Tom Clancy

Jack Ryan 13. Živý nebo mrtvý

KAPITOLA 1

LEHKÁ PĚCHOTA – sem patří voják s ČVO (číslo vojenské odbornosti) 11-B podle tabulek americké armády – je v povědomí veřejnosti zavedena jako „výstavní“ část vojska v nažehlených uniformách bez jediné skvrny a s hladce oholenými tvářemi. Ale vrchní seržant Sam Driscoll tak nevypadal už hodně dávno. Účinná kamufláž si často žádala něco víc než jen flekatý „polní maskovací stejnokroj“. Ne, zpět, tak se to už nejmenuje, že? Teď je to „armádní bojový stejnokroj“. Furt jedno a to samé.

Driscoll měl dobře deseticentimetrový plnovous, tak hustě prokvetlý šedinami, že mu jeho muži začali říkat Santa – trochu otravné pro chlapa sotva šestatřicetiletého, ale když je většina tvých spolubojovníků zhruba o deset let mladší… Tak to ujde. Mohlo by být hůř. Mohl je napadnout „Taťka“ nebo „Děda“.

Víc mu vadily dlouhé vlasy. Byly tmavé a zcuchané a mastné, a k tomu ty zježené vousy. To všechno bylo dobré pro pobyt v kraji, kde místní lidé opravdu k holiči moc nechodili. Ostatně byl od hlavy k patě oblečený jako oni, stejně jako celý jeho tým. Bylo jich celkem patnáct. Jejich velitel roty, kapitán, vypadl ze hry se zlomenou nohou – v tomto terénu úplně stačí jednou špatně šlápnout a končíte. Teď seděl na kopci a čekal na odsun vrtulníkem. Zůstal s ním jeden ze dvou zdravotníků týmu, aby ho pohlídal a nedopustil rozvoj úrazového šoku. Takže velení akce spadlo na Driscolla. Nijak mu to nevadilo. Strávil v poli delší dobu než kapitán Wilson, i když kapitán měl diplom z vysoké a Driscoll ještě ne. Jedno po druhém. Nejdřív musí přežít tuhle akci a potom může zasednout do škamen v Georgijské univerzitě. To je sranda, napadlo ho, že mu trvalo skoro třicet let, než se začal těšit do školy. No co, k čertu, zauvažoval, lepší pozdě než nikdy.

Byl unavený takovou tou otupující, ochromující únavou, jakou rangeři znají až příliš dobře. Uměl spát jako pes na žulovém kvádru s pažbou pušky místo polštáře, a také uměl zůstat bdělý, ačkoli jeho mozek i tělo řvaly, ať si už lehne. Problém spočíval v tom, že čím blíže byl čtyřicítce než třicítce, cítil všechno bolavé a otlačené trochu víc než ve dvaceti, no a ráno se musel rozhýbávat dvakrát déle. Na druhou stranu získal za ty bolístky znalosti a zkušenosti. Za ta léta zjistil, že je to sice fráze, ale mysl zmůže víc než tělo. Naučil se do značné míry blokovat bolest, což se vám docela hodí, když máte vést mnohem mladší muže, jejichž batohy nepochybně tíží ramena mnohem méně než ten jeho. V životě, pomyslel si, je vždycky něco za něco.

Byli v horách už dva dny, celou dobu na pochodu, se dvěma třemi hodinami nočního spánku. Patřili k oddílu zvláštních operací 75. pluku rangerů se základnou v georgijském Fort Benningu, kde měli pěkný poddůstojnický klub s dobrým čepovaným pivem. Když zavřel oči a soustředil se, dokázal si vybavit chuť studeného piva, ale tu představu hned zaplašil. Musel se soustředit tady a teď, každou vteřinu. Byli čtyři a půl tisíce metrů nad hladinou moře v horách Hindúkuše, v té šedé zóně patřící Afghánistánu či Pákistánu, nebo také nikomu – přinejmenším podle domorodců. Driscoll dobře věděl, že čára na mapě neznamená hranici, a už vůbec ne tady v těch horách. Může si ověřit svou polohu na GPS, ale zeměpisná šířka a délka ve skutečnosti nehrají pro jeho úkol žádnou roli. Důležitý byl cíl – a nezáleželo na tom, kde leží na mapě.

Místní obyvatelstvo sotva vědělo, kde jsou hranice, ani se o ně nijak zvlášť nestaralo. V jejich světě bylo určující, k jakému kmenu patří, v které rodině žijí a jakému směru islámu věří. Jejich vzpomínky sahaly sto let zpátky, a příběhy přetrvávaly ještě déle. A nenávist ještě mnohem víc. Domorodci se dosud chvástali, jak jejich předkové vyhnali ze země Alexandra Velikého, a někteří si dokonce pamatovali jména bojovníků, kteří pokořili makedonské kopiníky, ty, co předtím dobyli všechny země, kam vkročili. Nejvíc ovšem vzpomínali na Rusy, kolik jich pozabíjeli, většinou v léčkách, ale někdy i nožem v boji tváří v tvář. Smáli se těm historkám a dobře se bavili, otcové je vyprávěli synům. Driscoll pochyboval, že by se ruští vojáci, co prošli Afghánistánem, při svých vzpomínkách také tak chechtali. Ne, tohle nejsou hodní lidé, a on to ví. Ničeho se neleknou, jsou zocelení podnebím, válkou a hladem, prostě tím, že přežívají v zemi, která jako by se vás sama neustále snažila zabít. Driscoll věděl, že by pro ně měl mít trochu pochopení. Bůh jim prostě nadělil horší osud. Nejspíš to nebylo jejich vinou, ale také to nebyla Driscollova vina ani jeho starost. Jsou to nepřátelé Driscollovy země, jejíž představitelé na něho ukázali prstem a řekli „Běž“, a tak sem tedy šel. To bylo jediné, na čem právě teď záleželo, ten pravý důvod, proč se ocitl v těchhle zatracených horách.

Další věc, na které záleželo, byl následující horský hřeben. Od chvíle, co vyskákali z vrtulníku CH-47 Chinook verze D, jediného použitelného v téhle výšce, už našlapali patnáct kilometrů, vesměs do kopce přes ostré kameny a suť.

Támhle… hřeben. Padesát metrů.

Driscoll zvolnil krok. Šel první, jako nejvyšší z přítomných poddůstojníků v čele skupiny, jeho muži za ním v zástupu dlouhém stovku metrů, ostražití, přejíždějící pohledem zleva doprava, shora dolů, karabiny M4 v pohotovosti, zacílené určeným směrem. Na hřebenu očekávali nepřátelské strážní hlídky. Domorodci byli sice nevzdělaní v tradičním smyslu slova, ale rozhodně ne hloupí, ostatně proto se rangeři vypravili do této akce v noci – nula jedna čtyřicet čtyři, čili tři čtvrtě na dvě ráno – podle Driscollových digitálek. Byla bezměsíčná noc a vysoká oblačnost dost hustá, aby zachytila veškeré světlo hvězd. Dobré počasí pro lov, proběhlo mu hlavou.

Díval se víc dolů než nahoru. Nechtěl dělat žádný hluk, a ten působily nohy. Jediný zatracený kamínek odkopnutý stranou a kutálející se ze svahu je mohl prozradit všechny. A to si nemohl dovolit. Byla by škoda těch tří dnů a patnácti mil, než se dostali takhle blízko.

Dvacet metrů k hřebenu. Šedesát stop.

Očima hledal známky pohybu. Nic. Ještě pár kroků, pohled doleva a doprava, karabinu s tlumičem v pohotovostní poloze před tělem, prst zlehka položený na spoušti, jenom aby cítil, že tam je.

Těžko by se vysvětlovalo, jak je to únavné a vyčerpávající – daleko víc než patnáctimílový pochod lesem – s vědomím, že někde může být kdosi s kalašnikovem v rukou a s prstem na spoušti, přepínač nastavený na dávky, připravený rozstřílet vás na kusy. Jeho muži by se o někoho podobného sice postarali, ale Driscoll věděl, že jemu už by to nebylo nic platné. No ale, utěšoval se, kdyby se to stalo, nejspíš by si to ani neuvědomil. Sám vyřídil dost nepřátel, aby věděl, jak to chodí: v jedné chvíli kráčíte vpřed, šátráte pohledem před sebou, uši nastražené, snažíte se odhalit nebezpečí… a najednou nic. Smrt.

Driscoll znal pravidlo pohybu ve špatném terénu, v noční tmě: spěchej pomalu. Pomalu se hýbej, pomalu kráčej, opatrně našlapuj. Dobře mu sloužilo celá léta.

Teprve před šesti měsíci skončil jako třetí v soutěži o nejlepšího rangera, jakémsi Superpoháru vojsk zvláštního určení. Vlastně spolu s kapitánem Wilsonem tvořili družstvo 21. Kapitán musí být pěkně nasraný kvůli té zlomené noze. Je to fakt dobrý ranger, přemítal Driscoll, ale zlomená holeň je zlomená holeň. Se zlámanou kostí se toho tak moc nenadělá. Přetržený sval sice pekelně bolí, ale docela rychle se zahojí. Naproti tomu zlomená kost se musí spojit a srůst, a to znamená ležet pár týdnů naznak v armádním špitále, než vám ji felčaři dovolí plně zatěžovat. Potom se musíte znovu učit běhat, totiž napřed chodit. Z toho by se jeden posral… Sám měl zatím štěstí, nestalo se mu nic horšího než jeden zvrtnutý kotník, jeden zlomený malíček a jedna zhmožděná kyčel, nic z toho ho neuzemnilo déle než na týden. Zdaleka nic jako kulka nebo střepina. Bohové rangerů ho měli určitě rádi.

Ještě pět kroků…

Výborné, tak tady to máme… Sakra. Jak očekával, byl tam strážný – přesně tam, kde měl být. Pětadvacet metrů napravo. Bylo to až příliš samozřejmé místo pro hlídku, i když právě tento strážný to měl na háku. Seděl tam a znuděně koukal opačným směrem, zřejmě napůl spal a počítal minuty do vystřídání. No, nuda vás někdy může i zabít, jako asi během nejbližší minuty zabije tohohle chlápka, ačkoli jemu to už nedojde. Leda že bych ho minul, připomenul si Driscoll, ale věděl, že to nehrozí.

Naposledy se ohlédl a přelétl okolí noktovizorem PVS-17. Nikdo jiný nablízku. Výborné. Zaklekl, zapřel karabinu do pravého ramene a nasměroval mířidla na pravé ucho toho chlápka, zadržel dech –

Zprava, od úzkého chodníčku, zaznělo skřípnutí kůže po kameni.

Driscoll ztuhl.

Bleskově si v duchu promítl situaci a postavení zbytku svého týmu. Je někdo tím směrem? Ne. Většinou byli za ním a napravo. Driscoll nesmírně pomalu otočil hlavu za tím zvukem. Noktovizor nic neukázal. Sklonil karabinu a držel ji napříč před tělem. Pohlédl doleva. Deset stop od něj se Collins krčil za kamenem. Driscoll mu ukázal: zvuky zleva; vezmi si dva muže. Collins přikývl a odplížil se z dohledu. Driscoll učinil totéž, načež zalehl mezi dva zakrslé keře.

Od chodníčku se ozval nový zvuk: šplouchání kapaliny o kámen. Driscollovy rty se roztáhly v úsměvu. Volání přírody. Zvuk proudu moči zeslábl, až ustal docela. Od chodníčku se ozvaly kroky. Dvacet stop daleko, odhadl Driscoll, za ohybem.

Po chvilce se ze stínů na chodníčku vyloupla postava a proklouzla za strážného. Nad jeho ramenem se zvedla ruka a hned po ní následoval záblesk čepele. Collins stočil muže doprava a k zemi, jejich stíny splynuly v jeden. Uběhlo deset vteřin. Collins se narovnal, ukročil z chodníku a odtáhl strážného z dohledu.

Učebnicové sejmutí strážného, pomyslel si Driscoll. Nehledě na akční filmy byla pro ně práce s nožem něčím výjimečným. Přesto Collins očividně neztratil ten správný grif.

Chvilku poté se Collins vynořil po Driscollově pravici.

Driscoll opět zaměřil pozornost na strážného na hřebenu. Pořád tam byl. Ani se nepohnul. Driscoll pozvedl svou M4, srovnal mířidla na hranici mužovy šíje a týla, načež zesílil tlak prstu na spoušť.

Pomalu, pomalu… stisknout…

Puf. Zvuk nic moc. Sotva slyšitelný na víc než padesát metrů, ale kulka prolétla mužovou hlavou a zanechala za sebou obláček zelené páry. Chlap se odebral k Alláhovi nebo v jakého boha to věřil; přes dvacet let rostl, jedl, učil se a asi i bojoval, a to vše teď náhle a bez varování skončilo.

Cíl se zhroutil a odpadl doprava mimo zorné pole.

Smůla, chcípáku, pomyslel si Driscoll. Ale dnes lovíme větší zvíře.

„Strážný vyřízen,“ ohlásil Driscoll potichu do vysílačky. „Hřeben je volný. Postupujte vpřed. Potichu a těsně za sebou.“ To poslední nebylo opravdu nutné – ne s těmihle kluky.

Ohlédl se na své muže, postupující teď o něco rychleji. Byli nažhavení, ale ovládali se, připravení jít do akce. Viděl to na jejich postavách, na úsporných pohybech, jakými se liší opravdový střelec od rádoby machrů a rutinérů, kteří jenom čekají na návrat do civilu.

Jejich skutečný cíl byl teď vzdálen necelých sto metrů, a předchozí tři měsíce dřeli jenom proto, aby tohohle parchanta dostali. Horolezectví není zrovna zábavné, snad jenom pro pár šílenců, co touží vylézt na Everest a K2. No ale tak či onak je to součást jejich práce, a hlavně téhle akce, takže to každý nějak překousl a lezl dál.

Patnáct mužů se rozdělilo do tří palebných družstev po pěti rangerech. Jedno zůstane na místě s těžkou výzbrojí – měli s sebou dva kulomety M249 SAW (Squad Automatic Weapon, samočinná zbraň družstva) pro palebnou podporu a krytí. Těžko říct, kolik nepřátel tam může být, a taková SAW docela dobře srovná šance. Z průzkumné družice dostanete jenom omezené informace; některé proměnné prostě musíte řešit, až jak přijdou. Všichni jeho muži propátrávali pohledem kamení a hledali známky pohybu. Jakéhokoliv pohybu. Třeba to bude jenom darebák, co si odskočil ulevit. Tady na konci světa byla devadesátiprocentní pravděpodobnost, že ten druhý bude nepřítel. To nám docela usnadňuje práci, napadlo Driscolla.

Nyní se kradl vpřed ještě pomaleji a těkal očima od země pod nohama, kde vyhlížel volné kamínky a větvičky, zase dopředu – hledět, koukat, pátrat, pozorovat… To je další výhoda zkušenosti, uvědomil si, umět potlačit vzrušení z blízkosti cílové čáry. V takové chvíli zelenáči a nepoučitelní muži často udělali osudovou chybu v domnění, že tu těžší část už mají za sebou a cíl je tak blízko. A tehdy, jak Driscoll věděl, se za vámi obvykle vynoří duch starého Murphyho, autora slavných Murphyho zákonů, poklepe vám na rameno a naservíruje vám ošklivé překvápko. Předpokládání a očekávání byly smrtonosné strany téže mince. Každá z nich ve správné dávce v nesprávnou chvíli vás může zabít.

Ale ne teď. Ne při mojí hlídce. A ne s tak dobrým týmem jako je ten jeho.

Driscoll zahlédl nejasný obrys hřebene necelých deset stop před sebou a přikrčil se, aby nevystrčil hlavu nad okraj, kde by její obrys mohl nabídnout lákavý cíl nějakému pozornému chcípákovi z řad nepřátel. Překonal posledních pár stop opatrným posouváním chodidel, natáhl se dopředu, opřel se levou rukou o skálu a opatrně vykoukl.

Tady to máme… Jeskyně.

KAPITOLA 2

„MÁLO PALIVA,“ píííp, píííp, „málo paliva,“ oznámil počítačový hlas. „Já vím, já vím,“ zavrčel pilot v odpověď.

Příslušný údaj měl před sebou na obrazovce přístrojové desky. Palubní počítač blikal výstražnou kontrolkou už patnáct minut. Před deseti minutami přeletěli kanadské pobřeží a pod sebou by za denního světla mohli vidět zelený terén pokrytý zakrslými stromy. Pokud opravdu zásadně nepodělal něco s navigací, zanedlouho uvidí světla. Každopádně je pod nimi suchá zem, a to je jenom dobře.

Větry nad severním Atlantikem byly mnohem silnější, než slibovala předpověď. Většina nočních letů směřovala touto denní dobou na východ, a ty letouny nesly mnohem víc paliva než Dassault Falcon 9000. Zbývá jim ho na dvacet minut. O deset minut víc než potřebují. Indikovaná vzdušná rychlost činila něco málo přes devět set kilometrů za hodinu, výška sedm tisíc pět set metrů a klesala.

„Gander Approach“, ohlásil se do mikrofonu radiostanice, „tady Hotel nula-devět-sedm Mike Foxtrot, dochází mi palivo, příjem.“

„Mike Foxtrot,“ přišla odpověď, „tady Gander. Bezvětří. Doporučená dráha dva-devět pro normální přiblížení.“

„Bezvětří?“ poznamenal druhý pilot. „A sakra.“ Právě měli za sebou tři hodiny neustálého pohazování přímo proti více než stouzlovému výškovému vzdušnému proudu. V dvanácti tisících metrů to nebylo až tak zlé, ale bylo to znát. „Tenhle skok přes vodu byl na můj vkus tak akorát.“

„Zvlášť s tímhle větrem,“ opáčil kapitán. „Motory snad ještě chvilku poběží na výpary z nádrží.“

„Celnice je zařízená?“

„Měla by být. Máme CANPASS a povolení do Moose Jaw. Tam hlásíme vstup?“

„Jo, správně.“ Oba věděli své. Tento let bude od Ganderu do konečného cíle trochu nezvyklý. Ale byli za to placeni. A směnný kurz euro-dolar hrál v jejich prospěch. Zvlášť pro kanadské dolary.

„Vidím světla. Pět minut,“ pronesl druhý pilot.

„Rozumím, dráha v dohledu,“ opáčil kapitán. „Klapky.“

„Klapky vysouvám na deset.“ Druhý pilot stiskl páčku a oba uslyšeli kvílení elektromotorů vysouvajících klapky. „Mám vzbudit pasažéry?“

„Ne. Na co?“ rozhodl kapitán. Jestli se mu to povede, ničeho si nevšimnou až do rozjezdu k dalšímu vzletu. Kapitán si vysloužil ostruhy u Swissairu a po dvaceti tisících nalétaných hodin odešel do důchodu, koupil si z druhé ruky svůj vlastní Dassault Falcon a vozil milionáře a miliardáře po Evropě i kolem světa. Půlka lidí, co si mohli dovolit jeho služby, mířila na stejná místa – Monako, Harbor Island na Bahamách, Saint-Tropez, Aspen. To, že jeho současný pasažér nechtěl na žádné z těchto míst, bylo sice divné, ale dokud mu platí, nemá se co starat o cíl jeho cesty.

Klesli pod tři tisíce metrů. Osvětlená dráha byla dobře vidět, rovná čára ve tmě, někdejší základna perutě stíhaček F-84 amerického letectva.

Tisíc pět set metrů a stále klesají. „Klapky na dvacet.“

„Rozumím, klapky dvacet,“ odvětil druhý pilot.

„Podvozek,“ zavelel kapitán po chvíli a druhý pilot sáhl na páky. Do kabiny pronikl zvuk svištícího vzduchu, jak se otevřela podvozková dvířka a vysunuly se nohy. Sto metrů.

„Vysunut a zajištěn,“ ohlásil druhý pilot.

„Třicet metrů,“ pronesl počítačový hlas.

Kapitán napnul paže a pak je uvolnil, zlehka, zlehounka tlačil letoun dolů, aby dosedl na tom správném místě. Jenom jeho zkušené smysly poznaly, kdy se falcon dotkl desetimetrových betonových čtverců. Zapnul obraceče tahu a stroj začal zpomalovat. Dodávka s blikajícím majákem mu ukazovala cestu k čekající cisterně.

ZŮSTALI NA ZEMI celkem dvacet minut. Imigrační úředník jim položil rádiem pár otázek a ujistil se, že se proti údajům v CANPASS nic nezměnilo. Venku zatím řidič cisterny odpojil hadici a zavřel ventil palivové nádrže.

Dobrý. To bysme měli, pomyslel si kapitán. A teď na druhý úsek třídílného letu.

Falcon pojížděl až na severní konec dráhy, tam chvíli čekali a jako pokaždé prošli předvzletový kontrolní seznam. Stroj se hladce rozjel, zatáhli podvozek, klapky a přešli do stoupání. Dalších deset minut a byli v sedmatřiceti tisících, přidělené letové výšce z řídícího střediska v Torontu.

LETĚLI ZÁPADNÍM SMĚREM rychlostí M 0,81 – zhruba pět set uzlů neboli skoro devět set kilometrů za hodinu skutečné vzdušné rychlosti – s pasažéry spícími vzadu a motory polykajícími palivo ustáleným tempem 1500 kg za hodinu. Automatický odpovídač hlásil radarům řízení letového provozu jejich rychlost a výšku, a jinak nepotřebovali žádné rádiové spojení. Za špatného počasí by si možná vyžádali jinou výšku, nejspíše větší, ale věž v Ganderu měla pravdu. Jakmile prošli studenou frontou, která brzdila jejich let na Newfoundland, letadlo se úplně přestalo otřásat, až na tlumené dunění proudových motorů na zádi. Kapitán a druhý pilot moc nemluvili. Létali spolu tak dlouho, že už si odvyprávěli všechny vtipy, a když se nic nedělo, neměli potřebu plýtvat slovy. Všechno šlo podle plánu, až do poslední čárečky. Oba přemítali, jak asi vypadá Havaj. Mohli se těšit na pokoje v hotelu Royal Hawaiian a dlouhý spánek na vyrovnání pásmového posunu, který se kvůli deseti hodinám navíc musí nevyhnutelně dostavit. Plánovali si dvoudenní přestávku, než se vydají zpátky na východ na své domovské letiště u Ženevy, a to bez pasažérů.

„Moose Jaw za čtyřicet minut,“ poznamenal druhý pilot.

„Řekl bych, že je čas vrátit se zpátky do rachoty.“

Plán byl prostý. Kapitán zapnul VF rádio – pozůstatek druhé světové války – a zavolal Moose Jaw, ohlásil přiblížení a předpokládanou dobu příletu. Dispečer přibližovacího střediska v Moose Jaw převzal informaci z přehledového radaru a sledoval na obrazovce značku odpovídače.

Dassault začal ztrácet výšku naprosto normálním přiblížením, což náležitě zaznamenalo řídící středisko v Torontu. Místní čas byl 03:04 neboli Zulu – 04:00 světového času na počest greenwichské hvězdárny, ležící o čtyři hodiny východněji.

„A jsme tady,“ oznámil druhý pilot. V tmavé krajině se objevila přibližovací světla Moose Jaw. „Výška dvanáct tisíc, klesání jeden tisíc za minutu.“

„Odpovídač v chodu,“ nařídil kapitán.

„Rozumím,“ odpověděl druhý pilot. Odpovídač nepocházel ze sériové výroby, byl sestaven na zakázku.

„Šest tisíc stop. Klapky?“

„Nechat tak.“

„Rozumím. Dráha v dohledu.“ Obloha byla jasná a přibližovací světla Moose Jaw zářila v bezoblačném vzduchu.

„Moose Jaw, tady Mike Foxtrot, příjem.“

„Mike Foxtrot, Moose Jaw, příjem.“

„Moose Jaw, podvozek nám nechce jít ven. Prosím čekejte. Příjem.“ Toto hlášení vyvolalo rozruch.

„Rozumím. Hlásíte stav nouze, příjem?“ dotázala se věž obratem.

„Ne-e, Moose Jaw. Prověříme elektriku. Čekejte.“

„Rozumím, čekám.“ V hlase slabý náznak znepokojení.

„Fajn,“ pronesl kapitán k druhému pilotovi, „zmizíme jim z obrazovky v tisíci stopách.“ Dobře věděli, oč jde. „Výška tři tisíce a klesáme.“

Kapitán zlehka zatočil doprava. To aby se na přibližovacím radaru v Moose Jaw ukázala změna směru, nic vážného, ale přece jen změna. Spolu s klesáním by to mohlo vypadat zajímavě na záznamu, pokud by se někdo obtěžoval ho prohlížet, o čemž se dalo pochybovat. Další radarový impulz ztracený ve vzdušném prostoru.

„DVA TISÍCE,“ pronesl druhý pilot. Vzduch byl dole trochu neklidnější, ale čekaly je větší otřesy. „Patnáct set. Chtělo by to upravit rychlost klesání.“

„Takhle je to dost dobrý.“ Kapitán lehce přitáhl berany, aby zmenšil úhel klesání a vyrovnal ve výšce devíti set stop – tři sta metrů nad zemí. To stačilo, aby je na obrazovce letištního radaru v Moose Jaw zastřel „zemní závoj“ rušivých odrazů. Dassault byl sice cokoliv jen ne neviditelný, ale většina civilních leteckých radarů hledí především na signály odpovídače, ne na samotný radarový odraz. V obchodním letectví není letadlo na radaru nic než pomyslný signál na nebi.

„Mike Foxtrot, Moose Jaw. Hlaste výšku, příjem.“

Chvilku tak pokračovali. Obsluha dole na věži byla neobvykle bdělá. Možná jsme jim vletěli do nějakého nácviku, napadlo kapitána. Nemilé, ale žádný velký problém.

„Autopilot vypnut. Letím na ruční řízení.“

„Řídí pilot,“ odvětil druhý.

„Dobře, zatáčím doprava. Odpovídač vypnout,“ zavelel kapitán.

Druhý pilot odpojil proud k odpovídači číslo jedna. „Vypnuto. Jsme neviditelní.“ To upoutalo pozornost v Moose Jaw.

„Mike Foxtrot, tady Moose Jaw. Hlaste výšku, příjem,“ požadoval hlas o dost naléhavěji. Potom ještě jednou.

Falcon dokončil zatáčku k severu a nabral kurz dva-dva-pět. Terén pod ním byl plochý a kapitán byl v pokušení klesnout na sto padesát metrů, ale pak to zavrhl. Není třeba. Letoun se přesně podle plánu právě vypařil z radaru v Moose Jaw.

„Mike Foxtrot, tady Moose Jaw. Hlaste výšku, příjem!“

„Zní to rozčileně,“ poznamenal druhý pilot.

„Nedivím se mu.“

Odpovídač, který právě vypnuli, patřil do úplně jiného letadla, nyní nejspíše zaparkovaného ve svém hangáru u Söderhamnu ve Švédsku. Tento let stál jejich nájemce sedmdesát tisíc eur navíc, ale švýcarští letci chápali, jak se vydělávají peníze, a nevezli přece drogy ani nic podobného. Peníze sem nebo tam, takový náklad by nestál za to riziko.

Moose Jaw teď zůstalo čtyřicet mil za nimi a každou minutu se ztrácelo o dalších sedm mil, aspoň podle palubního dopplerovského radaru. Kapitán pohnul berany, aby vyrovnal vliv bočního větru. Počítač u jeho pravého kolena spočte opravu na snos – a počítač přesně věděl, kam mají namířeno.

