovaly pološílené, světle modré oči. Byl oblečený do několika kusů kozí kůže, cárů nylonových plachet a čehosi, co dříve bývala pogumovaná plachta nebo vojenská celtovina – to vše měl pospojované pruhy kůže, větvičkami propletenými skrz protrhané díry a několika kusy měděného drátu a celou tu hrozivě vyhlížející kombinaci kiltu a tuniky nosil přepásanou těžkým opaskem.

Pásek, jako jediný z celého jeho neuvěřitelně slátaného oděvu, vypadal pevný. Přezku měl mosaznou, kulatou, pečlivě vyleštěnou, se stejnými insigniemi jako námořní vlajka: ke straně posunutou verzí japonského vycházejícího slunce. Kam se to přimotali?

Winchester si dřepl k ohni a zadíval se do plamenů, v očích nepřítomný, toužebný výraz. Když odhlédla od stavu profesorových šatů, připadal jí neuvěřitelně fit na muže ztroskotavšího na pustém ostrově jen s pár starými nástroji, bambusovými kopími a podomácku vyrobenými foukačkami, které mu poskytovaly živobytí. Byl to úctyhodný výkon a Finn mu to řekla.

„Být vámi, ty džíny bych si svlékl,“ odpověděl mírně.

„Prosím?“ lekla se Finn.

„Právě jste se půl hodiny prodírala džunglí na ostrově v Suluském moři,“ řekl s tím příšerným, lehce šíleným smíchem. „Pijavice. Pěkně velké. Sice o těch vypasených potvorách nevíte, ale nejspíš jich na sobě máte nejmíň tucet.“

Finn na něj vytřeštila oči, chvíli si myslela, že si z ní utahuje, ale hned pochopila, že to vůbec nebyl vtip. Rychle si stoupla a už si při tom rozepínala kalhoty. Billy vedle ní dělal totéž. Winchester se usmíval, v očích zasněný výraz.

„Tak si říkám, že jsem hezky dlouho neviděl nahou ženu a zvlášť ne takhle krásnou. Jste opravdu velmi hezká, drahoušku.“ Ukázal na její stehno. „Támhle jich pár máte,“ upozornil ji. „Říše Animalia, kmen annelida, třída clitellata, podtřída hirudineda. Ta zvlášť baculatá skupinka, co si pochutnává na vaší krvi, to jsou hnědé Hirudo medicinalis, běžný druh s třemi čelistmi. Zoubky jako břitva. Drákula by se za ně nemusel stydět. Vypadají zdravě.“

Finn si zděšeně prohlédla stehna. Měla na nich přisáté tlusté vroubkované, odporně slizké pijavice, asi deset centimetrů dlouhé. Když se na ně zadívala, viděla, jak jemně pulzují a sají jí krev. Nebolelo to, vůbec je necítila.

„Proboha!“ hlesla a zvedl se jí žaludek. Pijavice byly na obou stehnech, i zepředu a zezadu dole na lýtkách. Celá se otřásla, rychle vsunula ruku za kalhotky a ucukla. „Sundejte mi to! Sundejte mi to!“

„Co máme dělat?“ vykřikl Billy.

Winchester se jejich zděšením očividně dobře bavil. „Většina odborníků se shoduje, že nejlepší je nedělat nic. Nechat je nacucat, a ony pak odpadnou samy. Pálit je žhavým uhlím nebo cigaretou není k ničemu, protože by do rány vyzvrátily vlastní tělesné tekutiny – a to je zaručený způsob, jak chytit všelijaké ohavné infekce. A sůl v ráně pálí. Jestli se jich opravdu chcete zbavit, můžete jim zajet nehtem palce zezadu pod hlavu – tam jsou k vám přisáté – a popojet do stran a tak je odlepit.“

Billy ignoroval nacucané černé potvory přisáté na své kůži a začal pomáhat Finn, zběsile jí odlupoval pijavice, na které nedosáhla, a házel je do ohně, kde se se zasyčením zkroutily a spekly na prach. Zatímco si Billy s Finn odstraňovali pijavice, Winchester vedl monolog o dalších nebezpečích místní flóry a fauny.

„Žije tu sedmnáct set známých druhů parazitických červů, sto sedmdesát šest druhů hadů, včetně krajty, kobry a hroznýše, o zmiji řetízkové radši ani nemluvím. Pěkná netýkavka, útočí při sebemenším podráždění. Když vás uštkne, hošánku, stačíte se sotva pomodlit, protože máte tak asi minutu, není čas na protijed. Má na svědomí mnohem víc úmrtí než jakýkoli jiný had na světě.“

„A pak jsou tu nemoci… malárie, horečka dengue, tyfus, cholera, vzteklina, žloutenka. Stačí se říznout při holení a za pár dní vám možná upadne brada. A pak tu žije maličká ostnatá rybka, kterou přitahuje moč, a když dostane šanci, vpluje vám do močové trubice. Bohužel, není radno se tu koupat.“ S povzdechem sledoval, jak Billy odloupl posledního lesklého červa z Finn a oba začali pracovat na něm.

„Ale chybí mi tu sýr, na toastu. Dá se tu celkem slušně žít, je tu spousta ovoce a zeleniny, o rybách a masu ani nemluvě, ale žádný sýr.“ Muž smutně potřásl hlavou. „Co já bych dal za kousek čedaru nebo airedaleu! Anebo pláteček eidamu na krekru. Namazat si tak pěkně vyzrálý camembert na křupavou housku!“ Otočil se na Finn, která si znovu natahovala kalhoty. „Divila byste se, po čem člověk touží, když takhle ztroskotá na ostrově jako já. Moc byste se divila!“

„Nezlobte se, že jsem tak vyváděla,“ omluvila se Finn a znovu si sedla k ohni. „Z těchhle potvor mi naskakuje husí kůže.“

„Až tady budete žít, brzy vás ta husí kůže přejde,“ řekl Winchester s uchechtnutím. „Tady byste ji totiž musela mít pořád. A není tu sýr!“

„To už jste říkal,“ upozornil ho Billy. „Jak to líčíte, nedostatek sýra je výrazný problém.“

„Tušíte, kde to vlastně jsme?“ zeptala se Finn.

„Severně od Kagayan de Sulu,“ odpověděl Winchester. „Jestli vám to něco říká.“ Pokrčil rameny, pak vzal do ruky klacek a sundal plechový kotlík z ohně a postavil ho stranou. Došel k polici pro několik plecháčků, které vypadaly jak z armádní výstroje. Omotal kolem kotlíku ušmudlaný hadr, aby se dal držet, rozlil kouřící tekutinu do tří hrnků a dva jim podal. Finn se napila. Byl to opravdový čaj, tmavý a velmi aromatický.

„Camellia sinensis,“ řekl Winchester, pobavený jejím překvapením. „Skutečný. V supermarketu byste za něj dala dost peněz. Je úplně čerstvý. Natrhal jsem ho včera, z rostlin, které si pěstuju nahoře na kopci.“

„Mluvil jste o tom, kde jsme,“ pobídl ho Billy.

„Ano. Severně od Kagayanu. To vím, protože naše loď byla severně odtamtud, když udeřil tajfun. A musíme být pěkně daleko od pravidelných lodních tras.“

„Nikdo sem nikdy nepřiplul?“ zeptala se Finn. „Ani místní?“

„Za ty tři roky, co jsem tu, nikdo,“ odpověděl Winchester. „A žádný místní tu nejsou.“ Nalil si ještě čaj a slastně mlaskl. „Zítra vás zavedu na Dalekohled a ukážu vám celý ostrov. Většinu pobřeží tvoří příkré útesy, alespoň na závětrné straně, a na návětrné straně je tu samé skalisko a mělčina. Nikde se nedá zakotvit.“

„Dalekohled?“ zeptala se Finn.

„Ostrov pokladů,“ řekl Billy.

„Správně,“ řekl Winchester. „Místo, kde starý kapitán Flint zakopal svůj lup.“

„A taky jméno hospody Dlouhána Johna Silvera v Bristolu,“ dodal Billy.

„Přesně tak!“ obdivně zvolal profesor a povytáhl jedno husté obočí. „Vy jste mi ale znalec!“

„V dětství to bývala moje oblíbená knížka,“ řekl Billy. „Tahle a Orel deváté legie od Rosemary Sutcliffové.“

„Král bývalý a král budoucí,“ zamumlal Winchester, „T. H. White.“

„Býk přichází z moře od Mary Renaultová,“ pokračoval Billy.

„C. S. Lewis a jeho příběhy Narnie,“ toužebně si povzdychl Winchester. „Sýr to sice není, ale taky by nebyly špatné. Celé ty tři dlouhé roky jsem nepřečetl ani řádek.“

„Takže jestli už jste si popovídali o literatuře, snad abychom začali mluvit vážně,“ řekla Finn. „Zatím jste mluvil o pijavicích, japonských mečích, čínských vojácích a o sýru. Ale já bych ráda věděla, co má tohle všechno znamenat, profesore Winchestere. Pokud to tedy víte.“

„Říkejte mi Ben,“ řekl nečesaný muž v kozí kůži.

S námahou se postavil, došel k polici a zvedl víko jednoho košíku. Vrátil se k ohni, zase se usadil a přes plameny hodil Finn a Billymu k nohám dva lesklé předměty. Jeden z nich byla malá zlatá cihla s vyraženou chryzantémou, značkou banky Nippon Ginko. Druhý byla těžká, pěticentimetrová zlatá mince se čtvercovým otvorem uprostřed a čínským znakem v každém ze čtyř kvadrantů kruhu.

„Budete mi věřit, když k tomu přidám záhadnou obří ponorku a šest set let starý vrak čínské džunky, dlouhé jako ragbyové hřiště? Kosti nosorožců a lvů a žiraf, kteří tu nikdy nežili? Válku, která trvá více než půl století poté, co byl vyhlášen mír? Nevídaný poklad ukrytý pod kráterem prastaré sopky? Ostrov, který pojídá lodě a lidi a dělá to už více než tisíc let?“

„Upřímně řečeno,“ váhavě odpověděl Billy, „zní to dost šíleně.“

Winchester vyrazil svůj krákavý smích, který se odrážel až ve vzdálených temných koutech jeskyně. „Podle vás to zní šíleně, mladý muži? Tak poslouchejte, povím vám ten příběh celý.“

21

„Povím vám, jaká známe fakta,“ řekl Winchester, pohodlně usazený na patách. „Kdysi dávno, přesněji řečeno na konci čtrnáctého století, se v severní Číně, nejspíš v provincii Yunnan, narodil muž jménem Čeng Che. Byl to muslim a jeho otec a dědeček byli příslušníci panovníkova dvora. Když se Yunnanu zmocnil císař Ming, Čeng Che byl zajat, zotročen a vykastrován.

Udělali z něj sluhu na císařském dvoře v Pekingu. Když dospěl, odvedli ho na vojnu, kde si vydobyl dobré jméno, získal vysokou hodnost výhradně za zásluhy, něco jako čínský Richard Sharpe nebo Hornblower. Ačkoli se Čeng Che narodil v uzbekistánské poušti, vstoupil do císařského námořnictva a později to dotáhl až na admirála.“

„O tom jsem četl knihu,“ řekl Billy. „Někdo o něm nedávno psal. Prý dokonce objevil Ameriku padesát let před Kolumbem.“

Winchester přikývl. „Ta kniha se jmenuje 1421. Vychází z nějakých kontroverzních map. Jestli Čeng Che objevil Ameriku nebo ne, to se můžeme jen dohadovat, ale jeho aktivity v Jihočínském moři a Indickém oceánu jsou velmi dobře zdokumentované. Vyplul z Nankingu s obrovskou flotilou džunek, od malých hlídkových osmiveslic, třicetimetrových, po obrovité stoosmdesátimetrové lodi pokladů, které uvezly tisícičlennou posádku a bedny s živým nákladem – od egyptských chrobáků po žirafy a slony z africké stepi.“

„Je vidět, že toho o něm hodně víte,“ řekla Finn.

„Když člověk stráví několik měsíců na badatelské lodi, podívá se na všechny filmy, které mají ve videotéce. Na Tumamotu byl dost slušný výběr. Samozřejmě většinou ve francouzštině, ale nějak jsem se tím prokousal.“ Profesor se usmál. „A na Novém Zélandu taky máme televizní pořady. Nejen Petera Jacksona s jeho Pánem prstenů.“

„Nezlobte se,“ omluvila se Finn.

„To je v pořádku, drahoušku. Tohle se člověku honí hlavou, když žije na konci světa, deset tisíc mil od rodné země.“

„A taky sní o čedaru,“ smál se Billy.

„O opravdovém stiltonu,“ řekl Winchester zasněně.

„Tak už dost o sýru,“ okřikla je Finn. „Co ty vaše flotily?“

„Čeng Cheova kariéra byla krátká, trvala jen dvacet let. Za tu dobu uskutečnil sedm cest. Možná, podle některých teorií, obeplul svět. Během těch dvaceti let a sedmi cest ztratil při tajfunech mnoho lodí. Jedna z těch lodí byla obrovská džunka s poklady, která na zpáteční cestě do Číny skončila tady. Podle důkazů a historických údajů, které máme o tajfunech, to nejspíš bylo na podzim 1425. Čeng Che měl dokonalé lodě, vybavené vodotěsnými kajutami. Loď pravděpodobně vyvázla téměř netknutá i s celým nákladem a většinou posádky. Hlavní dopravní cesta vedla blíž k Vietnamu, takže je větry musely odvát pěkný kus z jejich trasy. Podle mých zjištění tu najednou ztroskotalo šest nebo sedm set lidí. Historické záznamy také ukazují, že Čeng Cheovy lodě cestovaly s velkým množstvím žen na palubě.

Během těch let a staletí tady strávených se populace poměrně stabilizovala na osmi stovkách. Na lodi vezli i dobytek, který se zachránil, krávy, kozy, prasata, drůbež – dost, aby mohli založit chov. Většina divokých zvířat, které Čeng Cheovy lodě vezly na Mingův dvůr, zemřela, pokud se jim nepodařilo zkřížit s domácími zvířaty. Žijí tu zvlášť zuřivá divoká prasata, která mají patrně něco společného s africkým prasetem bradavičnatým, a taky pár malých jelínků, ale sloni a lvi vymřeli, protože tu nemají vhodné prostředí.“

„Jurský park v Suluském moři,“ řekla Finn.

„Něco takového. Ale spíš Ostrov doktora Moreaua,“ odpověděl Winchester. „Od ztroskotání té lodi uplynulo už víc než pět set let. A místní lidé měli celou tu dobu minimální představu o okolním světě. Začali se chovat jako domorodci vyznávající kargo kult, uctívali relikvie ze své minulosti, ale přitom neměli ponětí, k čemu ty věci sloužily.“

„Kargo kult?“ zeptal se Billy.

„Domorodci, kteří uctívají průmyslově vyrobené předměty. Moje matka se o to zajímala. Po druhé světové válce začaly všechny kmeny na Nové Guineji uctívat slámové makety letadel, které na ostrov shazovaly zásoby na padácích. Ti lidé si představovali, že když se budou modlit, letadla i se svým skvělým nákladem se vrátí. Ale podobné představy jsou zdokumentovány už v osmnáctém a devatenáctém století, když se první průzkumníci setkali s domorodci.“

„Takže ti, kdo tu přežili, začali uctívat vrak jejich lodi?“

„Něco takového. Jejich loď už dávno zmizela, ale poklady a mnoho dalších artefaktů z ní vynesli do velké jeskyně za Punčovou mísou. A v ní jsou dodnes.“

„Punčovou mísou?“ zeptala se Finn.

„Kolem té se, takříkajíc, točí celý chod ostrova,“ usmál se Winchester.

„To nám musíte vysvětlit,“ řekl Billy.

„Radši vám to ukážu,“ odpověděl Winchester. „Zítra, až si trochu odpočineme.“

Finn spala jako zabitá a probudila se do nadpozemské vůně slaniny s vejci. Posadila se, protřela oči a uviděla rozzářeného Winchestera dřepět u ohně s pánví vyrobenou ze dna velké plechovky a bambusové tyčky. Billy už byl taky na nohou, v každé ruce plochý dřevěný talíř.

„Vejce mosambických perliček,“ řekl Winchester. „Jednoho z odolnějších trosečníků nebožtíka admirála. Výborně se jim tu daří. Slanina je z křížence prasete bradavičnatého, o kterém jsem včera mluvil. Žloutkem nahoru nebo obrátit?“

„Jak chcete.“ Finn zívla a ještě párkrát zamrkala, aby se probrala. Posadila se. „Škoda že není káva.“ Vzala si od Billyho naložený talíř a nástroj vyřezaný ze dřeva, který byl kombinací vidličky a lžíce.

„Ale my máme kávu,“ řekl Winchester a volnou rukou jí podal kouřící hrnek. Překvapená Finn se trochu napila. Káva byla vynikající.

„Chutná jako ve Starbucks,“ zasmála se.