Přinejmenším pro nejbližší úsek cesty.

KAPITOLA 3

VYPADALA JINAK než na snímcích – vždycky to vypadá jinak, ale bylo to správné místo, o tom nebylo pochyb. Driscoll cítil, jak z něho padá únava a nahrazuje ji soustředěné očekávání.

Před deseti týdny jedna družice CIA zachytila rádiové vysílání z tohoto místa, a jiná pořídila snímky, které měl teď Driscoll v kapse. Bylo to ono, bezpochyby. Trojúhelníková skupina skal jednoznačně určovala toto místo. Nebyly tady na ozdobu, přestože vypadaly uměle, spíše je zde zanechala poslední skupina ledovců, když se hrnula tímhle údolím, Bůh sám ví před kolika tisíci let. Voda, která vymlela ten trojúhelník, asi také pomohla vyhloubit jeskyni. Nebo jak vlastně jeskyně vznikají. Driscoll to nevěděl, a ani ho to nijak zvlášť nezajímalo. Některé byly pěkně hluboké, i pár stovek metrů, dokonale bezpečné pro úkryt. Ale z téhle vyšel rádiový signál. A to ji dělalo zajímavou. Pekelně zajímavou. Washingtonu a Langley trvalo přes týden, než tohle místo zaměřili, ale sledovali tu stopu velice pečlivě. O téhle akci nevěděl skoro nikdo. Celkem necelých třicet lidí, většina z toho ve Fort Benningu. Kde je poddůstojnický klub. Kam se i se svým týmem vrátí za necelých osmačtyřicet hodin, dá-li Bůh – inš’Alláh, jak říkají místní. Není to jeho víra, ale ten pocit chápal. Driscoll byl metodista, ale to mu nebránilo dát si tu a tam pivo. Ale hlavně byl vojákem.

Dobře, tak jak to uděláme? položil si v duchu otázku. Tvrdě a rychle, to je jasné, ale jak přesně to udělat tvrdě a rychle? Měl s sebou půl tuctu granátů. Tři ostré a tři akustické M84. Ty měly plastový plášť místo ocelového a hodně hlučnou výbušnou slož z nějaké směsi hořčíku a dusičnanu. Jejich výbuch vypadal jako by se samo slunce stavilo na nečekanou návštěvu, ohlušil a oslepil všechny kolem. O chemii a fyziku těch krámů se také nijak zvlášť nestaral. Ale jsou sakra hodně účinné, a to se počítá.

Rangeři se neúčastní férových soutěží. A tohle je bojová operace, žádná olympiáda. Možná pak poskytnou první pomoc přeživším darebákům, ale jenom v mezích možností, a vlastně spíš proto, že přeživší obvykle řeknou trochu víc než mrtví. Driscoll se znovu zahleděl na vchod do jeskyně. Kdosi stál právě v tom místě se satelitním telefonem a špionážní družice RHYTHM zachytila jeho signál, družice KEYHOLE zaměřila jeho polohu, a přímo z velitelství zvláštních operací SOCOM přišel souhlas k akci. Driscoll stál nehybně, přitisknutý k velkému kamenu tak těsně, aby jeho obrys splynul se skálou. Uvnitř žádný patrný pohyb. Nepřekvapilo ho to. Dokonce i teroristé musejí někdy spát. To byla výhoda pro něj. Vlastně paráda. Deset metrů. Blížil se stylem, který by se nezasvěcenému zdál směšný, přehnaně zvedal nohy přímo vzhůru a zase je spouštěl k zemi, pečlivě se vyhýbal volným kamenům. Nakonec tam dorazil. Zaklekl a nahlédl dovnitř. Ohlédl se přes rameno, aby se ujistil, že zbytek týmu se neshlukuje. Ne, bez starosti. Přesto Driscoll pocítil zachvění kolem žaludku. Předtucha nebo obava? Obava z průšvihu, obava z opakování událostí. Obava ze ztráty mužů.

Před rokem v Iráku předchůdce kapitána Wilsona, čerstvý poručík, naplánoval akci – přímé pronásledování povstalců podél jižního břehu Buhajrat (jezera) Saddám, severně od Mosúlu – a Driscoll se jí účastnil. Problém byl v tom, že mladému důstojníkovi šlo spíš o možnost sepsat jásavé hlášení o úspěšné akci než o bezpečnost rangerů. Proti Driscollovým námitkám za setmění rozdělil četu a chtěl udeřit na opevnění z obou stran. Jako obvykle však narychlo sestavený plán nepřežil první dotyk s nepřítelem – v tomto případě shlukem bývalých Saddámových věrných v síle roty, kteří obklíčili a rozsekali palebný odřad zbrklého poručíka, načež obrátili pozornost na Driscolla s jeho muži. Ústup jim zabral skoro celou noc, než se nakonec Driscoll s třemi muži stáhl na druhý břeh Tigridu, na dostřel od vlastní základny.

Driscoll tehdy věděl, že poručíkův plán je od počátku katastrofální. Ale protestoval dost silně? Kdyby se víc snažil… No dobře. Tahle otázka mu strašila v hlavě celý uplynulý rok. A teď se zase nachází v další divošské zemi. Jenže tentokrát budou všechna rozhodnutí – dobrá, špatná i katastrofální – jenom na něm samotném.

Oko na míček, přikázal si Driscoll. Zpátky do hry.

Udělal další krok dopředu. Před ním stále prázdno. Paštuni byli sice tvrdí – a sakra hodně tvrdí, jak Driscoll poznal –, ale byli vycvičení nanejvýš tak zvednout pušku a stisknout spoušť. U vchodu do jeskyně by přece měla být nějaká stráž. Nedaleko zahlédl pár cigaretových nedopalků. Možná tu byl strážný a došlo mu kuřivo. Špatné návyky, chcípáku, pomyslel si Driscoll. Nekázeň v poli. Pomalu a opatrně se vsunul dovnitř. Noktovizor byl darem z nebes. Chodba do jeskyně vedla asi patnáct metrů rovně, měla hrbolaté stěny a skoro oválný průřez. Žádné osvětlení, dokonce ani svíčky, ale před sebou viděl ohyb doprava, proto se připravil na světlo. Na podlaze jeskyně nebyl žádný nepořádek. To bylo velice výmluvné. Někdo tady bydlel. Tentokrát dostali solidní informaci. Copak se zázraky fakt dějí? pomyslel si Driscoll. Až příliš často nebylo na konci podobných honiček nic než prázdná skrýš a hlouček nasraných rangerů, kteří si mohli honit leda vlastní ptáky.

Že by ta správná jeskyně? Podobné myšlenky si nepřipouštěl moc často. To by bylo něco! napadlo ho na okamžik. Tentokrát hlavní výhra. Odsunul tu myšlenku stranou. Velikost ceny nic nemění na tom, jak odvedou svou práci.

Měl boty s ohebnou podrážkou. Pohodlnější, ale především tišší. Opřel si karabinu M4 o rameno. Batoh nechal venku. V jeskyni nepotřebuje zbytečnou zátěž. Driscoll nebyl nijak přerostlý. Výška metr osmdesát, váha osmdesát kilo, štíhlý a houževnatý, modré oči hledí přímo vpřed. Pár metrů za ním postupovali další dva vojáci, slyšeli ve vysílačkách jeho dech, ale nepronesl jediné slovo. Jen signály rukama, ostatně velice výmluvné.

Pohyb. Někdo přicházel jejich směrem.

Driscoll zaklekl.

Kroky se blížily. Driscoll ukázal levou rukou sevřenou v pěst, aby muži za ním zalehli, a pozvedl karabinu. Neznámý kráčel bezstarostně. Bdělý krok by zněl jeho cvičeným uším jinak. Ten chlápek tu byl doma, a cítil se v pohodě. No dobře, tím hůř pro něho. Za zády mu zarachotil kamínek a Driscoll věděl proč; před chvílí mu také uklouzla bota. Ztuhl. Kroky za rohem ustaly. Uběhlo deset vteřin, potom dvacet. Po celých třicet vteřin se nic nepohnulo. Potom se kroky ozvaly znovu. Stále bezstarostně.

Driscoll přitiskl M4 k rameni, zahnul za roh a tam stál nepřítel. Okamžik poté měl dvě rány v prsou a třetí v čele, padl k zemi bez jediného hlásku. Byl starší než ten venku, snad pětadvacet, s řádným plnovousem, jak si Driscoll všiml. Tím hůř pro tebe. Driscoll si pospíšil, obešel mrtvé tělo a zahnul doprava, pak trochu zpomalil, aby ho ostatní dohnali. Viděl asi na šest metrů před sebe nebo tak nějak. Přímo před ním nebylo nic. Pospěšme. Kam až pokračuje tahle jeskyně? V tuhle chvíli to nemá jak zjistit. Pevněji sevřel karabinu.

Vpředu bylo víc světla, mihotavého. Nejspíš svíčky. Třeba ti chcípáci potřebují v noci svítit, tak jako Driscollovy děti. Také tady byla podlaha bez nepořádku. Někdo tady uklidil. Proč asi? podivil se Driscoll. A jak dávno?

Postupoval dále vpřed.

V té chvíli zaslechl zvuk. Chrápání. Nedaleko před sebou. Driscoll nepostupoval nijak rychle, ale teď ještě trochu zpomalil. Je čas být opatrný. Postoupil k záhybu chodby, zbraň před sebou, a pomalu, pomaloučku zahnul za roh.

Tady. To je to, co hledal. Nahrubo opracované dřevo. Obyčejné staré nehoblované latě, ale ze země tady nevyrostly. Někdo je sem přitáhl z civilizace, a ten někdo je také nařezal pilou na kratší kusy.

Je jasné jako facka, že tady někdo bydlí, že to není jenom dočasná skrýš. To byla sakra dobrá zpráva o této jeskyni.

Pocítil vzrušení, rozechvělo mu žaludek. To se vrchnímu seržantovi (platová třída E-8) Samu Driscollovi nestávalo moc často. Levou rukou pokynul ostatním, aby šli blíž. Postoupili asi na tři metry za něj a následovali ho.

Patrové palandy. Tak na to bylo to dřevo. Viděl jich celkem šest. Všechny obsazené. Šest paland, šest nepřátel. Jeden z nich měl dokonce matraci, takovou tu nafukovačku, co si můžete koupit ve sportovních potřebách. Na zemi stála nožní hustilka. Ať to byl, kdo chtěl, měl rád pohodlné spaní.

Dobře. A co teď? položil si otázku. Nestávalo se mu často, aby nevěděl co si počít, a v podobných situacích nejednou sám radil svému veliteli roty, ale kapitán Wilson trčel na kopci deset mil odsud, a proto teď velel Driscoll. A najednou byl na velení úplně sám. A co nejhůř – nebyla to poslední místnost. Jeskyně pokračovala dál. Kdovíjak daleko. Kurva.

Zpátky do práce.

Opatrně se sunul dopředu. Rozkaz zněl poměrně prostě, a pro takový případ měl pistoli s tlumičem. Teď ji vytáhl z pouzdra. Přistoupil k prvnímu spáči. Přiložil mu berettu k hlavě a vypálil první ránu. Tlumič fungoval podle návodu. Zvuk otevřeného závěru byl mnohem hlasitější než samotný výstřel. Zaslechl dokonce jemné cinknutí mosazné nábojnice o kamennou podlahu. Ať se tomu chlápkovi zdálo cokoliv, bylo to pryč. Další maníci na dolních palandách se odebrali stejnou cestou.

Driscolla na okamžik napadlo, že v civilním světě by se tohle považovalo za úkladnou vraždu, ale to nebyla jeho starost. Tihle chlápci spojili svůj osud s lidmi, co vedli válku proti jeho zemi; byla to jejich chyba, že si svůj příbytek pořádně nehlídali. Nedbalost se trestá a válka má svoje pravidla, a ta pravidla jsou krutá k těm, co je nedodrží. Během tří vteřin byli všichni vyřízeni. Třeba dostanou v nebi slibované panny. Driscoll nevěděl. Ani ho to nijak zvlášť nezajímalo. Devět darebáků odepsaných. Postupoval dál. Následovali ho dva další rangeři, ne těsně za ním, ale dost blízko, jeden s napřaženou pistolí, druhý s M4, kryli se navzájem přesně, jak je psáno v Knize. Jeskyně se po pár stopách stáčela doprava. Driscoll se nadechl a vykročil vpřed. Spatřil další palandy. Celkem dvě.

Ale obě byly prázdné. Jeskyně pokračovala dál. Už dříve byl v řadě podobných jeskyní. Některé se táhly i tři sta čtyři sta metrů. Většinou ale ne. Některé byly jen skromné přístřešky, ale tohle nebyl ten případ. Říkalo se, že v Afghánistánu některé vedou až na půl cesty k nekonečnu, že ani Rusové je nedokázali dobýt, přestože se snažili ze všech sil. Ani když je zalili naftou a škrtli sirkou. Třeba by benzin posloužil líp, přemítal Driscoll. Nebo spíš trhavina. Afghánci byli hodně odolní a většinou se nebáli smrti. Driscoll se ještě nikdy nesetkal s podobnými lidmi, dokud nepřišel do tohohle kouta světa. Ale umírali stejně jako kdokoliv jiný, a potom už přestávali dělat problémy.

Jedno po druhém. Za ním je devět mrtvých těl, vesměs muži něco po dvacítce, takže nejspíš příliš mladí na nějaké opravdu užitečné informace. Takových darmožroutů sedí v Gitmu za drátama plno. Takový třicátník nebo starší – pak by možná stálo za to ušetřit jeho život a nechat si s ním popovídat někoho od zpravodajců. Ale tihle všichni byli příliš mladí, no a teď jsou všichni mrtví.

Zpátky do práce.

Tady už nic zajímavého není. Ale vpředu se pořád mihotalo slabé světlo. Asi další svíčka. Vždy po pár krocích sklopil zrak k zemi a vyhlížel uvolněné kaménky, které by mohly být zdrojem hluku. Hluk byl v tuto chvíli ten nejhrozivější nepřítel. Hluk probouzel lidi, zvlášť v místech jako tohle. Ozvěny. Proto měl boty s měkkou podrážkou. Další ohyb směřoval doleva a vypadal ostřejší. Je čas zase zpomalit. Ostrý ohyb je vhodné místo pro hlídku. Pomalu, pomaloučku. Čtyři metry. Nějakých dvanáct stop. Pomalu, opatrně. Jako by se plížil do dětského pokoje zkontrolovat mimino v postýlce. Za rohem ovšem čekal dospělého chlapa s puškou v ruce a hodně lehkým spánkem. Pořád ještě držel pistoli, oběma rukama, s nasazeným tlumičem připomínajícím plechovku od limonády. V zásobníku má ještě jedenáct nábojů. Zastavil se a ohlédl. Oba zbylí rangeři byli na svých místech, pohled upřený na něho. Beze strachu, ale napjatí a soustředění. Tait a Young, dva seržanti od roty Delta druhého praporu 75. pluku rangerů. Opravdoví profíci, stejně jako on sám, oba spojili svou kariéru s armádou.

Koukej na věc. Někdy bylo těžké udržet soustředěnou pozornost. Dalších pár stop k ohybu. Tenhle byl ostrý. Driscoll se k němu pomalu přiblížil… a vystrčil hlavu za roh. Někdo tam byl. Nějaký Afghánec, nebo jaký darebák, sedící na… židli? Ne, vypadá to jako kámen. Tenhle byl starší, než Driscoll čekal. Kolem třiceti. Chlap tam prostě seděl, ani úplně nespal, ani nebyl vzhůru. Něco mezi, rozhodně ale nedával pozor. Měl zbraň, AK-74, asi metr vedle, opřenou o kámen. Blízko, ale ne dost blízko pro případ opravdové potřeby, jaká mu právě teď měla nastat.

Driscoll se nehlučně blížil, přehnaně zvedal nohy, už byl na dosah a – praštil chlapa do hlavy. Možná ho to zabilo, ale spíš ne. Driscoll sáhl do kapsy blůzy a vytáhl pár plastových pout. Tenhle protivník byl snad dost starý na pokec s někým ze CIA, nejspíš skončí v Gitmu. Tait s Youngem by ho měli zabalit k odeslání. Zachytil Taitův pohled a zakroužil ukazováčkem: Zabalte ho. Tait přikývl.

A k dalšímu ohybu, o pět metrů dál, doprava, za mihotavým světlem.

Dalších šest stop, a doprava.

Driscoll se tentokrát nenechal rozptýlit. Pomalu a opatrně kráčel, zbraň pevně sevřenou.

Další prostor, zhruba deset na deset metrů, se ukázal být posledním. Teď se nacházeli, řekněme, takových sedmdesát metrů v hloubi jeskyně. To je dost. Vypadá to, že tahle jeskyně byla zařízena pro někoho důležitého. Třeba i nejdůležitějšího? Za chvilku bude chytřejší. Podobné myšlenky si nepřipouštěl příliš často. Ale tohle byl ten pravý důvod jejich akce. Možná, možná, možná. Právě proto byl Driscoll rangerem vycvičeným pro zvláštní úkoly. Vpřed, pomalu. Jeho muži postupovali za ním.

Tady byla taková tma, že v noktovizoru PVS-17 bylo pomalu víc šumu než zřetelného obrazu, jako by měl v zorném poli skákající a poletující kousíčky popcornu. Pomalu popošel k hraně ohybu a velice opatrně vyhlédl za roh. Kdosi tam byl, ležel na pryčně. Vedle něho kalašnikov s plným plastovým zásobníkem, na dosah ruky. Chlapík vypadal, že spí, ale na to byl od pohledu moc dobrý voják. Takoví nespí naplno, jako civilisti, ale vznášejí se těsně pod hladinou bdělého stavu. Proto ho chtěl Driscoll dostat živého. No dobře, jasně že téhle noci už pár lidí zabil, vlastně za posledních deset minut, ale právě tady toho chtěl živého… pokud možno…

No dobře. Driscoll si přehodil pistoli do pravé ruky a levačkou vytáhl ze sumky na hrudním popruhu akustický granát. Tait a Young to viděli a ztuhli na místě. Jeskyně se za chvilku změní. Driscoll zvedl jeden prst. Tait svému nadřízenému odpověděl palcem nahoru. Je čas na rokenrol. Chcípáka čeká budíček. Tait se rozhlédl. Jedna malá svíčka celkem slušně osvětlovala celý prostor. Driscoll couvl krok dva, odklopil noktovizor a vytáhl závlačku granátu. Nechal odskočit páčku vrhové pojistky, chvilku počkal a hodil, současně s odpočítáváním: jeden tisíc a jedna, jeden tisíc a dva, jeden tisíc a tři…

Znělo to jako konec světa. Deset gramů práškového hořčíku se rozzářilo jako polední slunce, ba ještě víc. A ten rachot. Rachot jako v soudný den, hromové BUM ukončilo jakýkoliv spánek, v němž si ten darebák hověl. A hned nato vpadl dovnitř Driscoll. Ten nebyl ohlušený výbuchem. Očekával ho, takže měl uši na hluk připravené, a oči zavřel, aby ztlumil jas záblesku. Nepřítel žádnou takovou ochranu neměl. Zalehly mu uši, takže měl potíže s rovnováhou. Dokonce ani nestačil sáhnout po zbrani – ale Driscoll beztak skočil dovnitř a odkopl ji stranou, načež strčil pistoli chlápkovi pod nos. Neměl vůbec žádnou šanci postavit se na odpor, a o to právě Driscollovi šlo.

A pak Driscoll pochopil, že je to nesprávný cíl. Měl sice plnovous, ale byl blíž třicítce než čtyřicítce. Špatný chcípák, prolétlo mu myslí jako první, a hned nato Do prdele. Obličej proti němu ztělesňoval zmatek a šok. Chlap třásl hlavou, jako by chtěl nastartovat mozek, ale jakkoliv byl mladý a odolný, nebyl tak rychlý, jak by byl potřeboval.

Driscoll zahlédl pohyb u zadní stěny místnosti, skrčený stín klouzající podél stěny. Ne směrem k nim, ale někam jinam. Driscoll vsunul pistoli do pouzdra, ukázal na muže na zemi – Spoutat – a potom si nasadil noktovizor a zacílil mířidla M4 na pohyblivý stín. Další vousatý mizera. Zesílil tlak prstu na spoušť, ale zatím zvědavě vyčkával. Deset stop za tím chlapem stál kalašnikov opřený o stěnu, tak jak ho tam ozbrojenec předtím nechal. Je jasné, že uslyšel výbuch a došlo mu, že spadl do sraček, tak že by po něm zkusil skočit? přemítal Driscoll. Zatím ho nechával, pořád ho sledoval muškou M4, jak hledá východ… Támhle: pět stop široký výklenek v kamenné stěně. Znovu zaostřil a teď už uviděl, že chcípák má v pravé ruce granát. Byla to 40mm verze střely do RPG-7; domorodci je rádi předělávali na ruční použití.

Ne tak rychle, kámo, pomyslel si Driscoll a přenesl mířidla M4 na mužovo ucho. Chlap mezitím napřáhl paži dozadu, chystal se hodit granát podhmatem. Driscollova střela ráže 5,56 mm ho zasáhla nad uchem a za okem. Hlava mu odskočila stranou a on se celý zhroutil, ale granát už letěl, odrazil se směrem k výklenku.

„Granát!“ zařval Driscoll a rozplácl se na zemi.

Křach!

Driscoll zvedl hlavu a rozhlédl se dokola. „Spočítat!“

„Dobrý,“ odpověděl Tait, hned po něm se ozval Young a potom všichni ostatní.

Granát se odrazil od stěny a odkutálel se až k výklenku, kde zanechal v suti kráter velikosti volejbalového míče.

Driscoll odložil PVS-17 a vytáhl svítilnu. Rozsvítil a přejel světlem před sebou. Nacházeli se ve velitelském oddílu jeskyně. Spousta poliček s knihami, dokonce kobereček na zemi. Většina Afghánců, které potkávali, byla jenom pologramotná, ale tady byly knihy a časopisy, některé také v angličtině. Jedna polička s několika knihami pečlivě vázanými v kůži. Zvlášť jedna… zelená kůže zdobená zlatem. Driscoll ji otevřel. Iluminovaný rukopis – žádný knihtisk, ale vyvedený barevnými inkousty rukou dávno mrtvého písaře. Tahle kniha byla stará, opravdu stará. Nejspíš v arabštině, ručně psaná a zdobená zlatou fólií. Musel to být svazek s textem koránu, jehož stáří ani cenu nešlo odhadnout. Ale musela být vysoká. Driscoll vzal knihu s sebou. Nějaký expert si ji rád prohlédne. Tam v Kábulu měli pár Saúdů, vysokých důstojníků přidělených k zvláštním vojskům a armádním zpravodajcům.

„Dobře, Petersone, je to tu čisté. Zašifruj zprávu a odešli,“ ohlásil se Driscoll vysílačkou svému spojaři. „Cíl zajištěn. Devět tango sejmuto, dva zajati živí. Vlastní ztráty nula.“ (Pozn. překl.: Tango znamená písmeno T, zde ve smyslu terorista.)

„Ale žádný dárek pod stromeček, Santo,“ doplnil nevzrušeně seržant Young. „Sakra, tenhle už vypadal docela nadějně. Měl tu správnou auru, říkal jsem si.“ Další „suchý vrt“ na kontě zvláštních vojsk. Už jich takhle navrtali až moc, ale takové už jsou zvláštní operace.

„Já taky. Jak se jmenuješ, sráči?“ zeptal se Driscoll Taitova zajatce. Žádná odpověď. Ten výbuch asi parchantovi opravdu zamotal mozkové závity. Zatím mu nedocházelo, že může být hůř. Kurevsky hůř. Až si ho vezmou do parády vyšetřovatelé…

„Dobře, chlapi, vyklidíme tuhle díru. Rozhlídněte se po počítačích a vůbec elektronice. Obraťte všechno vzhůru nohama. Co bude vypadat zajímavě, sbalte. A pošlete sem někoho pro našeho přítele.“

Pro tuhle akci čekal jeden chinook připravený k letu, takže by mohli být do hodinky na palubě. Sakra, jak rád by zapadl do poddůstojnické kantýny ve Fort Benningu na sklenku Sama Adamse, ale na to si musí počkat přinejlepším ještě pár dní.

Zatímco zbytek oddílu zajišťoval střežení prostoru kolem vchodu do jeskyně, Young s Taitem prohledali vstupní tunel, našli pár bonbonků, mapy a podobně, ale nic očividně cenného. Tak to ale s těmihle věcmi chodívalo. Ať jsou, jací jsou, chlapi od zpravodajců dokázali vařit z vody. Útržek papíru, ručně psaný korán, náčrtek inkoustovou tužkou – zpravodajci tu a tam dokázali s podobným materiálem učiněné zázraky, proto nechtěl Driscoll nic opomenout. Jejich cíl tady nebyl, a to byla zatracená ostuda, ale třeba něco z těch sraček, co tu po těch darebácích zůstaly, povede k něčemu jinému, a to by třeba mohlo přinést něco dobrého. Takhle to funguje, ovšem Driscoll se těmihle věcmi nijak zvlášť nezabývá. Ne nad výši svého platu a mimo rámec svého ČVO – čísla vojenské odbornosti. Dejte jeho rangerům a jemu úkol, a někdo jiný ať se stará co a jak, proč a nač. Driscoll popošel hlouběji do jeskyně a zakroužil svítilnou, aby osvítil výklenek, který se nepřátelský bojovník tolik snažil vyhodit do vzduchu. Teď viděl, že má rozměry slušného záchodu, snad něco víc, a nízký strop. Skrčil se a popolezl pár stop dovnitř.

„Cos tam našel?“ pronesl Tait, který se vynořil za jeho zády.

„Plastickou mapu a dřevěný muniční truhlík.“

Deska dvoucentimetrové překližky, zhruba dva na dva metry, pokrytá nalepeným pískem a horskými hřebeny z papírové hmoty, s tu a tam roztroušenými krabičkami budov. Vypadalo to jako v nějakém filmu z druhé světové války nebo jako architektonický model. Velice dobře zpracovaný, nic narychlo splácaného, jak mají tihle maníci ve zvyku. Ti chudáci většinou jenom načmárali jakýs takýs plánek klackem do hlíny, pomodlili se a šli na věc.

Terén se Driscollovi nezdál povědomý. Mohlo to být kdekoliv, ale krajina docela jistě vypadala dost drsně, aby to bylo někde tady. To ovšem nijak zvlášť nezužovalo výběr. Žádné orientační body. Ani budovy, ani silnice. Driscoll nadzvedl roh desky. Byla sakra těžká, nějakých pětatřicet kilo, což vyřešilo jeden z Driscollových problémů: ani nápad, že by se s tím vláčeli z kopce dolů. Mělo to

plochu jak rogalo; v téhle výšce kurevsky fouká, takže by jim ten krám ulítl při prvním nárazu větru, nebo by se roztřásl a rozpadl. A rozbitý by neměl žádnou cenu.

„Tak dobře, změřte to a vemte ňáký vzorky. A potom se koukněte, jestli Smith už má hotové snímky ksichtů těch chcípáků, a ať nafotí tenhle krám ze všech stran,“ nařídil Driscoll. „Kolik máme SD karet?“

„Šest. Čtyřgigových. Spousta místa.“

„Dobře. Vemte všechno několikrát, v nejvyšším rozlišení. A pořádně na to posviťte, a položte vedle něco jako měřítko.“

„Reno má pásmo.“

„Dobře. Dejte ho tam. Spoustu různých úhlů a detailů – čím víc, tím líp.“ To bylo krásné na digitálních foťácích – foťte si, kolik chcete, a smažte, co se vám nelíbí. V tomto případě nechají mazání na zpravodajcích. „A prohlídněte každou píď, jestli tam nejsou nějaké značky.“

Nikdy se neví, co je důležité. Předpokládal, že hodně záleží na měřítku modelu. Pokud je v přesném měřítku, nejspíš můžou nacpat snímky s výsledky měření do počítače, provést s nimi pár algebraických nebo algoritmických nebo jakých kouzel a zjistit, kam to sedne. Kdo ví, třeba budou ty papírové kopečky nějaké zvláštní, jaké se dělají jenom v některých zapadlých uličkách v Kandaháru. Dějou se i podivnější věci, a on nehodlá dávat nikomu nahoře záminku ke stížnostem. Už tak budou dost nasraní, že jim ptáček uliti, to ale nebyla Driscollova chyba. Zpravodajská příprava akce, ať dobrá či špatná nebo jakákoliv, šla zcela mimo něj. V armádě ovšem odjakživa platí „zákon padajícího hovna“ a nahoře nad vámi se vždycky najde někdo, kdo to hovno pošle dolů.

„Jasně, šéfe,“ opáčil Tait.

„Až budete hotoví, odbouchněte to. Dokončíme práci za ně.“

Tait odklusal.

Driscoll obrátil pozornost k muničnímu truhlíku, zvedl ho a odnesl do vstupního tunelu. Uvnitř byla hromada papírů tlustá na tři palce – linkované školní sešity popsané arabským písmem, nějakými čísly a klikyháky – a velká oboustranná skládací mapa. Jedna strana byla nadepsaná „Navigační mapa, list G-6, Vojenský kartografický ústav, 1982“ a zobrazovala afghánsko-pákistánskou pohraniční oblast, zatímco na druhé straně byla izolepou přichycená mapa Péšávaru z turistického průvodce.

KAPITOLA 4

„VÍTEJTE V AMERICKÉM VZDUŠNÉM PROSTORU, pánové,“ ohlásil druhý pilot.

Přelétávali nad Montanou, domovem losů, širé oblohy a spousty zrušených základen mezikontinentálních balistických raket s prázdnými sily.

Palivo jim tady ubývalo mnohem rychleji, ale počítač všechno hlídal, a také měli mnohem větší rezervu než před pár hodinami, kdy se prodírali nad Atlantikem k západu – a pod sebou spoustu letišť, kde se dalo přistát. Kapitán zapnul průhledový indikátor, který pomocí kamer se zesilovači zbytkového světla proměnil temnotu v zelenobílý jednobarevný televizní obraz. Teď právě ukazoval hory západně od jejich kurzu. Letoun zahájí stoupání automaticky, protože je nastaven na udržování výšky tři sta metrů AGL – nad úrovní terénu – a pod mírným úhlem, aby byli zámožní pasažéři spokojeni a, doufejme, si objednali další let.

Letoun pozvolna nabral nadmořskou výšku 1850 metrů, jak míjel klikatý hřeben pohoří Grand Teton. Tam kdesi dole byl Yellowstoneský národní park. Za denního světla by ho mohli vidět, ale teď byla temná a bezměsíčná noc.

Letový radar ukazoval „žádný konflikt“. Poblíž jejich polohy a výšky se nenacházelo jiné letadlo. Letecká základna Mountain Home ležela pár set mil vzadu i se svými nadrženými stíhacími piloty.

„Škoda že nemůžeme sklopit ten infrák dolů. Třeba by byli vidět i bizoni,“ poznamenal kapitán. „Četl jsem, že na Západě už je jich zase docela dost.“

„Jo, a vlků taky,“ opáčil druhý pilot. Příroda je o rovnováze, nebo to aspoň tvrdili na Discovery. Málo bizonů, vlci zahynou. Málo vlků, bizoni se přemnoží.

UTAH SE UVEDL HORAMI, ale krajina se postupně sesedla do ploché roviny. Také zde zabočili k východu, aby se vyhnuli Salt Lake City s jeho mezinárodním letištěm a nejspíš dost silným radarem, schopným rozpoznat typ letadla.

Před třiceti lety by nic takového nebylo možné. Museli by protnout Borovicovou linii, jednu z někdejších amerických „hranic včasné výstrahy“, a vyvolali by poplach na velitelství protivzdušné obrany v pohoří Cheyenne. No, vzhledem k současnému napětí mezi USA a Ruskem se možná celý systém znovu uvede do pohotovosti.

Cesta ubíhala hladčeji, než kapitán očekával. Po rozednění, v létě a nad pouští, to může trochu házet kvůli nepravidelným stoupavým termickým proudům. Nebýt ojedinělých automobilových světel, mohla být pustá a černá krajina pod nimi stejně dobře hladinou moře.

Ještě třicet minut. Zbývalo už jen 4000 kg paliva. Tady dole ho motory žraly mnohem rychleji, něco přes 2250 kg za hodinu místo obvyklých 1500 nebo tak nějak.

„Probudit pasažéry?“ zeptal se druhý pilot.

„Dobrý nápad.“ Kapitán zvedl mikrofon. „Pozor. Přistaneme za třicet minut. Dejte nám vědět, máte-li nějaké zvláštní přání. Děkuji,“ dodal ještě. Opravdu vřelé díky za vaše peníze a za zajímavý profil letu, to si už nechal pro sebe.

Kapitánovi i druhému pilotovi vrtalo hlavou, co jsou jejich pasažéři zač, ale vystříhali se klást otázky. Dodržování anonymity zákazníků patřilo k jejich práci, a i když to, co dělali, bylo podle amerických zákonů nejspíše ilegální, oni přece nebyli americkými občany. Nepašovali žádné zbraně, drogy ani nic podobného. Každopádně neznali svého zákazníka jménem – a stejně měl obličej omotaný obvazy.

„Sto mil, podle počítače. Doufám, že dráha je opravdu tak dlouhá.“

„Podle mapy je. Dva tisíce šest set metrů. Za chvilku se přesvědčíme.“

Letiště bylo zbudováno v roce 1943 a od té doby se sotva používalo. Tehdy navezli do Nevady prapor ženistů a nechali je postavit letiště – v rámci výcviku. Všechna taková letiště vypadala stejně, byla stavěná podle jednotného předpisu, jako trojúhelník s jednou stranou delší než zbylé dvě. Zamířili na dráhu dva-sedm, čili přímo západním směrem proti převládajícím větrům. Na dráze byla dokonce světla, ale kabeláž už dávno shnila a letištní dieselgenerátor zrezivěl. Ale díky nedostatku sněhu a ledu, který by mohl trhat beton, byly dráhy ve stejně dobrém stavu jako hned po dokončení. Třicet centimetrů železobetonu.

„Támhle.“

„Vidím.“

Neonově zelená chemická světla poházená na prahu dráhy jasně zářila na ploše průhledového displeje. Po chvíli se rozzářila ještě jasnější světla dodávky. Dvojice světel se dokonce sunula podél severního okraje dráhy, jako by ji chtěla přistávajícímu letounu ohraničit. Kapitán ani druhý pilot si nebyli jisti, ale předpokládali, že někdo z cestujících zavolal dolů mobilem.

„Tak jo, jdeme na přiblížení,“ rozhodl kapitán. Ubral plyn a vysunul klapky, aby stroj ve vzduchu zpomalil. Výškoměr začal hlásit výšku nad zemí, dolů… dolů… dolů… až podvozková kola políbila beton. Na západním konci dráhy dodávka několikrát zablikala dálkovými světly a pilot nechal letoun dojet až na konec.

„Dorazili jsme na místo určení,“ ohlásil kapitán, jakmile letadlo ustalo v pohybu. Odložil sluchátka a vstal. Otevřel levé dveře a vysunul schůdky, načež se obrátil k cestujícím, kteří už většinou vstali a sunuli se dopředu.

„Vítejte na americké půdě,“ pravil.

„Byl to dlouhý let, ale přesto dobrý,“ odvětil vůdce skupiny. „Děkujeme vám. Vaše odměna je již složena na účet.“

Kapitán přikývl. „Jestli nás budete zase potřebovat, dejte mi prosím vědět.“

„Ano, to budeme. Asi tak za dva nebo tři týdny.“

Jeho hlas ani obličej nic neprozrazoval, ostatně tvář měl zčásti zakrytou obvazy. Možná tu bude jenom trávit dobu rekonvalescence po operaci, ať už byla, jaká chtěla. Kapitán by si tipnul na dopravní nehodu. Nakonec je tady zdravé podnebí.

„Asi jste si všimli cisterny. Doplní vám nádrže po okraj. Kdy odlétáte na Havaj?“

„Hned jak natankujeme,“ odpověděl kapitán. Čtyři pět hodin. Jakmile minou kalifornské pobřeží, poletí většinou na autopilot.

Další pasažér přešel dopředu, ale pak se otočil a vrátil se dozadu. „Jenom chvilku,“ pronesl, vešel na záchod a zavřel za sebou dveře. Záchod měl vzadu ještě jedny dveře, vedoucí do zavazadlového prostoru. Tam měl odložený plátěný vak. Stáhl zip a odklopil chlopeň. Potom nastavil elektronický časovač. Odhadl, že dvě a půl hodiny by mělo stačit, zatáhl zip a vrátil se dopředu.

„Omlouvám se,“ řekl a vystoupil na schůdky. „A děkuji.“

„Rádo se stalo, pane,“ odvětil kapitán. „Přeju příjemný pobyt.“

Druhý pilot byl už venku a dohlížel na průběh tankování. Poslední pasažér následoval svého šéfa k dlouhé limuzíně čekající na betonu. Nastoupil a vůz odjel. Tankování zabralo pět minut. Kapitán se podivil, jak se jim podařilo sehnat na pohled oficiální cisternu, ale ta krátce nato odjela a oba piloti se usadili v kabině a zahájili předvzletový postup.

PO CELKEM TŘIATŘICETI MINUTÁCH na zemi falcon pojížděl zpátky na východní konec dráhy, načež piloti posunuli plynové páky na vzletový výkon a vyrazili k západu, aby se vznesli k obloze už potřetí v tomto dlouhém dnu. O padesát minut později a o osmnáct set kilo paliva lehčí překročili nad Venturou kalifornské pobřeží a pokračovali s „mokrýma nohama“ nad Tichým oceánem cestovní rychlostí M 0,83 ve výšce dvanáct tisíc pět set metrů. Měli zapnutý svůj pravý odpovídač s „oficiálními“ údaji o letounu. Skutečnost, že se právě objevili na obrazovkách střediska San Francisco, nikoho nezajímala, protože letové plány se nejen neukládaly počítačově, ale vlastně nebyly vůbec nijak soustavně srovnávány. Dokud letoun nedělal nic proti pravidlům, nikdo si ho nevšímal. Mířil do Honolulu, vzdáleného dva tisíce mil, předpokládaná doba letu čtyři hodiny a čtyřiapadesát minut. Poslední etapa.

Kapitán i druhý pilot odpočívali, letadlo řídil autopilot a všechny přístroje ukazovaly normální hodnoty. Při přeletu amerického pobřeží traťovou rychlostí 820 km za hodinu si kapitán zapálil další cigaretu.

Netušil, že v zadním zavazadlovém prostoru leží bomba s náloží bezmála čtyř kilogramů plastické trhaviny PETN a RDX – běžně nazývané semtex – s elektronickým časovačem. Starost o zavazadla přenechali svým pasažérům a uvítací skupině. Ve chvíli, kdy se letoun vzdálil tisíc kilometrů od kalifornského pobřeží, došel časovač k nule.

Výbuch zničil letadlo v jediném okamžiku. Utrhl od trupu celý ocas s oběma motory. Hlavní palivové potrubí, vedené pod podlahou, najednou ústilo do prázdna, a unikající palivo zanechalo na obloze stopu jako meteor. Byla by vidět široko daleko, ale v tuhle noční dobu nebylo na dohled žádné jiné letadlo a dvojitý pruh žlutého plamene během pár vteřin zeslábl a zhasl.

Oba piloti vpředu netušili, co se stalo. Najednou je překvapil rachot, ohňostroj blikajících výstražných a poplašných světel a letoun, který nereagoval na řízení. Letci jsou cvičení pro řešení nenadálých situací. A tak jim trvalo pět či deset vteřin, než jim došlo, že jsou ztraceni. Bez ocasních ploch nejde řídit letoun; fyzika to prostě nedopustí. Stroj se řítil ve spirále dolů k inkoustově černému moři. Oba piloti se v beznadějné snaze pokoušeli ho ovládnout. Celoživotní nácvik a nekonečné hodiny na simulátorech jim vryly do mozků postupy při ztrátě řízení. Zkoušeli všechno, co se kdy naučili, ale příď se nechtěla zvednout. Ani si nestačili všimnout, že snaha o přidání plynu zůstává bez odezvy. Upoutáni čtyřbodovými pásy k sedadlům se ani nemohli ohlédnout dozadu do kabiny cestujících, a kvůli poklesu tlaku oba zanedlouho ztratili vědomí. A už ho ani nenabyli.

Celkem to trvalo něco přes minutu. Příď se zmítala nahoru a dolů, doleva a doprava, jak s ní smýkal odpor vzduchu, dokud nenarazili na mořskou hladinu rychlostí 450 km/h, což znamenalo okamžitý konec. Jejich zákazníci byli tou dobou už na místě určení a ani po nich nevzdechli.

KAPITOLA 5

JAKO ALLÁHOVO ZNAMENÍ, že je na správné a dobré cestě, zněla Diráru al-Karímovi ozvěna svolávání k modlitbě. Adhán se rozléhal nad střechami Tripolisu až do kavárny, kde seděl a popíjel čaj. Nebyl zde v tuto dobu náhodou. Natolik soustředěně si v duchu přehrával dokola svou akci, že ani nepostřehl, jak slunce klesá k obzoru. To nevadí. Alláh mu jistě odpustí toto přehlédnutí – zejména pokud úspěšně splní svůj úkol. Jeho nadřízení sice ke škodě věci nedoceňovali význam akce, ale Dirár si tím nelámal hlavu. Vlastní iniciativa, pokud je v souladu s Boží vůlí a islámskými zákony, je přece požehnáním, a jeho nadřízení to dozajista uznají, až bude úkol splněn. Zda on sám bude ještě naživu a uslyší jejich chválu, nechť rozhodne Alláh. Jeho odměna je jistá, ať už v tomto životě nebo v tom příštím. Dirár se tou myšlenkou uklidnil a pomohla mu potlačit chvění v žaludku.

Až donedávna se jeho role v džihádu omezovala převážně na podpůrné úkoly, přepravní služby a informace, poskytování přístřeší spolubojovníkům a příležitostnou výpomoc při průzkumných a zpravodajských aktivitách. Nosil přitom samozřejmě i zbraně, ale ke své převeliké hanbě je dosud neobrátil proti nepříteli. To se však brzy změní – vlastně nejpozději zítřejšího rána. Ale přesto, jak ho učili ve výcvikovém táboře u Fúkhy, zručnost v ovládání a použití zbraně je jen malou součástí operace. Přinejmenším v tomhle měla americká armáda pravdu. Většina bitev je vyhraná nebo ztracená ještě předtím, než vojska vůbec vytáhnou do pole. Plánujte, znovu plánujte, a pak si své plány ještě třikrát zkontrolujte. Chyby se rodí z nepořádné přípravy.

Jeho prvotní cíl se ukázal nedostupným, nejen kvůli omezenému počtu bojovníků pod jeho velením, ale také kvůli umístění. Byl to jeden z nejnovějších hotelů v Tripolisu, se spoustou východů a podlaží a neznámých vstupů. Byl by potřeboval dva tucty i více mužů na zajištění – nehledě na hotelovou ochranku, samé bývalé vojáky a policajty s moderní výzbrojí, a navíc s prvotřídním bezpečnostním systémem. Dirár věřil, že kdyby měl dostatek času, sil a prostředků, tak by zvládl i takový úkol, jenže nic z toho neměl k dispozici. Přinejmenším zatím. Třeba příště.

Proto zvolil náhradní cíl, který už dříve navrhovala jiná buňka – Dirár měl pocit, že z Benghází –, ale velení ho zamítlo. Bez odůvodnění a bez návrhu jiného řešení, a přitom Dirár byl stejně jako mnoho jeho druhů už unavený z neustálého vyčkávání, zatímco Západ nerušeně vede své křižácké tažení. Nepřekvapí, že bez větších potíží našel další členy své buňky se stejnými pocity, přestože takový nábor byl dost riskantní. Dirár nemohl tušit, zda si zmínka o jeho plánu nenajde cestu k nesprávným uším, ať už uvnitř organizace nebo venku. V minulém roce Kaddáfího Haját amn-al-džamáhiríja úspěšně pronikla do několika buněk, jednu z nich vedl Dirárův kamarád z dětství. Těch devět mužů, vesměs dobrých vojáků a oddaných muslimů, zmizelo v kasárnách Báb al-Azízíja a už z nich nevyšli – přinejmenším ne živí.

Náhradní cíl byl podstatně menší a jen vzdáleně souvisel s činem, za který bude vbrzku potrestán, ale Dirár chtěl v případě úspěchu vyslat jasný signál: Alláhovi bojovníci mají dlouhou paměť a ještě delší nože. Zabijte jednoho z našich a my zabijeme stovky vašich. Tady se asi na stovku nedostane, ale to nevadí.

Spolu s několika dalšími návštěvníky kavárny Dirár vstal a odebral se k poličkám na zdi, kde si vzal stočenou sajjádu. Modlicí kobereček byl, jak se sluší a patří, čistý a vykartáčovaný. Vrátil se ke stolku, rozvinul kobereček na dlážděnou podlahu a ujistil se, že přední okraj má správný směr, kibla, směřuje k posvátnému kameni Ka’aba v Mekce. Potom se napřímil, paže podél těla, a zahájil salad šeptanou ikámou. Okamžitě pocítil, jak se v jeho mysli rozlévá vlna klidu, a pokračoval zbylými sedmi stupni modlitby až k závěrečné salavat.

Ó Bože, požehnej Mohamedovi

a jeho lidu.

Neb Ty jsi dozajista slavný.

Ó Bože, buď milosrdný k Mohamedovi

a k lidu Mohamedovu;

jako jsi byl milosrdný k Abrahámovi

a k lidu Abrahámovu.

Neboť Ty jsi dozajista věčný a slavný…

Dirár ukončil modlitbu váhavým pohledem přes obě ramena – směrem k andělům zaznamenávajícím dobré i zlé skutky každého věřícího –, pak složil ruce na hrudi a dlaněmi si přetřel obličej.

Otevřel oči a zhluboka se nadechl. Alláh ve své neskonalé moudrosti rozhodl žádat od věřících modlitbu nejméně pětkrát denně, před rozedněním, v poledne, odpoledne, při západu slunce a navečer. Jako většina muslimů také Dirár vnímal tento častý rituál nejen jako poklonu Alláhově moci a milosrdenství, ale také jako příležitost k vlastnímu soustředění. Nikdy o tomto pocitu nehovořil s ostatními z obavy, zda není rouhačstvím, ale v hloubi duše pochyboval, že by ho Alláh kvůli tomu zatratil.

Pohlédl na hodinky. Je čas jít.

Otázkou zůstávalo, zda bude ještě naživu v čase večerní modlitby. To už bylo v Alláhových rukou.

PŘESTOŽE DRISCOLL nepovažoval tento hindúkušský výlet za opravdové horolezectví, vytanula mu v mysli stará průpovídka o Everestu: Vylezeš na vrchol a máš za sebou půlku hory. Přeloženo: Často je kurevsky těžší dostat se ve zdraví dolů. A pro něj a jeho tým to platilo dvojnásob. Horolezci často lezou stejnou cestou nahoru i dolů. On si to se svými rangery nemohl dovolit, pokud nechtěl riskovat nepřátelskou léčku. Aby to bylo ještě složitější, vlekli s sebou dva zajatce, kteří sice až dosud spolupracovali, ale to se mohlo kdykoliv změnit.

Driscoll došel na rovinku mezi dvěma balvany, zvedl pěst a zastavil se. Zbytek týmu za ním zastavil takřka současně a všichni si dřepli. Byli sto padesát metrů nad údolím. Driscoll to odhadl na dalších čtyřicet minut, potom ještě dva kiláky údolím, pak k přistávací ploše. Koukl na hodinky: slušný čas.

Tait se přikradl až k němu a počastoval ho novinkou: „Zajatci nás brzděj.“

„Život je svině.“

„To si piš,“ opáčil Tait.

Se zajatci to bylo vždycky složité, tím spíš v takovémhle terénu. Kdyby si některý zvrtnul kotník nebo se prostě rozhodl sednout si a nevstávat, zbývaly tři možnosti: nechat ho na místě, táhnout ho nebo ho zastřelit. Řešením bylo přesvědčit zajatce, že pro ně platí jenom jedna jediná možnost – ta poslední. Nakonec to tak asi opravdu je, pomyslel si Driscoll. Neexistuje vrátit ty dva chcípáky zpátky do oběhu.

Nahlas řekl: „Pět minut a pokračujeme. Pošli to dál.“

TERÉN POSETÝ BALVANY pozvolna přecházel do roviny pokryté velkými úlomky kamení a štěrkem. Sto metrů nad údolím vyhlásil Driscoll další přestávku a prověřil cestu před sebou noktovizorem. Sledoval pohledem klikatý chodník až na dno údolí, zastavil se u každého možného úkrytu, dokud si nebyl jistý, že se nikde nic nehýbe. Údolí mělo na šířku asi dvě stě metrů a ohraničovaly je strmé skalní stěny. Dokonalé místo na léčku, pomyslel si Driscoll – jenže to bylo vzhledem k charakteru terénu Hindúkuše spíše pravidlem než výjimkou. Během tisíciletí se o tom přesvědčili všichni od Alexandra Velikého až po Sověty, a nyní tedy i Američany. Driscoll spolu s kapitánem, než si zlomil nohu, plánovali tuhle akci ze všech stran a pokaždé se snažili najít lepší únikovou trasu, ale nenašli žádnou jinou možnost, přinejmenším v okruhu deseti kilometrů. Větší oklika by posunula dobu jejich vyzvednutí do denního světla.

Driscoll se obrátil a v rychlosti spočetl stav: patnáct plus dva. Vracejí se všichni, to je samo o sobě úspěch. Pokynul Taitovi – jdeme – a ten to poslal dál. Driscoll vstal a pustil se po chodníku dolů. Deset minut poté už byl skoro na dně údolí. Zastavil se, aby se přesvědčil, že se chlapi neshlukují do skupinek, znovu vykročil, a zase se zastavil.

Něco není v pořádku…

Driscollovi chvilku trvalo, než odhalil zdroj svých pocitů: jeden z jejich zajatců, ten co kráčel s Petersonem jako čtvrtý v řadě, už nevypadal tak unaveně. Měl celé tělo napjaté a rozhlížel se na obě strany. Je rozrušený. Proč? Driscoll dal znovu znamení k zastavení, zástup se přikrčil. Tait byl během chvilky u něho.

„Co se děje?“

„Petersonův zajatec je z něčeho nervózní.“

Driscoll přejel okolí noktovizorem, ale neviděl nic zvláštního. Dno údolí bylo hladké a bez suti, vypadalo až na pár balvanů zcela prázdné. Žádný pohyb a žádné zvuky kromě slabého hvízdání větru. Driscoll přesto cítil sevření v útrobách.

Tait se zeptal: „Vidíš něco?“

„Vůbec nic, ale toho ksichta něco nabudilo.“

„Vezmi si Collinse, Smitha a Gomeze, vraťte se padesát metrů zpátky a obejděte to ve svahu. Řekni Petersonovi a Flahertymu, ať plácnou zajatce do bláta a drží je potichu.“

„Rozumím.“

Tait odkvačil po chodníku dozadu, u každého muže se zastavil a šeptem předal instrukce. Driscoll sledoval noktovizorem, jak se spolu s určenou trojicí odplížil zpátky do svahu, načež sešli z chodníku a postupovali souběžně s údolím od jednoho balvanu ke druhému.

Zimmer popošel až k Driscollovu postavení. „Zaslechls tichý hlásek, Santo?“ zeptal se.

„Jo.“

Uplynulo patnáct minut. V bledě zeleném přísvitu noktovizoru Driscoll spatřil, jak se Tait náhle zastavil. V rádiu se ozvalo: „Šéfe, před náma je volný prostor – mezera ve skalách. Vidím tam špičku stanu.“

Tak proto je ten hajzl nervózní, pochopil Driscoll. Ví, že je tady tábor. „Známky života?“

„Tiché hlasy – pět, možná šest.“

„Rozumím, zůstaňte na mís –“

Zprava, asi padesát metrů za nimi, se vynořila dvojice světel. Driscoll se otočil a uviděl terénní UAZ-469, jak zahnul a zamířil jejich směrem. UAZy, zbylé z dob sovětského vpádu do Afghánistánu, byly u místních potížistů velice oblíbené. Tento byl bez střechy a vylepšený další položkou z výzbroje Sovětské armády, lafetovaným 12,7mm kulometem NSV. Třináct ran za vteřinu, 1500 metrů účinný dostřel, prolétlo Driscollovi myslí. Sotva mu došlo, o co jde, vyšlehly z ústí hlavně plameny. Střely bubnovaly po kamení a hlíně, rozhazovaly kolem úlomky skal a fontánky prachu. Kousek níž v údolí, na skalním výběžku naproti Taitovi s jeho skupinkou, začaly plivat oheň další hlavně. Petersonův zajatec začal arabsky něco vykřikovat, Driscoll mu nerozuměl ani slovo, ale tón hlasu ho nenechal na pochybách: muž povzbuzoval své spolubojovníky. Peterson ho plácl za ucho pažbou M4 a chlap zvadl.

Taitova skupina zahájila palbu, jejich M4 práskaly a údolím se nesla ozvěna. Zbylí Driscollovi muži si našli nějaké kryty a pálili na UAZ, který zastavil smykem asi dvacet metrů od nich, světla mířící na rangery.

„Taite, hoďte na ty stany pár granátů!“ nařídil Driscoll, uskočil doleva a poslal na UAZ dvě krátké dávky.

„Jdeme na to!“ opáčil Tait.

Kousek výš na stezce si Bames našel ďolík mezi skalami a postavil tam svůj lehký kulomet M249 SAW na trojnožku. Z ústí začaly šlehat plameny. UAZ s pavučinou prasklin na čelním skle začal couvat, jeho kulomet však stále pumpoval střely do svahu. Z Taitova směru zaslechl Driscoll řachnutí granátu, potom druhé, a dva další rychle za sebou. A potom další výkřiky v arabštině. Ječivý hlas. Driscollovi trvalo půl vteřiny, než si uvědomil, že křik přichází zezadu. Otočil se s přilícenou M4. Patnáct metrů za ním stál Gomezův zajatec na nohou, čelem k UAZu a křičel. Driscoll zachytil útržky – Zastřel mě… Zastřel mě… Pak se vršek chlapovy hlavy rozprskl a on se skácel naznak.

„Barnesi, zastav to auto!“ zařval Driscoll.