„To je Starbucks,“ řekl Winchester. „Sulawesijská, z Torajalandu. Asi před týdnem sem připlaval celý kontejner. Nějaká nákladní loď se nejspíš dostala do problémů. Stává se to častěji, než si myslíte. Sám jsem rozdrtil zrnka, pěkně postaru – paličkou v hmoždíři.“

„Starbucks, slanina s vejci a čínský poklad,“ řekl Billy, který pojídal snídani dřevěnou vidličkou. „Jaké divy nás ještě čekají?“

„Ještě jste nic neviděli, chlapče. Najezte se a vyrazíme.“

Když dojedli, slunce už stálo vysoko a obloha byla jasná. Před tím než vyrazili, Winchester jim dal kusy vyschlé a nahrubo zpracované kozí kůže, aby si je omotali kolem nohou podobně, jako si provizorní ovinovačky vyrobil on. „Ochrání vás před nebezpečnými potvorami,“ řekl jim. „A věřte mi, že jich tu je dost.“ Takto vybavení tedy vyrazili z jeskyně.

Pěšiny na hřebeni byly suché s tenkou vrstvou země. Kolem rostly většinou obrovské mahagony a maharangy s mohutnými kmeny vysokými třicet metrů a vzhůru čnícími větvemi posetými plody.

„To je jako procházka rájem,“ šeptla Finn a nadechla se syté vůně deštného lesa.

„To je všechno pěkné,“ řekl Winchester suše, „dokud nešlápnete na chřestýše. Těm se v téhle džungli líbí. Do devadesáti sekund od jejich uštknutí nastává smrt.“

„Jak vypadají?“ zeptala se Finn.

„Jako zem,“ odpověděl Winchester, „skoro je nevidíte.“

„Máte samé dobré zprávy, co?“ podotkl Billy.

„Stonožky, mnohonožky, černí škorpioni a dokonce i pár jedovatých rostlin. Džungle není místem pro bázlivce.“

Šli dál další hodinu, většinou vzhůru a po dobře vyšlapaných pěšinách. Podle Winchestera šlo o cesty vyšlapané zvěří, ale Finn si tím nebyla tak jistá; sem tam jasně poznávala nedávné známky prosekaného podrostu.

„A co odtud utéct? Zkoušel jste to někdy?“ zeptal se Billy.

„Zpočátku jsem na to pomýšlel,“ řekl profesor. „Postavit si vor, najít lodní trasy.“

„A?“ zeptala se Finn.

„A potom jsem si sedl a pořádně si to rozmyslel. Položil jsem si otázku, proč jsou na tomhle ostrově lidé a jak to, že jsem tu nikdy neviděl ani stopu po nějakém stavění velké lodi nebo voru. Nakonec jsem pochopil, že místní lidé to jistě dávno vyzkoušeli a z nějakého důvodu neuspěli.“

„Z jakého důvodu?“ zeptala se Finn.

„Před mnoha lety dávali film, který se jmenoval Motýlek,“ řekl Winchester, „o muži, který se pokouší utéct z Ďábelských ostrovů.“

„Steve McQueen tam hrál Francouze,“ řekl Billy. „Dustin Hoffman téměř slepého padělatele,“ dodal. „Mě to moc nenadchlo.“

„Já jsem neměl na mysli herecké výkony,“ řekl Winchester. „Mluvil jsem o tom útěku.“

„Neuplaval na pytlích naplněných kokosy?“

„Uplaval,“ přitakal Winchester. „Ale ve skutečnosti by se mu to samozřejmě nemohlo povést. Věřte mi, na tomhle ostrově je tolik kokosů, že by všichni už dávno stokrát odplavali. Jenže, jak vidíte, jsou pořád tady. Nemohli odplavat. Jednoduše proto, že se zdejšími proudy a přílivem je to naprosto vyloučené.“

Najednou vyšli z džungle a zůstali stát na skalnatém výběžku bičovaném větrem. Byli nejméně třicet metrů nad pobřežím, kam Finn vyplavilo moře. Přímo před sebou viděli zpěněný pás příboje s ostrými skalisky, která se táhla nejméně míli do moře. I z té výšky vlnobití znělo jako burácení hromu.

„Když jsem byl mladý hoch, vynikal jsem ve škole v matematice. Patřil jsem mezi ty nadšence, co opravdu rozumějí trigonometrii. Tady jsem si vyrobil bambusový nivelační přístroj a asi rok jsem počítal výšku vln, jen abych nevyšel ze cviku. I za klidného počasí se lámou přibližně v deseti metrech. A při odlivu je voda ještě divočejší. Mezi těmi útesy by neproplul žádný vor, ani za nejklidnějšího počasí, a pokusit se nasednout na vor ze skalnaté strany ostrova by byla sebevražda.“

„Mezi těmi skalisky musí být nějaký volný prostor,“ řekl Billy, který si rukou zacláněl oči a šilhal proti slunci. „Musí. Tedy pokud je to, co jste nám říkal o Čeng Cheovi, pravda. Jestli se ta džunka s poklady dostala na pobřeží, musela mezi těmi útesy nějak proplout. My jsme tudy taky propluli.“

„Ale to řádil tajfun,“ upozornil ho Winchester, „v tom je právě ten háček.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se Finn a podívala se dolů z příkré skály na pláž pod nimi a pak na širé moře. Nikde nic, kromě zaobleného horizontu, kde moře splývalo s oblohou. Finn si najednou tváří v tvář tak nesmírnému prostoru připadala maličká a osamělá. Strávit několik let o samotě na takovémhle místě musí být strašné. Obrátila se na Winchestera, chystala se mu něco říct, ale všimla si slz v koutcích jeho očí, zahleděných na moře. Raději mlčela.

„Když sem zajdu večer, říkám si, proč nejsem raději astronom než biolog,“ řekl Winchester tiše. „Za jasné noci vidíte na obloze každou hvězdu, jako třpyt miliard diamantů na nekonečném nebi z černého sametu.“

Ještě chvíli tam postáli, dívali se na moře ztraceni ve svých myšlenkách, a pak se Winchester otočil a odešel. Finn a Billy vyrazili za ním zpátky do džungle, prodírali se jinou zarostlou stezkou a mířili do vnitrozemí.

„Proč myslíte, že byl problém v tom tajfunu?“ zeptal se Billy, který se snažil s profesorem držet krok a šplhal za ním hustým lesem zabalený do kozí kůže.

„Nedá se říct, že to byl problém,“ odpověděl Winchester. „Téměř jistě vám zachránil život.“ Odmlčel se, obrátil se a zastavil. „Víte něco o tajfunech?“

„Ani ne.“

„Tajfuny vytvářejí jev zvaný ‚bouřková vlna‘, v oku tajfunu je vzedmutá vlna, která může v oceánu udělat něco jako hrbolek nebo kopec. Pokud se voda vzedme blízko od pevniny, může to mít drtivé následky.“

„Při Katrině se zvedla osmimetrová vlna,“ řekla Finn.

„Při Katrině?“ zeptal se Winchester. „Že by mi něco uniklo?“

„To byl hurikán v Mexickém zálivu. Prakticky zničil New Orleans.“

„Něco takového se očekávalo už dávno,“ přitakal Winchester a znalecky pokýval hlavou. „Každý, kdo něco ví o hurikánech a tajfunech, to tušil.“ Profesor zavrtěl hlavou. „Ale osmimetrová vlna je asi poloviční než ta, která přinesla vás. Odhadl jsem ji skoro na patnáct metrů. Bezpochyby šlo o mohutný tajfun.“

„Myslím, že vám už rozumím,“ řekla Finn, které se bouře v duchu vybavila. „Vy chcete říct, že ta bouře zvedla hladinu nad útesy, takže jsme mezi nimi propluli, ale když ustala, loď zůstala uvízlá na souši.“

„Tak nějak,“ řekl Winchester. „Celý tenhle ostrov je jako obří past na humry nebo na ryby. Zdejší okolí vypadá jako obrovský trychtýř s ostrovem uprostřed té pasti. Dovnitř to jde, ale ven už nikdy. Uvidíte to líp, až vylezeme na vrcholek kopce a podíváte se na Punčovou mísu.“

Uplynula další hodina, a čím výš slunce stoupalo nad klenbu větví, tím větší bylo vedro. Začal z nich téct pot a vzduch se hemžil komáry a hejny mušek. Džungle kolem nich ožívala množstvím zvuků, od tichého kvílení slabého větříku v korunách nad jejich hlavami přes bzukot a šelestění hmyzu až po náhlé zděšené skřeky tuctů exotických ptáků. Bylo to jako ocitnout se uprostřed nejhlučnějšího filmu o Tarzanovi, jaký kdy natočili.

Konečně začaly stromy a křoviny řídnout a Winchester varovně zvedl ruku.

„Přikrčte se,“ řekl tiše. Poklepal si na dalekohled, který mu visel na řemínku kolem krku. „Nevím, jestli místní nebo japončíci mají tohle, ale radši nechci riskovat, že mě zahlédnou na kopci.“

Winchester se plížil kupředu a Finn s Billym za ním. Doplazili se ke strmému, téměř holému kusu země na vrcholku kopce a nakoukli přes něj. Naskytl se jim úchvatný pohled.

Padesát metrů od místa, kde se krčili, vyvěral z úžlabiny ve skále vodopád a padal dolů ze skalní stěny, která musela být vysoká jako Half Dome v Yosemitském parku, hladká stěna z nějakého tmavého, lesklého kamene, která vystupovala z úžasně zeleného údolí jako ostří staré sekery.

Údolí bylo nejméně třicet kilometrů široké. A na jeho dně se skvěl jasně modrý klenot: neviditelná laguna ve středu ostrova spojená s mořem puklinou ve tvaru klíčové dírky, přes půl kilometru širokou, se stěnami stejně strmými jako ty na úbočí Dalekohledu obrácené do údolí. Obrovský šálek s puklinou na straně.

Jezero vypadalo jako poseté tucty malých různě deformovaných ostrůvků – podobně jako skutečné moře nedaleko odtud. Lemovaly je široké, nádherně bílé pláže s řadami palem. Bylo téměř dokonale kulaté. Finn si toho hned všimla.

„To je kaldera,“ vysvětloval Winchester. „Vzniká v kráterech sopek. Jako Krakatoa nebo Crater Lake v Oregonu a Rotorua na Novém Zélandu.“

„Jak je velké?“ zeptal se ohromený Billy.

„Podle mých výpočtů je v nejširším bodě asi sedm kilometrů široké.“

„Ale to je neuvěřitelné!“ vykřikl Billy. „Tohle přece musí být vidět na satelitních fotografiích a mapách!“

„To jistě,“ souhlasil Winchester. „A co má být? Ostrov je většinou zahalený v mraku a stejně tu nejsou žádné viditelné stopy osídlení. Dostanete se sem jen s obrovským rizikem a pouze za ideálních povětrnostních podmínek, tak kdo by se obtěžoval?“ Ušklíbl se. „Ti šílenci, co stojí v čele okolních zemí, nejsou zas tak chamtiví, aby odlesnili takhle mrňavý ostrov, tak jako zbytek Malajsie. Tedy ještě ne celý.“

„Je to tady,“ řekla najednou Finn. „Tady ztroskotal Willem Van Boegart v Rembrandtově době. Odtud pochází jeho poklad. Musel najít cestu z ostrova a vrátit se do Holandska, kde založil své impérium.“

„A za pár stovek let ho sem přijel hledat Pieter Boegart,“ řekl Billy.

„Ten Holanďan?“ překvapeně se zeptal Winchester.

„Vy jste ho znal?“ vyhrkl Billy.

„Viděl jsem, jak ho zajali,“ odpověděl Winchester. „Chytili ho ti zdejší.“

„Kdy?“ zeptala se Finn, zaskočená hloubkou citu, který v ní vyvolala zmínka o úplně cizím muži.

„Asi před měsícem,“ pokrčil rameny Winchester. „Nemám moc pojem o čase, ale řekl bych, že to je asi měsíc.“

„Jak se sem dostal?“ zeptal se Billy. „Myslel jsem, že to není možné bez přílivové vlny.“

„Je. Dostal se sem způsobem, který je jediný možný, pokud se nechcete roztříštit o útesy. Přiletěl.“ Profesor v kozí kůži ukázal kostnatým prstem na obrovské jezero. „Přistál támhle dole. Ve starém jednomotorovém norsemanu z války. Tady v Tichomoří jsou jich spousty. Mají dolet asi šest set mil, takže musel létat z ostrova na ostrov a hledat ten pravý.“

„Co se mu stalo?“ zeptala se Finn, když se zadívala na vzdálený modrý kruh hluboko pod nimi.

„Několikrát nad ostrovem dost nízko zakroužil. Zřetelně jsem ho slyšel a zdejší lidi taky. Doběhl jsem dolů k vodě, právě když letadlo přistávalo. Než stačil vystoupit, už na něj čekala válečná výprava. Vytáhli ho ven a letadlo potopili, bez pardonu.“

„Takže ho nezabili?“

„To jsem neviděl,“ odpověděl Winchester. „Vyvlekli ho ven z letadla, hodili ho do jedné své velké kánoe a odvezli na břeh. Tehdy jsem ho viděl naposledy.“

„Vy jste se mu nepokusil pomoct?“ zeptal se Billy.

„A jak?“ ohradil se Winchester. „Já se těm lidem už tři roky snažím vyhýbat. Nejsou to kanibalové, ale taky rozhodně nejsou civilizovaní a s chutí lidem usekávají hlavy a nabodávají je na bambusové kůly. To jsem viděl! Nerad bych tak taky skončil!“

„Jak jste věděl, že je to Holanďan?“ podezíravě se zeptal Billy.

„Protože měl na trupu dvoumetrový oranžový nápis Boegart Line,“ odpověděl Winchester. „Nebo jsem se snad spletl?“

„Já bych se vydal za nimi,“ dopáleně podotkl Billy.

„Tohle je jejich ostrov, jejich zvyky. Žijí tu už šest století. Já tu nejsem ani šest let a vy ani šest dní. Nemáte ponětí, s čím si zahráváte!“ Přetáhl si přes hlavu řemínek dalekohledu a podal ho Finn. „Podívejte se,“ řekl. Ta si přiložila dalekohled k očím a namířila ho za Winchesterovým prstem.

„Proboha!“ zašeptala. To, co považovala za malé ostrůvky na hladině jezera, bylo něco docela jiného.

„Co je tam?“ zeptal se Billy netrpělivě.

„Lodě,“ odpověděla Finn. „Stovky vraků. Je to pohřebiště lodí.“ Na některých byla dosud k přečtení jména: MV Marcalla, SS Docteur Angier, SS Sebago, SS City of Almaco, SS Norma C, USS Geiger, MV Coolsingel, SS Morgantown Victory. Lodě byly všude, rozlámané ostrůvky dávno zmizelých plavidel, zapomenutých v čase. Některá byla vojenská, jako Geiger, nejspíš transportní loď. City of Almaco byl obrovský a velmi starý ropný tanker.

Byly tam ještě starší lodě, shnilé dřevěné trupy, cosi prastarého, snad předchůdce parníku, zčernalé stěžně trčící z vody jako pahýly, spousty vraků rozesetých po celé laguně, některé natěsnané u sebe, jiné roztroušené samostatně. Na vzdáleném konci jezera, dvě stě nebo tři sta metrů od pobřeží, rozeznala trosky, které mohly pocházet z letadla Pietera Boegarta. Před napůl potopeným letounem čněl z vody vrak nákladní lodi s trupem na přídi proraženým. Přejela ho pohledem a zachytila povědomý tvar.

„To je Královna!“ Člun uvízl blízko ústí jezera u útesu, zabořený do písku a nakloněný dobrých šedesát stupňů na jednu stranu, značná část rezavého trupu trčící nad hladinu.

Nikde žádné známky života. Celý můstek byl uražený a z místa, kde Finn ležela, viděla, že běsnící bouře utrhla příďový průlez a ulomila nákladní jeřáb.

Celý trup byl uprostřed prohnutý, jako kdyby byl vzadu proražený. Příď Královny Batávie vězela dobrých deset metrů zabořená v křoví mezi palmami na okraji pláže. Takový konec je žalostný a smutný pro jakoukoli loď, natožpak pro loď, kterou znáte a oblíbili jste si ji. Bolí to skoro stejně jako smrt dobrého přítele.

„Ukaž,“ řekl Billy. Finn mu podala dalekohled.

„Nikde žádné stopy po vašich přátelích?“ zeptal se Winchester.

„Ne,“ odpověděla Finn.

Billy si prohlížel vrak Královny Batávie. Po chvíli dalekohled sklonil.

„Mohli to přežít?“ zeptal se.

„Možné je všechno,“ odpověděl Winchester. „Vám dvěma se to taky podařilo.“

„Jestli je ti místní lidé zajali, kam je odvedli?“ zeptala se Finn.