V odpověď se čáry stopovek ze SAW přesunuly z kabiny UAZu na mřížku chladiče, který začal jiskřit. Střely zabubnovaly na blok motoru a po pár vteřinách vytryskl gejzír páry. Na straně řidiče se otevřela dvířka a jakási postava se vypotácela ven. Dávka ze SAW ji přeřízla vejpůl. Kulomet ve voze se odmlčel a Driscoll spatřil horečně jednající postavu, jak se snaží vyměnit nábojový pás. Driscoll se otočil a naznačil Petersonovi a Deaconsovi – granáty. Ale oba už stáli s odjištěnými granáty v ruce. První hod byl dlouhý a mířil moc doprava, granát vybuchl neškodně za UAZem, ale druhý dopadl vedle zadního kola. Výbuch nadzvedl záď vozu několik palců do vzduchu. Střelec vypadl přes okraj korby a zůstal nehybně ležet.

Driscoll se otočil zpátky a přejel odvrácený svah noktovizorem. Napočítal šest nepřátel, všichni zalehlí a prali palbu do Taitova postavení. „Sejměte tamty kokoty!“ nařídil Driscoll a jedenáct automatických pušek začalo kropit protilehlý svah. Zabralo to pouhých třicet vteřin. „Palbu stav, palbu stav!“ nařídil Driscoll. Palba utichla. Zapnul vysílačku: „Taite, hlášení.“

„Still dostal čtyři. Pochytali jsme pár ran šutrákama, ale jsme v pohodě.“

„Prověřte ty stany, vyčistěte to.“

„Rozumím.“

Driscoll se vracel po stezce nahoru, postupně kontroloval všechny muže a nenašel nic než drobné šrámy a oděrky od odletujícího kamení. „Barnesi, ty a Deacons prověřte –“

„Santo, ty jsi –“

„Co?“

„Rameno. Sedni si, Same, sedni! Zdravotník!“

Až teď si Driscoll uvědomil, že jeho pravá paže od ramene dolů ztratila všechen cit. Nebránil se, když ho Barnes posadil na zem. Přiběhl k nim Collins, druhý zdravotník oddílu. Klekl si vedle a spolu s Barnesem sundali Driscollův batoh z pravého ramene, potom i z levého. Collins rozsvítil lampičku a prohlížel Driscollovo rameno.

„Máš tam úlomek šutru, Santo. Asi jako můj palec.“

„A do prdele. Barnesi, běž s Deaconsem prověřit ten vůz.“

„Jasně, šéfe.“

Oba odklusali po chodníku dolů až k terénnímu automobilu. „Dva mrtví,“ zavolal Deacons.

„Prohledat, bleskem,“ procedil Driscoll skrz zaťaté zuby. Otupění vystřídala palčivá bolest.

„Dost ošklivě krvácíš,“ poznamenal Collins. Vytáhl z lékárničky obvazový balíček a přitiskl ho na ránu.

„Utáhni to, jak nejlíp umíš.“

Tait se ozval v rádiu: „Santo, ve stanu jsou čtyři mrtví a dva ranění, oba v posledním tažení.“

„Rozumím. Prohledat, a potom sem k nám.“

Collins prohlásil: „Zavolám a požádám o odsun“

„Blbost. Tak za patnáct minut tady bude těch hajzlů až nad hlavu. Padáme odsud. Pomoz mi vstát.“

KAPITOLA 6

BUDE TO smutný den, to bylo Clarkovi jasné. Všechno už měl sbaleno – to odjakživa zařizovala Sandy, jako vždy úsporně a spolehlivě. U Dinga to bude nejspíš stejné – Patsy se naučila balit kufry od své matky. Duhová šestka se přehoupla do druhé generace a většina původní sestavy už byla ta tam. Američané se odsunuli zpátky do Států ponejvíce do školy Delta ve Fort Braggu nebo do výcvikového střediska námořnictva v kalifornském Coronadu, kde se cvičili nováčkové SEAL. Tam pak u piva vyprávěli svým několika málo důvěrným kamarádům – instruktorům historky v mezích přísného utajení. Nebo se objevili ve waleském Herefordu, aby si v pohodlném baru U Zeleného draka vypili pár pint Johna Courage a pokecali si s jinými Muži v černém. Místní sice věděli, o koho jde, ale byli stejně spolehliví jako agenti tajné služby – přezdívaní „pětkaři“ v narážce na bývalou britskou armádní rozvědku MI-5 –, kteří tam ostatně také posedávali.

Nic nezůstávalo stejné jako dřív, ať tady nebo tam. To udržovalo služby v dobré kondici, protože stále přicházeli čerství lidé, někteří i s dobrými nápady, a výsledkem byla srdečná setkání na těch nejméně pravděpodobných místech – často na letištích po celém tomhle potrhlém světě – a spousta vypitých piv a potřesení rukou při čekání na výzvu k odbavení. Ale tahle proměnlivost a nejistota člověka časem opotřebuje. Začnete se zamýšlet, když je váš přítel a kolega někam odeslán a zmizí v jiné části „černého“ světa, často na něj vzpomínáte, ale jen zřídka se znovu setkáte. Clark viděl už nemálo svých přátel zahynout při plnění „výcvikových úkolů“ – obvykle to znamenalo kulku v nějaké „zakázané“ oblasti. Ovšem takové věci byly cenou za příslušnost k tomuto výlučnému bratrstvu, a nešlo to jinak. Jak rádi říkávají u SEAL: „Nemusí se ti to líbit, stačí když to uděláš.“

Tak například Eddie Price odešel do výslužby z funkce plukovního seržanta 22. pluku SAS a nyní působil jako vrchní vězeňský dozorce v Královském paláci a pevnosti Jejího Veličenstva v londýnském Toweru. John s Dingem si lámali hlavu, zda si britská panovnice vůbec uvědomuje, oč bezpečnější je teď její palác i pevnost, a zda Priceova ceremoniální sekyra (vrchní dozorce Toweru je současně tamním úředním popravčím) je také řádně nabroušena. Po čertech jisti si byli tím, že si dodnes neodpustí svůj ranní běh a rozcvičku a že běda každému příslušníku ostrahy, který by neměl boty zrcadlově lesklé, řemení a šňůry v dokonalém pořádku a pušku čistší, než vyšla z továrny.

Je to zatracená ostuda, že člověk stárne, říkal si John Clark, jemuž se blížila šedesátka a stáří se začínalo rýsovat na obzoru. A nejhorší na stárnutí je, že si jeden pamatuje především své mládí – ačkoli v jeho případě by bylo lepší zapomenout. Vzpomínky jsou dvousečný meč.

„Hej, pane C.,“ ozval se známý hlas u hlavních dveří. „To je dneska den, co?“

„Dingu, už jsme se o tom přece mockrát bavili…,“ odpověděl John, ani se neotočil.

„Promiň… Johne.“

Johnu Clarkovi trvalo roky, než naučil svého kolegu a zetě Chaveze, aby ho oslovoval křestním jménem, a ještě dnes to Dingovi dělalo potíže.

„Jsi připravený, kdyby chtěl někdo unést letadlo?“

„Paní Beretta je na svém místě,“ odpověděl Ding. Oba patřili k hrstce lidí v Británii s právem nosit palnou zbraň, a takové výsady se člověk snadno nevzdá.

„Jak se mají Johnny a Patsy?“

„Malý se docela těší domů. Víme, co bude, až přijedeme?“

„Ne docela. Zítra ráno zdvořilostně brnkneme do Langley. A druhý nebo třetí den bych rád zajel navštívit Jacka.“

„Podívat se, jak se kouše nudou?“ uchechtl se Ding.

„Jak znám Jacka, spíš někoho zakousne.“

„Důchod asi nebude žádná sranda.“ Chavez už v dalších úvahách nepokračoval. Tohle bylo pro jeho tchána citlivé téma. Čas se nezastaví, ať se vám to nelíbí sebevíc.

„Jak to zvládá Price?“

„Eddie? Zatím se s životem úspěšně přetahuje – tak to říkáte vy námořníci, že?“

„Skoro ses trefil, cucáku.“

„Hej, chlape, řekl jsem ‚námořníci‘ a ne ‚hastrmani‘.“

„Pravdu díš, Domingo. Omlouvám se, plukovníku.“

Chavez se opět uchechtl. „No dobře, jako by se nic nestalo.“

„Jak se má Patsy?“

„Lip než při minulém těhotenství. Vypadá báječně. A cítí se báječně – aspoň to tvrdí. Patsy si moc nestěžuje. Je to úžasná holka, Johne – ale to ti asi neříkám nic nového, že?“

„Jistěže ne, ale dobře se to poslouchá.“

„Fajn, takže nemám žádné stížnosti.“ I kdyby měl, musel by s nimi vyrukovat velice opatrně. Ale neměl. „Mixér čeká, šéfe,“ dodal na závěr.

„Ach jo.“ Smutný povzdech mu byl odpovědí.

Seržant Ivor Rogers měl zavazadla sbalená a naložená v zelené dodávce britské armády, vše připraveno k jízdě na letištní plochu. Čekal venku na svého brigadýra, což byla hodnost odpovídající Johnovu zařazení. Britové si mimořádně potrpěli na hodnosti a ceremonie, což si zvlášť dobře uvědomoval teď, kdy už byl „venku“. Doufal, že se mu podaří odjet nenápadně, ale domácí byli jiného názoru. Po příjezdu na plochu je čekala Duha v plném stavu, střelci, zpravodajci, dokonce i zbrojíři – Duha měla tři nejlepší britské puškaře – nastoupení v tvaru, tady tomu říkali „seřazeni“, všichni v příslušných uniformách. Bylo tu dokonce družstvo od SAS. Všichni najednou s kamennými tvářemi provedli K poctě zbraň, tím elegantním pohybem na tři doby zavedeným v britské armádě už před několika stoletími. Tradice může být krásná.

„A sakra,“ zamumlal Clark při vylézání z dodávky. Na starého loďmistra to dotáhl docela daleko, však také v rámci své kariéry udělal spoustu velice zvláštních kroků. Dost dobře nevěděl, jak se má teď zachovat. Došlo mu, že by měl provést přehlídku nastoupených vojsk a cestou k vrtulníku si s každým potřást rukou.

Trvalo to déle než čekal. Skoro s každým prohodil při stisku ruky pár slov. Všichni si to zasloužili. Jeho mysl se zatoulala zpátky k 3. skupině zvláštních operací, daleko do minulosti. Tihle jsou stejně dobří jako tamti, jakkoli je to k neuvěření. Tehdy byl mladý, hrdý a připadal si nesmrtelný. A kupodivu na svou nesmrtelnost neumřel, na rozdíl od mnoha jiných, stejně dobrých. Proč? Nejspíš měl štěstí. Jiné vysvětlení se nenabízí. Naučil se opatrnosti, hlavně ve Vietnamu. Naučil se to od lidí, kteří neměli štěstí a doplatili na nějakou hloupou chybu, často jenom na nepozornost. Někdy jste museli hazardovat, ale snažili jste se promyslet si to předem a riskovat jenom v nezbytné míře. I tak to bylo dost ošklivé.

Alice Foorgateová a Helen Montgomeryová se s ním objaly. Byly to úžasné sekretářky, jaké se těžko hledají. Clark byl napůl v pokušení nabídnout jim místo ve Státech, ale Britové si jich nejspíš cenili stejně jako on a bránili by se zuby nehty.

Poslední v řadě stál Alistair Stanley, nastupující šéf.

„Budu na ně hodný, Johne,“ sliboval. Potřásli si rukama. Nebylo co dodat. „Pořád nevíš, kam půjdeš?“

„Čekám, že mi to řeknou před příští prověrkou.“ Vláda obvykle zvládala papírování dobře. Jinak samozřejmě nic moc, ale úřadování jí šlo.

Všechno už bylo řečeno a Clark zamířil k vrtulníku. Ding, Patsy a J. C. už měli zapnuté pásy, Sandy s nimi. Zvlášť J. C. miloval létání a v nejbližších deseti hodinách si ho měl užít až nad hlavu. Zvedli se a zamířili na jihovýchod k terminálu 4 na letišti Heathrow. Přistáli na vyhrazené ploše a mikrobus je odvezl až k letadlu, takže se vyhnuli detekčním rámům. Byl to Boeing 777 od British Airways. Stejný, jakým letěli před čtyřmi lety, ale tehdy s baskickými teroristy na palubě. Ti teď byli ve Španělsku, ale v jakém vězení a v jakých podmínkách, na to se nikdy nezeptali. Jako v hotelu Waldorf Astoria to jistě nebylo.

„MÁME PADÁKA, JOHNE?“ zeptal se Ding, zatímco letoun pojížděl po asfaltu Heathrow.

„Spíš ne. A i kdyby, nenazvou to takhle. Udělají tě instruktorem výcviku na Farmě. A mě…? Co já vím, můžou mě nechat na výplatní listině rok nebo dva, třeba bych si udržel stůl v operačním středisku – dokud mi neseberou parkovací místo. Jsme už moc vysoko na vyhazov. Nestojí to za to papírování. Báli by se, že se zakecáme s nesprávným novinářem.“

„Jo, pořád ještě dlužíš Bobu Holtzmanovi oběd, ne?“

John málem rozlil šampaňské od aerolinek. „To si piš, vždyť jsem to slíbil!“

Pár minut seděli mlčky, potom Ding pronesl: „Takže zdvořilostně brnknem Jackovi?“

„No asi bychom měli, Domingo.“

„Jasně. Sakra, Jack junior už má po škole, co?“

„Jo. Ale nejsem si jistý, co teď dělá.“

„Vsadím se, že má nějaký flek pro synky z lepších rodin. Akcie a dluhopisy, zasraný prachy, určitě.“

„No jo, cos dělal ty v jeho věku?“

„Učil jsem se pracovat s mrtvýma schránkama, od tebe, tam na Farmě, a večerně jsem studoval na univerzitě George Masona. Spal jsem většinou za pochodu.“

„Ale udělal sis magistra, co si pamatuju. To je mnohem víc, než se kdy povedlo mně.“

„To jo. Dostal jsem lejstro, že jsem vzdělanec. Tys zanechal kupy mrtvol po celém světě.“ Naštěstí je takřka nemožné odposlouchávat kabinu dopravního letounu.

„Říkej tomu terénní práce v zahraniční politice,“ navrhl Clark, pročítající jídelníček první třídy. British Airways se přinejmenším snažily vzbudit dojem slušné kuchyně, i když pořád nechápal, proč aerolinky prostě nenaloží zásobu Big Maců a hranolků Nebo třeba pizzy Domino’s. Co by jenom ušetřily peněz – ale britský McDonald stejně neměl to správné hovězí.

V Itálii to bylo ještě horší. Ale jejich národní jídlo je aspoň vitello milanese, a to má k Big Macu blízko. „Děláš si starosti?“

„S prací? Ani ne. Vždycky můžu začít jako finanční poradce. Víš co, my dva bychom si mohli založit firmu, bezpečnostní agenturu nebo tak něco, a opravdu se udělat pro sebe. Já bych si vzal plánování, a ty bys dělal osobní ochranu. Však víš, jenom tam tak stát a čumět na lidi s tím tvým výrazem ‚nezkoušejte mě nasrat.‘“

„Na to jsem moc starý, Domingo.“

„Nikdo není tak blbý, aby kopal starého lva do prdele, Johne. Já jsem na plašení darebáků moc krátký.“

„Blbost. Já bych se s tebou jenom tak ze srandy do křížku nepustil.“ Chavez málokdy slyšel tolik chvály. Byl dost háklivý na svou podměrečnou výšku – jeho žena byla o palec vyšší –, ale přinášela mu taktickou výhodu. Za ta léta ho vícero lidí podcenilo a dostalo se mu na dosah. Ne profesionálové. Ti si z jeho očí dokázali vyčíst hrozící nebezpečí. Tedy pokud se obtěžoval zapnout „výstražná světla“. Jen zřídkakdy došlo na přímý střet, třeba když se jakýsi pouliční rváč ve východním Londýně před hospodou choval poněkud nezdvořile. Později se dotyčný probudil na lavici, s pintou piva na stole a hrací kartou v kapse. Byla to trefová dáma, ale rub karty byl lesklý a celý černý. Takové případy však byly zcela výjimečné. Anglie byla z větší části civilizovaná země a Chavez sám nikdy nevyhledával problémy. A ponaučení z tamté příhody si pamatoval dlouhá léta. Černý rub karet byl neoficiální vizitkou Mužů v černém. Novináři se toho chytili a Clark si tvrdě došlápl na všechny, kdo nosili tyhle karty. No ale ne zas moc tvrdě. Jedna věc byla bezpečnost, a druhá zase hrdost. Chlapci, které teď zanechal tam ve Walesu, si potrpěli na obojí, a tak to bylo v pořádku, dokud se drželi v rozumných mezích.

„Co myslíš, co byla naše nejlepší práce?“

„Určitě ten zábavní park. Malloy odvedl bezva práci, jak vysadil tvůj oddíl do hradu, a ten váš zásah byl skoro dokonalý, zvlášť když uvážím, že jsme ho nemohli nacvičit.“

„Byli to sakra dobří vojáci,“ souhlasil Domingo s úsměvem. „Moji staří nindžové na ně zdaleka neměli, a to jsem si myslel, že jsou nejlepší.“

„Však oni byli, ale zkušenost se počítá.“ Každý z Duhového oddílu byl přinejmenším v šesté třídě, což odpovídalo hodnosti rotmistra a to předpokládalo nějaké roky v uniformě. „Spoustu věcí se naučíš časem, hlavně takových, co nejsou v učebnicích. A taky jsme s nima cvičili až na doraz.“

„Povídej mi o tom. Naběhal jsem tolik, že budu potřebovat dvě nové nohy.“ Clark si odfrkl: „Vždyť jsi ještě štěně. Ale něco ti povím: Nikdy jsem neviděl lepší bandu bouchačů, a že jsem jich teda viděl. Kristepane, jako by se narodili se sapíkem v ruce. Tak co, Dingu, máš svého favorita?“

„Musel bych je přeměřit šuplérou. Řek bych, že Eddie Price je nejlepší hlavička. Weber nebo Johnston to umějí nejlíp s puškou, sakra, to je bez debat. Na pistoli je kadet ten malý Frantík, Loiselle… Před tím by zdrhnul z města i kdekterý pistolník na Divokém západě. Ale víš, nakonec ve skutečnosti nemůžeš nic víc než poslat kulku do desítky. Mrtvý je mrtvý. Umíme to všichni, zblízka i z dálky, ve dne nebo v noci, bdělí i ve spánku, střízliví jako ožralí.“

„Však za to bereme ty nehorázné prachy.“

„To je ostuda, že teď utahujou kohouty.“

„Kurevská ostuda.“

„A himlhergot proč vlastně? Hlava mi to nebere.“

„Protože evropští teroristi odpadli. My jsme s nima skoncovali, Dingu, a tím jsme se připravili o práci na plný úvazek. Aspoň že to úplně nezabalili. Jací už jsou politici, můžeme to považovat za úspěch a odcválat proti zapadajícímu slunci.“

„Aspoň nás poplácali po rameni a pronesli pár pochvalných slov.“

„Čekáš snad vděčnost od demokratických vlád?“ ušklíbl se John. „Ubohý, naivní hochu.“

Hlavní příčinou byli evropští byrokrati. Už žádná evropská země nedovolovala trest smrti – co by případně chtěl prostý lid, se samozřejmě nebralo v úvahu – a jeden takový úředník nahlas a opakovaně tvrdil, že Duhový oddíl je příliš bezohledný. Nikdo se neptal, zda dotyčný požaduje humánní odchyt a lékařskou péči také pro vzteklé psy. Lidé v žádné zemi nenamítali nic proti činnosti oddílu, ale jejich hodní a milí byrokrati se mohli zbláznit, a právě tito anonymní tvorové měli skutečnou politickou moc. Jako ostatně všude jinde v civilizovaném světě.

„Víš, že ve Švédsku se nesmí chovat telata normálně? Musíš jim umožnit společenský styk s dalšíma zviřátkama. Příště ti zakážou uříznout jim koule, dokud si aspoň jednou nevrznou,“ zavrčel Chavez.

„To mi přijde rozumné. Tak aspoň budou vědět, o co přicházejí.“ Clark se uchechtl. „Kovbojům odpadne další práce. Chlapa stejně nemůže těšit dělat tohle někomu jinému.“

„Ježíš říkal, že mírní zdědí zemi, a mně to nevadí, ale je fajn mít kolem pár poldů.“

„To máš recht. Sklop si sedadlo, dej si sklenku vína a zdřímni si, Domingo.“

A jestli nějaký sráč zkusí unést tohle letadlo, tak ho vyřídíme. To už Clark nedodal.

Naděje umírá poslední. Rád by ještě zažil alespoň nějaký náznak akce, než se odebere na odpočinek.

KAPITOLA 7

„CO BUDE K OBĚDU?“ zeptal se Brian Caruso svého bratrance.

„Stejný blivajz, pouze novějšího data, řekl bych,“ odpověděl Jack Ryan mladší.

„Blivajz?“ opáčil druhý Caruso, Dominic. „Asi myslíš sračky.“

„Zkouším být optimista.“

Všichni tři se ozbrojili prvním šálkem kávy toho dne a kráčeli chodbou k Jackově kanceláři. Bylo 08:10, právě čas zahájit další den na Univerzitě.

„Něco nového o našem příteli Emírovi?“ zeptal se Brian a usrkl hlt kávy.

„Nic z první ruky. Není blbý. Dokonce i e-maily posílá přes řadu mezičlánků, otevírá si účty jenom na pár hodin a všechny stopy vedou do slepých uliček. Teď asi nejspíš bude někde v pákistánské divočině. Ale možná je hned za sousedníma dveřma. Může být kdekoliv, kde si koupí kus místa. K čertu, zrovna teď mám cukání podívat se do komory naší uklízečky.“

Je to úmorné, pomyslel si Jack. Jeho první výprava do světa operací v terénu dopadla nad očekávání dobře. Nejspíš měl jako nováček štěstí. Nebo mu to bylo souzeno? Odjel do Říma jako zpravodajské zajištění Briana s Dominikem, nic víc, a čirou náhodou objevil Mo-Ha v hotelu. Od té chvíle se už věci řítily samospádem, až se ocitnul s Mo-Ha na záchodě…

Příště nebude tak vyděšený, říkal si Jack s ohromnou – a falešnou – sebejistotou. Vybavoval si zabití Mo-Ha stejně přesně jako svou první soulož. Nejživější byla vzpomínka na výraz v obličeji toho chlapa, když sukcinylcholin začal působit. Jack by snad i litoval, že musel zabíjet, nebýt návalu adrenalinu v té chvíli a také toho, co Mohammed spáchal. Nenacházel ve své duši žádné výčitky. Mo-Ha byl vrah, který se rozhodl rozsévat smrt mezi nevinnými civilisty, a Jack se kvůli němu nepřipravil ani o chvilku klidného spánku.

Pomohlo mu i to, že byl mezi svými. S Dominikem a Brianem měli společného dědečka Jacka Müllera, otce jeho matky. Jejich děda z otcovy strany, nyní třiaosmdesátiletý, byl rodilý Ital, který se vystěhoval z Itálie do Seattlu, kde posledních šedesát let pracoval v rodinné restauraci.

Děda Müller, armádní veterán a někdejší viceprezident banky Merrill Lynch, měl napjaté vztahy s Jackem Ryanem starším. Byl totiž toho názoru, že odchod jeho zetě z Wall Street do státní služby byla čirá hloupost – tato hloupost posléze vedla k tomu, že jeho dcera a vnučka Sallinka málem přišly o život při autonehodě. Nebýt zeťova nešťastného návratu k CIA, k té nehodě by nikdy nedošlo. Kromě dědečka tomu samozřejmě nikdo v rodině nevěřil, včetně mámy a Sally.

Jack junior dospěl k závěru, že je docela fajn, že Brian s Dominikem jsou v téhle věci také víceméně nováčky. Ne že by nebyli zvyklí na nebezpečí – Brian jako mariňák a Dominic jako agent FBI –, ale ne na prostředí tajných služeb – „zrcadlové bludiště“, jak tomu říkal James Jesus Angleton (Pozn. překl.:Šéf kontrarozvědky CIA 1954-75). Zaběhli se rychle a úspěšně, když v rychlém sledu vyřídili několik bojovníků URC – čtyři při přestřelce v obchodním centru v Charlottesville a tři v Evropě „kouzelnou tužkou“. Ale Hendley je přece nezaměstnal jenom jako zabijáky. „Chytrý střelec“ bylo oblíbené rčení jeho šéfa v tajné službě Mika Brennana, a na Jackovy bratrance sedlo jako ulité.

„Ale řekni svůj nejlepší odhad,“ naléhal Brian.

„Pákistán, ale dost blízko, aby jeho lidi mohli přeběhnout hranici. Někde, kde je spousta únikových cest. Kde má zavedenou elektřinu, ale také snadný přístup k mobilním generátorům, takže to není zase tak důležité. Řekněme také telefonní linku. Teď už se zbavili satelitních telefonů. Poučili se z průserů –“

„Jo, když si o tom přečetli v Timesech“ zavrčel Brian.

Novináři jsou přesvědčeni, že si můžou tisknout, co je napadne; od klávesnice se obtížně dohlédne na všechny souvislosti.

„Podtrženo a sečteno netušíme, kde je Jeho Výsost právě teď. I můj nejlepší odhad je pořád jenom odhad, ačkoli popravdě řečeno veškeré zpravodajské informace obvykle přinesou právě jenom tohle – odhad z dostupných údajů. Někdy je pevný jako skála, jindy řídký jako vzduch. Dobrá zpráva je, že čteme spoustu jejich pošty.“

„Kolik?“ zeptal se Dominic.

„Možná patnáct až dvacet procent.“ I tak to byl obrovský objem, ale v tom byla právě šance. Jako Ryan Howard, pomyslel si Jack. Skočíš po spoustě míčků, hodně jich odpálíš – a mockrát se ti povede home run. Tedy doufejme.

„Tak pojďme zatřást stromy a uvidíme, co spadne.“ Brian byl jako věčný mariňák vždy připraven jít do útoku. „Odchyťme někoho a zmáčkněme ho.“

„To nestojí za to,“ namítl Jack. „To si necháme na jindy, až se vyplatí to všechno provalit.“

Ani jeden se nezmínil o známé věci, totiž o tajnůstkaření zpravodajské komunity s informacemi. Spousta jich zůstávala pod pokličkou a nesvěřovala se ani vlastním ředitelům, ostatně většinou politicky dosazeným a věrným spíše těm, kdo je dosadili, než služební přísaze. Prezident – v rámci komunity známý jako VV, čili vrchní velitel – měl svůj štáb, kterému důvěřoval. To spočívalo v tom, že nechával prosáknout ven jenom ty věci, které sám chtěl, a jenom těm novinářům, kterým věřil, že je podají tak, jak potřebuje. Zpravodajská komunita dodávala prezidentovi „vytříděné“ informace, jenom se přitom nikdo nesměl nechat chytit. Na druhé straně zadržovali informace i před výkonnými složkami, což mělo také své historické důvody, a současně to vysvětlovalo, proč lidé ze zvláštních operací zpravodajcům málokdy důvěřovali. Všechno se točilo kolem toho, co kdo potřebuje vědět. Můžete mít prověrky na ten nejvyšší možný stupeň utajení, ale pokud něco vyloženě nepotřebujete vědět, jste pořád mimo hru. Totéž platilo i pro Univerzitu, která byla oficiálně mimo všechny hry, což bylo svým způsobem podstatou věci. Zato se jí dařilo úspěšně vklouznout do různých cizích her. Její hlavní hacker, superkouzelník jménem Gavin Biery, zatím ještě nenarazil na šifrovací systém, do kterého by se nedokázal nabourat.

Býval zaměstnancem IBM, přišel o dva bratry ve Vietnamu, načež začal pracovat pro federální vládu, pak ho vytipovali a zlanařili do ústředí Národního bezpečnostního úřadu ve Fort Meade, špičkového vládního střediska pro zabezpečení spojení a elektronického přenosu dat. Jeho úřední plat odpovídal postavení špičkového řídícího pracovníka, takže nyní dostával od vlády celkem štědrý důchod. Ale jako muž činu skočil po nabídce Univerzity bez přemýšlení. Původním povoláním byl matematik s doktorátem z Harvardu, kde studoval u samotného Benoîta Mandelbrota, a občas přednášel ve svém oboru na MIT a Caltechu, dvou nejlepších technických univerzitách na světě.

Biery byl totální magor, s těstovitým vzhledem a brýlemi s tlustými černými obroučkami, ale udržoval veškerou elektroniku Univerzity v chodu.

„Hraješ si na důležitýho?“ ušklíbl se Brian. „Nech si ty špionský kecy.“

Jack zvedl ruce a pokrčil rameny. „Je mi líto.“ Stejně jako jeho otec ani Jack Ryan mladší nebyl z těch, kdo porušují pravidla. Bratranec nebratranec, Brian to nepotřeboval vědět. Tečka.

„Pořád ti vrtá v hlavě ten název?“ zeptal se Dominic. „URC? Přece víš, jak tihle chlápci milujou dvojsmysly.“

Zajímavá myšlenka, řekl si Jack.

Umajjovská revoluční rada (Umayyad Revolutionary Council) byla Emírovým vlastním vynálezem, to jim bylo jasné od samého začátku. Byla jenom tím, čím se zdála – prostě dalším nepřímým odkazem na osvědčený symbol islámského džihádu, jmenovitě na Saladina? Nebo něčím víc?

Saladin se narodil jako Saláh ad-Dín Júsuf bin Ajjúb kolem roku 1138 v Tikrítu – v dnešním Iráku (stejně jako Saddám Husajn) – a rychle se prosadil za křižáckých výprav, nejprve jako obránce Baalbeku, posléze jako vládce Egypta a Sýrie. Skutečnost, že přehled jeho válečných akcí je přinejmenším nesouvislý, není v muslimských dějinách nijak zvlášť důležitá. Ostatně jako u mnoha historických postav, na Východě jako na Západě, počítá se to, co Saladin nakonec představuje. Pro muslimy je to meč Boží pomsty proti záplavě nevěřících křižáků.

Pokud název URC vůbec něco naznačoval, pak nejspíše hned v prvním slovu, Umajjovská podle proslulé mešity v Damašku, místě Saladinova posledního spočinutí. Dodnes tam jeho tělo spočívá v mauzoleu v mramorovém sarkofágu, daru německého císaře Viléma II., a původní prosté dřevěné rakvi. Skutečnost, že Emír dal své organizaci bojové jméno Umajjovská, svědčila podle Jacka o tom, že Emír považuje svůj džihád za zlomový bod – stejně jako Saladinova smrt byla přechodem od bojů a utrpení za života k věčné blaženosti.

„Podumám o tom,“ přikývl Jack. „Něco na tom může být.“

„Však tu nejsou samé piliny, bratránku,“ zasmál se Brian a poklepal si prstem na spánek. „A co vlastně teď dělá tvůj táta s tou spoustou volna?“

„Já nevím.“ Jack netrávil doma příliš mnoho času. To by znamenalo povídat si s rodiči, a čím víc by mluvil o své „práci“, tím by byl otec zvědavější, a až by přišel na to, co tady dělá, mohlo by ho klepnout. A co by říkala máma, radši si ani nepředstavovat. Ta myšlenka mu hlodala v hlavě. Není sice maminčin mazánek, to je jisté, ale podařilo se už vůbec někomu doopravdy o něčem přesvědčit vlastní rodiče? Jak že se to říká? Muž se stane skutečným mužem, až když zabije svého otce – samozřejmě obrazně. Je přece dospělý, sám za sebe, dělá tady v Univerzitě zatraceně důležitou věc.

Čas vystoupit z tátova stínu, připomněl si Jack už po bůhvíkolikáté. A že to je sakra velký stín.

Brian řekl: „Vsadím se, že ho to přestane bavit a –“

„Zase vystartuje?“

„Ty bys to neudělal?“

„Já jsem žil v Bílém domě, pamatuješ? Užil jsem si toho až po krk. Budu tady vděčný i za malý kamrlík, když budu moct honit darebáky.“

Zatím hlavně na počítači, pomyslel si Jack, ale možná, pokud dobře vynese karty, také trochu víc v poli. Však už si nacvičoval žádost určenou šéfovi Univerzity Gerry Hendleymu. Ta věc s Mo-Ha se přece také počítá, nebo ne? Jeho bratranci byli chytří střelci. Sedlo by to i na něho? Jack by to rád věděl. Mohlo by se to na něj hodit? Proti nim byl jeho život jako v bavlnce, dobře chráněný syn prezidenta Johna Patricka Ryana, ale mělo to i své výhody, ne? Učil se střílet od agentů Tajné služby, hrál šachy s ministrem zahraničí, žil a dýchal, byť nepřímo, ve světě zpravodajské a vojenské komunity. Nenasál tam něco z vlastností, které museli Brian s Dominikem tak tvrdě cvičit? Možná. Nebo to také mohlo být jen zbožné přání. Tak či onak, nejprve se musí dostat přes Hendleyho.

„Ale ty nejsi táta,“ připomněl mu Dominic.

„To dobře vím.“ Jack si otočil židli a zapnul počítač, aby si nadělil svou ranní dávku zpráv, veřejných i tajných. Až příliš často ty veřejné od tajných dělily sotva tři dny. Jako první si Jack otevřel svodku Národního bezpečnostního úřadu. Nesla zkratku EITS (Executive Intercept Transcript Summary – přehled přepisů zachycených zpráv) nebo XITS – a těšila se neuctivé přezdívce „zits“ (beďary). Byla určena výhradně nejvyšším funkcionářům NSA a CIA a také Národní bezpečnostní radě v Bílém domě.

My o vlku… Tady je, Emír osobně. Zachycená zpráva. Čistá úředničina. Emír chtěl vědět, co kdosi – označený anonymní přezdívkou – právě dělá, zda se setkal s jakýmsi neznámým cizincem, za jakýmsi neznámým účelem. To bylo u těchto záznamů běžné – spousta neznámých, cosi jako prázdný tiskopis, což je ostatně podstata zpravodajské analytiky. Největší a nejsložitější puzzle na světě. A tento kousek skládačky spustil horečnou aktivitu CIA.

Hlášení mělo podobu celostránkové zprávy s jednoduchým řádkováním (skoro samé dohady) od jakéhosi analytika středního stupně, který nejspíše toužil po lepší kanceláři, takže rozesílal své spekulace na všechny strany v naději, že jednou se něco z toho ujme a on dostane přidáno. A možná se mu to i podaří, ale ani potom nebude chytřejší, leda v očích svého šéfa, který se vyškrábal nahoru stejným způsobem a rád si nechá podkuřovat.

Cosi začalo Jackovi hlodat v hlavě, týkalo se to právě tohoto dotazu… Přejel kurzorem myši na složku XITS na svém disku, rozklikl ji a otevřel souhrnný dokument se svými záznamy z XITS. A ejhle, bylo tam stejné číslo odkazu, tentokrát přiřazené třem týden starým e-mailům. První z nich pocházel od jakéhosi řadového analytika z NSC do NSA. Vypadá to, že kdosi v Bílém domě si přál vědět, jak přesně byla tato informace získána. Dotaz byl posléze přeposlán do DNSA – v podobě stručného sdělení tříhvězdičkovému zpravodajskému generálovi, momentálně tam seděl armádní generálporučík Sam Ferenn – a zpět přišla úsečná odpověď: BATOH. NEODPOVÍDEJTE. BUDE UŘEDNÉ VYŘÍZENO.

Jack se musel usmát. „Batoh“ byl aktuálně platný vnitřní kódový název NSA pro systém Echelon, vševědoucí a vševidící monitoring elektronických komunikací. Ferrenova odpověď byla pochopitelná. Poskok z NSC se ptal na „zdroje a metody“, na samou podstatu zpravodajských kouzel NSA. Takové tajnosti se prostě nesdělují odběratelům, jako je Bílý dům, a ptát se na ně byla naprostá zhůvěřilost.

Ferrenova následující svodka pro XITS podle očekávání uvedla jako zdroj sdělení prostě „odposlech spřátelenou zahraniční službou“. Jedním slovem lež.

To mohlo mít jediný důvod: Ferren měl podezření, že Bílý dům ukazuje svodky XITS kdekomu. Ježíši, pomyslel si Jack, to musí být pro generála záhul, hlídat si, co může říct úřadujícímu prezidentovi. Ale když špioni nevěří prezidentovi, kdo potom dohlíží na chod země? A když se systém sesype, pokračoval Jack v úvahách, za kým potom jít? To byla spíš otázka pro filozofa, případně pro kněze.

Moc hlubokomyslné úvahy takhle časně ráno, pomyslel si Jack, ale jestliže si takhle čte v XITS – údajně těch nejtajnějších z tajných vládních dokumentů –, co mu ještě zůstává utajeno? Co neprosákne navenek? A kdo k čertu má ty tajné informace? Existuje snad nějaké skryté spojení jenom mezi řediteli zpravodajských služeb?

No dobře, takže Emír zase promluvil. NSA neměl klíč k jeho osobní šifře, ale Univerzita ano – o to se zasloužil právě Jack, který si vypůjčil data z počítače Mo-Ha a předal je Bierymu. Ten z nich pak se svými fámuly během jednoho dne vyždímal všechny tajnosti – včetně přístupových hesel. Tím se dostali k veškerým šifrovaným zprávám a Univerzita si je mohla číst po celých pět měsíců, až do pravidelné změny kódů. Druhá strana byla na tyhle věci docela opatrná, možná že je vycvičil někdo, kdo dřív dělal pro opravdové špiony. Ale ne dost opatrná. Hesla se neměnila denně nebo aspoň jednou týdně. Emír a jeho lidé plně spoléhali na svá bezpečnostní opatření – chyba, na jakou už doplatily celé státy. Na svobodném trhu se neustále nabízí dost kryptologů, většinou mluví rusky a jsou tak chudí, že skočí po první nabídce. CIA jich dokonce pár podstrčila Emírovi jako poradce. Přinejmenším jednoho našli pod hromadou odpadků v Islámábádu s hrdlem podřízlým od ucha k uchu. Tam venku se hraje tvrdě i na profesionály. Jack doufal, že se v Langley řádně postarali aspoň o jeho rodinu. U agentů to nebylo samozřejmé. Kmenoví příslušníci CIA měli spoustu benefitů pro případ úmrtí a v Langley nikdy nezapomínali na jejich pozůstalé, ale agenti byli něco úplně jiného. Zpravidla zůstávali nedocenění a často se na ně zapomínalo, jakmile se objevil někdo zajímavější.

Vypadalo to, že Emírovi ještě stále vrtají hlavou lidi, o které přišel v evropských ulicích – vesměs přičiněním Briana a Dominika Carusů s Jackem, což ovšem Emír netušil. Tři selhání srdce, uvažoval Emír, se zdá být na zdravé mladé lidi překvapivě mnoho. Nechal své agenty důkladně prohrabat lékařské záznamy, otevřeně i skrytě – něco přes právníky pozůstalých, k dalším původním dokumentům se dostali díky podmazání úředníčků a pátrali i po skrytých doplňcích a poznámkách uložených mimo karty. Ale zcela marně. Emír psal jednomu ze svých lidí, zřejmě usedlému ve Vídni, aby se podíval najeden z podezřelých případů. Šlo o muže, který údajně zakopl a spadl pod tramvaj. Emír tvrdil, že to byl velice šikovný chlapec a vynikající jezdec – rozhodně se mu nepodobalo, aby spadl pod jedoucí vozidlo. Emírův muž odpověděl, že nehodu vidělo celých devět lidí a podle všech svědectví prostě uklouzl přímo před tramvají. Něco takového se může stát každému, ať by byl sebešikovnější. Rakouští lékaři byli důkladní a oficiální pitevní nález hovořil jasně: Fahd Rahmán Jásin skončil pod tramvají, dost nehezky rozřezaný na půl tuctu kusů. Vyšetření krve na alkohol neukázalo nic než zbytkový nález z předchozí noci – aspoň patolog to tak hodnotil – rozhodně příliš málo na ovlivnění chování. V krvi z rozmačkaného těla se nenašly ani žádné stopy jakýchkoliv narkotik. Závěr: uklouzl a upadl a zemřel na následky mnohočetného poranění a ztráty krve – jednoduše řečeno vykrvácel.

A takový to byl šikovný chlapec, pomyslel si Jack.

KAPITOLA 8

JEDNU VĚC zjistil Driscoll se svými rangery už hodně dávno. Totiž že vzdálenosti na mapě Hindúkuše mají máloco společného se skutečností v terénu. Upřímně řečeno, ani kartografové digitálního věku neumějí spočítat prostorový dopad každého stoupání, klesání a sešupu na trase. Při plánování této akce s kapitánem Wilsonem vynásobili všechny odhady dvěma, což byla obecně osvědčená proměnná. Driscoll měl vždycky sklon k podobnému zaokrouhlování, ale když si teď uvědomil, že k přistávací ploše to nemají tři kilometry, ale spíš šest – bezmála čtyři míle –, málem mu ze rtů splynula řada kleteb. Ale ovládl se. Ničemu by to nepomohlo. Ba dokonce by to mohlo uškodit, kdyby to vyvolalo dojem, že v čele oddílu vládne nervozita. Je pravda, že jeho rangeři na něj neupírali oči neustále, ale řídili se podle něho. A nejenom hovno, ale i nálada padá shora dolů.

Tait se zastavil a zvedl sevřenou pěst. Šachovitý zástup na toto znamení strnul na místě. Driscoll se přikrčil do pokleku, zbytek oddílu učinil takřka současně totéž. Zástup se zježil hlavněmi M4, každý muž hlídal svůj sektor, oči a uši nastražené. Byli teď v úzkém kaňonu – tak úzkém, že Driscoll zapochyboval, zda se té třímetrové trhlině dá vůbec říkat kaňon. Ale neměli příliš na výběr. Buďto mohli zvolit tuto třistametrovou zkratku, nebo šlapat další dva kilometry a riskovat, že je zaskočí denní světlo. Od nedávného přepadu nic nezaslechli ani nezahlédli, ale to mnoho neznamenalo. Bojovníci URC znali zdejší terén lépe než kdokoli jiný a ze zkušenosti věděli, kolik času potřebují vojska v plné polní na jeho překonání. Tím hůř, že stejně dobře věděli, že je zde omezený počet vhodných přistávacích ploch pro vyzvednutí nepřátelské jednotky. Z tohoto pohledu byla příprava další léčky jenom otázkou času.

Tait se neotočil, jenom rukou naznačil pojď blíž. Driscoll popošel. „Co je?“ zašeptal.

„Tady to končí. Třicet metrů nebo tak nějak.“

Driscoll se otočil, ukázal na Barnese, vztyčil dva prsty a pokynul pojďte blíž. Barnes, Young a Gomez byli v deseti vteřinách u něj. „Konec strže,“ oznámil jim Driscoll. „Koukněte, co je tam k vidění.“

„Jasně, šéfe.“

Začali postupovat vpřed. Za Driscollem se ozval Collinsův hlas: „Co rameno?“

„V pohodě.“ Šest ibuprofenů od Collinse otupilo bolest, ale ta se s každým pohybem přelévala z ramene do zad a šíje.

„Shoď batoh.“ Collins nečekal na protesty a uvolnil mu ramenní popruh. „Krvácení ustává. Cítíš prsty?“

„Jo.“

„Zahýbej s nima.“

Driscoll vztyčil prostředník a ušklíbl se. „Tak co?“

„Udělej kroužek, každým prstem zvlášť.“

„Ježíši, Collinsi –“

„Dělej!“ Driscoll poslechl, ale každý prst se hýbal neochotně, jako zrezlý v kloubu. „Shoď batoh. Rozdělím to.“ Driscoll se nadechl k námitce, ale zdravotník ho přerušil. „Hele, necháš si batoh, a akorát potom přijdeš o ruku. Nejspíš už máš chycené nervy, a těch šedesát liber tomu nepřidá.“

„No jo, no jo…“

Barnes, Young a Gomez se vrátili. Collins podal batoh Barnesovi, který odešel dozadu rozdělit obsah. Young hlásil Driscollovi: „Nic jsme neviděli, ale cosi se tam hýbe. Slyšeli jsme náklaďák, asi půl kiláku západně.“

„Dobře, zařaď se. Collinsi, ty taky.“

Driscoll vytáhl mapu a rozsvítil baterku s červeným krytem. Nebyla sice úplně předpisová, ale jak byly jejich noktovizory dobré na většinu věcí, při čtení map nestály za nic. Driscolla napadlo, že terén se trochu podobá městečku: kaňony jako hlavní ulice, planiny jako domy a strže jako zadní uličky. A oni v podstatě přebíhali přes ulice a kradli se uličkami mezi domy k letišti. Tedy v tomto případě k přistávací ploše. Ještě dva kaňony, jedna strž, přemítal, a potom po svahu na planinu k vrtulníku.

„Cílová rovinka,“ poznamenal Tait.

Kde spadne většina koní, pomyslel si Driscoll, ale nahlas neřekl nic.

SEDĚLI V ÚSTÍ STRŽE patnáct minut, Tait s Driscollem prohlíželi kaňon po celé délce noktovizory, dokud si nebyli jisti, že tam nejsou žádné nepřátelské oči. Po dvojicích překonávali dno kaňonu k protilehlé strži, zatímco zbytek oddílu je kryl a Driscoll s Taitem si hráli na dopraváky. Young se svým zajatcem šel jako poslední, a sotva vklouzli do druhé strže, objevila se na východě dvojice světel. Další UAZ, jak si Driscoll hned všiml, ale tento jel volným tempem.

„Stát,“ nařídil Driscoll. „Vozidlo od východu.“

Stejně jako ten předešlý i tento UAZ nesl na korbě 12,7mm kulomet NSV, ale Driscoll u něj viděl jen jednoho muže. Totéž vpředu: jenom řidič a nikdo další. Rozdělili se, aby zvýšili šance na dopadení kořisti. Taktika malých jednotek je ve stejné míře věcí instinktu jako pravidel, ale kdokoliv sem vyslal ten džíp, udělal chybu. UAZ se blížil, gumy chroupaly po kamení, světla ohmatávala stěny kaňonu.

Driscoll zachytil Taitův pohled, naznačil ústy řidič a odpovědí mu bylo přikývnutí. Do rádia zašeptal: „Nestřílet,“ a obdržel dvojí cvaknutí na potvrzení.

UAZ byl teď dvacet metrů od nich, tak blízko, že Driscoll jasně viděl v zelenobílé záři noktovizoru kulometčíkovu tvář. Ještě kluk, takových osmnáct nebo devatenáct, s řídkým vousem. Hlaveň kulometu mířila přímo vpřed do kaňonu, ne do strany, jak by měla. Lenost zabíjí, pomyslel si.

UAZ dojel k ústí strže a zastavil. Řidič se v kabině sehnul a něco hledal, pak se narovnal se svítilnou v ruce. Namířil ji z okénka. Driscoll umístil záměrný kříž své M4 těsně nad kulometčíkovo levé ucho. Tiskl jazýček spouště, jemně, pomalu, dokud sebou M4 neškubla. V noktovizoru se kolem kulometčíkovy hlavy rozevřela mlžná koule. Zřítil se přes bočnici přímo dolů. Řidič se zhroutil o zlomek vteřiny později, jeho svítilna se bláznivě roztančila a dopadla na sedadlo.

Driscoll s Taitem vyrazili vpřed, přeběhli k džípu, během dvaceti vteřin zhasli svítilnu a přesvědčili se, že nikdo nezůstal živý, načež pokračovali k druhé strži. Na západě zařval další motor a dopadlo na ně světlo reflektorů. Driscoll se nezdržoval ohlížením, jenom vyštěkl: „Rychle, rychle!“ a běžel krok za Taitem. Druhý NSV se rozkašlal a začal kropit zem a kamení kolem nich, ale Driscoll s Taitem už byli ve strži. Gomez se posunul hlouběji. Driscoll pokynul Taitovi, aby šel dál, a kývnutím přivolal Barnese. „Kulomet,“ řekl a Barnes zalehl vedle velkého balvanu, postavil kulomet na nožičky a zapřel pažbu do ramene. Z ústí strže viděli, jak se reflektory blíží. Driscoll vyloupl se sumky granát a vytáhl závlačku. Z kaňonu se blížil zvuk prokluzujících gum; před ústím strže se zvedl obláček prachu. Driscoll uvolnil vrhovou pojistku, počítal stodvacetjedna, stodvacetdva, a hodil granát vysokým obloukem do kaňonu. UAZ zpomalil a chystal se zastavit. Granát vybuchl tři metry nad ním. Barnes zahájil palbu z kulometu, kropil dveře a boky vozu. NSV na korbě vyplivl plamen, ale hned zase zmlkl, když jeho střelce srazila dávka ze SAW. UAZ zaskřípal převody a pomalu se vzdálil z dohledu.

„Jdeme,“ nařídil Driscoll, počkal až Barnes sebere kulomet, a vyrazili za ostatními.

NEŽ JE DOHNALI, Gomez rozdělil oddíl, polovinu nechal zalehnout a hlídkovat v kaňonu, zbytek čekal v ústí strže. Driscoll prošel kolem mužů až ke Gomezovi. „Nějaký pohyb?“

„Motory, pohyb žádný.“

Na druhé straně kaňonu, třicet metrů západně od jejich stanoviště, se po svahu nahoru vinula přírodní římsa. Vypadá to skoro uměle, pomyslel si Driscoll, ale čas a eroze dělají s terénem divné věci. A oni si nebudou lámat hlavu s žádnou záhadou; tohle jim dost usnadní poslední kus cesty k přistávací ploše.

„Petersone, spoj se s Řezáčem a řekni jim, že jsme připraveni. A že je to horké.“

Jejich chinook měl kroužit a čekat, až se ohlásí. Jako většina věcí v boji a naprostá většina věcí v Afghánistánu nebyla jejich přistávací plocha zdaleka vyhovující, zčásti kvůli terénu a zčásti v důsledku konstrukčního kompromisu chinooku: velký dostup výměnou za velkou potřebu plochy pro přistání. Vrtulník CH-47 mohl provázet vojska do hor, ale pro jejich naložení potřeboval pořádný kus země. V tomto konkrétním případě byla jejich přistávací plocha od západu a jihu lemována roklemi a hřebeny v dostřelu ručních zbraní.

„ŘEZÁČ, zde SEKÁČ, příjem.“

„Pokračuj, Sekáči.“

„Připraveni k vyzvednutí. Vítr tři až šest, severní. Lima Zulu horká; počty a směr neznáme.“ (Pozn. překl.: Lima Zulu = Landing Zone - přistávací plocha )

„Rozumím, Lima Zulu horká. Tři minuty, konec.“ O dvě minuty později: „SEKÁČ, Řezáč na cestě, označte polohu.“

„Rozumím, čekejte,“ opáčil Driscoll a spojil se s Barnesem. „Barnesi, světla.“

„Rozumím, šéfe. Mám modré, žluté a červené.“

Na druhé straně kaňonu se rozžehnuly chemické světlice, potom prolétly vzduchem a přistály na planině. Driscoll by raději použil infračervený maják, ale když se chystali do akce, výzbrojní náčelník měl právě volno.

Driscoll pokračoval v hovoru: „ŘEZÁČ, zde SEKÁČ, dávám modré, žluté, červené.“

„Rozumím, vidím je.“

Teď už slyšeli klapot rotorů chinooku. A pak: „SEKÁČ, zde ŘEZÁČ, vozidla v pohybu vaším směrem tři sta metrů západně a blíží se. Vidím dva UAZy, příjem.“

Do prdele. „Odchod, odchod. Označte plochu a vyčkejte na okruhu.“ Jediná další možnost by byla pokropit UAZy z chinooku, ale za letu by to znamenalo oznámit všem nepřátelským jednotkám široko daleko: „Tady jsme.“ Pilot chinooku měl ovšem své vlastní předpisy ROE (Rules of Engagement = pravidla utkání), ale když byl na scéně Driscoll se svými rangery, a navíc v maléru, velení bylo na něm. Z toho, že se UAZy neřítí přímo na ně, pochopil, že zatím jeho jednotku neodhalily. Až dosud mají štěstí; nestálo za to dál napínat strunu.

„Rozumím, odchod,“ odpověděl pilot.

Hovor k Barnesovi: „Máme společnost od západu. Zadus ty světla. Všichni do dřepu.“ Celý zástup za ním klesl k zemi.

Odpovědí mu bylo dvojí cvaknutí a po chvíli zahlédl dvojici skrčených postav vyrážejících na planinu. Světla pohasla.

Kus níže v kaňonu se světla UAZů zastavila. Driscoll slabě slyšel rachot jejich netlumených motorů. Uběhlo dlouhých třicet vteřin, poté motory nabraly otáčky a vozy se daly do pohybu, rozestoupily se do stupňovité sestavy a zamířily do kaňonu. Špatné znamení, řekl si Driscoll. UAZy na přesunu jezdily zpravidla za sebou, členitější sestavy zaujímaly, jenom když čekaly problém.

Driscoll sáhl po vysílačce: „Kryjte se,“ zavelel svému oddílu, „banditi jsou na lovu.“ Potom se spojil s chinookem: „ŘEZÁČ, zde SEKÁČ, držte se poblíž. Můžeme vás potřebovat.“

„Rozumím.“

Za světlem reflektorů, tančících po nerovném povrchu, se kaňonem blížilo chroupání pneumatik, až se první džíp dostal na úroveň strže, kde se ukrýval Driscoll se svým zástupem. Zaskřípěly brzdy. UAZ se zastavil; druhý zůstal stát deset metrů za ním. V okénku spolujezdce se rozzářil světlomet a přejížděl po stěně kaňonu, u strže se zarazil. Jeď dál, hajzle, pomyslel si Driscoll. Tady není nic k vidění. Světlomet se otočil, vykoukl z okénka řidiče a přejížděl po protilehlé strži. Po šedesáti vteřinách konečně zhasl. Převodovka prvního UAZu zaskřípala a zarachotila, vůz se dal do pohybu a zmizel Driscollovi z dohledu.

„Kdo ho vidí?“ dotázal se vysílačkou.

„Mám ho,“ ozval se Barnes. „Padesát metrů, jede na východ.“ Po chvíli: „Sto metrů… Zastavili.“

Driscoll se zvedl a popošel k ústí strže, držel se co nejblíž u stěny kaňonu. Vykoukl ven, až uviděl stojící UAZy. Zalehl a prohlížel si je noktovizorem. Rozestavily se u severní a jižní stěny kaňonu, se zhasnutými světly i motory. Postavení vhodné pro léčku.