„Mají tři osady, všechny na opačném konci ostrova.“

„Do které by je odvedli?“ naléhal Billy.

Winchester ukázal na široký rozeklaný vrcholek téměř přímo před nimi. „Támhle odtud vytéká řeka dolů do moře. Jejich hlavní osada je nedaleko ústí. Nevím, jestli má nějaké jméno.“

„Víte, jak se k nim dostaneme?“ zeptal se Billy.

„Vím to dost dobře, aby se mi dařilo se jim vyhýbat.“

„Můžete nás tam zavést?“

„Abyste našli toho ztraceného Holanďana? A své přátele?“ ušklíbl se muž v kozí kůži.

„Abychom je zachránili,“ odpověděl Billy. „Co je na tom špatného?“

Winchester se natáhl a poklepal na dalekohled v mosazném pouzdře. „A co tenhle fešák?“

„Jaký fešák?“

„Tenhle dalekohled je značky Zeiss Feldstechers. Speciálně vyrobený pro císařské japonské loďstvo v roce 1942. Přesně takový měl admirál Yamamoto. Stejného fešáka.“

„Máme se snad bát několika trosečníků z druhé světové války?“ odfrkl si Billy.

„Ne, spíš byste se měli bát jejich dětí,“ odpověděl muž v koženém klobouku. „Těch s velkými krvavými meči ve starodávných čapkách s chlopněmi vzadu. Těch byste se měli bát.“

22

„To je ale obr!“ vydechl Billy, který ohromeně zíral na masivní, velrybě podobné monstrum v mangrovové bažině. Byla to obrovská, stodvacetimetrová bachratá železná trouba, s hrbolem nahoře, který byl nejvíc poničený. Pod více než padesátiletou vrstvou rzi, vilejšů a hlíny bylo dosud na boku možné rozeznat nápis I-404. Celá loď byla obrostlá kořeny a divokými šlahouny.

„Odtud máte tu vlajku,“ řekla Finn.

Winchester přikývl. „Udělal jsem si malý průzkum. Japončíci se k ní ani nepřiblíží, asi jsou pověrčiví nebo co.“

Plížili se po travnatém okraji malé písečné duny na protějším konci Punčové mísy. Napravo od nich, pod písečným pahorkem, ležela pláž. Před nimi byla bažina. A za zády měli neprostupnou džungli na prudkém svahu, táhnoucím se ke skaliskům a kopcům na vzdáleném konci ostrova. „Nepřátelské území“, jak tomu říkal profesor.

„Nic podobného jsem v životě neviděl,“ mumlal Billy. „Netušil jsem, že Japonci nebo někdo jiný měli za války takhle velké ponorky.“

„Tahle patří mezi největší, jaké se stavěly před nástupem jaderných ponorek,“ řekl Winchester. „Třída Sen Toku 400. Nevyrobili jich moc, myslím, že jen čtyři nebo pět.“ Ukázal na komicky vyhlížející vrak. „Vidíte ten hrbol vpředu? Ten je na přepravu letadel. Tří, se složenými křídly. Ještě jsou uvnitř. Byla určená na speciální účely, vyhodit do povětří Panamský průplav, přepravovat nejmodernější technologie. Párkrát mě napadlo, že bych jedno z těch letadel vytáhl a odletěl odtud, jenže tu nemám žádného leteckého instruktora,“ trpce se zasmál Winchester. „Tahle byla plná zlata. Nejspíš mířila k přístavům německých ponorek ve Francii. Zlatem se měly zaplatit exotické suroviny, které Japoncům docházely. Nebyla by to první japonská ponorka.“

„Další video, které jste viděl na své lodi?“ zeptal se Billy.

„To mi vyprávěl otec,“ řekl Winchester a zavrtěl hlavou. „Byl příslušníkem ANZAC, australských a novozélandských armádních sil. Věznili ho v zajateckém táboře v Sandakanu na Borneu.“ Profesor se na Billyho zadíval zpod schlíplého okraje koženého klobouku. „Víte, druhá světová válka nebyl jen Hitler a nacisté a Pearl Harbor. Tady byli daleko větším postrachem Tojo a Yamamoto než Luftwaffe a Rommel.“

„Na tom už teď nesejde,“ řekla Finn. „Teď hlavně musíme najít naše přátele.“ Zírala na pozůstatky obrovské ponorky zarostlé v útrobách džungle pod nimi. „Kolika lidí se vlastně máme bát?“

„Těžko říct,“ odpověděl Winchester. „Myslím, že ta ponorka přepravovala to, čemu můj otec říkal Rikusentai, japonskou obdobu námořní pěchoty. Ty cáry uniforem, které nosí, jsou zelené, ne khaki, jako mají ostatní japonští vojáci. Musely jich tu ztroskotat tak dvě nebo tři stovky. Nemám tušení, kolik jich původně přežilo. Nikdy jsem jich neviděl víc než dva nebo tři najednou, a vypadá to, že nemají žádné stálé osady jako ti Číňané. Loví v malých skupinách.“

„Jak vůbec mohli přežít?“ zeptal se Billy.

Winchester pokrčil rameny. „Zabíjeli. Zpočátku museli mít daleko víc pušek než zdejší Číňané, ale bylo jich míň. Nejdřív patrně v čínských vesnicích kradli ženy a jídlo. Teď si od sebe udržují odstup.“ Znovu povytáhl ramena. „Japonci s Číňany se nikdy neměli v lásce. Jedni o druhých si myslí, že jsou méněcenná a podřadná rasa“ – Winchester se usmál – „podobně jako smýšlejí Američané o muslimských národech a naopak.“

„Nebo Britové o Australanech,“ dodala Finn na svou obranu.

„Jak jsou vyzbrojení?“ vrátil se Billy zpátky k původnímu tématu.

„Našel jsem tu spousty starých rezavých pistolí Nambu a pušek Arisaka, ale už dávno jim musela dojít munice,“ řekl Winchester. „Jediné, co jsem u nich viděl, jsou obřadní meče katana, které nejspíš měli důstojníci, a bajonety. Kopí, luky a možná šipky. Párkrát jsem taky u místních viděl něco podobného samostřílu.“

„Loví s ním?“ zeptala se Finn.

„Loví a občas zabíjejí. Neslouží jim jako sportovní zbraň nebo ke zkoušce mužnosti jako u starých kmenů lovců lebek na Borneu a jinde v Malajsii a na Filipínách. Zdejší dvě skupiny si patrně vytvořily vlastní kulturu. Místní Číňané žijí v rodinných skupinách. Japonci, jak se zdá, vyznávají naprostou soběstačnost či jakýsi solitérní socialismus. Sledoval jsem malé děti na lovu s kamarády. Když jeden něco uloví, všichni se o to rozdělí. A nevypadá to, že se na něco specializují. Všichni loví. Všichni vaří. Všichni staví chatrče, sbírají dřevo. Muži i ženy. Jsou velmi výkonní.“

„Podle všeho jste je dost podrobně studoval,“ řekla Finn.

„Jsem vědec, takže to je má přirozenost. A ne nadarmo se říká ‚poznej svého nepřítele‘. V mém zájmu je mít o nich dobrý přehled a vyhýbat se jim,“ dodal jízlivě.

„Vědí o vás?“ zeptal se Billy.

„To netuším,“ řekl Winchester. „Pokud vím, nikdy mě nestopovali. Jak jsem řekl, dělám, co můžu, abych se moc neukazoval.“

Závan větru ohnul hustou světlou trávu na hřebeni duny a přinesl slaný vzduch z laguny. Finn se otočila a podívala se přes obrovskou vodní hladinu jezera, ze všech stran obklopeného strmými, houštinami porostlými stěnami kráteru prastaré sopky. Z temné, klidné vody trčely kovové a železné ostrůvky starých lodí, jako kostry pravěkých dinosaurů. Několik set metrů od ní trčel z vody trup letadla Pietera Boegarta, jako obrovská dětská hračka, kterou tu kdosi pohodil.

Na opačném konci jezera Finn viděla rozmlžený trychtýřovitý vstup do skryté laguny. Nad její hlavou se po jasném, modrém nebi pomalu sunuly nadýchané obláčky. Snažila se představit si, jak asi ostrov vypadá ze satelitu. Winchester měl pravdu. Skvrna uprostřed nekonečného oceánu. Přinejlepším vypadá jako to, co je: zarostlý zbytek staré sopky s vnitřní lagunou, obkroužený pásem nebezpečných skalisek.

Byla přesvědčená, že čas od času sem ze zvědavosti musel někdo zavítat, ale dobře věděla, co ho tu čekalo. Námořníci, kteří zoufale potřebovali jídlo a pití, si jistě našli způsob, jak s malým člunem proplout mezi skalisky, ale jakmile vystoupili na břeh, draze za to zaplatili. Mladí dobrodruzi, kteří chtěli najít romantickou pláž Leonarda DiCapria či dokonalé místo na potápění, bezdětné páry na cestě kolem světa – místní obyvatelé měli téměř jistě rozestavěné hlídky, a pokud nepřišla bouře, jako byla ta, která přinesla je nebo Winchestera a Královnu, dobře věděli o každém nevítaném návštěvníkovi. Pochopila, že jsou lapeni v obrovské pavučině.

„Ráda bych věděla, jak se to mohlo podařit Willemovi Van Boegartovi,“ řekla Finn. Musel tu ztroskotat navlas stejně jako ona, Billy a Winchester. „Ztroskotal tu a povedlo se mu odtud uniknout. A nejen to, uplaval odtud s obrovským bohatstvím.“

„Nevím, jestli ti rozumím,“ řekl Billy.

„Jak to mohl dokázat?“ zeptala se Finn rétoricky. „Profesor říká, že to je nemožné, ale Willemovi se to podařilo před čtyřmi sty lety, a navíc byl naložený poklady. Na ostrově musí být nějaká úniková cesta, o které nevíte, profesore. A nevědí o ní ani místní lidé, ani ti, kdo přežili ztroskotání té obrovské ponorky. To je jediné vysvětlení.“

„V žádném případě,“ ohradil se Winchester. „Věřte mi, drahoušku, už dávno bych ji našel.“

„Možná jste ji nehledal dost důkladně,“ řekla Finn.

„Možná bychom to měli nechat na jindy,“ zašeptal Billy, „máme společnost.“ Ukázal bradou dopředu.

Po pláži se namáhavě šouralo několik postav v řadě za sebou. První šel muž v otrhaných šortkách a stejně otrhané košili vybělené od soli, ale dosud nesoucí stopy po zeleném zbarvení. Na hlavě měl nasazenou japonskou vojenskou čapku s chlopní proti slunci vzadu na krku. Na temeni měla vyšitou hvězdu, kdysi rudou, teď světle růžovou.

V pravé ruce nesl meč a v levé kopí s hrotem z nějakého mosazně zbarveného kovu, který se ve slunci leskl. Černé vlasy ostříhané úplně nakrátko. Na nohou měl těžké boty a ovinovačky, podobné jako Winchester, ale tyhle vypadaly jako z bavlny, a ne z kozí kůže. Očividně šlo o vůdce skupiny a předsunutou hlídku. Jeho oči neustále pozorně těkaly sem a tam.

Dvě postavy za ním nesly těžkou síť na tyčích. Síť vypadala jako hustě tkaná z nějakého ostrého vlákna. Nejspíš z ratanu, pomyslela si Finn; viděla tuhle nepoddajnou liánu růst všude v okolních lesích a v džungli, kterou procházeli. Užitečná plodina na takovémhle místě. Obě to byly ženy oblečené do prostého sarongu a otrhané košile, stejně zelené, jako měl muž vpředu. Na hlavě měly klobouk z velkých listů a byly bosé a neozbrojené.

Vzadu šel čtvrtý člověk, na sobě dlouhou bederní roušku sešitou z kousků látek a v ruce bambusové kopí. Vypadal mnohem mladší než ostatní, byl to teprve chlapec. Na bambusovém jhu přes ramena nesl jejich denní úlovek – tucet velkých ryb za žábry napíchnutých na bambusu.

„Jestli zahnou z pláže, máme to spočítané,“ zašeptala Finn a přitom pozorovala blížící se skupinu. Srdce se jí prudce rozbušilo.

„Takže to máme spočítané,“ řekl Billy, „pokud nemají namířeno támhle do té bažiny.“

„Za mnou,“ řekl Winchester. Sklouzl po zadní stěně duny a rozběhl se mezi mangrovníky, držel se v husté trávě a pečlivě se vyhýbal písečným místům, kde by mohl zanechat stopy. Na okraji bažiny se zastavil a divoce gestikuloval, aby si pospíšili. Bez zastavení seběhli z duny do vysoké trávy až k Winchesterovi, který se krčil zády k temné, páchnoucí vodě v mangrovové bažině.

„Dolů!“ sykl Winchester. „Zamaskujte se bahnem!“ Podíval se na světlé vlasy Finn. „Hlavně vy!“ rozkázal.

Finn a Bill udělali přesně to, co jim řekl. Následovali Winchesterova příkladu a celí sebou plácli do mělké páchnoucí vody. Finn zajela oběma rukama do bahna a vetřela si je do vlasů a na obličej. Krčila se ve vodě a snažila se nemyslet na to, co v té slizké bažině může plavat, hlavu zdviženou tak, aby viděla, co se děje na hřebeni duny. Za okamžik se nahoře objevila malá skupinka a jeden po druhém scházeli z písčitého pahorku. Zdálo se, že jdou po nějaké stezce vedoucí nahoru do džungle, ale najednou se jejich vůdce zastavil. Rozhlédl se, zvedl pohled do korun stromů, které rostly přímo před jeho skupinou, a pak se krátce zadíval do bažiny.

„Něco viděl,“ zašeptal Billy.

„Ani se nehněte,“ nakazoval jim profesor.

Finn je pořád sledovala. Vůdce vyštěkl pár povelů a zbytek skupiny zmizel na pěšině v džungli. Vůdce zůstal na místě, stále se rozhlížel a pozorně sledoval koruny stromů nad sebou. Nastavil ucho, zjevně se snažil zachytit zvuky nějakého pohybu. Neozvalo se nic, kromě slabého kvílení větru v korunách a tlukotu srdce, které Finn málem vyskočilo z hrudi. Nakonec udělal pomalou otočku o tři sta šedesát stupňů, obřadní meč napřažený dopředu jako ručičku hodin a oči na stopkách. Pak se obrátil a vydal se za ostatními pod ochranu stinné džungle.

„Počkat,“ řekl Winchester tiše. Nic se neozývalo.

„Co teď?“ zeptal se Billy.

„Počkejte,“ řekl Winchester. „Může to být trik.“

„Musíme se vrátit do jeskyně,“ naléhal Billy. „Neměli jsme se sem vydávat beze zbraní. Měli jsme mít promyšlený plán.“ Jediné, co s sebou měli a co by se dalo považovat za zbraň, byla dlouhá silná bambusová tyč, kterou Winchester používal jako hůl.

„Myslím, že je pryč,“ řekl profesor po chvíli. Vstal z bahna, které z něho stékalo. Billy pomohl Finn vstát a pobaveně se na ni podíval.

„Moc ti to sluší,“ smál se. Finn si oběma rukama stírala vlhké bláto z vlasů a z obličeje. Otřela si také bahno kolem očí a znechuceně nad tím pachem svraštěla nos.

„Bojím se, že váš přítel má pravdu,“ řekl Winchester. „Naše malá průzkumná výprava byla mizerně připravená. Měli bychom se okamžitě vrátit do jeskyně. Jestli ten muž něco viděl, mohli bychom se dostat do vážných problémů. Mohli by si přivolat posily.“

Finn se rychle prohlédla, dívala se, jestli nenajde pijavice, ale Winchesterovy ovinovací kůže očividně zabraly. Proplížili se travou k úpatí duny.

„Když půjdeme po pláži, zanecháme za sebou stopy,“ řekla Finn.

„Když projdeme mělčinou, tak ne. Za chvíli je příliv,“ uklidnil ji Winchester. „Ten stopy zahladí.“

„Tak rychle,“ zavelel Billy. Vystoupil z vysoké trávy. Pouhých pár metrů od nich se ozval vyplašený výkřik.

„Otaku! Teiryuu! Sate!“ Vůdce malé skupinky rybářů v otrhané uniformě vystoupil ze stínu s napřaženým mečem. Za ním šli ostatní, včetně mladíka s kopím. Rozestoupili se nalevo za svým vůdcem a odřízli jim ústupovou cestu k duně. Finn, Billy a Winchester byli v pasti; buď se mohli vrhnout na napřažený meč, nebo ustoupit do husté mangrovové bažiny.

„Co teď?“ vyhrkla Finn.

Vůdce skupiny udělal krok kupředu a hypnoticky mával mečem sem tam. Mladík skočil doprava, takže ho měli z boku, a napřáhl kopí. Winchester se posunul napravo, pokusil se proniknout k duně.