„Nikdo ani hnout, a potichu,“ nařídil Driscoll a spojil se s chinookem: „ŘEZÁČ, zde SEKÁČ.“

„Pokračuj.“

„Naše UAZy zaujaly postavení u východního konce kaňonu.“

„Rozumím, vidíme je. Sekáči, pro tvé info, bingo za osm minut.“ Chinooku zbývalo osm minut do odletu. Při překročení by neměli dost paliva pro návrat na základnu. Rangeři byli zvyklí pohybovat se na hraně, ale některé věci se nevyplatí zanedbávat, a odvoz domů patří mezi nimi k nejdůležitějším.

„Rozumím. Utkej se s UAZy. Všechno, co má kola, je tvoje.“

„Rozumím, jdu na střet.“

Chinook se objevil nad vrcholkem planiny s blikajícími pozičními světly, obloukem zatočil a zamířil podél kaňonu na východ. Driscoll zahlédl, jak dveřní střelec vyklopil minigun. Sáhl po vysílačce: „Gomezi, připrav své družstvo k nástupu.“

„Rozumím, šéfe.“

„Vidím cíl,“ oznámil pilot chinooku. „Jdu na zteč…“

Minigun Dillon M134 ozářil bok chinooku oranžovým plamenem. Dávka trvala necelé dvě vteřiny, po ní následovala druhá, a ještě jedna, pak už se zase ozval pilot: „Cíle zničeny.“ Při kadenci tři tisíce ran za minutu stačili za těch pět vteřin nasypat do blížících se UAZů dvěstěpadesát 7,62mm střel. Chinook se vrátil, bokem se nastavil nad přistávací plochu a dosedl. Rampa se spustila k zemi.

Ozval se Gomez: „Kryjeme vás, Santo.“

„Rozumím, jdeme k vám.“

Driscoll vydal povel a zbytek oddílu po dvojicích překonal dno kaňonu přískoky od krytu ke krytu, dokud nebyli na druhé straně i Driscoll s Taitem a nezamířili k rampě.

„Cíl!“ zaslechl Driscoll ve sluchátkách. To není nikdo z jeho lidí, uvědomil si, ale někdo z osádky chinooku. „Vzadu, na sedmé!“ Ze západního okraje planiny se ozval rachot AK-47, vbrzku následovaný praskotem odvetné palby M4.

Driscoll s Taitem vyběhli po rampě, padli na břicha a doplazili se posledních pár stop. Padesát metrů od nich šlehaly ze strže a z okraje planiny ohníčky úsťových plamenů. Driscoll jich napočítal přinejmenším tři tucty. Dole v kaňonu se ze tmy vylouply čtyři páry reflektorů. Další UAZy.

Petersonův hlas: „Erpégéčka, erpégéčka…“

Napravo od nich vybuchla jakási zář. Země vedle chinooku se zvedla do výšky.

„Mizíme, mizíme,“ zvolal pilot a potom udělal něco, co Driscoll ještě nikdy neviděl: jemně jako peříčko zvedl vrtulník, zastavil se ve visu v necelých dvou metrech a pak celý stroj otočil dveřmi s kulometem proti nepříteli. „Hlavy dolů, hlavy dolů!“ Dillon zarachotil a vyplivl ohnivý oblouk do strže a na kraj planiny.

„Běží!“ zaslechl Driscoll koutkem ucha. „Na západ!“

Stopovky ozářily jejich zajatce, který s pouty na rukou klopýtal od chinooku do pryč. Tait zamručel: „Mám ho, Santo.“

„Sejmi ho.“

Taitova M4 vyštěkla a zajatec se zhroutil. Palba AK-47 slábla, až úplně ustala. Driscoll zvolal: „Řezáči, máme v kaňonu UAZy. Dvě stě metrů a blíží se. Na tvojí třetí.“

„Rozumím,“ odvětil pilot a otočil chinookem dokola. Minigun zase zarachotil. Zabralo to sotva deset vteřin. Prach se snesl na zem a odhalil čtyři rozbité UAZy.

„Hlaste stav,“ nařídil Driscoll. Žádná odpověď. „Stav!“ zopakoval. Collins odpověděl: „Dva padlí, Santo, a dva ranění.“

„Kurva práce.“

Pilot se ozval – klidným hlasem, uvědomil si Driscoll: „Sekáči, co kdybyste, chlapi, nastoupili a letěli bysme domů, než nám dojde štěstí?“

KAPITOLA 9

ZA LÉTA svého života v Sankt-Petěrburgu procházel Jurij Beketov mnohosetkrát jeho setmělými ulicemi, ale tentokrát to bylo jiné, a nedalo moc přemýšlení pochopit proč. Bohatství – nebo přinejmenším očekávané bohatství – mění pohled člověka na věci. A tento druh bohatství byl zcela odlišný. Nebyl ani tak pyšný na peníze samy o sobě, jako spíše na způsob, jakým je hodlal použít. Trochu méně si byl jistý, zda to je opravdu takový rozdíl, nebo si to jenom namlouvá. Když člověk z dobrého důvodu tančí s ďáblem, je to přece jen pořád ďábel, ne?

Ze všech měst své vlasti měl Jurij Sankt-Petěrburg nejraději. Samotné dějiny města byly takřka dokonalým odrazem ruských dějin. Město založil v roce 1703 Petr Veliký za Velké severní války se Švédy; za první světové války se jméno města, považované tehdejšími vládci za příliš germánské, změnilo na Petrohrad; v roce 1924, sedm let po bolševické revoluci a několik dní po úmrtí Vladimíra Lenina, se přejmenovalo na Leningrad; a nakonec v roce 1991 po zhroucení Sovětského svazu se znovu přejmenovalo na původní Sankt-Petěrburg.

Sankt-Petěrburg, svědek ruských dějin. To by nebyl špatný titul pro knihu, pomyslel si. Škoda že nemá literární ambice. Carové, bolševici, zhroucení říše, a nakonec demokracie – no dobře, trochu stříknutá totalitarismem.

Dnes bylo zvlášť chladno, od Něvy foukal čerstvý vítr a hvízdal ve větvích stromů. Kousky odpadků, neviditelné v noční tmě, tančily po betonu a dlažbě. Z nedaleké uličky se rozlehlo cinknutí láhve o cihlu, provázené mumlavou kletbou. Dalšímu spiťarovi došla vodka nebo si rozlil poslední lok. Jakkoliv Jurij své město miloval, bylo mu jasné, že dny jeho slávy jsou dávno ty tam. To ostatně platilo o celé zemi.

Zhroucení Sovětského svazu tvrdě zasáhlo všechny, ale zvlášť těžce dolehlo na jeho bývalého zaměstnavatele, totiž KGB (Komitět gosudarstvěnnoj bezopasnosti). Nyní působil pod dvěma jmény, jako FSB (Federaľnaja služba bezopasnosti) a SVR (Služba vněšněj razvedki). To byly zatím poslední z dlouhé řady zkratek, pod nimiž pracovaly ruské zpravodajské služby, počínaje obávanou Čekou. Ovšem KGB – Výbor státní bezpečnosti – byl ze všech svých předchůdců i následovníků v té písmenkové polévce nejvýkonnější a nejobávanější.

Před svým odchodem do výslužby v roce 1993 Jurij pracoval v jednom z nejvybranějších útvarů KGB, na správě S – nelegálové – První hlavní správy. To jsou ti skuteční špioni. Bez diplomatického krytí, bez možnosti uchýlit se na velvyslanectví, v případě odhalení žádné vypovězení, ale vězení nebo smrt. Měl nějaké úspěchy, ale nic, co by ho vyneslo do nejvyšších sfér KGB, takže se ve svých pětačtyřiceti ocitl na moskevské dlažbě. Nabytá kvalifikace mu nedávala mnoho možností volby profese: soukromá agentura, nebo zločin. Zvolil první možnost, otevřel si poradenskou firmu a poskytoval služby davům západních investorů, kteří v počátcích postsovětské éry zaplavili Rusko. Jurij přinejmenším nepřímo vděčil za značnou část svých počátečních úspěchů rudé mafii a jejím největším bandám jako Solncevskaja bratva, Dolgoprudněnskaja a Izmajlovskaja, které rovněž neztrácely čas a ještě před zahraničními investory začaly drancovat rozvrácenou ruskou ekonomiku. Rozumí se samo sebou, že rudá mafie se nezdržovala jemnůstkami obchodních vztahů, což si zase evropští i američtí investoři velice dobře uvědomovali, a Jurij tento stav ochotně využíval. Ostatně využít bylo v té době velmi rozšířené slovo a jediný rozdíl mezi Jurijem, rudou mafií a obyčejnou pouliční cháskou byl v metodách sloužících k dosažení žádoucího prospěchu. Jurijova metoda byla prostá: ochrana. Zachovat příchozí obchodníky naživu a ochránit je před únosem. Některé menší bandy, neschopné složitějších her na ochranu a výpalné, začaly unášet dobře oblečené Evropany či Američany z nejlepších moskevských hotelů, načež posílaly požadavky na výkupné s přiloženým uchem nebo prstem – ne-li něčím horším. Místní špatně placená a nevýkonná milice s tím nic nenadělala a únosci své oběti často zabíjeli bez ohledu na to, zda bylo výkupné zaplaceno či nikoliv. Neměli žádnou čest, jen surový pragmatismus.

Jurij zaměstnal bývalé kolegy z KGB a vysloužilce různých ozbrojených složek – hlavně někdejší bojovníky Specnaz (vojsk zvláštního určení) vyhozené podobně jako on – jako doprovod klientů na obchodní schůzky i jinam a staral se, aby zákazníci odjeli ze země živí a se všemi částmi těla na původním místě. Vynášelo to slušně, ale jak rostla moskevská ekonomika (jak oficiální, tak šedá i černá), vylétly do výše také životní náklady. Spousta podnikatelů jako Jurij si přišla na víc peněz, než si vůbec kdy dokázali představit, ale ty jim zase rychle odtékaly v šílených nákladech. Bylo až marné tolik vydělávat, když ceny rostly stejně rychle jako příjmy.

Koncem devadesátých let měl Jurij našetřeno dost peněz, aby poskytl svým třem vnoučatům univerzitní studia a slušný start do dospělosti, ale ne dost, aby se mohl odstěhovat do domku u Černého moře, o jakém snil posledních dvacet let.

Nové příležitosti se vynořily, zpočátku ojediněle a pak čím dál častěji, po událostech 11. září. Toho dne se Amerika probudila do skutečnosti, kterou KGB a spousta nezápadních tajných služeb věděly už dávno: islámští fundamentalisté vyhlásili válku Americe i jejím spojencům. Naneštěstí pro Spojené státy se tito fundamentalisté za posledních pět let proměnili z rozptýlených a nemyslících fanatiků, jak je většinou vykreslovaly západní noviny, v organizované a vycvičené bojovníky s jasným cílem. Navíc pochopili význam zpravodajských sítí, náboru agentů a šifrovaného spojení, tedy věcí, kterými tradičně disponovaly výhradně státní zpravodajské služby.

Nehledě na své možnosti a schopnosti se Amerika chovala jako příslovečný obr, hlídala nápadné kanóny na obzoru a bezstarostně si nevšímala hrozících šípů a kamenů, těch miniaturních jedenáctých září, ojedinělých a s dlouhými přestávkami, rychle mizících ze stránek novin či z televizních zpráv. Historici se budou navěky hádat, jestli americké výzvědné služby mohly či měly slyšet předzvěsti 11. září, ale jejich stopa vede jasně už od prvního útoku na Světové obchodní centrum v roce 1993, přes pumový útok na americké velvyslanectví v Keni v roce 1998 a útok na torpédoborec USS Cole v roce 2000. Jenomže CIA to považovala za nesouvisející události; pro teroristické buňky, které tyto útoky provedly, to však byly bitvy ve stejné válce. Teprve po veřejném vyhlášení této války Spojeným státům – slovem i skutkem – začala americká zpravodajská komunita chápat, že nemůže ignorovat ani ty šípy a kameny.

Škoda, že vláda Spojených států i CIA se teprve v posledních letech odklání od toho, čemu Jurij říkal „myšlení golema“ – utkvělé zaměření na obrovskou hlavu nepřítele a malá pozornost věnovaná tomu, co dělají jeho ruce a nohy. To se samozřejmě nikdy úplně nezmění, zejména pokud jde o Veřejného nepřítele číslo jedna, tedy Emíra, který se stal podle Jurijova přesvědčení uměle vytvořeným americkým golemem. Státy potřebují přesně určené nepřátele, něco, na co lze ukázat prstem a zařvat: „Hrr na něj!“

Samozřejmě, Jurij si neměl na co stěžovat. Jako mnoho jeho krajanů měl z této nové války prospěch – i když až v poslední době; navíc prospěch, provázaný s velkou nechutí a rozmrzelostí. Od poloviny devadesátých let totiž začaly na ruské dveře klepat islámské fundamentalistické skupiny s pytli peněz a najímat potulné zpravodajské důstojníky, jaderné vědce a veterány zvláštních vojsk. Jako mnoho jeho krajanů i Jurij jim své dveře otevřel, byl však starý a unavený a potřeboval už jenom trochu peněz na svůj domek u Černého moře. S kapkou štěstí dnešní schůzka vyřeší jeho problém.

Jurij se probral z denního snění, odstoupil od zábradlí a pokračoval po mostě na druhý břeh a potom o dva bloky dál k restauraci s neonovým nápisem „Čjaka“ v azbuce i arabském písmu. Přešel ulici, našel si lavičku v tmavším místě mezi dvěma kandelábry, sedl si a čekal. Zvedl si límec proti větru a zastrčil ruce hluboko do kapes svrchníku.

Čjaka byla prosperující čečenská restaurace provozovaná muslimskou rodinou pod záštitou Obšiny neboli čečenské mafie. Stejně tak muž, se kterým se měl setkat – znal ho jenom pod jménem Nima proklouzl do Ruska díky Obšině. To je jedno, připomněl si Jurij. Jednal s ním už dvakrát, jednou kvůli přestěhování jeho „společníka“ a posledně jako prostředník při náboru. To byla zajímavá záležitost. Neměl představu, co by tihle lidé mohli zamýšlet se ženou právě takového kalibru, ani se o to nestaral. Už dávno se naučil potlačovat podobnou zvědavost.

Čekal dalších dvacet minut, aby se ujistil, že všechno je, jak má být. Žádní čmuchalové, policejní ani jiní. Vstal, přešel ulici a vstoupil do restaurace, jasně osvětlené a spartánsky zařízené černými a bílými dlaždicemi z PVC, okrouhlými plastovými stolky a tvrdými dřevěnými židlemi. Končila doba oběda a skoro všechny stolky byly obsazené. Z reproduktorů nad hlavami se linul plechový zvuk čečenského ponduru, podobný zvuku ruské balalajky.

Jurij prozkoumal restauraci pohledem. Několik hostů se po něm ohlédlo, ale hned se zase věnovali svému jídlu či rozhovoru. Rusové sice nebyli v čečenských restauracích běžným zjevem, ale ani žádnou vzácností. Navzdory jejich pověsti neměl Jurij s Čečenci nikdy větší problémy. Většinou se drželi zásady žít a nechat žít, ovšem běda tomu, koho se rozhodli zabít. Málokterá organizace byla tak brutální jako Obšina. Čečenci milují své nože a jsou velmi zruční v jejich používání.

Vzadu, na konci krátké chodby, zahlédl Nimu sedět v posledním boxu zády ke zdi, mezi dveřmi do kuchyně a na záchod. Jurij šel dozadu, cestou Nimovi naznačil „počkej chvíli“ a vklouzl na toaletu umýt si ruce. Měl je samozřejmě dokonale čisté; chtěl se hlavně přesvědčit, že je tam prázdno a žádný zadní vchod. Podobnou ostražitost by normální člověk považoval za přehnanou, ale Jurij díky ní přežil mnoho let jako nelegál a neviděl žádný důvod, proč by teď měl měnit své zvyky. Osušil si ruce, přesvědčil se, že 9mm pistole Makarov bezpečně sedí vzadu v opaskovém pouzdru, pak vyšel ven a usadil se v boxu čelem do restaurace. Lítačky do kuchyně měl po levici. Zatímco byl Jurij na záchodě, Nima si sundal bundu a přehodil ji přes opěradlo. To bylo jasné znamení: Nejsem ozbrojen.

Arab rozpřáhl ruce a usmál se na Jurije: „Vím, že jsi opatrný, příteli.“

Jurij si rovněž rozepnul bundu. „Ty také.“

Objevil se číšník, vyslechl si objednávku a zase zmizel.

„Díky, žes přišel,“ pronesl Nima.

Mluvil dobrou ruštinou, jen s nepatrným arabským přízvukem, a díky světlé kůži vypadal jako místní obyvatel s trochou tatarské krve. Jurije napadlo, jestli ten chlap nebyl vyškolen někde na Západě.

„To je samozřejmé. Je mi potěšením.“

„Nevěděl jsem, jestli budeš volný.“

„Pro tebe vždycky, příteli. Řekni mi: tvůj kolega dorazil v pořádku na místo?“

„Ano, jistě. Ta žena také. Podle mě je přesně taková, jak jsi nám sliboval. Moji nadřízení jsou velmi spokojeni s tím, jak jsi nám pomohl. Doufám, že úhrada byla uspokojivá? Žádný problém?“

„Žádný problém.“ Opravdu, peníze bezpečně odpočívaly na jistém lichtenštejnském účtu, kde sice nesly velmi malý úrok, ale zato byly chráněny před dotěrnýma digitálníma očima zvědavých zpravodajských a policejních orgánů. Dosud se nerozhodl, jak je bude přesouvat, až nastane potřeba, ale to se dá zařídit kdykoli, pokud je člověk opatrný a ochotný zaplatit za diskrétní služby. „Prosím vyřiď svým nadřízeným moje poděkování.“

Nima se ťukl prstem do brady. „Samozřejmě.“ Číšník přinesl nápoje – vodku pro Jurije a sodovku pro Nimu. Ten usrkl a pokračoval: „Máme další návrh, Juriji, něco, co je pro tebe jako dělané.“

„Jsem vám k dispozici.“

„Je to delikátní záležitost, jako u těch posledních dvou věcí, a není to pro tebe bez rizika.“

Jurij rozhodil ruce a usmál se: „Jako všechno v životě, co za něco stojí, že?“

„To je pravda. Ovšem jak víš…“

Z přední části restaurace se ozval výkřik a řinkot skla. Jurij vzhlédl a spatřil muže, očividně opilého, který odstrčil židli a stál tam s talířem jakéhosi jídla v napřažené ruce. Ostatní hosté na něj zírali. Chlap vykřikoval cosi, co Jurij považoval za čečenské nadávky popisující podřadnou kvalitu krmě, načež potácivě vykročil v ústrety číšníkovi v bílé zástěře.

Jurij se uchechtl. „Asi nespokojený zákazník…“ Zarazil se a zmlkl, když si uvědomil, že Nima se ani neohlédl za tím zmatkem; naopak upřeně hleděl Jurijovi do očí s výrazem připomínajícím lítost. V hlavě bývalého důstojníka KGB se rozdrnčel poplašný zvonek. Odvedení pozornosti, Juro, sehraná scénka.

Čas se naráz jakoby zpomalil.

Jurij se naklonil dopředu a sáhl rukou dozadu pro makarov v zádovém pouzdře. Jeho prsty právě objaly zdrsněné střenky, když si uvědomil, že létací dveře do kuchyně po jeho levici jsou otevřené a na prahu stojí jakási postava.

„Mrzí mě to, příteli,“ slyšel Nimu koutkem mysli, „bude to tak lepší…“

Přes Arabovo rameno spatřil Jurij druhého číšníka, který šel k nim a zvedl ubrus, jako by ho chtěl poskládat. Opona, která zakryje další děj… Jurij zahlédl koutkem oka pohyb. Otočil hlavu doleva a spatřil, jak postava ve dveřích – další číšník v bílé zástěře – zvedá cosi tmavého a válcovitého.

Cosi v dosud klidné, analytické části Jurijova mozku konstatovalo: Podomácku vyrobený tlumič… Věděl, že neuslyší žádnou ránu, nespatří žádný záblesk. Ani neucítí žádnou bolest.

Měl pravdu. Devítimilimetrová expanzní střela ho zasáhla těsně nad levým obočím, načež se rozevřela do olověného hříbku, který proměnil část jeho mozku v kaši.

KAPITOLA 10

„ZATRACENĚ,“ mumlal bývalý prezident Spojených států John Patrick Ryan do ranní kávy.

„Co je to tentokrát, Jacku?“ zeptala se Cathy, přestože přesně věděla, co „to“ je. Svého manžela sice upřímně milovala, ale jakmile něco upoutalo jeho pozornost, byl jako ten příslovečný pes s kostí. Tento povahový rys z něj učinil dobrého špiona a ještě lepšího prezidenta, ale příliš nepřispíval k rodinné pohodě.

„Ten blbec Kealty vůbec netuší, co to sakra dělá. Ještě hůř, jemu to nevadí. Včera zabil v Bagdádu dvanáct mariňáků. A víš proč?“ Cathy Ryanová neodpovídala, dobře věděla, že je to řečnická otázka. „Protože kdosi z jeho štábu vymyslel, že mariňáci s nabitými puškami by mohli vysílat nevhodný signál. Hergot, přece nebudu vysílat signály těm, co na mě míří. Nebo tohle: jejich velitel roty pronásledoval ty darebáky a dostal jich asi šest, načež dostal rozkaz k návratu.“

„Od koho?“

„Od svého velitele praporu, který nejspíš dostal pokyny z brigády, a ti je měli od nějakého právníka, co ho Kealtyho blbouni propašovali do řetězce velení. Nejhorší na tom je, že je mu to jedno. Ostatně teď se projednává rozpočet a všechnu jeho pozornost má ten blábol o zasraných stromech v Oregonu.“

„No, tak či onak, spousta lidí se zajímá o životní prostředí, Jacku,“ chlácholila profesorka Ryanová svého muže.

Kealty, bublalo to v Jackovi. Měl to tak pěkně připravené. Robby by byl úžasný prezident, ale nepočítal s ujetým myšlením toho starého parchanta z Ku Klux Klanu, co ještě pořád čeká v cele smrti v Mississippi. Jack byl toho dne v Oválné pracovně – kdy to bylo? Šest dní před volbami, a Robby vedl s velkým náskokem. Pak už nebyl čas cokoliv zachraňovat, volby upadly do zmatku, Kealty zůstal prakticky jako jediný kandidát a všechny hlasy pro Robbyho propadly. Spousta voličů prostě zůstala doma. Kealty vlastně vyhrál prezidentské volby kontumačně.

Potom to bylo ještě horší, je-li to vůbec možné. Robbyho pohřeb v baptistickém kostele v Mississippi, kde kázal jeho otec, patřil k Jackovým nejhorším vzpomínkám. Média se vysmívala jeho zjevným emocím. Pravda, prezidenti mají být jako roboti, ale Ryan k takovým nikdy nepatřil.

A měl jsem k tomu sakra dobrý důvod, pomyslel si.

Právě zde, přímo v této místnosti, mu Robby kdysi zachránil život, též jeho ženě a dceři i jejich tehdy ještě nenarozenému synovi. Jack se v životě málokdy nechal unést hněvem, ale v tomto případě vybuchl jako Vesuv v obzvlášť špatný den. Dokonce i Robbyho otec ve svém kázání vyzýval k odpuštění, jasný důkaz, že reverend Hosiah Jackson je lepším člověkem, než Ryan sám kdy bude. Takže jaký osud by byl nejlepší pro Robbyho vraha? Třeba kulka z pistole do jater… Trvalo by pět až deset minut, než by ten parchant vykrvácel, a ječel by celou cestu do pekla…

Naneštěstí se proslýchalo, že současný prezident uvažuje o plošném zmírnění všech trestů smrti v Americe. Jeho političtí spojenci už pro něj lobbovali v médiích a plánovali veřejné shromáždění za milosrdenství ve Washingtonu. Sice se nikdy příliš nezabývali soucitem s oběťmi vrahů a únosců, nicméně jejich stanovisko vycházelo z hluboko ukotvených zásad, a Ryan to respektoval.

Bývalý prezident se nadechl, aby se uklidnil. Měl svoje věci na práci. Už dva roky sepisoval paměti a blížil se k závěru. Práce mu šla rychleji, než očekával, takže stihl napsat i důvěrný dodatek svého životopisu, který nespatří světlo světa dříve než dvacet let po jeho smrti.

„Jak jsi daleko?“ zeptala se Cathy, která už myslela na vlastní denní program. Měla naplánovány čtyři laserové operace. Její ochranka prověřila pacienty, aby nepřišli na sál s pistolí nebo nožem – něco tak nepravděpodobného, že se tím Cathy už dávno přestala zabývat. Nebo se tím možná nezabývala právě proto, že spoléhala na svou ochranku.

„He?“

„S knihou,“ upřesnila jeho žena.

„Popisuji posledních pár měsíců.“ Ty zahrnovaly jeho daňovou a rozpočtovou politiku, která opravdu fungovala, dokud ji Kealty nerozmetal v prach.

A teď se tedy Spojené státy americké zmítají pod vládou prezidenta – či monarchy – Edwarda Jonathana Kealtyho, pocházejícího ze společenské smetánky a narozeného se stříbrnou lžičkou v ústech. Časem se to tak či onak srovná, lidé to zařídí. Ale rozdíl mezi davem a stádem je v tom, že dav má svého vůdce. I když lidé ho ve skutečnosti nepotřebují. Lidé se bez něho obejdou – protože vůdce se obvykle tak nějak vynoří. A kdo zvolil toho vůdce? Lidé ho zvolili. Jenže si vybrali vůdce z připraveného seznamu, přitom by se měl prosadit sám.

Zazvonil telefon. Jack ho zvedl.

„Haló?“

„Ahoj, Jacku.“ Dobře známý hlas. Ryanovy oči se rozzářily.

„Ahoj, Arnie. Jak jde život v akademii?“

„Podle očekávání. Viděls dnešní zprávy?“

„Mariňáci?“

„Co si myslíš?“ zeptal se Arnie van Damm.

„Nevypadá to moc dobře.“

„Myslím, že je to ještě horší, než to vypadá. Reportéři nevyprávějí celý příběh.“

„Někdy to snad dělali?“ podotkl Jack kysele.

„To ne, hlavně když se jim nelíbí, ale někteří mají kousek cti v těle. Bob Holtzman z Postu měl záchvat svědomitosti. Volal mi. Chtěl by se tě zeptat na tvůj názor – samozřejmě mimo záznam.“

Robert Holtzman z The Washington Post byl jedním z mála novinářů, kterým Ryan skoro důvěřoval, jednak proto, že s ním vždy jednal na rovinu, a jednak proto, že byl dříve námořním důstojníkem – odbornost 1630, což v kódu námořnictva znamená zpravodajce. Sice se s Ryanem rozcházel v názoru na většinu politických témat, ale měl pevný charakter. Holtzman věděl o řadě věcí z Ryanova života, které nikdy nezveřejnil, přestože by z nich byly šťavnaté reportáže, na nichž by si asi mohl vybudovat zářivou kariéru. Ale třeba si je jenom schovával do své knihy. Holtzman už jich několik napsal, z toho jeden bestseller, a vyneslo mu to slušný peníz.

„Cos mu pověděl?“ zeptal se Jack Arnieho.