„Yamate kudusai!“ zaječel Japonec v čepici. „Wakamare-wasu?“ Vlastně to nebyla otázka. Finn slovům nerozuměla, ale jeho záměr pochopila. „Da-me!“ vykřikl mladík s kopím. On i muž s mečem se k nim přibližovali. Finn udělala krok zpět k bažině.

„Jsme v pěkným maléru,“ hlesl Billy. „Ten nemá zájem vyjednávat.“

Najednou muž s mečem vyběhl proti Winchesterovi, ostří meče zdvižené, a zpoza zaťatých zubů vyrazil zuřivý pokřik. Winchester zvedl hůl, aby odrazil divoký útok, ale ve zlomku vteřiny si uvědomil, že rána mířená na hlavu byl trik. Místo aby muž sekl shora, otočil se na patě jako tanečník a švihl mečem obloukem, s úmyslem profesora přeseknout v půli.

Winchester se pokusil před ranou uhnout, ale bylo to beznadějné. V tutéž chvíli mladík zvedl kopí, zapažil a namířil kovovou špičku na břicho Finn.

Najednou se rychle po sobě ozvaly tři třaskavé rány. Muž s napřaženým mečem se zastavil a čepice mu odletěla z hlavy spolu s tříští krve a tkáně, jak celý vršek hlavy od kořene nosu nahoru zmizel v krvavé změti.

Na prsou mladíkovy otrhané uniformy se v tu chvíli jako zázrakem objevily dvě růžové skvrny a chlapec se skácel k zemi. Muž s mečem chvíli zůstal stát mrtvý a pak se svalil dozadu na svah, přitom stále svíral v ruce meč, připravený zasadit smrtící úder. Ozvěny výstřelů se odrážely po celé Punčové míse.

„Co se to sakra děje?“ vykřikl Billy, který zděšeně zíral na mrtvá těla. Obrátil se na stejně vyděšeného Winchestera. „Neříkal jste, že těm lidem už dávno došly náboje?“

„Taky že došly,“ ohradil se Winchester.

„Ale mně ne,“ ozvalo se anglicky se silným cizím přízvukem. Z džungle se vynořil podsaditý muž v maskovací uniformě s mačetou na opasku a velkou automatickou pistolí v pravé ruce.

„Jmenuju se Fu Šeng,“ řekl muž. „Jestli chcete osvobodit své přátele, rychle pojďte se mnou.“

23

Fu Šeng jim pověděl svůj příběh. Měli velmi podobné osudy. Také ztroskotal na moři. Tajfun ho zastihl, když s Pedang Emas mířil na místo, které jim nakonec prozradil tlustý pirát Luo Čang; snažil se proplout bouří, ale jeho loď spláchla bouřková vlna, trychtýřovitým průplavem ji donesla na tajný ostrov, aby ji nakonec roztříštila na kusy na vzdáleném břehu laguny. Podle jeho slov byli on a jeho pán, Číňan jménem Chán, jediní, kdo na starém rybářském člunu bouři a její dozvuky přežili.

Jakmile se ti dva napůl utopení trosečníci vzpamatovali, rozdělili se a vydali se hledat zdroj pitné vody. Fu Šeng však dorazil na místo jejich srazu právě ve chvíli, kdy jeho přítele a spolutrosečníka vlekli pryč nějací lidé, které zpočátku považoval za divochy. Fu Šeng je zpovzdálí sledoval a bezmocně přihlížel, jak jeho přítele odvedli do osady u řeky vytékající z hor a ústící do moře dole v mangrovové bažině, kterou Finn viděla, když se probrala na pláži. Fu Šeng odhadl, že v osadě žijí nejméně dvě stovky domorodců.

„Má na mysli ty Japonce, nebo ty takzvané místní obyvatele?“ zeptal se Billy Winchestera.

„Místní,“ odpověděl profesor.

„Jak chcete přepadnout dvě stě lidí?“ zeptala se Finn.

„A o Japoncích ani nemluvě,“ dodal Billy. „Ty rány musely zburcovat celý ostrov!“

„Ale zachránily nám život,“ podotkla Finn. „Moc se mi sice nelíbí, ale má zbraň a zdá se, že se vyzná.“

„Stejně potřebujeme nějaký plán,“ řekl Billy.

„Doufám, že ten Fu Šeng cestou na něco přijde,“ mumlal Winchester a supěl za podsaditým mužem v maskáčích, který se rychle prodíral hustými křovisky. Stoupali džunglí směrem k západu, Punčovou mísu nechávali za zády a obloukem obcházeli močál.

Pochodovali více než hodinu, každých pár minut se zastavovali a poslouchali, zda za kulisou ptačích a opičích skřeků neuslyší něco neobvyklého. Nic se neozývalo; jestli Japonci vyslali hlídky, aby pátraly po zmizelé rybářské výpravě, dělali to tiše.

Nakonec došli k široké dravé říčce, která se valila z vysokého okraje Punčové mísy a divoce vířila kolem obrovských balvanů. Její břehy byly strmé a vypadaly kluzce, voda, která se rozstřikovala o kameny, z nich udělala vymleté, bahnité srázy.

„Támhle,“ zabručel Fu Šeng a ukázal před sebe. Finn se tím směrem podívala. K vyčnívajícímu kořenu stromu bylo uvázané silné lano, které viselo dolů z prudkého břehu. Bylo pevně spletené z několika prutů ratanu a po pár desítkách centimetrů zauzlované. Finn ve vodní tříšti rozeznala ještě druhé lano, napjaté přes říčku. Byl to primitivní můstek s jedním ratanovým lanem na držení a druhým, dvakrát tak silným, po kterém se přecházelo. Sem tam byly mezi horní a dolní lana vpletené těžké bambusové tyče, které držely lana vypnutá a oddělená od sebe.

„Geniální,“ vydechl ohromený Winchester.

„Provazový žebřík,“ smál se Billy, „udělali si tu provazový žebřík. Piráti je používají na svých lodích,“ vysvětloval Billy. „Šplhají po nich nahoru, když stahují plachty.“

„Něco takového určitě měli na té Čeng Cheově džunce s pokladem,“ řekl Winchester. „Pozůstatek minulosti.“

„Přejděte to,“ zavelel Fu Šeng. „Po jednom.“

Finn šla první, sešplhala po zauzleném laně na houpající se můstek. Nejdřív kolísala a klouzala, ale pak zkusila jít bokem a oběma rukama pevně třímala horní lano. Fu Šeng se díval, jak přechází, v ruce přitom svíral těžkou automatickou pistoli a tmavýma očima pátravě přejížděl po okolních stěnách hlučné džungle, jestli nezahlédne něco nepatřičného. Finn přešplhala na druhou stranu, obrátila se a zamávala. Po ní šel Billy a rychle za ním Winchester. Když byl Winchester v půli řeky, náhle se zvedl vítr a jeho ohavný kožený klobouk se zatočil a sletěl do proudu.

„Krucinál!“ vykřikl profesor. „Můj nejlepší klobouk!“

„Žádná škoda,“ zazubil se Billy, který stál vedle Finn na opačném břehu. Po závanu větru se rychle přihnal temný mrak s nečekanou sprchou. Během pár sekund se přeháňka změnila na průtrž mračen a z nebe se valily proudy vody, které zahalily protější břeh jako těžký závoj. Winchestera zastihly uprostřed můstku a Finn i Billyho okamžitě promáčely na kost.

Ti dva se zaběhli skrýt pod obrovskou korunu rozložitého stromu a dívali se, jak Winchester zápolí na divoce se zmítajícím můstku. Nakonec přece jen přešel, bičovaný lijákem se vyškrábal po rozbahněném břehu a přiběhl se schovat k Finn a Billymu pod strom.

„Krucinál!“ ulevil si profesor. „To je děs!“ Obrátil se a sledoval, jak si Fu Šeng zastrčil pistoli za opasek, sešplhal po zauzlovaném laně a vstoupil na můstek. Ještě pořád lilo jak z konve a déšť bubnoval do širokých listů stromů s takovou silou, že na sebe museli křičet, aby ho přehlušili. Alespoň na chvíli ustala ta vřeštivá symfonie ptáků a opic.

Pirát už byl za polovinou lanového můstku, sotva viditelný přes dešťovou clonu. Najednou se ozvalo zasvištění, jako zabzučení nějakého hmyzu, a za okamžik se Fu Šeng na provaze zapotácel a vykřikl. Jako zázrakem mu najednou z ramene trčel třiceticentimetrový kus bambusu. Konec střely zdobilo pestré peří, které v proudech deště vypadalo jako barevná šmouha. Na pirátova prsa vyprýštila krev, tmavá skvrna na zelené maskovací látce.

Finn se prudce otočila, aby viděla, kdo šipku vystřelil. Ale nikde nikdo. Útočník byl neviditelný. Finn vyskočila, chtěla se rozběhnout k můstku, ale Billy ji chytil za ruku a zatáhl zpátky.

„Zešílela jsi?“ zakřičel. „Chceš se nechat zabít?“

Ozvalo se další zabzučení a pár desítek centimetrů od místa, kde Finn a Billy stáli, proletěla listím druhá šipka. Billy stáhl Finn k zemi. Winchester zalehl vzápětí po nich. Zírali na Fu Šenga, který se houpal na laně. Zasvištěla další střela, která ho minula jen o vlásek.

Fu Šeng natáhl ruku, chytil konec šipky, která mu vězela v rameni, a škubl za ni. Očividně ve strašných bolestech a se zaťatými zuby se dovlekl posledních pár metrů po lanovém můstku a zamířil k nízkému břehu. Finn vstala a rozběhla se k němu. Jednou rukou ho chytila kolem pasu, právě když nebezpečně blízko jejího boku proletěla křovím další střela.

„Pomozte mi!“ vykřikla Finn.

Billy a Winchester se vrhli k nim a vytáhli Finn s pirátem do relativního bezpečí hustého podrostu u paty vysokého stromu. Finn opřela Fu Šenga o kmen a prohlédla si šipku v jeho rameni. Matně si vybavila ročník anatomie pro výtvarníky a viděla, že šipka minula hrudník, zabodla se do deltového svalu a projela jím skrz.

Zranění nebylo tak vážné, jak vypadalo. Bylo bolestivé, ale nepropíchlo plíce ani nezasáhlo velké tepny.

Listím po pravici Finn rychle za sebou proletěly další dvě šipky. Jedna narazila do kmene stromu a sklouzla na zem.

Finn pomohla Fu Šengovi do předklonu, aby se podívala na průstřel. Pak natáhla ruku k hrotu šipky, kterou chtěla protáhnout ranou, ale zastavilo ji Winchesterovo vyštěknutí.

„Ne!“

„Proč ne?“

„Jejich šipky jsou otrávené. Viděl jsem, jak jimi zabíjejí divočáky.“

„Víte to jistě?“

„Chcete riskovat život?“

„Nemůžu ji tam nechat!“

Fu Šeng omdlíval, oči se mu obracely v sloup a rty se mu chvěly.

Finn se sehnula, sebrala pár listů a obalila jimi hrot. Pevně šipku uchopila a jedním svižným pohybem ji vytrhla z rány. Šipka vyjela ven s příšerným mlaskavým zvukem a Fu Šeng vykřikl bolestí. S námahou otevřel oči a pokusil se o úsměv.

„Díky, slečno,“ zašeptal. Jednou mohutnou rukou sjel k opasku khaki kalhot, vytáhl automatickou pistoli a vtiskl ji Finn do ruky. Té připadalo, že musí vážit nejméně deset kilo.

„Máte tušení, jak se s tím zachází?“ zeptal se Winchester. Šlo o kopii modelu beretty 91 z padesátých let. Finn si vzpomněla na svého přítele Michaela Valentina, který ji učil střílet ze svého obrovského koltu 45. Odjistila ji a nastavila na SEMI.

„Ano, vím, jak se s tím zachází,“ řekla.

„V náprsní kapse,“ sykl Fu Šeng, „tam mám další tři zásobníky. Každý na deset ran.“

Tři rány už vystřelil na skupinu rybářů. To znamenalo, že v pistoli bylo ještě sedm nábojů a třicet dalších v rezervních zásobnících. Třicet sedm ran na dvě stě domorodců. Finn si vybavila mrtvé dítě, které před rokem viděla ve slumu v Káhiře, a tělo toho muže dnes na pláži. Umět zacházet s pistolí není totéž jako jí někoho připravit o život. Finn zbraň znovu zajistila a zastrčila si ji vzadu za džíny. Žádné další šipky nepřiletěly.

„Že bychom narazili na hlídku?“ řekl Billy, který se ještě stále krčil a očima pátral po okolních keřích. Déšť začal řídnout skoro stejně náhle, jako se přihnal. Fu Šeng vedle Finn sykl bolestí a posadil se, vytřeštil oči a volnou rukou se chytil za prsa. Pak zmlkl. Finn mu přitiskla prst na krční tepnu, která mu vystupovala na mohutném krku. Nenahmatala pulz. Pirát byl mrtvý. Finn se podívala na hodinky. Ať použili na otrávení hrotu jakýkoli jed, zabil ho do tří minut od okamžiku, co vnikl do těla. Pěkné svinstvo.

„Nebyla to žádná hlídka. Čekali na nás u mostu. Určitě slyšeli výstřely. Věděli, že tudy musíme projít,“ řekl profesor.

Finn se dívala na Fu Šengovo tělo a po chvíli se obrátila na Winchestera. „Víte, o jaké vesnici to mluvil?“

„Ano. Je to ta největší. Sledoval jsem ji zpovzdálí. Ze tří stran má bambusové stěny a z té poslední řeku. Viděl jsem dvě brány.“

„Jak vysoké jsou ty bambusové stěny?“

„Nejsou vysoké. Asi půldruhého metru, ale pokoušet se je přelézat nemá smysl. Nahoře jsou ostré jako tahle šipka.“ Ukázal na zakrvácený úlomek zlomeného šípu, který Finn vytáhla pirátovi z ramene. „Možná jsou dokonce otrávené.“

Finn opatrně zvedla zlomený šíp a čichla si k hrotu. Nic necítila. V tenké puklině v bambusu však viděla světlou stopu po nějaké lepkavé látce. „Odkud ten jed berou?“

Winchester natáhl ruku a poklepal na sukovitý kmen stromu. „Tady. Prořízněte kůru a dostanete podobný řídký druh latexu, kterému se říká ‚upas‘. Myslím, že Antiarias toxicaria. Je to srdeční glykosid. Jmenuje se Antiarin, pokud si vzpomínám ze svého studia botaniky na univerzitě. V téhle oblasti je poměrně běžný.“ Ušklíbl se. „Je to jako dostat obrovskou dávku náprstníku. Ten je příbuzný s rulíkem zlomocným. Srdce mu explodovalo v hrudi.“

„Ten je řídký,“ namítla Finn, „a jeho sběr je navíc dost náročný. A v dešti by se smyl. Pochybuji, že to používají na palisádách.“

„Můžete si o tom pochybovat, jak chcete,“ řekl Winchester, „ale ujišťuju vás, že já nic přelézat nebudu.“

„A co z té strany od řeky?“ navrhl Billy. Zadíval se na protější břeh říčky, odkud přišli.

„Ve vodě žije spousta nepříjemné havěti. Musel byste v ní uplavat nejméně tři sta metrů – což já rozhodně nezvládnu – a pak byste se ocitl přímo uprostřed vesnice. Z toho, co jsem vypozoroval, se kolem řeky točí celý jejich život.“

Finn se zeptala: „Vy neuplavete tři sta metrů?“

„Neuplavu ani metr,“ řekl Winchester, „nenaučil jsem se plavat.“

Billy zůstal na Winchestera nevěřícně zírat. „A to jste mořský biolog?“

„Pokud vím, nebylo to podmínkou pro získání doktorátu,“ odpověděl profesor škrobeně.

„A jak jste přežil ztroskotání své lodi?“ zeptal se Billy.

„Pořád jsem měl po ruce záchrannou vestu. Celá posádka si mě kvůli tomu dobírala. Ale nakonec jsem byl jediný, kdo se zachránil.“

„No, nemůžeme tu věčně stát a dohadovat se,“ řekla Finn. „Musíme se nějak rozhodnout.“

„Měli bychom se vrátit do jeskyně,“ řekl Winchester. „Nemáme proti nim žádnou šanci a kvůli našemu mrtvému příteli jsme přišli i o moment překvapení.“

„O to právě jde,“ namítla Finn. „Všichni už o nás vědí, Japonci i ti místní lidé. Půjdou nás hledat a nakonec nás najdou, jedni nebo druzí.“

„Vždyť ani nevíme, jestli je ten váš ztracený Holanďan ještě naživu,“ odpověděl profesor. „Možná už je mrtvý a ten Chán jakbysmet.“

„Třeba se nás zachránilo víc,“ řekl Billy. „Musíme se o to alespoň pokusit.“

„A potom vymyslet, jak se z tohohle ostrova dostat pryč,“ dodala Finn.

„Už jsem vám říkal,“ rozčilil se Winchester, „že to je nemožné. Nedokážete to.“

„Ale dokážeme.“ Finn vstala. Déšť ustal a znovu pražilo slunce. Začala se zvedat teplá mlha. „Nějaký způsob existuje. Musí existovat.“

24

Někdy uprostřed odpoledne se vyškrábali na hřeben, který tvořil vrchol Punčové mísy, a hodinu nato narazili na řeku. Šplhali podél jejího toku dolů po stráních porostlých džunglí a hluboko pod sebou chvílemi zahlédli mezi stromy nekonečný modrý oceán. Za jiných okolností mohlo jít o romantickou túru, o splněný sen pro milovníky přírody, která se tu hemžila exotickými rostlinami, ptáky a zvěří. Takto se však s každým krokem blížili střetu, o který nikdo z nich nestál.

„Možná se namáháme úplně zbytečně,“ brblal Winchester, cestou po příkré pěšině v džungli podél břehu řeky. „Ten váš holandský strýček, nebo kdo to je, už je nejspíš dávno mrtvý a nevíme, jestli místní vůbec zajali někoho jiného.“

„A co ten přítel Fu Šenga?“ zeptala se Finn. „Máme ho tam jen tak nechat?“

„Já razím heslo, že přežijí jen nejsilnější,“ řekl Winchester. „Pro mě vůbec nic neznamená.“

„Zachránil vám život,“ okřikl ho Billy.

„A za to se teď mám obětovat?“ ohradil se Winchester. „Tohle není žádný remake Beau Geste, příteli. Tohle je skutečný svět, ve kterém žijeme. Podařilo se mi tu přežít tři roky, protože jsem si hleděl svého a nepokoušel se o beznadějná gesta.“ Zavrtěl hlavou a zapíchl dlouhou bambusovou hůl do hlíny. „Měli bychom se vrátit do jeskyně a postarat se, abychom měli plná břicha jídla, a ne otrávených šípů.“

„Podívejte,“ rozčilila se Finn. „Přinejmenším musíme zjistit, co nás čeká. A já bych to ráda zvládla, než bude tma jako v ranci. Myslím, že nikdo z nás nechce být po setmění venku,“ řekla a pokračovala v chůzi po strmé pěšině, ještě kluzké a rozbahněné po přívalu deště. Podle jejích propočtů a hrubého odhadu se obloukem vrátili na půl cesty k jeskyni.

Pokud by vyrazili přímo přes les, došli by k můstku přes řeku asi za hodinu či dvě ostré chůze. To znamenalo, že jim zbývala hodina denního světla na to, aby domorodou osadu obhlédli a vymysleli nějaký plán. Finn se snažila nedívat na Winchestera a na Billyho. Zatím je oba přesvědčovala, ale sama moc nevěřila v možný úspěch. Sotva popadala dech, byla vyčerpaná a vystrašená.

Hlavou jí vířily různé myšlenky a najednou si úplně živě vybavila cibulové kroužky v Pick More Daisies v Crouch Endu. Kdyby se jí do života nepřipletli lord Billy a Willem Van Boegart, mohla zrovna teď sedět ve svém bytečku, pochutnávat si na hamburgeru s extra porcí cibulových kroužků a sledovat na své nenahlášené a nelegální televizi opakování X Faktoru.

A kdyby k tomu měla skleničku laciného červeného vína z Emirova obchodu naproti, byla by naprosto spokojená. Místo toho se teď plahočila parnou džunglí na opuštěném ostrově uprostřed jižního Pacifiku a přemýšlela, jestli to nepříjemné svědění vzadu na pravém stehně způsobuje obrovská nacucaná pijavice nebo jenom komár, který se ji snaží vysát. V duchu si přísahala, že jestli tuhle hrůzu přežije, skoncuje s dobrodružstvími. Jediné, co ji zatím mohlo těšit, bylo, že nešlápla na nějakého jedovatého hada.

„To třeba ještě přijde,“ mumlala si pro sebe.

„Prosím?“ zeptal se Billy, který šel těsně za ní.

„Ale nic.“ Plácla se vzadu přes stehno a šla dál, v nose přízračnou vůni cibulových kroužků.

K okraji vesnice dorazili se setměním. Už více než kilometr proti proudu řeky nacházeli první známky, že se blíží: past na ryby nastraženou v divokém proudu. Past byla z hustě spletených bambusových výhonků. Mezery byly dost malé, aby se chytila větší ryba, ale malé rybky jimi vyplavaly ven; chytrá, přirozená metoda ochrany životního prostředí. Na kamenech kolem řeky zůstaly stopy po kuchání a čištění a ještě dál po proudu narazili na malou chatrč na bambusových kůlech s mastnými policemi načichlými kouřem po pálení dřeva.

V tomto místě se odklonili od říčního břehu a zamířili do vnitrozemí, pomalu postupovali řídnoucí džunglí a opatrně se rozhlíželi a naslouchali. Nacházeli další a další důkazy přítomnosti lidí: malé záhonky, vykácené stromy, další udírnu, síť vyšlapaných pěšin. U jedné cesty dokonce našli odhozenou slupku z ovoce. Pak uviděli kouř a vzápětí ho i ucítili. Ohně na vaření. Nakonec se džungle úplně rozestoupila a oni před sebou spatřili široký vykácený pás temné země a stěnu z těsně u sebe zapíchaných bambusů, jejichž široké kmeny byly nahoře zašpičatělé a dole svázané k sobě ratanovými provazy. Za palisádou rozeznávali shluky špičatých střech pokrytých silnými vrstvami jakýchsi snopů svázaných ze štípaného rákosu. Přikrčili se na okraji džungle a pozorovali osadu přes mýtinu. Nezaznamenali žádné stopy po panice nebo spěchu. Z dálky k nim doléhaly zvuky, duté bušení palice, smích, radostný dětský výskot a jekot matky komandující dítě. Nebylo pochyb, že jde o jazyk příbuzný s čínštinou, tvrdý, až hrdelní dialekt, naprosto nepodobný zpěvné malajštině či filipínskému tagalogu.

„Co teď?“ zeptal se Billy, který upřeně hleděl přes mýtinu.

Napravo od ohrady, opevnění podobného palisádě, nebylo nic než džungle. Nalevo se země viditelně svažovala k řece. Za stěnou viděli primitivní dok a několik dlouhých vydlabaných kánoí, očividně vyrobených z jediného kmene. Jedno plavidlo tvořily dva obrovské kmeny spojené složitou sítí bambusových tyčí do jakéhosi katamaránu. Uprostřed z něj čněl vysoký stěžeň s tmavě hnědou plachtou, pevně uvázanou do vějířovitého tvaru. Plachta byla vyrobená z nějakého rozklepaného rostlinného vlákna a zesílená tuctem tenkých bambusových pásků. Pod stěžněm a mezi dvěma vydlabanými kmeny byla velká plošina z dalších svázaných bambusových tyčí. Celé plavidlo, které poháněla buď plachta, nebo dobré dva tucty veslařů, mohlo snadno pojmout třicet až čtyřicet pasažérů nebo válečníků.

„Tohle je ta válečná kánoe, o které jste mluvil?“ zašeptala Finn.

Winchester přikývl. „Až na to, že měla na zádi nějaký vysoký trůn. Ten tam teď není.“

„Tak si říkám, že s takovouhle velkou potvorou by se přece mohli dostat přes útesy,“ řekl Billy.

„Zrovna nad tím přemýšlím,“ přitakala Finn. „Ale možná že odtud nechtěli odjet. Možná se jim tu líbí a rozhodli se, že tu zůstanou. Kdo ví.“

„Jak tak koukám, ti nevypadají, že by si z nás něco dělali,“ podotkl profesor. „Nevidím tu žádné stráže a zatím jsme nepotkali živou duši, kromě toho střelce u mostu.“

„A proč by si z nás měli něco dělat?“ řekl Billy. „Jsme tu jako nedobrovolní diváci, nemyslíte? A oni to dobře vědí.“

Winchester se nervózně rozhlédl. Zamračeně se otočil přes rameno a pak se zadíval na ztemnělé nebe. „Je pozdě,“ řekl. „Měli bychom se vrátit. Vesnici už jsme viděli.“

„Chci se podívat dovnitř,“ řekla Finn.

„Vy jste blázen!“ okřikl ji Winchester. „To snad nemyslíte vážně!“

„Přišli jsme sem hledat Pietera Boegarta z pěkné dálky. Přece to teď nevzdám těsně před cílem.“

„Nejspíš už je stejně mrtvý.“

„Aspoň se přesvědčíme. A můžou tam být další.“

„To přece nevíme!“

„Tak to musíme zjistit!“

„Jak se tam dostaneme?“ zeptal se Billy a prohlížel si palisádu.

„Říkal jste, že vesnice má dva vchody?“ řekla Finn a obrátila se na Winchestera.

„Od řeky a na opačném konci osady,“ odpověděl profesor nasupeně. „Ale tam se stejně nikdy nedostanete.“

„Proč ne?“

„Protože tam stojí stráže a taky tam jsou brány, které se zavírají, krucinál!“ Pokrčil rameny. „Nemůžeme se tam jen tak procházet a rozhlížet.“

„Ohradu nepřelezeme,“ uvažoval Billy. „I odtud je vidět, že má pěkně ostré špice, a ty můžou být otrávené jako ty šipky, ačkoli to není moc pravděpodobné.“

„No?“ zeptala se Finn. „A co nám tedy zbývá?“

„Tím plotem by se dalo snadno projít,“ řekl Billy a potěžkal mačetu, kterou vzal Fu Šengovi z opasku.

„Slyšeli by vás,“ namítl Winchester, „to nejde.“

„Ale kdybychom odlákali jejich pozornost, tak by nás neslyšeli,“ navrhla Finn.

„A jak?“

„Můžeme dělat rámus. Třeba střílet do vzduchu.“

„A co oheň?“ zazubil se Billy.

„Mám lupu,“ nabídl se Winchester. „Ale slunce už skoro nesvítí, takže to asi nepůjde. Bohužel.“

„A já jsem si nevzala svůj příruční plamenomet,“ usmála se Finn.

„Ale já ano,“ řekl Billy. Rozepnul kapsu vybledlé košile a vyndal z ní obyčejný světle modrý zapalovač Bic.

„Kde jsi to, prosím tě, vzal?“ vyhrkla Finn.

„To je asi poslední věc, kterou si vybavuji před ztroskotáním. Plamínek na sporáku v kuchyni zhasl a Toshi mě požádal, abych ho zapálil. A když jsem to udělal, nejspíš jsem si zapalovač strčil do kapsy a zapnul jsem ji. A pak už šlo všechno ráz na ráz.“

„A funguje?“

Billy cvakl zapalovačem. Vyskočila jiskra a plamínek. Finn si od něj zapalovač vzala a zkusila to sama. V houstnoucí tmě se znovu rozhořel jasný plamen. Třicet devět centů v Kwiki-Martu, hned vedle sušeného hovězího. Taková mrňavá věcička a jak může být důležitá. Rozdíl mezi civilizací a dobou kamennou. Vařeným a syrovým. Pustila antropologii z hlavy a vrátila zapalovač Billymu.

„Uděláme to takhle,“ řekla.

25

Přítmím proletěla pochodeň s ohonem jisker a s přemetem přelétla ostré zuby palisády. Pak ohradu přeletěl druhý svazek suchých větví a vzápětí za ním další dva. Za posledními dvěma pochodněmi se táhl oblak hustého, páchnoucího černého kouře.

Poslední dvě otepi byly namočené v řídkém latexu z kmene upasového stromu, rostoucího hned za mýtinou za vesnicí, který nařízli mačetou. Pokud by gumovitá hmota byla tak jedovatá, jak tvrdil Winchester, kouř z ní mohl způsobit ještě větší poprask než plameny.

O sto metrů dál, v temném stínu blízko řeky, čekali Finn a Billy, až v osadě nastane poplach. Pár minut poté, co viděli vzduchem kroužit plameny pochodní, uslyšeli první zděšené výkřiky.

„Podívej!“ ukázala Finn se zatajeným dechem. I z dálky viděli šlehající plameny. Jedna pochodeň přistála na doškové střeše, propálila vrchní vlhkou vrstvu a zapálila suchá stébla vespod. Za pár vteřin vzplála celá chatrč. „To by je mohlo na chvíli zaměstnat.“

„Jdeme!“ zavelel Billy. Přeběhli mýtinu jako duchové, maskovaní přítmím a stíny šeřícího se lesa.

Doběhli k palisádě a tam zastavili a naslouchali sílícímu povyku a praskotu plamenů. Nalevo Finn koutkem oka zahlédla černou hladinu řeky a obrysy kánoí vytažených na břeh, dlouhá vyřezávaná vesla pečlivě složená přes sedačky veslařů. Lodě nikdo nehlídal.

„Teď,“ šeptl Billy, napřáhl těžkou zahnutou čepel hrozivě vyhlížející mačety, zaťal ji do bambusu a jal se do ohrady vysekávat díru. Netrvalo mu to dlouho.

Jakmile byl otvor nahrubo vysekaný, Billy se sehnul a nakoukl do vesnice. Pak se otočil na Finn. „Stojí tam velká čtvercová chatrč na bambusových kůlech asi půl metru nad zemí. A nalevo i napravo jsou další domy, o něco menší.“

Finn zavřela oči, snažila se rozpomenout na uspořádání domorodých vesnic, jejichž troskami se jako malá procházela s otcem a matkou v Yucatánu, a uvažovala, zda mají s touto osadou něco společného. Tyto osady jsou většinou postavené kolem centrálního prostranství nebo obřadního oltáře, domy – obytné nebo jiné – jsou uspořádané těsně u sebe do soustředných kružnic. Kde by v takové osadě mohli mít vězně?

„Obytné domy budou mít boží okna,“ řekla po chvíli, když si vzpomněla na staré příběhy, které jí vyprávěla matka. „Dívej se po domech s dobře zavřenými dveřmi a okny.“

„Boží okna?“ zeptal se Billy.

Ta byla v různých podobách běžná u většiny kultur – domorodí Ainové v Japonsku měli v každém primitivním obydlí malá okénka, kterými se mohli duchové dostat dovnitř a, což bylo neméně důležité, zase ven. Staří Evropané jim říkali siločáry.

Mají je Nazcové v Peru. Římané podle nich stavěli silnice a stovky tisíc poutníků putují po „poutní cestě“ nazývané Svatojakubská přes španělské hory. Znají je i Číňané – pseudověda feng shui je založená na předpokladu, že duchové musejí mít volný průchod každou stavbou. Zavřené dveře a zatarasená okna znamenají, že uvnitř je něco uvězněné.

„Podívej se, kde je nějaký dům se zavřenými dveřmi a okenicemi,“ řekla znovu.

„Myslíš?“

„Nic jiného mě nenapadá, leda by byli uvázaní u kůlu na návsi.“

„Ty nezapřeš optimistku,“ zamručel Billy.

„Půjdu první. Budeme se držet pohromadě. Kdybychom se museli rozdělit, víš, co máš dělat.“

„Nehádat se se ženou, která má za pasem strčenou obrovskou pistoli,“ řekl Billy odevzdaně.

Finn se na něj zašklebila, vytáhla pistoli zpoza opasku a protáhla se škvírou v palisádě.

Vesnice za bambusovou ohradou byla nečekaně čistá a úhledná. Stálo tam asi dvacet chatrčí, všechny na metrových bambusových kůlech, a několik větších domů, které vypadaly, že slouží nějakému veřejnému účelu. Všechny měly stěny spletené z ratanu a silné doškové střechy, špičaté a vysoké. Jak Finn očekávala, všechny měly na jedné straně malé otevřené okénko a vstup bez dveří.

Díky Winchesterově snaze teď byly tři domy, stojící nejdále od Finn s Billym, v jednom ohni, stejně jako celý velký kus palisády za nimi. Kolem hořících chatrčí se míhaly postavy, které se snažily uhasit plameny bambusovými rohožemi. Ale příliš se jim to nedařilo.

„Támhle!“ ukázal Billy. Několik metrů od nich u bambusové stěny stála na kůlech velká chatrč, jejíž postranní okno bylo zakryté okenicí a vchod pevně zavřený. K plošině podobné verandě, která se táhla podél tří stran chatrče, vedly chatrné schůdky. Nad nimi stála podsaditá postava oblečená v bohatě zdobené tkané tunice, v ruce ohromnou válečnou sekeru s nablýskaným ostřím, které se v sílícím jasu ze šlehajících plamenů nepříjemně lesklo.

Čepel byla nasazená na masivní bambusový kůl, který muži sahal až k hlavě. S dlouhými černými vlasy a řídkým černým plnovousem, který mu zakrýval celou dolní polovinu obličeje, vypadal jako zápasník. Tvář jak z dávných časů s rysy prastarých čínských válečníků. Zatímco ho z povzdálí pozorovali, ze tmy se ozval hlas. Strážný udělal krok dopředu, zavolal zpátky a pak seběhl po schodech a rychle zamířil k požáru na opačném konci osady.