„Slíbil jsem, že se tě zeptám, ale že asi řekneš ne. Vlastně ne pouze ne, ale u všech čertů, ne.“

„Arnie, já mám pro toho chlapa slabost, ale bývalý prezident nemůže kydat hnůj na svého nástupce…“

„Ani když je to ubožák a parchant?“

„Ani tehdy,“ potvrdil Jack kysele. „Možná obzvlášť tehdy ne. Ale počkej, myslel jsem, že se ti líbí. Co se stalo?“

„Možná jsem se moc motal kolem tebe. A taky mám ten bláznivý názor, že charakter něco znamená. A že politické kličky nejsou všechno.“

„Ale v tom je zatraceně dobrý, Arnie. To mu i já musím přiznat. Arnie, nechceš se stavit na kus řeči?“ zeptal se Ryan. Proč by jinak volal v pátek ráno?

„Jo, jasně, takže jsem nebyl zrovna rafinovaný.“

„Tak se zastav. Rád tě uvidím kdykoliv, však víš.“

Cathy se polohlasem zeptala: „Co v úterý? K večeři.“

„Co v úterý k večeři?“ zeptal se Jack Arnieho. „Můžeš u nás přespat. Řeknu Andree, že přijdeš.“

„Řekni. Vždycky se napůl bojím, že po mně ta ženská střelí. Ale jak je šikovná, asi bych se netrápil dlouho. Uvidíme se kolem desáté.“

„Bezva, Arnie, měj se.“ Jack položil telefon a vstal, aby doprovodil Cathy do garáže. Cathy si polepšila. Jezdila teď dvoumístným mercedesem, i když nedávno si stěžovala, že by potřebovala na cestu do práce spíš vrtulník. Konečně si tedy mohla hrát na závodníka, zatímco její ochránce z Tajné služby Roy Altman, bývalý kapitán od 82. výsadkové, se obával o holý život na sedadle spolujezdce. Solidní chlapík. Stál u auta s rozepnutou bundou, bylo vidět pouzdro za opaskem.

„Dobré ráno, doktorko Ryanová,“ pozdravil.

„Ahoj, Royi. Jak se mají děti?“

„V pohodě, děkuji za optání, paní.“ Otevřel dvířka vozu.

„Ať ti to jde, Jacku.“ Obvyklý ranní polibek.

Cathy se usadila, zapnula bezpečnostní pás a probudila dvanáctiválcové zvíře pod kapotou. Zamávala a vycouvala ven. Jack ji sledoval, dokud nezmizela z dohledu, aby se zapojila do honičky ostatních vozů. Pak se obrátil zpět ke kuchyňským dveřím.

„Dobré ráno, paní O’Dayová,“ pronesl na pozdrav.

„Vám také, pane prezidente,“ odvětila zvláštní agentka Andrea Price-O’Dayová, hlava Jackovy osobní ochranky. Jack věděl, že má dvouletého syna jménem Conor, kterého bylo všude plno. Conorův otec byl Patrick O’Day, vyšetřovatel závažných případů u ředitele FBI Dana Murraye. To byl další vládní úředník, kterého do funkce jmenoval Jack a Kealty s tím nemohl nic dělat, protože FBI neměla být míčem v politcké hře – přinejmenším se to předpokládalo.

„Jak se má malý?“

„Dobře. Akorát s nočníkem si ještě moc nerozumí. Jak ho vidí, pláče.“

Jack se zasmál: „Jack byl úplně stejný. V úterý přijede Arnie, kolem desáté ráno,“ oznámil jí. „Zůstane na večeři a přespí tady.“

„Dobře, však ho nemusíme prověřovat příliš důkladně,“ opáčila Andrea. Přesto však prožene jeho osobní číslo počítačem Národní kriminální informační sítě, jenom pro jistotu. Tajná služba důvěřuje málokomu – i z vlastních řad, od té doby, co zradil Aref Raman. To tehdy způsobilo mnoha lidem velký břichabol. Ale její vlastní manžel tehdy pomohl všechno vyřešit a Raman ještě hodně dlouho zůstane ve federální věznici Florence ve státě Colorado. Florence byla nejpřísnější ze všech federálních káznic, úplně celá vytesaná do skály pod úrovní okolního terénu. Zdejší osazenstvo mohlo vidět slunce pouze v černobílé televizi.

Ryan se vrátil do kuchyně. Mohl by klást i jiné otázky. Tajná služba měla spoustu tajností. On by však dostal odpověď, protože přece jen býval prezidentem. Jenže nic takového právě nechtěl.

A měl před sebou pořád dost práce. Takže si nalil další šálek kávy a zamířil do knihovny k rozepsané kapitole 48, odstavec druhý. George Winston a daňová soustava. Ta fungovala docela dobře, dokud Kealty nedospěl k názoru, že někteří lidé nepřispívají „spravedlivým dílem“. O tom, co je „spravedlivé“, samozřejmě rozhodoval s konečnou platností pouze Kealty.

KAPITOLA 11

DNEŠNÍ RANNÍ XITS obsahoval šifrovanou zprávu, ke které měla Univerzita klíč. Její obsah nemohl být fádnější, až bylo zbytečné ji šifrovat. Něčí sestřenice porodila holčičku. Nejspíš šlo o obyčejný smluvený kód. Věta „Židle stojí u zdi“ se používala za druhé světové války jako signál francouzskému hnutí odporu k akcím proti německé okupační armádě. „Jean má dlouhý knír“ znamenalo zahájení invaze v den D, podobně jako „Mé srdce trpí jednotvárnou nudou“.

Takže co znamená tohle? kladl si Jack otázku. Možná že se prostě někomu narodilo dítě, totiž děvče, což není v arabské kultuře nijak zvláštní událost. Nebo šlo o větší (či menší) přesun peněz, díky kterým se snažili zachytit stopy činnosti protivníka. Univerzita už vyřadila pár takových, co přesouvali peníze. Jedním z nich byl jistý Uda bin Sáli, který zemřel v Londýně díky stejnému peru, jaké Jack použil v Římě k sejmutí Mo-Ha, toho velice ošklivého chlápka.

Cosi upoutalo Jackův pohled. Ha. Tento e-mail byl rozeslán na neúměrně mnoho francouzských adres. Co když tam něco kvasí? napadlo ho.

„CHYTÁŠ SE STÉBLA?“ zeptal se Rick Bell Jacka o deset minut později. Hlavní analytik Univerzity stejně jako Jack považoval zprávu o narození dítěte za příliš neurčitou, než aby se kvůli ní vzrušoval.

„A co jiného bych měl dělat v kupce sena?“ opáčil Jack. „Kromě toho děcka je tu ještě pár bankovních převodů, ale na ty už koukaj chlapci z přízemí.“

„Velké?“

Ryan zavrtěl hlavou. „Ne, dohromady to hodí necelého půl milionu eur. Na běžný provoz. Nasadili novou sadu kreditek. Takže nemáme žádné letenky ke sledování. Každopádně po tom jde Úřad, aspoň po tom, co zvládnou bez naší sbírky šifrovacích klíčů.“

„To nám dlouho nevydrží,“ namítl Bell. „Už to nemůže dlouho trvat, než změní šifru a my budeme muset začít znovu. Můžeme jenom doufat, že ještě předtím zachytíme něco, co bude stát za to. Jinak nic?“

„Jenom otázky, jako kde se ukrývá Velký pták? O něm ani zmínka.“

„NSA hlídá všechny telefonní sítě na světě. Do té míry, že jim to zahlcuje počítače. Chtějí koupit dva nové od Sun Microsystems. Tento týden to jde ke schválení. Tam v Kalifornii už jim je skládají.“

„Copak NSA nikdy nedojdou fondy?“ podivil se Ryan.

„Co pamatuju, tak ne,“ prohlásil Bell. „Prostě správně vyplní formuláře a přilezou před kongresový výbor.“

Jack věděl, že NSA vždy dostala to, co chtěla. Na rozdíl od CIA. Ovšem NSA měla větší důvěru a chovala se nenápadněji. Tedy s výjimkou projektu Trailblazer. Krátce po 11. září došla NSA k názoru, že její radiorozvědná technika je zoufale nedostatečná vzhledem k objemu komunikace, kterou měla nejen zachytit, ale i zpracovat. Najala proto jistou společnost ze San Diega, SAIC (Science Applications International Corporation), aby modernizovala systémy ve Fort Meade. Projekt nazvaný Trailblazer stál 280 milionů dolarů a po šestadvaceti měsících nevedl k ničemu. SAIC poté získala zakázku za 360 milionů dolarů na pokračování Trailblazeru. Takové mrhání penězi a časem stálo NSA několik hlav a pošramotilo její dosud neposkvrněnou pověst na Kapitolu. Projekt Execute Locus sice stále běžel, ale zatím nepřekročil rámec zkušebního provozu, proto NSA doplnila svou techniku sálovými počítači firmy Sun. Ty sice byly samy o sobě velice výkonné, jejich účinek však odpovídal pytlům s pískem proti vlnám tsunami. Navíc že v době uvedení do plného provozu už bude Execute Locus skoro zastaralý díky superpočítači Sequoia firmy IBM.

Jack se sice považoval za znalce moderní techniky, ale kapacita Sequoie mu brala dech. Byla rychlejší než pět set nejvýkonnějších počítačů světa dohromady, její výkon dvacet trilionů matematických operací za vteřinu si lze představit jenom pomocí srovnání: kdyby se každý ze 6,7 miliardy lidí na Zemi ozbrojil kalkulačkou a všichni počítali čtyřiadvacet hodin denně, 365 dní v roce, trvalo by jim více než tři století to, co Sequoia zvládne za jednu hodinu. Na druhé straně její nevýhodou byla jistá neskladnost; podle posledních zpráv zabírala šestadevadesát chlazených skříní na ploše skoro tří set čtverečních metrů.

Asi jako slušně velký dvoupatrový dům, přemítal Jack. A pak ho napadlo: Jestlipak budou pořádat exkurze?

Bell se zeptal: „A proč myslíš, že je to důležité?“

„Proč šifrovat oznámení porodu?“ namítl Ryan. „A prolomili jsme to jejich vnitřním kódem. Jasně, zlí chlápci taky můžou mít děti, ale není tam jméno matky, ani otce, ani toho děcka. Je to moc neosobní.“

„Pravda,“ odvětil Bell.

„Ještě něco: na seznamu adresátů je nový člověk, a používá odlišný ISP. Možná by to stálo za bližší pohled. Třeba nebude tak opatrný na svou poštu a finanční transakce jako ostatní.“

Až dosud všechny zachycené maily „francouzské spojky“ pocházely od maskovaných serverů nebo z jednorázových e-mailových adres, kde na druhé straně seděli duchové. Jelikož všechny přicházely od zámořských poskytovatelů, neměla Univerzita mnoho možností, jak vystopovat jejich původ. Jestliže však jsou v tom zapojení Francouzi, můžou se prostě podívat na poskytovatele připojení a vytáhnout si údaje o uživatelském účtu. Přinejmenším získají číslo jeho kreditky a od toho se dostanou k adrese, kam chodí měsíční faktury. Ale i kdyby byla falešná, aspoň by ji mohli stopovat a sebrat pár kousků informací. Podle teorie mozaiky: Spousta drobných kousků dá nakonec velký obraz. Při troše štěstí.

„Budeme se asi muset leckam nabourat, ale snad toho posbíráme dost, abychom toho chlápka zasekli.“

„To stojí za pokus,“ souhlasil Bell. „Pusť se do toho.“

ZPRÁVU O NAROZENÍ DÍTĚTE přijal Ibrahím jako příjemné překvapení. Zdánlivě neškodný vzkaz obsahoval tři zprávy: jeho část operace Lotos se posouvá do další fáze, mění se způsob spojení a kurýr je na cestě.

V Paříži bylo pozdní odpoledne a město se potácelo v dopravní špičce. Počasí bylo příjemné a přilákalo spoustu turistů – k ekonomické potěše a filozofickému pohoršení Pařížanů hlavně Američanů dychtivých ochutnat místní speciality a víno a okukovat všemožné památky. Hodně jich teď přijíždělo také vlakem z Londýna, ale podle oděvu se nedali odlišit. Taxikáři se proplétali v tlačenici, cestou dávali neformální lekce výslovnosti a mručeli nad spropitným – Američani aspoň umějí dát dýško, na rozdíl od většiny Evropanů.

Ibrahím Sálih al-Adíl byl plně aklimatizován. Jeho francouzština byla tak dokonalá, že i Pařížané jen stěží zachytili jeho přízvuk, a chodil po ulici jako každý jiný místní, necivěl jako opice v zoo. Kupodivu nejvíc mu vadily ženské.

Tak pyšně se vypínaly ve svých módních šatech, často s elegantními a drahými kabelkami a zpravidla v pohodlných botách, protože tady lidé častěji chodí pěšky, než se vozí. Tím snáz se můžou vystavovat na odiv, říkal si.

Dnes měl všední pracovní den, prodával filmy na DVD, většinou americké s francouzským dabingem nebo titulky – takže si jeho zákazníci mohli vyzkoušet svou školní angličtinu. (Jakkoliv se Francouzi dívají na Američany skrz prsty, film je film a Francouzi milují kino víc než jiné národy.)

Takže zítra začne shromažďovat svůj oddíl a plánovat skutečnou akci, což se daleko snáz řekne u jídelního stolu, než provede. Ale už si to promyslel, byť v soukromí svého bytu a ne na místě samém. Něco z toho se dá udělat tady, přes internet, ale jenom nahrubo. Podrobnosti o jejich cíli zjistí až na místě, ale předběžná příprava jim ušetří cenný čas v budoucnu. Některé věci už jsou na místě a jejich informátor se až dosud osvědčil jako stálý a spolehlivý zdroj.

Co bude pro akci potřebovat? Pár lidí. Pevně věřících. Čtyři. Ne víc. Jeden to musí umět s trhavinami. Anonymní automobily – to samozřejmě není problém. Dobrou znalost jazyka. Musejí vypadat nenápadně, ale vzhledem k umístění cíle to nebude těžké; málokdo umí rozlišovat jemné rozdíly v barvě pleti, a on sám mluví anglicky bez výraznějšího přízvuku, takže ani to nebude problém.

Především ale musí být každý člen jeho skupiny opravdový věřící. Ochotný zemřít. Připravený zabíjet. Nezasvěcený by myslel, že to první je důležitější než to druhé, ale těch, co jsou ochotní zahodit svůj život, jsou mraky. Daleko prospěšnější jsou ti, co obětují svůj život jenom tehdy, když to pomůže věci. Myslí na sebe jako na svaté válečníky a těší se na svých dvaasedmdesát panen, ale ve skutečnosti jsou to mladíci s nevalnými vyhlídkami, kterým víra nabízí cestu k významu a slávě, jakých by jinak nikdy nedosáhli. Pozoruhodné je, že ve své omezenosti nevidí žádné další úskalí. Ale právě proto je on jejich vůdcem a oni pouhými vykonavateli.

KAPITOLA 12

I KDYBY V TOM HOTELU nikdy předtím nebyla, nemusela by ho nijak složitě hledat. Usadil se v místě, kterému obyvatelé městečka Beatty s notnou dávkou optimismu říkali Hlavní ulice, ve skutečnosti šlo o půl míle prašné okresky mezi dálnicemi 95 a 374.

Samotný hotel – jmenoval se Motel číslo 6 v Údolí smrti – měl navzdory svému vzhledu poměrně čisté pokoje, načichlé dezinfekčním mýdlem. Nejenže už viděla horší, ale také už předváděla své… zvláštní dovednosti na horších místech. A s horšími muži, a za mnohem méně peněz. Pokud něco, tak jí vadilo jméno motelu.

Rodilá Tatarka Allison – ve skutečnosti se jmenovala Aysílu, což znamená Měsíční krása – zdědila po své matce a otci a dlouhé řadě předků zdravý respekt vůči věšteckým znamením, skrytým i zjevným, a jméno Motel číslo 6 v Údolí smrti dle jejího názoru rozhodně patřilo k těm druhým.

No co. Věštecká znamení jsou mnohoznačná a jejich význam je vždy otázkou výkladu. V tomto případě nebylo pravděpodobné, že by se jméno motelu vztahovalo k její osobě; ten muž z ní byl zcela očarovaný a nepředstavoval pro ni žádnou hrozbu, přímou ani nepřímou. A to, kvůli čemu sem přišla, od ní vzhledem k jejímu výcviku nevyžadovalo žádné duševní úsilí. Usnadňovala to skutečnost, že muži jsou jednoduchá a předvídatelná stvoření, hnaná těmi nejzákladnějšími pudy. „Muži jsou tvární jako hlína,“ řekla jí kdysi její první instruktorka jménem Olga, a ona sama to pochopila už ve svých jedenácti letech, viděla to v dlouhých upřených pohledech kluků z její vesnice, dokonce i v pozorných očích některých dospělých mužů.

Ještě předtím, než se začala měnit a než její tělo rozkvetlo, vytušila, že patří nejen ke krásnějšímu, ale také k silnějšímu pohlaví. Muži měli tělesnou sílu, což přinášelo jisté výhody a potěšení, ale Allison používala sílu jiného druhu, která jí dobře sloužila, chránila její život v nebezpečných situacích a pomáhala jí v těžkých dobách. A nyní, ve dvaadvaceti letech a daleko od rodné vesnice, jí tato síla přinášela bohatství. Navíc na rozdíl od řady jejích předchozích zaměstnavatelů ten současný od ní ani nežádal praktickou ukázku jejích služeb. Netušila sice, zda za tím bylo jeho přísné náboženské přesvědčení nebo prostě profesionální přístup, ale byla přijata na základě dobrého dojmu a doporučení, i když nebylo jasné, kdo je poskytl. Určitě někdo vlivný. Nyní již zrušený výcvikový program, kterým prošla, byl totiž pečlivě utajován.

Projela kolem motelového parkoviště, objela kolem bloku a vrátila se z opačného směru, vyhlížela cokoliv nepatřičného, co by podráždilo její intuici. Uviděla jeho vůz, modrý pick up Dodge z roku 1990, v řadě s tuctem dalších, vesměs s domácími značkami, kromě jedné kalifornské a jedné arizonské. S uspokojením shledala všechno v pořádku, odbočila k benzinové pumpě, hbitě se otočila do protisměru a vrátila se k motelu. Zajela na parkoviště a vybrala si místo o dvě stání dál než dodge. Věnovala chvilku kontrole make-upu ve zpětném zrcátku a vytáhla z přihrádky pár kondomů. Vhodila je do kabelky a s úsměvem ji zaklapla. On si začal stěžovat na kondomy s tím, že by mezi nimi neměla být žádná překážka, ona se však zdráhala a namítala, že chce počkat, až se lépe poznají, a že by se měli nechat vyšetřit na pohlavní nemoci, než posunou svůj vztah na vyšší úroveň. Ve skutečnosti její okolky neměly co dělat s důvěrností ani opatrností. Její zaměstnavatel byl důkladný a poskytl jí o tom muži podrobný spis s údaji od jeho denních zvyklostí přes oblíbená jídla až po přehled jeho vztahů. Měl před ní dvě milenky, spolužačku ze střední školy, která ho poblouznila v době dospívání, a další krátce po promoci na vysoké. Obojí nemělo dlouhého trvání. Pravděpodobnost nějaké choroby byla mizivá. Kdepak, používání kondomu bylo jenom dalším nástrojem z jejího arzenálu. Ta blízkost, po které tolik toužil, byla jeho potřebou, a potřeby jsou pouhými převodními pákami. Až mu konečně „ustoupí“ a poskytne se mu bez ochrany, jenom ho tím ještě více ovládne.

Je to legrace, pomyslela si.

Už to však nemohla příliš odkládat, protože její zaměstnavatel se dožadoval informací, které teprve musela získat. Proč je tak netrpělivý nebo co přesně hodlá s jejími informacemi provádět, byla jeho věc, ale tajnosti tohoto muže byly očividně nesmírně důležité. Ovšem tyhle věci se nedají uspěchat. Aspoň pokud vám záleží na výsledku.

Vystoupila, zamkla dveře vozu a šla k pokoji. Podle svého zvyku zavěsil rudou růži do mezery mezi kliku a futro – byl to „jejich“ kód, aby věděla, kde ho hledat. Musela si přiznat, že je sladký, ale byl tak slabý, že k němu nedokázala cítit nic než opovržení.

Zaklepala na dveře. Zaslechla rychlé kroky spěchající ke dveřím, pak zarachocení odepínaného řetízku, Dveře se rozlétly dokořán a on v nich stál ve svých manšestrákách a jednom z půltuctu rozdrbaných triček, vesměs s obrázky ze sci-fi filmů nebo televizních show.

„Ahojky,“ zacukrovala a vystrčila bok jako modelka na molu. Roky cviku vymazaly veškeré stopy cizího přízvuku. „Jsi rád, že mě tu máš?“

Její letní šatičky – v broskvové barvě, ty, co se mu tolik líbily – byly na správných místech přiléhavé a jinde zase volné, dokonale vyvážená směs cudnosti a dráždivosti. Většina mužů, i když si to neuvědomují, touží mít ve svých ženách dámy přes den a děvky v posteli.

Jeho hladový zrak přestal hltat její nohy a prsa a utkvěl na její tváři. „Aha, jo… Bože, jo,“ mumlal. „Pojď dál, pojď dovnitř.“

BĚHEM následujících dvou hodin se dvakrát milovali, poprvé to trvalo jenom pár minut, podruhé deset minut, a to jenom díky tomu, že ho přitom zdržovala. Nemám takové svaly jako on, napadlo ji. Ale nejsem slabší. Když skončili, zůstal ležet na zádech, těžce oddychoval a hruď i obličej měl lesklé potem. Stočila se do klubíčka, uvelebila se na jeho rameni a zhluboka vydechla.

„Ách,“ zamumlala. „To bylo… Ách…“

„Jo, to bylo,“ odpověděl.

Steve nevypadal zle, měl kudrnaté nazrzlé blond vlasy a světle modré oči, ale na její vkus byl příliš hubený a jeho bradka ji lechtala ve tváři a na stehnech. Ale byl čistotný, nekouřil a měl zdravé zuby, takže vzato kolem a kolem to mohlo být mnohem horší.

Co se týče jeho mileneckých dovedností… Vlastně nebylo o čem uvažovat. Jako milenec byl přehnaně ohleduplný a příliš jemný, neustále se obával, že dělá něco špatně nebo že by měl dělat něco jiného. Snažila se ho ze všech sil povzbudit, říkala správné věci a vydávala správné zvuky ve správnou chvíli, ale tušila, že v koutku mysli se stále bojí, aby ji neztratil – tedy ne že by ji někdy opravdu „měl“.

Byl to krystalicky čistý syndrom krásky a zvířete. Samozřejmě že o ni nepřijde, přinejmenším dokud nezíská odpověď, kterou potřebují její zaměstnavatelé. Allison na okamžik pocítila osten viny, když si představila, jak asi zareaguje na její zmizení. Byla si celkem jistá, že je do ní zamilovaný, však o to také konec konců šlo, ale byl tak… bezbranný, že bylo těžké ho tu a tam nepolitovat. Těžké, ale ne nemožné. Zapudila tu úvahu ze své mysli.

„A jak v práci?“ zeptal se.

„Dobrý, pořád to samý: objíždím doktory, rozdávám vzorky, strkám jim vizitky s telefonem, ukazuju jim výstřih…“

„Cože?“

„Klídek, to byl vtip. Spousta doktorů si dělá starosti kvůli tomu stahování…“

„Těch prášků proti bolesti?“

„Jo, přesně tak. Výrobce nás dost tlačí, abysme je dál nabízeli.“ Vystupovala před ním jako farmaceutická dealerka z Rena. „Setkali“ se v obchoďáku Barnes &Noble, kde jí v kavárně Starbucks chyběly drobné na caffé mocca. Steve stál ve frontě za ní a nesměle jí nabídl vyrovnat rozdíl. S jeho spisem – přesněji s vybranými údaji z jeho spisu, které pro ni považovali za potřebné – a znalostí jeho zvyků si s ním snadno domluvila schůzku. Na ní pak projevila zájem o knihu, kterou měl s sebou, cosi o strojírenství, což ji absolutně nezajímalo. Vůbec to nepochopil, celý roztřesený z nečekaného zájmu krásné dívky.

„Takže tyhlety strojírenské věci,“ shrnula. „Vůbec nechápu, jak to děláte. Zkoušela jsem číst jednu z těch knih, cos mi dal, ale šlo to úplně mimo mě.“

„No jo, jsi sice hodně chytrá, o tom žádná, ale tohle je fakt nezáživné. Nezapomínej, že jsem kvůli tomu chodil čtyři roky na vejšku, a to jsem se vlastně nic praktického nenaučil, dokud jsem nenastoupil do práce. Na MIT mě naučili hodně, ale proti tomu, co jsem se musel naučit potom, to nic nebylo.“

„Jako co?“

„No, vždyť víš, různé věci.“

„Co třeba?“

Neodpověděl.

„Dobře, dobře, už chápu, pane Důležitý Přísně Tajný.“

„To ne, Ali,“ namítl trochu dotčeně. „Jenom že tam musíš podepsat spoustu papírů – závazek mlčenlivosti a tak.“

„Jú, to teda musíš být důležitý.“

Zavrtěl hlavou. „Ani ne. Však víš, jak jsou vládní úřady to… paranoidní až na půdu. Sakra, docela se divím, že nás neposadili na detektor lži. Ale kdo ví?“

„Tak co to je? Zbraně a bomby a takové věci? Počkej chvilku… Ty jsi raketový konstruktér?“

Skoro mu zaskočilo. „Ne, žádný raketový konstruktér. Strojní inženýr – průměrný strojní inženýr.“

„Špion?“ Podepřela se loktem, takže přikrývka sklouzla a odhalila bílé ňadro. „To je ono, že? Ty jsi špion.“

„Ne, ani špion. Chci říct, neblázni, podívej se na mě. Vždyť jsem moula.“

„To je dokonalé krytí.“

„Teda musím uznat, že máš fantazii.“

„Nezamlouvej to. Utíkáš od tématu – jako všichni špioni.“

„Ale kdepak. Musím tě zklamat.“

„Tak co teda? Řekni mi to…“

„Dělám pro ministerstvo energetiky.“

„To jako jaderná energie a podobně.“

„Správně.“

Ve skutečnosti věděla přesně, čím si vydělává na živobytí, kde pracuje a co se tam dělá. To, co chtěla zjistit – co oni chtěli zjistit –, bylo něco zcela jiného. Oni si byli jisti, že on tu informaci má, možná ji nosí v hlavě, a pokud ne, určitě k ní má přístup. Nezúčastněně se podivovala, proč se rozhodli použít ji, místo aby ho prostě unesli z ulice a tu informaci z něho vymlátili. Měla podezření, že odpověď souvisí jak s místem jeho práce, tak s nespolehlivostí mučení. Kdyby Steve zmizel nebo zemřel za jenom vzdáleně podezřelých okolností, nevyšetřovala by to pouze místní policie, ale také FBI, a něčemu podobnému by se její zaměstnavatel asi spíše snažil vyhnout. Kromě toho skutečnost, že nezvolili přímější cestu, naznačovala ještě něco: ta informace, kterou potřebují, je jednak klíčová, jednak výjimečná. Steve je možná jediný dostupný zdroj této informace, takže je buď z jiných stran velmi dobře střežená, nebo je jeho přístup k ní něčím jedinečný.

Ne že by na tom nějak záleželo. Ona odvede svou práci, sebere peníze a pak… Kdopak ví?