„Máme štěstí,“ zašeptala Finn. Počkali, až kolem nich muž proběhne, a zamířili k chatrči. Vystoupali po schodech a vrazili dovnitř.

Místnost měřila tři metry na tři a podlahu měla pokrytou tenkými tkanými rohožemi. Na stolku se mihotal plamínek lampy. Na lavicích u protější stěny leželi čtyři muži, nohy měli svázané a paže spoutané za zády a u loktů zaklíněné bambusovou tyčí.

„Já mám snad vlčí mlhu! Pogue Mahon a Bůh mě chraň před braw Tumshie heid! To je naše slečna Ryanová!“ Run-Run McSeveney vrtěl hlavou a zářivě se na ni z lavice usmíval. „Málem mě trefil šlak, takhle sem vpadnout!“

„Co se to tam děje?“ ozval se Briney Hanson.

„Záchrana. Odřízni je,“ řekla Finn Billymu. Třetím mužem přivázaným k lavici byl Eli Santoro, první důstojník z Královny Batávie. Smál se od ucha k uchu, když mu Billy přeřízl ratanový provaz, který ho dřel do zápěstí. Čtvrtý muž, oblečený do otrhaných maskáčů s účesem domorodých Dajáků, mlčel.

„To jste všichni?“ zeptala se Finn.

„Bohužel jo,“ odpověděl Hanson, když se namáhavě postavil a třel si uvolněná bolavá zápěstí.

„Nemáme moc času,“ řekla Finn. Potěžkala v ruce automatickou pistoli. „Venku na nás čeká přítel a v ohradě je prosekaná díra. Běžte k řece. Zkusíme ukrást jednu kánoi.“

„Budou nás sledovat,“ varoval je Hanson.

„Jestli náš přítel splnil úkol, tak ne,“ odpověděla Finn. „Měl všechny lodě až na jednu nastrkat do řeky.“

„Slečno Ryanová,“ začal Hanson, „měla byste vědět, že…“

„Nechte si to na později,“ přerušila ho Finn. „Jdeme!“

Billy přesekl mačetou poslední provaz. S Eliho pomocí odstrčil lavici a začal vysekávat otvor do tkané rohože, která zakrývala zadní stěnu. Chatrč jim měla cestou k řece poskytnout alespoň malý úkryt. Najednou se ozvaly kroky a Finn se otočila, pistoli třímala v ruce.

Ve dveřích stála vysoká postava ve vyztužené kožené zbroji, přes rameno dlouhý luk obalený kůží a v pravé ruce obrovský plochý meč. Podobně jako strážný ode dveří i tenhle muž připomínal zjevení z dávné minulosti. Uprostřed prsou měl obrovského zkrouceného draka na medailonu velkém jak talíř.

Velký medailon se třpytil ve slabém světle stojací lampičky. Muž zvedl meč a udělal krok vpřed. Očima se střetl s Finn. Vyděsil ji. Tu tvář, ty vlasy a tu vikingskou bradku si nemohla splést.

„Pieter Boegart!“ zašeptala.

„Já vás znám,“ řekl válečník a zůstal stát. Díval se na Finn, ve tváři podivný výraz.

„Ne, znal jste mou matku,“ řekla Finn. „Maggie Ryanovou. Ženu Lymana Ryana.“

„Maggie,“ řekl muž. „Ty jsi Maggiina holčička. Jednou jsme se setkali, ale to už je strašně dávno. Tehdy jsi zrovna začala chodit. Maggie na tebe byla pyšná!“ V mužově hlase zazněla bolestná vzpomínka. „Nevěřil jsem, že sem přijdeš.“

„Oni vás neuvěznili?“ zeptal se Billy.

Rusovlasý muž se zatvářil nechápavě. „Uvěznit? Proč by mě věznili?“

„To letadlo – Winchester ho viděl. Zajali vás.“

„Zachránili mě. Když jsem přistál na jezeře, letadlo se potopilo.“ Muž se zamračil. „Kdo je Winchester?“

„Na tom nesejde,“ spěšně odpověděla Finn. „Musíme odtud co nejrychleji zmizet.“

Zrzavý muž se otočil přes rameno. „Jdou sem. Utečte. Nepochopili by, proč vás nechávám jít. Pospěšte si, než bude pozdě.“

„Pojďte s námi,“ řekla Finn naléhavě.

„Vrátil jsem se, abych tu zůstal. Tohle je teď můj ostrov, můj domov. A moji lidé.“

„To je šílené!“ řekl Billy.

„No tak jsem šílenec,“ odpověděl Boegart. „Když je neochráním, svět je tu dostihne a zničí. Proto jsem se vrátil.“

„Proč jste tedy chtěl, abychom vás hledali?“

„Říkal jsem si, že jestli mě budete schopni najít, možná taky dokážete pochopit, o co se tu snažím. Zachránit alespoň jednu malou část minulosti, uchránit ji před vaší takzvanou civilizací.“ Obrátil se a znovu se podíval přes rameno a pak se otočil na Finn. „Už musíte jít!“ zavelel. „Odejděte z ostrova!“

„A jak to asi máme udělat?“ zeptal se Billy.

„Stejně jako já,“ odpověděl Pieter Boegart. „Stejně jako Willem Van Boegart před čtyřmi sty lety. Fugio ab insula opes usus venti carmeni,“ citoval.

„Motto nade dveřmi do kabinetu kuriozit!“ zvolala Finn.

„Šikovná holka,“ řekl Boegart. „A teď už běžte!“

Billy už měl v zadní stěně vysekaný dostatečně velký otvor a tím se všichni postupně protáhli a zmizeli ve tmě. Billy byl poslední. Na okamžik se zarazil a otočil se na Finn.

„Musíme jít,“ řekl.

„Dobře,“ odpověděla. „Sejdeme se u řeky.“ Obrátila se zpátky ke vchodu.

Pieter Boegart se usmál a zvedl obrovský meč na pozdrav. „Ještě se uvidíme. Slibuji,“ řekl. Odmlčel se a jeho úsměv se rychle změnil v cosi jiného. „Jsi celá matka,“ zašeptal po chvíli a pak zmizel do noci, zpět do minulosti. Finn se na okamžik sevřelo srdce, ale pak prolezla za Billym otvorem ve stěně a zmizela.

Spěchala za ostatními, z nichž proti žhnoucí palisádě viděla jen míhající se stíny. Po pěšině ozářené plameny, které šlehaly z hořících chatrčí, proběhla za poslední řadou domů k otvoru v ohradě a protáhla se jím. Podle všeho je nikdo nepronásledoval; pozornost vesničanů plně zaměstnával požár.

U řeky viděla, že Winchester svůj úkol splnil dokonale. Půl tuctu kánoí už se pohupovalo v prudkém proudu, který je unášel pryč. Ostatní rychle nasedali do poslední úzké, vydlabané kánoe, kterou Eli držel, aby se nehoupala, a přitom vysílal naléhavé pohledy k Finn, přibíhající jako poslední.

Potichu se vyškrábala do lodi a hned ucítila drcnutí, jak Eli kánoi odstrčil a naskočil na záď. Ve tmě jí někdo strčil do ruky veslo. Zajela dlouhou, krásně opracovanou lopatkou do temné vody a cítila, jak zabrala. Najednou jí oči zaplavily slzy a se vzpomínkou na vysokého vousatého muže v prastaré zbroji vší silou pomáhala dopravit loď do středu divokého proudu a pak směrem ke vzdálenému moři. Dokázali to. Alespoň prozatím byli volní.

26

Říční proud, vzedmutý po nedávných deštích, je rychle unášel k moři. Po jejich levici se ozývalo burácení příboje, zpěněného a ve tmě světélkujícího, narážejícího do vzdálených útesů. Napravo, o dvě stě metrů hlouběji do vnitrozemí se tyčila temná džungle, spíš jen černý stín v neprostupné temnotě tropické noci. Kromě burácení příboje a šplouchání vln na nedaleké pláži se neozývaly žádné zvuky. Uplynuly tři hodiny a ještě stále nezaznamenali sebemenší známky pronásledování.

O půlnoci už je zmáhala únava a tempo veslování se zpomalilo. Pluli teď proti přílivu a to bylo také jediné, co mohli dělat, aby je proud neodnesl na útesy. Konečně, když se nebe rozjasnilo, objevily se na něm nazlátlé šmouhy a z černé džungle se vykrojily ostré siluety, jejich loď dorazila k puklině ve tvaru klíčové dírky, tvořící vstupní bránu do Punčové mísy hluboko ve středu ostrova.

„Támhle,“ ukázal Winchester z oblé přídi kánoe směrem k pobřeží.

Finn se zadívala uslzenýma očima do vycházejícího slunce. Nejdřív neviděla nic kromě pláže a husté džungle za ní, ale pak si oči přivykly a ona za strmými kopci rozeznala úzký pás denního světla.

„Zase se obrací proud,“ řekl Billy tiše ze svého místa uprostřed úzké kánoe. „Když se budeme držet v proudu, bez velké námahy se s ním svezeme do Punčové mísy.“

Finn a mlčenlivý muž s dajáckým účesem zajeli vesly do vody po obou stranách kánoe a zakormidlovali s lodí do prudkého proudu, který je nesl směrem ke břehu. Za pár minut klidně proklouzli mezi vysokými stěnami otvoru do hlubokého skrytého kaňonu, který ležel za ním. Po stranách kánoe zurčela voda a za nimi, v hustém porostu, pokrývajícím prastaré stěny vulkánu, se ozývalo první ranní štěbetání.

„Říkal něco latinsky,“ zamumlal muž s podivným účesem, který promluvil poprvé od chvíle, kdy utekli z vesnice.

„To je pravda,“ řekla Finn.

„Vypadalo to, že to považuje za odpověď na vaši otázku, jak se odtud dostat.“

„Ano,“ přitakala Finn. Sama o tom přemýšlela skoro celou noc, zatímco veslovali podél okraje ostrova.

„Co říkal?“ zeptal se neznámý. Přílivový proud je teď unášel ještě rychleji, točil se kolem nich a smýkal lodí nebezpečně blízko skalní stěny. Nebyl tam žádný břeh, jen ostré kameny, přes které byl převislý okraj džungle na tenké vrstvě půdy. Muž zabral veslem a ostatní udělali totéž, takže se dostali zpátky do středu toku.

„Fugio ab insula opes usus venti carmeni,“ řekl Billy podrážděně. „Unikni na můj skrytý ostrov pokladů na větrech hudby,“ vysvětlil jim.

„Ne,“ řekl muž s domorodým účesem. „To není přesně.“

„Jak to můžete vědět?“ ohradil se Billy.

„Je to z Homérovy Odyssey“ odpověděl muž nevzrušeným hlasem. „Strávil jsem několik let na soukromé škole, kde jsme z ní překládali celé dlouhé pasáže za trest, když jsme nepřišli do hodiny.“ Tiše se zasmál. „Tahle pasáž se týká Kirké a jejího ostrova. Podle některých badatelů se Hornér inspiroval východním eposem o Gilgamešovi, ve kterém hrdina unikne z ostrova jakýmsi tunelem, kudy slunce stoupá na nebe.“

„A jak byste to tedy přeložil?“ zeptal se Billy.

„‚Unikni z mého skrytého ostrova pokladů na větrech hudby.‘ Slovo ab znamená z, nikoliv na.“ Pokrčil rameny. „Ale stejně to nedává smysl.“

„Má pravdu,“ ozval se Winchester. „Myslím s tou latinou. Taky jsem studoval Homéra. ‚Virtutem paret doctrina,‘ a tak dál. ‚Nechť každý muž dosáhne vzdělání.‘ Scotova kolej.“

„Díky za opravu,“ řekl Billy škrobeně.

„Je tady nějaké podobné místo?“ zavolala Finn na Winchestera, který seděl vpředu.

„Jaké místo?“ zeptal se Winchester a zabral veslem.

„Tunel, kde vychází slunce. Něco, co souvisí s větrem, s hudbou. Já nevím,“ řekla bezmocně. Neměli se čeho chytit.

A pak najednou úzký průplav klíčové dírky vedoucí do Punčové mísy skončil a jejich loď se ocitla v obrovské, téměř dokonale kruhové laguně, která kdysi bývala soptícím kráterem vulkánu.

Tam Winchester promluvil. „Kdysi, když jsem tu byl první rok, jsem objevil jeskyni,“ řekl. „Tenkrát jsem ji nepovažoval za nijak významnou. Myslím, že se tomu říká sopouch.“

„Sopouch?“ houkl Run-Run McSeveney. „To zní jako ty zatracený bowffing cack erse, se kterýma jsem se kdysi znal.“ Vnořil veslo do vody, zamračený jako obvykle.

„Sopouch je sopečný komín,“ vysvětloval Winchester. „Průduch.“ Přestal veslovat a zadíval se nahoru, na ohromné kruhové údolí, prohlížel si džungli, která vystupovala z mlhavého úsvitu. „Narazil jsem na něj při lovu,“ řekl. „Pěkně mě vyděsil. Nejdřív tam nebylo nic a najednou jsem měl pocit, že stojím vedle prasklého parního potrubí.“

„Takové místo znám v Jižní Dakotě,“ řekl Billy. „Rodiče mě tam vzali, když jsem byl kluk. Větrná jeskyně nebo tak nějak.“

„Dalo by se tomu říkat hudba?“

„Snad ano,“ řekl Winchester, „pokud nejste moc muzikální. Spíš se to podobá pěkně velké píšťale.“

Přílivový proud je zanesl na zlověstný hřbitov lodí v Punčové míse, který teď v ranním pološeru vypadal ještě hrozivěji. Tiše propluli kolem zrezavělého vraku prastarého opancéřovaného škuneru, jehož stěžně už dávno uhnily a z trupu zbyl temný, děravý vrak porostlý vilejši a vodními rostlinami. Stará loď zůstala bezejmenná, název se z převráceného nosníku už dávno smyl. Po pravé straně se z mlhy tyčily pozůstatky Královny Batávie. Před sebou měli tucet dalších vraků a roztroušené pozůstatky starého jednomotorového letounu, kterým se vrátil na ostrov Pieter Boegart.

„Pamatujete si, kde to bylo?“ zeptala se Finn.

„Jistě,“ odpověděl Winchester. Na vteřinu přestal veslovat a ukázal na příkrou stěnu kráteru. „Je to támhle, kde vyčnívají ty dva kopce. Říkám jim lvi.“ V tu chvíli se slunce vyhouplo nepatrně výš a najednou se proti obloze zřetelně rýsovaly dva přikrčené tvary. Winchester měl pravdu. Kopce vypadaly přesně jako skrčení lvi proti sobě.

„Tunel, kudy slunce stoupá na nebe,“ řekl Chán.

„To by mohlo být ono,“ řekl Billy s neskrývaným nadšením v hlase. „Sedí to.“

„Plujeme moc rychle,“ ozval se Briney Hanson, který sledoval vodu. Voda byla samý vír a zčeřené místo skrývající neviditelné překážky, pozůstatky lodí pohlcených ostrovem ztroskotanců. „Měli bychom se připoutat k závětrné straně některé z těch lodí a počkat, až nebude takový proud. V tomhle plout je moc nebezpečné. Můžeme do něčeho narazit.“

„Jo, má pravdu,“ přitakal McSeveney, který se díval přes bok lodi.

„To je směšné. Vidím výborně,“ namítl Winchester z přídi kánoe. „Je tu čistá voda. Vidím skoro až na dno.“ Najednou voda zavířila a proud jimi smýkl k vraku starého ropného tankeru City of Almaco, z něhož z mlhy vystupoval jen vysoký rezavý kus zadní nástavby a pahýly jeřábu. Proudy vířily proti sobě a strhly loď do víru, který ji roztočil jako list uhánějící kanálem, a profesor v kozí kůži najednou seděl čelem tam, odkud připluli. Winchester zpanikařil, chytil se nízké sedačky a pokusil se vstát.

„Sedněte si!“ vykřikl Hanson. „Nebo nás převrátíte!“

„Ye numpty cludge!“ zaječel McSeveney, který se snažil rozhoupanou loď ustálit. „Převrátíme se!“

Bylo už pozdě. Winchesterův náhlý pohyb posunul kánoi jiným směrem. Protisměrné proudy jí smýkly o stěnu starého tankeru, znovu se obrátily a opřely se do ní, až se prudce naklonila. Winchester upustil veslo, zoufale se po něm natáhl, a pak už byli všichni ve vodě.

Čirá hrůza přišla bez varování, sotva Finn zaplula pod hladinu. Nejdřív nevěděla, co se děje. A pak si uvědomila štiplavou bolest na tvářích a na holé kůži na břiše, kde se jí vyhrnula košile. Z leknutí z náhlé bolesti začala polykat vodu a zoufale se snažila vyplavat nad hladinu. Na rukou a na nohou cítila další nesnesitelně bolestivé žahání. Přes svou bolest matně vnímala Winchesterův křik, že neumí plavat. Podařilo se jí zvednout ruku a odehnat tu neviditelnou havěť z obličeje, ale hned dostala další bolestivé žahance do dlaní a tváří. Zamžourala a vtom uviděla tu hrůzu před sebou.

Ve vodě kolem ní byla hustá vrstva bublajícího, vlnícího se slizu. Do Punčové mísy s přílivem připlulo hejno medúz čtyřhranek, které sem přilákala teplá mělká voda a nedávný déšť. Ta tupá masa teď plavala na hladině jako nechutná, průhledná pulzující přikrývka.

Finn ten pohled vyděsil tak, že začala tlouct rukama do vody, snažila se ta pulzující stvoření setřást z těla. Tucet žahavých vláken visících z mazlavých bublin rosolu ji šlehlo do kůže na holých nohou, až znovu vykřikla, a ze všech sil se pokusila dostat z vody.

Finn sebou zmítala a přitom si matně uvědomovala, že kolonie utvořila obrovský půlměsíc, který plul k mělčině u břehu s cípy namířenými kupředu. Dusila se a točila a přitom se rozhlížela po obrysu převrácené kánoe. Loď byla už nejmíň patnáct metrů daleko a obklopená purpurovými obludami, když k ní Finn zamířila. Kolonie, sto padesát metrů dlouhá a dvakrát tak široká, byla hluboká past, která se kolem ní vlnila jako pitvorné minové pole a chystala se ji pohltit docela.

Malý shluk rozptýlených živočichů na předním okraji kolonie se jí dostal do cesty a ona prohnula záda v zoufalém pokusu se jim vyhnout. Rosolovité bubliny pulzovaly k ní; byly ještě malé, čtverhranná těla dosud nezralá, ale kolem bublin měly vlákna s očima, která se v průzračné sliznici zřetelně rýsovala jako černé skvrny.

Přivítaly ji žahavými vlákny, až vykřikla palčivou bolestí. Pak znovu vykřikla a chabě se snažila do medúz plácat, ale už sotva držela hlavu nad vodou; potom přišla ochromující křeč, když se jí do krevního oběhu dostal jejich prudký jed. Věděla, že jí docházejí síly a brzy nebude moci plavat.

Matně, už téměř v bezvědomí, si uvědomila, že slyší, jak Billy volá její jméno, ale na pomoc už bylo pozdě. Medúzy ji úplně obklopily, kolonie se s každým jejich pulzujícím pohybem semkla těsněji kolem ní, tak aby se ta věčně hladová stvoření mohla podělit o kořist. Finn se začala potápět pod hladinu, tělo jí zachvátil jed a vyprchaly z něj poslední zbytky sil.

Když otevřenýma očima viděla, co je pod hladinou, jala ji ochromující hrůza a opustila špetka poslední naděje. Pohled na tu ohavnou flotilu byl otřesný i ve slabém ranním světle; pod zelenomodrou vodou vypadala jako pekelné zjevení. Miliony chapadel, některá tenká jako lidské vlasy, jiná tlustá jako zakroucená lana, se svíjely pod zduřelými kopulemi, nekonečný hypnoticky se vlnící prales smrtících vláken, která již úplně v obludné změti obtočila tělo Bena Winchestera a pomalu, ale jistě jej táhla do středu kolonie; medúzy mu z těla vysávaly živiny, aby ho nakonec pohltily celého.

Finn kdysi slyšela, že se utonutí říká snivá smrt, ale tohle byla nekonečná noční můra, a i když už klesala ke dnu, sem tam zatřepala rukama, jako by ji poslední zbytky instinktu chtěly dotlačit zpátky nad hladinu.

Ucítila bodavou bolest v prsou, jak jí v plicích explodovaly poslední zbytky vzduchu. Umírala, ale ještě před sebou spatřila Winchesterův bledý obličej, jako hlavu Medúzy, s vlasy jako klubko hadů nějaké bájné bytosti lapené kolonií hladových příšer. Pak všechno ztemnělo a zmizelo. Bolest přešla a ona naposledy uslyšela, jak někdo z dálky volá její jméno, a pak už byla jen tma a poslední zoufalé údery srdce, které jí čím dál slaběji zněly v uších.

27

Probudila se v ráji. Přímo nad její hlavou prosvítalo velkými zelenými listy slunce a v nose cítila silnou, opojnou vůni něčeho exotického.

„Mijn kind!“ Ta slova byla tichá a laskavá. Nechala hlavu klesnout ke straně a uviděla tvář s rudým vousem Pietera Boegarta. Klečel vedle ní. Byli na velké pasece téměř na vrcholku Punčové mísy, na svažité louce s vlnící se trávou obklopené kruhem kvetoucích stromů.

„Mijn kind,“ řekl znovu. V očích měl slzy a ona se pokusila usmát, ale zachvátila ji tupá bolest, až zasténala. „Dlouho jsi spala,“ řekl vousatý muž. Pomalu otočila hlavu na druhou stranu.

Ležela s hlavou v klíně Billyho Pilgrima. Ten seděl pod vysokým upasovým stromem na okraji mýtiny. Hluboko pod nimi přes bujnou vegetaci viděla zelenomodrý kruh laguny smrti. „Dali ti lék. Třtinový ocet, ten ti pomůže od bolesti. Málem jsi zemřela.“

„Jak jsem se sem dostala?“ zamrkala.

„Přinesli jsme tě,“ řekl Billy a usmál se na ni. Přes obličej měl půl tuctu rudých šrámů, kde ho požahaly jedovaté medúzy. Finn teď viděla, že kolem jsou i ostatní, vypadají vyčerpaně, a s nimi je i několik místních lidí, kteří jim omývají bolavá místa čímsi, co nabírají z keramických nádob obalených ratanem. Zdálo se, že nikdo z nich není ozbrojený. Dvě ženy měly černé vlasy stažené ozdobnými koženými řemínky. Byla tu celá posádka kánoe. Všichni kromě Winchestera.

Finn se otřásla, vzpomněla si, jak ho viděla naposledy. „Kde to jsme?“

„U Winchesterových ‚lvů‘,“ odpověděl Billy. Odhodil jí z očí pramen vlasů. „Můžeš vstát nebo chceš ještě odpočívat?“

„Už to zvládnu,“ odpověděla. „Aspoň doufám.“ Pokusila se s Boegartovou a Billyho pomocí vstát. Zakolísala, udělalo se jí mdlo a opřela se o Billyho. Boegart ji starostlivě sledoval. Z ostatních vstal jen Chán. Protože měl při pádu do vody holé ruce a nohy, zdálo se, že byl nejvíc požahaný.

„To on tě vytáhl z vody,“ řekl Billy. „Zachránil ti život.“

„Jinak byste zemřela,“ řekl Chán prostě. „Ty medúzy byly většinou mladé, ale vy jste z nás nejmenší a byly by vás zabily, tak jako vašeho přítele v kozí kůži. To jsem nemohl dopustit.“

„Děkuju,“ řekla Finn. Nic jiného se říct nedalo.

„A vy?“ zeptala se Finn a obrátila se na Pietera Boegarta, jelikož nevěděla, co si má myslet o tom rudovousém muži, který může, ale nemusí být její pravý otec. „Proč jste tady?“

„Jeden z našich zvědů viděl medúzy. Tušil jsem, že jste v nebezpečí.“ Ztichl. „Nevěděl jsem, jestli umíte tak dobře latinsky, abyste si přeložili pokyny Grootvater Willema.“

„Já ne,“ zasmál se Billy.

„Pojď,“ řekl Pieter a jemně vzal Finn za ruku. „Chci vám dvěma něco ukázat.“ Přešli přes mýtinu na úzkou pěšinu, která je asi po sto metrech stoupání džunglí zavedla na skalní výběžek, ze kterého se jim naskytl výhled na celý kráter.

Na konci výběžku byl téměř neviditelný otvor ve skále.

„Tudy se protáhněte,“ řekl Pieter.

Finn se natočila bokem a protáhla se úzkou štěrbinou do širšího prostoru. Byla to malá holá jeskyně nalevo se stinným výklenkem, kudy se vcházelo do další jeskyně, a s téměř dokonale kulatým otvorem u zadní stěny. Uslyšela slabý kvílivý zvuk a na tváři ucítila závan slaného vzduchu.

„Když skončí příliv, ty zvuky ustanou,“ vysvětlil Pieter Boegart. „Při přílivu se zvedne tlak vzduchu a celá jeskyně rezonuje, někdy hodně hlasitě.“

„Unikni z mého skrytého ostrova na větrech hudby,“ řekla Finn. „Ten tunel vede dolů na moře?“

„A do další jeskyně. Tam najdete loď. Není velká, ale všichni se do ní vejdete. Je to stará loď, ale ještě schopná plavby.“ Zasmál se. „Rozhodně ne tak stará jako ta, kterou si musel postavit Grootvater Willem!“ Mrkl na ni. „Pokud tu jeskyni přímo nehledáte, není z moře vidět. Není tam žádný břeh, u kterého by se dalo zakotvit, ale cesta je volná. Nejsou tam skály ani útesy, zkrátka žádné překážky.“ Obrátil se na Billyho. „Vy jste prý námořník. Umíte se orientovat podle hvězd, mladíku?“

„Umím,“ odpověděl Billy.

„Tak si držte Malý vůz za zády a Síria s Velkým psem vpředu na horizontu. Plujte čtyři dny a dorazíte na pobřeží Sandakanu, do bezpečí. Grootvater Willem to tak udělal a já taky.“ Muž s rusým plnovousem se odmlčel. „Musíte mi něco slíbit,“ řekl po chvíli. „To, co teď uvidíte, se nesmí dozvědět nikdo kromě vás dvou.“ Ukázal před sebe a vykročil k temnému stínu vlevo. Finn a Billy ho následovali. Ze stínu vystoupil temný průchod, který vedl do další jeskyně, mnohem větší, než byla ta předchozí. Puklinou v kameni s ostrými výčnělky nad nimi dovnitř pronikal jasný paprsek poledního slunce. A ten stačil.

Všude se vršily zlaté poklady. Nefritově figuríny v životní velikosti, oblečené do prastarého brnění vyrobeného ze zlatých plátů spojených zlatými drátky. Až do stropu vyskládané zlaté pruty; zlaté talíře a poháry v řadách. Stovka ocelových truhlic, každá velká jako starý cestovní kufr, stála s otevřenými víky, až po okraj naplněná zlatými mincemi a plíšky.

Ebenové sošky zapomenutých afrických králů, křišťálový slon velký jako meloun, který se ve slabém světle třpytil a leskl jako briliant. Řada křišťálových lebek, hromada zlatých kopí dlouhých jak oštěp, obrovská rakev pobitá tenkými pláty lesklého kovu. Třpytivé smaragdy, safíry a rubíny zasazené ve zlatě. Podlouhlé stříbrné hlavy zdobené tepaným zlatem. Vykládané plakety a malé obřadní stolky nepředstavitelné krásy.

Dokonalá lidská ruka, třikrát zvětšená, s dvěma spojenými žehnajícími prsty. Podivná soška stojícího býka s lidskýma očima, vyřezaná z lazuritu a oděná do zlatých rouch. Afrika, Indie a všechno mezi tím, perly, diamanty, slonovina a ještě další zlato. Ta místnost byla nekonečná.

„Císařské poklady,“ řekl Pieter Boegart. „Willemovo dědictví.“

„Dědictví, pro koho?“ zeptal se Billy přidušeným hlasem a oči mu přecházely nad nesmírnou krásou pokladů z tajné jeskyně. „To je jako pátrat po maltézském sokolovi a nakonec zjistit, že skutečně existuje. Naprosto neuvěřitelné.“

„Tohle znamená smrt pro lidi, kteří tu žijí,“ řekl Pieter. „Mají to spočítané, stanou se z nich terče na střelnici. A obsah té japonské ponorky není o moc lepší. Tři tuny zlata určeného pro nacistické pokladny v berlínské Reichsbank anebo, což je ještě horší, do tajných trezorů v Ženevě, pro budoucí generace. Je tu tolik pokladů, že by dokázaly spousty lidí dovést k šílenství. Komu tenhle ostrov patří? Borneu, Malajsii, Filipínám? Muslimům, křesťanům, vašemu společníkovi s tím dajáckým účesem a ostrými rysy?“ Znovu se zamyslil. „Víte, kdo to je?“

„Člověk, který vedl ty, co nás chtěli v Londýně unést. Lidi, co mi vyhodili loď do povětří,“ Billy se odmlčel. „Muž, který se sem vydal, protože chtěl najít tohle.“

„Jmenuje se Chán. El Peligroso, Tim-timan, Pravověrný, jak mu říkají Filipínci. Další Fidel Castro nebo Che Guevara. Člověk pevných zásad, který umí konat dobro jedině tak, že páchá násilí. Upřímný fanatik. Šílený hledač pravdy. S tímhle bohatstvím by rozpoutal válku a nejspíš by ji i vyhrál.“

Pieter rozpřáhl paže a pomalu se otočil kolem dokola. „A obyvatelé ostrova by při tom pomřeli. Padli by za oběť buď jeho vznešeným cílům, nebo něčí chamtivosti. Mohli by o nich natočit televizní reality show nebo napsat do National Geographic. Udělali by z nich Disneyland.“

„A proč nám to tedy ukazujete?“ zeptal se Billy. „Proč nám to všechno říkáte?“

„Abyste věděli, jaké důsledky by mělo, kdybyste o existenci pokladu někomu řekli. Abyste nebyli v pokušení vrátit se sem a poklad najít.“ Zadíval se na Finn se smutně rozhodným pohledem. „Abyste se sem nikdy nevrátili.“

„Přišli jsme o všechno,“ řekl Billy. „O Královnu Batávie, i o mou loď…“ Oči mladého muže přejížděly po hromadách třpytících se pokladů.

Pieter Boegart se usmál. „Máte přece můj dům na Herengracht,“ řekl. „Willemův kabinet kuriozit. Tam je pro všechny víc než dost.“ Jeho úsměv se ještě rozšířil. „Sám jste to řekl, hochu: jako maltézský sokol, jenže skutečný. Řekl bych, že to je povedené přirovnání.“

Najednou se zvenku ozval burácivý zvuk, povědomý hřmot, který Finn okamžitě poznala.

„To je helikoptéra!“

Všichni tři vyběhli z jeskyně na skalnatý výběžek. Helikoptéra už byla zřetelně vidět, právě přelétala nad Punčovou mísou a mířila přímo na planinu, kde se shromáždili ostatní. Letěla bez zaváhání přímo k nim a postupně klesala, jako by věděla, kam má zamířit.

Na louce pod nimi Chán sledoval blížící se letoun. Byl to Westland Gazelle s povědomým prodlouženým proudnicovým trupem a uzavřeným ocasním rotorem. V modrozlatých barvách singapurského letectva, s velkou zlatou lví hlavou na boku. Chán ovšem věděl, že znak na přilétající helikoptéře je falešný. Helikoptéra mohla pojmout čtyři až pět po zuby ozbrojených oddílů a všechny možné zbraně, od minikulometů po střely HOT a dvacetimilimetrová děla. Protitanková a protiponorková, velmi účinná.

„Aragas,“ řekl tmavovlasý kapitán nákladní lodi svému spoluvězni z vesnice domorodců.

„Vy ho znáte?“ zeptal se Chán, který nespouštěl oči z helikoptéry. Byla od nich necelých pět set metrů a vzdálenost se rychle zmenšovala. Kdyby chtěli utéct, museli by si pospíšit. Kapitán se ani nepohnul.

„Sledoval mě sem,“ řekl Hanson. „Hledal vás.“

„Mě?“

Kapitán nepřítomně přikývl, sledoval, jak helikoptéra klesá k zemi. Ostatní vyskočili a také ji pozorovali. Domorodci zmizeli v okolním lese. „Dal mi satelitní telefon. Vydíral mě. Telefon zůstal někde ve vraku mojí lodi. Určitě měl v sobě transpondér GPS, který je sem přivedl. Je mi líto.“

„Mně ne,“ řekl Chán. „Vlastně jsem za tu konfrontaci vděčný. Už dlouho se k tomu schylovalo. Jsem rád, že to skoncujeme.“

Hanson se na něj podíval. Nebo spíš rád, že umřu? pomyslel si. Teď už na tom stejně nezáleželo. Když přišel o Královnu Batávie, nezbylo mu vůbec nic, a neměl tedy žádný důvod dělat něco víc než se snažit přežít. A ani za nic nehodlal prchat před takovým sadistickým maniakem, jako byl seňor Lazlo Aragas, policajtský skrček s drákulovským úsměvem.