Její honorář byl nemalý, možná by mohl stačit na start do nového života někde jinde. Dělat něco obyčejného, vydělávat si třeba v knihovně nebo knihkupectví. Usmála se při té myšlence. Obyčejný život by mohl být hezký. Ale s těmito lidmi musí být velice opatrná. Ať už hodlají s onou informací naložit jakkoliv, má určitě cenu života a smrti. Určitě je dost důležitá, aby kvůli ní stálo za to zabíjet.

Zpátky do práce…

Líně mu přejížděla nehty po prsou. „Ale nejsi nějak v nebezpečí, nebo tak něco, že? Myslím třeba rakovinu nebo tak?“

„To ne,“ zavrtěl hlavou, „opravdu ne. Řekl bych, že nějaké riziko existuje, ale máme protokoly a pravidla a předpisy – tolik, že by se člověk musel opravdu hodně snažit, aby se mu něco stalo.“

„Takže se ještě nikdy nic nestalo – žádná nehoda?“

„Ale jistě, ale to byly takové běžné blbosti, jako když chlápkovi přejeli nohu nakladačem, nebo se jiný dusil sušenkou v bufetu. Měli jsme pár mimořádek v… jinde, ale to bylo obvykle proto, že si chtěl někdo něco ulehčit. A i když se to stane, tak jsou tam záložní systémy a nouzové postupy. Věř mi, kotě, jsem docela v bezpečí.“

„Tak dobře, to jsem ráda. Nechci ani pomyslet, že by se ti něco stalo.“

„Nic takového se nestane, Ali. Já jsem velice opatrný.“

Uvidíme, pomyslela si.

KAPITOLA 13

JACK JUNIOR SE PŘITISKL celým tělem ke stěně a pomalu se posouval vpřed. Cítil, jak se mu triko zachytává o hrubý povrch nehoblovaných desek. Dospěl k rohu a zastavil se, zbraň držel obouruč ve Weaverově postoji, hlaveň namířenou k zemi. Ne jako v hollywoodských filmech nebo televizních detektivkách, napadlo ho, kde všichni nosí pistoli hlavní k nebi těsně u obličeje. Jistě, vypadá to úžasně – nic tak nezdůrazní hrdinovu odhodlaně vystrčenou bradu a ocelově modré oči jako hranatý glock – ovšem on nepotřeboval dobře vypadat, ale zůstat naživu a sejmout ty špatné chlápky. Vyrůstat v Bílém domě mezi profíky z Tajné služby, co znali své zbraně líp než vlastní děti, má taky něco do sebe, ne?

Hollywoodský způsob držení zbraně přinášel dvojí problém: situační přehled a moment překvapení. Skutečná bojová střelba znamená střílet rychle a přesně pod tlakem, a to zase vyžaduje příhodný stav mysli a dobrý situační přehled. Jednak věc nácviku, jednak prosté fyziky. Je mnohem snazší a účinnější zbraň zvednout, zacílit a vystřelit než provádět opačný pohyb. To druhé – moment překvapení – je to, co vás čeká, když zahnete za roh a ocitnete se tváří v tvář zlosynovi. Chcete mít zbraň nahoře, vedle své hlavy, nebo radši dole, kde máte možnost, byť jenom jistou pravděpodobnost, že se vám podaří střelit ho do nohy ještě dřív, než se na vás vrhne a začne zápas, kde jsou všechny chvaty povolené? To se samozřejmě nestává moc často, ale co se týká Jacka, tak by stejně jako všichni skuteční střelci mnohem raději zápasil se zlosynem, který má v noze devítimilimetrovou kulku nebo dvě.

Teorie, Jacku, připomněl si, aby se vrátil do reality. Teorie patří do učebny, ne do skutečného světa.

Kde je k čertu Dominic? Rozdělili se u vchodových dveří, Dominic se vydal doprava směrem k zadním pokojům – ty se jevily jako „těžší“ – a Jack doleva, směrem k přehlednější kuchyni a obýváku. Nestarej se o Dominika, starej se o sebe. Jeho bratranec byl u FBI – přinejmenším úředně –, takže v tomhle nepotřeboval poučovat.

Jack sevřel pistoli levou rukou, otřel si dlaň o kalhoty a znovu uchopil zbraň obouruč. Nadechl se, kousek couvl a pak vykoukl za roh. Kuchyň. Lednička vpravo; avokádově zelená linka s nerezovým dřezem a mikrovlnkou vlevo; jídelní stůl se židlemi kousek dál, za okrajem linky, u zadních dveří.

Jack vyhlížel nějaký pohyb, ale neviděl nic podezřelého, takže vykročil, pistoli napřaženou skoro ve výši ramen, očima přejížděl místnost a hlaveň zbraně kopírovala směr pohledu, nakonec vklouzl do kuchyně. Vpravo před ním byl průchod; když si v hlavě promítl půdorys domu, tak musel vést do obýváku. Dominic by měl přijít zprava, projít pokojem a připojit se k němu – „Jacku, okno vzadu v ložnici!“ zařval Dominic odkudsi z hloubi domu. „Utíká! Bočním oknem! Běloch, červená bunda, ozbrojen… Jdu za ním!“ Jack potlačil popud vyrazit vpřed, místo toho dál pomalu a soustavně prověřoval zbytek kuchyně, potom vykoukl za roh do obýváku. Čistý. Přistoupil ke dveřím na terasu, přitiskl se k zárubni, kde předpokládal pod překližkou masivní dřevěný sloupek, teoreticky schopný zastavit nebo zpomalit případnou kulku, potom se přikrčil a vyhlédl kulatým okénkem do zahrady. Vpravo spatřil postavu: modrá větrovka, žlutá písmena. Dominikova větrovka FBI. Jack otevřel dveře, znovu se rozhlédl a rozrazil síťové dveře dokořán. Přímo před ním byl tmavý průchod v cihlové zdi; vlevo stál zelený odpadkový kontejner. Vykročil vpřed s napřaženou zbraní a očima hledal cíle. Zahlédl stín v průchodu a rychle se otočil tím směrem, právě včas, aby spatřil obrys muže na prahu.

„Stůj! Ani hnout, nehýbej se!“ zařval, ale postava pokračovala v pohybu, na levou paži dopadlo světlo, ruka drží revolver. „Odhoď zbraň!“ vykřikl Jack, vyčkal na další úder srdce, pak dvakrát vystřelil a pokaždé zasáhl. Postava spadla zpátky do průchodu. Jack se zase otočil ke kontejneru a postupoval dál, vykoukl za něj a hledal – A najednou ho cosi udeřilo do zad, mezi lopatky, až se zapotácel. Cítil, jak se mu krev hrne do hlavy a myslí mu proběhlo A do prdele, krucifix… Narazil do kontejneru a bolestivě se udeřil do levého ramene, pokusil se otočit na patě ke zdroji palby… Ucítil náraz druhé střely do hrudi, přímo pod podpažní jamku, a pochopil, že už je na všechno pozdě.

„Stop!“ rozlehl se hlas z megafonu následovaný třemi krátkými hvizdy a ozvěnou ze zahrady. „Konec cvičení, konec cvičení!“

„No, teda…“ zamumlal Jack, opřel se o kontejner a ztěžka dýchal.

Muž, který ho právě zastřelil – zvláštní agent Walt Brandeis –, vystoupil z průchodu a smutně pokýval hlavou. „Můj Bóže. Zemřít takhle, synu, s flekem zelené barvy uprostřed zad…“ Jack dobře viděl úsměšek na Brandeisových rtech, když ho přejel pohledem shora dolů a pak mlaskl jazykem. „Je to jasná ostuda, nic jiného.“

Dominic přiklusal ze zahrady a zůstal stát. Po chvíli řekl: „Už zase?“

„JACKU, problém je v tom, že jsi –“

„Spěchal, já vím.“

„Ne, tentokrát ne. Je v tom něco víc. Spěch nebyl tvůj hlavní problém – patří k tomu, ale ve skutečnosti tě zabilo něco jiného. Zkusíš hádat?“

Jack junior se nad tím chvilku zamyslel. „Předpokládal jsem…“

„To máš sakra pravdu, žes předpokládal. Předpokládal jsi, že ten cíl ve dveřích tam byl jediný. Předpokládal jsi, žes ho vyřídil, a potom ses o něho přestal starat. Já tomu říkám syndrom úlevy po přepadu. V učebnicích to nenajdeš, ale probíhá to asi takhle: Přežils útok, zvládnul jsi to a cítíš se jako king. V hlavě sis podvědomě označil ty dveře a prostor za nimi jako ‚prověřené‘. Jo, kdyby to bylo doopravdy a byli by tam dva, tak průměrně blbý drbán by na tebe asi začal střílet současně s tím prvním, ale vždycky se najdou výjimky – jako třeba vzácný exemplář chytrého zločince. A výjimky zabíjejí.“

„Máš pravdu,“ zamumlal Jack a usrkl hlt dietní koly. „Sakra.“

Spolu s Brianem, který se posledního cvičení neúčastnil, a s Dominikem se po rozboru s Brandeisem usadili v kantýně. Brandeis nebral žádné ohledy na syna bývalého prezidenta a řekl mu v podstatě totéž co Dominic, jenom zábavnější formou. Rodák z Mississippi měl nevýbojný styl na způsob Willa Rogerse, který trochu otupoval hroty jeho kritických připomínek. Trochu, ale ne úplně. Co sis myslel, Jacku, že sem přijdeš a vylezeš jako expert?

Jako všechno ve výcvikovém středisku FBI pro nácvik boje ve městě, důvěrně zvaném Hoganova ulička, byla i kantýna pojata spartánsky, s překližkovými stěnami i podlahou a dřevotřískovým nábytkem, co vypadal jako stlučený kladivem. Samotný trenažér byl složený hodně halabala, byla tam však banka, pošta, holičství a kulečníková herna. A temné průchody, přemítal Jack. Zatraceně podobné opravdovým, stejně jako paintballová kulička, kterou chytil mezi lopatky. Ještě ho to svrbělo a tušil, že potom ve sprše najde pořádnou modřinu. Ale čert ji vzal, vlastně byl mrtvý. A mohl být rád, že na něj použili značkovací kuličku. V závislosti na procvičovaném scénáři a cvičící skupině uměla být Hoganova ulička mnohem hlasitější a drsnější. Jack dokonce slyšel zvěsti, že týmy pro záchranu rukojmí HRT (Hostage Rescue Team) někdy střílejí ostrými… Na druhou stranu jsou zase ti chlápci nejlepší z nejlepších.

„A co ty? Ty si nepřisadíš?“ zeptal se Jack Briana, rozvaleného na židli a pohupujícího se na dvou nohách. „Abych měl lekci kompletní.“

Brian zavrtěl hlavou a usmál se. Kývnutím ukázal na bratra: „To je jeho hřiště, bratránku, ne moje. Přijď někdy do Twenty-nine Palms a potom si promluvíme.“ Námořní pěchota měla své vlastní, děsivě realistické výcvikové středisko pro boj ve městě MOUT (Pozn. překl.: Military Operations on Urbanized Terrain - vojenské operace v městské zástavbě) „Do té doby mlčím, děkuju pěkně.“ Dominic zaklepal na stůl před Jackem. „Bratránku, hergot, chtěl jsi po nás, abysme tě sem dostali, je to tak?“

V Dominikově hlase nešlo přeslechnout ocelový tón, a Jack se na okamih zarazil. Co se děje? podivil se. „Správně.“

„Chtěl sis zkusit, jaké je to doopravdy, je to tak?“

„Jo.“

„No dobře, tak se přestaň chovat jako malý kluk, kterého chytli při opisování. O to přece nejde. Každý ti tady sere na to, co jsi zač, nebo jestli uděláš na třetí pokus nějakou začátečnickou chybu. Sakra, já jsem při prvních deseti pokusech pokaždé chytil kulku. A ten průchod, cos přehlíd? Tak ten skoro pojmenovali po mně, tolikrát mě tam dostali.“

Jack mu věřil. Agenti FBI cvičili u Hoganů už přes dvacet let a dokonale to zvládli jenom ti, co tudy proběhli tolikrát, že se jim o tom v noci zdálo. Jack věděl, že tak je to se vším. Dokonalosti se dosahuje cvičením, to není žádná fráze, ale nevývratná pravda, a u ozbrojených složek to platí dvojnásob. Cvičení vyrývá nové spoje v mozku a tělo si je ukládá do pohybové paměti – neustálým opakováním se nervy a svaly naučí pracovat jako jediný celek a myšlení se vytkne před závorku. Jak dlouho může takový proces trvat? uvažoval. „Počkej…,“ začal Jack.

„Ne, ne. Zeptej se Brandeise. Rád ti to potvrdí. Schytal jsem od něho spoustu kulek. Do prdele, při prvních dvou pokusech jsem ty dveře prostě minul a byl jsem mrtvý. Podívej, nerad ti to povídám, ale je fakt, že sis napoprvé vedl sakra dobře. Pekelně dobře. Hergot, kdo by to byl řek… Můj bratránek šprt je o-prav-do-vý pistolník.“

„Děláš si srandu.“

„Ne, nedělám. Opravdu, chlape. Přidej se, Briane. Řekni mu to.“

„Má pravdu, Jacku. Jsi fakt neohrabaný kolem rohů – k čertu, v prádelně jsi dvakrát zkřížil Doma –“

„Zkřížil?“

„Jak jste napáskovaní venku, než se jde do místnosti, a pak se rozdělíte, jedna skupina jde na těžší stranu a druhá na tu lehčí –“

„Jo, jasně.“

„V prádelně jsi vybočil a mířils pistolí mimo svoji zónu. Překřížils mě – vlastně jsi mi mířil přímo do týla. To se fakt nedělá.“

„Dobře, takže první lekce: nemířit pistolí na kamarády.“

Brian se zasmál. „Jo, tak se to musí brát. Jak jsem říkal… jsi neohrabaný kolem rohů, ale máš úžasný cit. Hele, že tys nás houpal? Cvičils s Tajnou službou jako děcko? Třeba na prázdninách s Clarkem a Chavezem?“

Jack zavrtěl hlavou. „Ne, nic takového. Chci říct, jo, stříleli jsme, ale nic jako tohle. Já nevím… Měl jsem dojem, jako by mi to proběhlo hlavou ještě než se to stalo…“ Jack pokrčil rameny a usmál se. „Třeba mám něco z tátových mariňáckých genů. Hergot, kdoví, možná jsem jenom mockrát viděl film Těžko ho zabít.“

„Neřekl bych,“ opáčil Brian. „Ale tak či onak, nevadilo by mě mít tě na šesté.“

„Já souhlasím.“

Oba pozvedli plechovky s dietní kolou a přiťukli si.

„Hele, kluci…,“ nakousl Jack opatrně. „Pamatujete loni… v Itálii?“

Brian s Dominikem si vyměnili rychlé pohledy. „Pamatujeme,“ odpověděl Dom. „To byla dobrá práce.“

„Jo, teda, napadlo mě že by mi nevadilo udělat zase něco takového – teda ne úplně stejně, ale třeba nějak podobně.“

Brian zvedl obočí: „Ježíši, bratránku, chceš tím říct, že by ses odpojil od klávesnice a vyrazil do skutečného světa? To už fakt nezůstane kámen na kameni.“

„Velmi vtipné. Ne, já mám rád to, co dělám, vím, že je to důležité, ale je to takové neuchopitelné. To, co děláte vy – co jsme dělali v Itálii –, je opravdová práce. Rukama, víte? Výsledek vidíte na vlastní oči.“

„No, když už jsi o tom začal,“ pronesl Dominic, „chtěl jsem se tě zeptat: měl jsi s tím potom nějaký problém – ne že by to bylo povinné, ale… Víceméně tě po hlavě hodili do vody – abych tak řek.“

Jack se nad tím zamyslel. „Co bych měl říct? Že mě to trápilo? To teda ne. Vůbec ne. Jistě, byl jsem nervózní, a asi čtvrt vteřiny těsně předtím, než se to stalo, mě napadlo Co to sakra vlastně dělám? Ale potom to přešlo, a byl jsem tam jenom já a on, a prostě jsem to udělal. Abych odpověděl na tvou otázku, tak, jak jsem ji pochopil – ne, nepřipravilo mě to ani o jediný okamžik spánku. Myslíš, že by mělo?“

„Sakra, to ne.“ Brian se ohlédl, jestli jsou sami, položil ruce na stůl a naklonil se k němu blíž. „Na tom není žádné co by mělo, Jacku. Buď ti to vadí, nebo ne. Říkáš, že ne, tak je to v pořádku. Ten hajzl si to zasloužil. Když jsem poprvé sejmul chlapa, Jacku, měl mě na mušce. Bylo to zabít, nebo zemřít. Dostal jsem ho a věděl jsem, že je to tak správně. A stejně se mi o tom párkrát zdálo. Ať jseš v právu nebo ne, ať si to ten druhý zasloužil nebo ne, zabít člověka není nic příjemného. Kdo tvrdí opak, má to v hlavě trochu zpřeházené. Ve skutečnosti vůbec nejde o zabíjení; musíš dělat práci, pro kterou ses cvičil a umíš ji dobře, podržet kluky napravo a nalevo od sebe a vylézt na druhé straně se všema končetinama a bez nových tělesných otvorů.“

„Kromě toho, Jacku,“ dodal Dominic, „ten chlápek v Itálii by se jednoho dne prostě nesebral a nenechal toho. Než by ho někdo odpravil, stálo by to spoustu životů. To je pro mě to podstatné. Darebák, co dostane, co si zasloužil, je naprosto v pořádku, ale to, co my děláme – kolem čeho se tohle všechno točí –, není pomsta, nebo aspoň pomsta není to hlavní. To by bylo jako zavírat vrata stáje, když koně utekli. Já bych daleko radši zastavil chlápka, co se je teprve chystá otevřít.“

Brian několik dlouhých vteřin upřeně civěl na svoje dvojče, potom se oklepal a ušklíbl: „Ať se na místě propadnu. Máma vždycky říkala, že jsi náš rodinný filozof. A já jsem jí až doteďka nevěřil.“

„No jo, no…,“ mumlal Dominic. „To není ani tak filozofie jako matika. Zabij jednoho, zachráníš stovky nebo tisíce životů. Kdybychom mluvili o slušných, zákona dbalých občanech, byla by ta rovnice těžší, ale takoví naši nepřátelé nejsou.“

„Já s ním souhlasím, Jacku,“ navázal Brian. „Máme tady možnost udělat něco opravdu užitečného. Ale jestli chceš dělat takové věci kvůli odplatě, nebo si představuješ nějaké jamesbondovské sračky –“

„Ne, proto“

„To je dobře, protože se to tomu nepodobá, ani vzdáleně. Je to hnusná žumpa, tečka. A pomsta je motivace na hovno. Upneš se na ni a přestaneš dávat pozor. A nepozorný znamená mrtvý.“

„Já vím.“

„Takže co s tím uděláš?“

„Nejspíš si promluvím s Gerrym a uvidím, co na to řekne.“

„Ale měl by ses na to dobře připravit,“ upozornil Dominic. „Myslím, že Gerry dost riskoval už tím, že tě sem vzal. Tvého taťku by asi kleplo“

„Táta je moje starost, Dome.“

„No dobře, ale jestli myslíš, že ti Gerry prostě pošle bouchačku a rozkáže: ‚Běž a šiř po světě demokracii,‘ tak myslíš blbě. Pokud s tebou počítá, musí ti to říct sám.“

„Já vím.“

„Dobře.“

„Tak teda,“ pronesl Jack, „když si s ním promluvím, podpoříte mě?“

„Pokud to k něčemu bude, jistěže ano,“ opáčil Brian. „Ale tady není demokracie, Jacku. I kdyby ten nápad nezavrhl hned na místě, nejspíš ho předloží Samovi.“ Sam Granger byl operační náčelník Univerzity. „Pochybuju, že by se šel radit s náma.“

Jack přikývl. „Asi máš pravdu. Jasně, v tom případě bych se měl opravdu sakra dobře připravit.“

KAPITOLA 14

PŘICHÁZEL PODZIM. Bylo to znát na sílícím větru, který začal odhánět ledový příkrov od pobřeží a odkrýval černou hladinu Severního ledového oceánu. Kdyby byly pobřežní vody jen trochu chladnější, proměnily by se také v led, kterého zůstávalo na dohled dost a dost jako připomínka, že zdejší léto je přinejlepším prchavé. Matička Příroda se bezcitně mračila jako vždy, i pod křišťálově jasnou oblohou s ojedinělými nadýchanými bílými mráčky.

Toto místo se příliš nelišilo od jeho prvního působiště u námořnictva. Na základnu Poľarnyj přišel před dvanácti lety, právě v době, kdy začalo rozpouštění sovětského námořnictva. Jistě, pár lodí tu zbylo, většinou kotvících v několika fungujících přístavech v Kolském zálivu a obsazených muži, kteří zůstávali u námořnictva, protože museli nebo je nic netáhlo domů. Bylo tu pár lodí s osádkami složenými skoro ze samých důstojníků, kteří dostávali žold několikrát za rok. Vitalij nastoupil k bývalému sovětskému námořnictvu jako jeden z posledních povolanců a ke svému úžasu zjistil, že se mu ta práce líbí.

Po bezduchém základním výcviku získal hodnost staršiny a funkci zástupce bocmana. Práce to byla těžká a namáhavá, ale uspokojovala ho a nakonec mu přinesla výnosnou živnost. Po propuštění z námořnictva koupil na splátky starý, ale dobře udržovaný výsadkový člun T-4 a nechal ho překlasifikovat na osobní loď. Většinou vozil skupiny vědců zkoumajících krajinu z jakýchsi záhadných důvodů za hranicí jeho zájmu, nebo někdy lovce toužící proměnit polárního medvěda v drahou předložku.

Zákazníci na tento týden měli čekat na pobřeží v zapadlé rybářské vesnici. Před dvěma dny nalodil jejich techniku – terénní GAZ s pohonem všech kol, s novými pneumatikami a čerstvě nalakovaný, vybavený masivním rámem s navijákem. Převzal ho od anonymního řidiče, který asi stejně jako on dostal zaplaceno v eurech. Jako každý správný kapitán Vitalij prohlédl náklad a trochu ho překvapilo, že vůz byl důsledně zbaven všech identifikačních znaků, včetně čísla na bloku motoru. Taková věc není nijak složitá a nevyžaduje ani práci mechanika, ale Vitalijovi cosi říkalo, že jeho nájemci si to nedělali sami. Takže sem přijeli, koupili gaz v dobrém stavu, někomu zaplatili, aby ho zbavil veškerých poznávacích znaků, a nakonec si najali soukromý člun. Utratili spoustu peněz a nadmíru dbají o svou anonymitu. Co to má znamenat?

Ale přílišná zvědavost nebyla na místě. Chytří lidé vědí, že zvědavost přináší rizika, a on si o sobě rád myslel, že je dost chytrý. Také se mu zdálo, že jeho hosté spoléhají na to, že se o jeho paměť postarají jejich eura; vedoucí skupiny, očividně původem ze Středozemí, požádal Vitalije, aby mu říkal Fred. Nespatřoval v tom žádný úskok, spíše jen šikovnou přezdívku, skoro jako soukromý žertík mezi nimi dvěma, což mu Fredovo spiklenecké mrknutí při jejich první schůzce jen potvrdilo.

Sledoval, jak se skupina naloďuje a mává na něj. Když byli všichni na palubě, dal pokyn Váňovi, zastupujícímu strojní i palubní osádku, který uvolnil lana. Vitalij nastartoval diesely a odrazil od mola.

Zanedlouho se ocitli v plavebním kanálu a mířili na moře. Černá voda nevypadala vyloženě lákavě, ale bylo to místo, kam Vitalij i se svým člunem patřil, a byl to dobrý pocit mířit zase ven. Aby bylo tohle ráno dokonalé, potřeboval Vitalij už jenom něco na uklidnění, k čemuž použil americké cigarety Marlboro Lights 100. A pak už bylo všechno v pohodě. Místní rybáři se svými loděmi byli už dávno z přístavu odpluli – pracovali opravdu v tak nekřesťanskou dobu – a hladina byla volná, jen zlehka šplouchala kolem navigačních bójí.

Když minul vlnolam, zatočil doprava a zamířil k východu.

ADNÁN SESTAVIL svou nepočetnou skupinu přesně podle pokynů. Tvořil ji jenom on sám spolu s třemi muži, kterým bezvýhradně věřil. Bylo jich právě dost na těžkou práci, ale ne tolik, aby to představovalo problém, až přijde nevyhnutelný závěr akce. Ale ani ta část mu nijak zvlášť nevadila. Konec konců ho čeká v zásadě stejný osud jako jeho druhy. Smutná nezbytnost, pomyslel si. Kdepak, největší starost mu dělala možnost neúspěchu. Neúspěch by se totiž nepochybně promítl do výsledku větší operace, ať už jde o cokoliv, a Adnán učiní všechno, co je v jeho silách, aby se nic podobného nepřihodilo.

Jeho život. Adnán se při té myšlence pousmál. Nevěřící považují tohle všechno – stromy a vodu a hmotné statky – za život. Život přece není dán tím, co jíte a pijete a jak ukájíte tělesný chtíč. Čas strávený zde na zemi je jen přípravou na to, co přijde potom, a jestliže jste oddaný a poslušný jediného pravého Boha, dostane se vám nepředstavitelné odměny. Co je však méně jisté, uvědomil si náhle Adnán, je můj osud v případě úspěchu této akce. Dostanu větší a významnější úkoly, nebo bude v zájmu džihádu důležitější, abych mlčel? Raději by měl tu první možnost, alespoň by mohl dále sloužit Alláhovi, ale mělo-li být jeho osudem to druhé, nuže staniž se. Kteroukoliv možnost přijme stejně vyrovnaně, s jistotou, že prožil svůj pozemský život, jak nejlépe mohl.

Cokoliv ho čeká, přemítal, teprve přijde, takže nechá věcem volný průběh. Tady a teď má něco na práci. A je to něco důležitého, ačkoli si nebyl jistý, jak přesně to zapadá do celkového obrazu. To byla věc moudřejších, než je on.

Dorazili do rybářské vesnice už předchozího dne, když se rozloučili s řidičem, který měl odvézt jejich vůz do přístavu a předat ho kapitánovi najatého člunu. Vesnice byla z větší části opuštěná, většina obyvatel se odstěhovala pryč, protože se ze zdejších vod po létech plundrování zcela vytratily ryby. Hrstka zbylých vesničanů se starala o své věci, využívali podzim před blížící se zimou k doplnění skrovných zásob. Adnán se svými muži, zachumlaní v parkách a s obličeji omotanými šálami proti mrazu, neupoutali žádnou větší pozornost. Ani správce ubytovny, velice překvapený a potěšený výskytem platících návštěvníků, jim nekladl žádné otázky – neptal se, odkud přijeli, ani kam se chystají v budoucnu. Ostatně i kdyby se ptal, Adnán by mu nedokázal odpovědět. Budoucnost je v rukou Alláhových, ať už si to zbytek světa uvědomuje nebo ne.

V PAŘÍŽI VLÁDLA TMA a mrazivý vzduch vadil oběma Arabům víc než Pařížanům. Ale měli aspoň výmluvu pro tu trochu vína, a to jim přišlo vhod. Navíc u venkovních stolečků bylo tak prázdno, že mohli mluvit otevřeněji. Jestliže je někdo sledoval, pak to dělal velice opatrně. A nemůžete se neustále všeho bát, dokonce ani v téhle branži.

„Čekáš další zprávu?“ zeptal se Fahd.