„Víte jistě, že jde po vás?“

„Po mně a taky po zlatě, které tu má být. Už dávno se proslýchá, že někde tady zmizela japonská ponorka naložená ryzím zlatem.“

„Moc by mě to nepřekvapilo,“ řekl Hanson. „Podívejte se dolů do tý laguny. Je to možný.“

„Je to jen sen,“ namítl Chán, „bláznivý sen. Sen snílka. O Ostrově bouří.“

Helikoptéra, která jim už burácela nad hlavami, se houpavé otočila, aby přistála proti větru, rotory polykaly vzduch v zlostném hvizdotu a koruny okolních stromů se skláněly, když klouzavě sedala na zem jako obrovský hmyz s nafouklou hlavou. Finn, Billy a jejich rusovlasý průvodce se objevili na pěšině vedoucí seshora. Helikoptéra konečně spustila ližiny na zem a rotory začaly zpomalovat. Velká turbína Turbomeca pomalu dobíhala v lomozné změti zvuků.

Chvíli se nic nepohnulo, než rotory s kvílením zastavily. Postranní otvor se otevřel a v něm se objevil Aragas v bílém obleku a slunečních brýlích, klobouk svíral v ruce. Na mýtině uprostřed džungle vypadal naprosto nepatřičně. Za ním vyklouzli z helikoptéry čtyři muži s obličeji maskovanými černými kuklami v černých uniformách Singapurských speciálních taktických a záchranných sil, SSTZ. Každý z těch čtyř mužů měl útočnou pušku SAR21 nebo kulomet MP5. V rychlovypínacích pouzdrech na opascích měli automatické pistole Glock 17.

„To je od vás hezký, že jste mě všichni přišli uvítat,“ řekl elegantní muž ve sněhobílém obleku. Když rotor úplně zastavil, Aragas si nasadil klobouk.

„Vy budete slečna Ryanová,“ řekl, lehce se uklonil a zastavil se před ní. Natáhl upravený ukazováček a ukázal jí na tvář. „Nic příjemného,“ zamumlal starostlivě. „Podle všeho to muselo bolet.“

„Kdo jste?“ zeptala se Finn.

„Zločinec,“ odpověděl Hanson. „Vyděrač.“

„Vy ho znáte?“ zeptal se Billy a otočil se na Hansona.

„Jednou dvakrát jsme se setkali.“

„Jidáš by byl svému novému pánovi vděčnější,“ řekl Aragas. Tiše si odfrkl. „Budu vás muset naučit slušnému chování.“ Pomalu postupoval podél jejich řady, až došel k Pieteru Boegartovi.

„Aáh,“ řekl Aragas. „Pověstný marnotratný syn. Dědic obrovského bohatství, který žije jako novodobý bílý rádža na konci světa.“ Aragas zakroutil hlavou. „Koloniální způsob uvažování mi nikdy nepřestane vrtat hlavou.“ Odmlčel se, natáhl ruku a přejel prsty po Pieterově prastaré kožené zbroji. „Zajímavý kostým.“ Usmál se. „Chtěl bych vidět ty poklady, které k němu patří.“

„Zwijn,“ řekl Pieter.

Aragas zavýskl rozkoší. „Nazýváte mě prasetem? Musím vás upozornit, že jsem oddaný muslim. Šestkrát denně se modlím.“

„Jediným tvým bohem je chamtivost,“ řekl Chán, stojící po Pieterovu boku.

„A tvým bohem je válka.“

„Revoluce,“ opravil ho Chán.

„Plané řeči,“ odpověděl Aragas a s odfrknutím se odvrátil. Vrátil se zpátky k Finn a zářivě se usmál. „Povězte svému strýčkovi, nebo kdo to je, aby mi řekl, kde je ten poklad, nebo ty čtyři muži za mnou pozabíjejí všechny vaše přátele a nakonec vás znásilní.“

„Zkuste se jí dotknout a je po vás,“ řekl Pieter. V jeho hlase zněla mrazivá autorita.

Aragas sáhl do saka a vyndal z pouzdra pod paždím malý revolver s krátkou hlavní. „Mám helikoptéry. Mám muže s kulomety. Mám své lidi v Londýně. A taky v Holandsku. Nemůžete se se mnou měřit, Boegarte.“

„To byli vaši lidi,“ vyhrkla Finn, které to najednou došlo. „Před Courtauldem.“

„A mně jste zničil loď!“ sykl Billy.

„Ovšem,“ odpověděl Aragas. „Sledoval jsem Chánovy kontakty v cizině. A ty mě k vám dovedly. Věřil jsem, že mě zavedete sem, ke svému toulavému strýčkovi a k pokladu, který už léta hledám. K mému zlatu!“

„Jste šílenec,“ procedil Hanson mezi zuby.

„A co na tom?“ odvětil Aragas. „Já teď slečně Ryanové ustřelím tu její roztomilou hlavu, jestli její příbuzný nepromluví.“ Zvedl hlaveň pistole a natáhl spoušť. Pootočil hlavu a vyštěkl povely na muže stojící těsně za ním. „Když se ke mně někdo přiblíží, zabijte ho!“

Chán neuvěřitelnou rychlostí vytasil zpod košile těžkou automatickou pistoli. Tu, kterou u sebe měla Finn, když ji vytáhl z kolonie medúz. Hbitou rukou jednou zmáčkl spoušť a pravé sklo Aragasových brýlí se roztříštilo na prach, ve kterém se odráželo slunce. Přední strana policistova obleku se zbarvila dorůžova sprškou krve, která vyprýštila z pořízkovy hlavy. Klobouk mu odlétl a vítr ho odnášel proti modrému nebi.

Pieter Boegart zařval: „K zemi! Všichni k zemi!“

Jeden ze čtyř vojáků stojících za klesajícím Aragasovým tělem stačil vytáhnout glock a vystřelit spršku kulek, které proletěly Chánovým hrudníkem a na místě ho zabily, ale to bylo vše. Všichni ostatní udělali to, co jim nařídil Pieter Boegart, a padli na zem.

Gonne, primitivní ruční dělo, používala čínská pěchota už v roce 1300, a možná i dříve. Spolu s technologickým rozvojem, jako byl vynález samostřílu, navždy změnilo tvář moderního válečnictví.

První ruční děla se vyráběla z bambusových tyčí, ale brzy je nahradily železné a bronzové trubky, zhruba pětačtyřicet centimetrů dlouhé, vybavené těžkou dřevěnou opěrkou, která se dala zapřít do rozsochy stromu nebo na jiný pevný předmět či na speciálně vytvořené vidlice.

Gonne se napěchovalo černým prachem a ucpalo a po zažehnutí doutnáku v zápalném otvoru na konci trubky vystřelilo železnou kouli vážící mezi sedmnácti a pětačtyřiceti dekagramy. Toto dělo mělo poměrně přesný dostřel na sto metrů čili něco přes tři sta stop. Zhruba poloviční vzdálenost od clony stromů na okraji mýtiny.

Už šest set let před tím, než čtyři elitní vojáci singapurského SSTZ vstoupili na ostrov, byly tyto zbraně schopné prostřelit díru jako pěst skrz naleštěné brnění a drátěnou košili. A když teď dvacet mužů postupně vypálilo hrozivé salvy z děl, po kterých se nad mýtinou vznášela oblaka štiplavého žlutého kouře, Aragasovým vojákům nebyly nic platné ani tenké kevlarové vesty.

V oblacích kouře a létajícího železa byli ti čtyři vyvrženi, rozmetáni a obráceni naruby, z živých lidských bytostí zbyly v několika vteřinách jen vnitřnosti rozházené po louce. Více než polovina dělových kulí zasáhla vojáky, ale jelikož gonne nepatří k nejpřesnějším zbraním, pár zbloudilých kilogramů rozpáleného železa proletělo kouřem a zasáhlo čekající helikoptéru.

Kabina zmizela spolu s pilotem a o zlomek vteřiny později explodovaly stovky litrů vysokooktanového paliva, takže to, co ze stroje zbylo, se v jediném žhavém okamžiku doslova vypařilo. Obrovským kráterem se rozlehl ohlušující výbuch, poslední okamžiky vrtulníku se znovu a znovu opakovaly se slábnoucím burácením.

Když se rozptýlil kouř, ze sirnaté mlhy pomalu vstávali ti, kdo přežili, a z okolních lesů vystupovaly desítky skrytých vojáků, aby se postavili za svého velitele. Ostrov bouří si vyžádal další vrak a půl tuctu nových obětí.

„Dobrý bože,“ vyhrkl Briney Hanson, když se podíval na místo, kde ti čtyři stáli. Nezůstalo tam nic než velká červená šmouha a za ní sežehnutá hromada hořících trosek helikoptéry.

„Měli byste jít,“ řekl Boegart a pomohl Finn vstát.

Ta nemohla odtrhnout oči od rozstříleného těla Chána, který v mrtvé ruce dosud třímal automatickou pistoli. „A co on?“ zeptala se. „Zachránil mi život.“

„O toho se postaráme,“ řekl rudovousý muž laskavě. „Pojďte se mnou.“

Hrstka přeživších trosečníků, lemovaná dvěma řadami starobylých, mlčenlivých vojáků, se vrátila stezkou nahoru na skálu a protáhla se úzkým otvorem do jeskyně. Pieter, s pohledem upřeným přímo kupředu, je vedl k sopouchu a pak dlouhým strmým tunelem průduchu dolů k moři.

Jak jim sliboval, čekala tam loď, starodávná klinkrová osmiveslice se dvěma plachtami a stěžněm, který se dal snadno vztyčit. Čekala na ně na moři vzedmutém přílivem, které zaplavilo širokou jeskyni s nízkým stropem otevřenou směrem na moře, uvázaná u přirozeného kamenného sloupku čnícího z dlouhého úzkého skalního výstupku. Ve vysokých nádobách měli vodu na deset dní a jídlo na dvakrát tak dlouho.

„Kdo z nás bude u kormidla?“ zeptal se Billy Brineyho Hansona.

„Budeme se střídat,“ odpověděl starší muž s úsměvem.

„Vzpomínáte si na mé pokyny?“ zeptal se Pieter.

Billy přikývl. „Malý vůz za zády, Sirius a Velký pes před sebou.“

„Druhá hvězda vpravo a pak přímo za nosem až do rána,“ řekla Finn. Naklonila se a políbila rudovousého muže na tvář.

Se začínajícím přílivem se ozvalo kvílení větru a Finn si najednou uvědomila, že ji pálí oči od slané vody. Hudba starého Willema. „Neměli jsme dost času,“ řekla mu, zatímco ostatní nasedali do člunu.

„Času není nikdy dost, dítě. Tak to, bohužel, na světě chodí.“

„To není fér,“ řekla Finn, která už se přestala bránit slzám.

„Život není fér. Ale je vzácný, tak si ho važ, až do konce toho dobrodružství.“ Něžně ji políbil a usmál se. „Řekni mému synovci, že s tím ptákem měl pravdu.“ Pohladil ji po tváři. „Sbohem.“

„Sbohem,“ odpověděla, ale Pieter už byl pryč.

EPILOG

V Amsterdamu pršelo – vytrvalý déšť, který neodbytně klepal kostnatými prsty na okna, střechy a dveře. Ponurý liják, který někteří lidé raději přečkají v baru, a napadají je přitom nebezpečné myšlenky.

Finn a Billy stáli v kabinetu kuriozit Willema Van Boegarta, v místnosti, kterou na Willemovu žádost velký holandský mistr Rembrandt při malbě jeho portrétu v oděvu kupce zamaskoval. Portrétu, kvůli kterému procestovali půl světa.

Jak Pieter řekl, čtyři dny plavby se Síriem nad přídí je dovedly k severnímu pobřeží Sandakanu a pak, poté co přestáli několik dní pozornosti novinářů, byl všemu konec. Hanson, Eli a Run-Run McSeveney se vylodili v Jakartě, kde chtěli hledat novou loď, ačkoli měli pramalou naději, a Finn s Billym se vrátili do Amsterdamu uzavřít Pieterovy záležitosti a prodat dům na Herengracht, aby Billymu vynahradili ztrátu zničené lodi. Derlagen byl na cestě do domu s dokumenty připravenými k podpisu. Finn ani Billy se ani slovem nezmínili o ostrově či obrovských pokladech, které se tam skrývají.

Billy obcházel malou místnost, nazdařbůh zvedal různé předměty a zase je pokládal. Potěžkal si velké kožnaté vejce, které patrně patřilo nějakému vyhynulému ptákovi, a zase je položil na místo. Finn stála u tajného vchodu do pokoje, sledovala svého přítele a přemýšlela o nedávné minulosti.

„Víš, měl jsem takovou představu,“ začal Billy vážným hlasem, „Od okamžiku, kdy tvůj přítel z Courtauldu…,“ pátral v paměti po jeho jménu.

„Profesor Shneegarten,“ pomohla mu Finn.

„Jo, ten!“ přitakal Billy. „Shneegarten!“ Zvedl zvonovitou nádobu s mumifikovanou hlavou a nakoukl přes sklo. Vrátil ji zpátky na polici a popošel dál.

„Jakou představu?“ připomněla mu Finn.

„Aha,“ přitakal Billy. „Od chvíle, kdy ten tvůj profesor sloupl to falešné plátno a odkryl pod ním pravého Rembrandta, jsem si představoval, že najdeme poklad starého Willema Van Boegarta, pak půjdeme a koupíme nějakou skvělou loď a proplujeme sedmero moří a budeme hledat ztracené dublony a španělské dolary a zažijeme skvělá dobrodružství. Dokonce už jsem pro nás měl jméno. Říkali bychom si Hledači pokladů a točili bychom o našich cestách televizní dokumenty. Měli bychom sponzory jako američtí automobiloví závodníci. Nějaké francouzské vinařství by nám poskytlo doživotní zásobu vína. Chtěli by nás do reklamy na tužidlo na vlasy, na bělidlo na zuby, na rychlá auta a tak dále. Koupili bychom si papouška a dali mu jméno kapitán Flint. A Johnny Depp by s námi jezdil na ryby.“

„Chtělo by to víc pokladů a míň dobrodružství,“ rozesmála se Finn. „To tužidlo bych brala, ale na papouška zapomeň, ti nadělají strašný svinčík.“

„Byl to krásný sen,“ vzdychl Billy.

Finn zamračeně přejížděla pohledem po místnosti. „Zmínil se o tom dvakrát…,“ řekla po chvíli.

„O čem?“

„V té jeskyni na ostrově. Tys řekl, že je to jako maltézský sokol, jenže skutečný. A pak, těsně před naším odjezdem, Pieter řekl: ‚Vzkaž mému synovci, že s tím ptákem měl pravdu.‘“

„Nechápu to,“ řekl Billy.

„V Maltézském sokolovi se všichni honí za ptákem, o kterém si myslí, že je ve skutečnosti jen mizerně ukrytý poklad, maskované ryzí zlato nebo diamanty. Všichni jsou ochotni zabíjet, aby ho získali, a nakonec se ukáže, že byl falešný. Ten tlusťoch do něj začne rýpat kapesním nožem, ale je z olova.“

„Sidney Greenstreet. Ten hraje toho tlusťocha, Kaspara Gutmana.“

„Tys řekl, že ten poklad v jeskyni je jako maltézský sokol, jenže pravý.“

„Pořád nevím, kam míříš,“ řekl Billy a pátravě se na ni zadíval. „Mluvíš v hádankách.“

„V žádných hádankách,“ řekla Finn vzrušeným hlasem. „Musíš se prokousat vrstvami, jako když překryješ pravého Rembrandta padělkem…“

Billy na ni vytřeštil oči. Rozhlédl se po místnosti na bohatě štukovaný strop a stěny. Liány, ptáci, všemožná zvířata, velká i malá.

„Džungle,“ zašeptal.

„Poklad v džungli.“ Finn se zazubila. „Řekl nám to. Řekl, že máme dům na Herengracht a že v kabinetu kuriozit je pro všechny pokladů více než dost.“ Finn našla dlouhou poddůstojnickou dýku, kterou patrně použil mladý Willem Van Boegart na své první plavbě. Došla s tenkým nožem ke stěně a rýpla do silné omítky. Vysypal se z ní bílý prach. Zajela nožem hlouběji, pod velký výstupek v omítce. Najednou se v rozříznuté rýze na bílé stěně objevilo něco rudého.

Finn opatrně oškrábala celé okolí a objevila krvavě rudý drahokam velikosti drozdího vejce. Sám o sobě měl nesmírnou cenu, ale byla tam stovka, ne, tisícovka dalších! Zajela tenkým ostřím do plochého místa ve stěně mezi ornamenty a vyškrábala deseticentimetrový čtverec. Pod omítkou se rozzářilo ryzí zlato.

„Tohle Rembrandt skryl!“ řekla Finn s vytřeštěnýma očima. „Šlo o tu místnost! Ta místnost je sama o sobě poklad!“ Zajela dýkou ještě dál. Z deseticentimetrového čtverce byl třiceticentimetrový.

Někde v dálce se ozval zvonek.

„To bude Derlagen,“ řekla Finn.

„Pošlu ho pryč,“ nabídl se Billy. „Potřebujeme tu trochu vymalovat.“ U tajných dveří se zastavil. „Kolik je teď asi v Jakartě?“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai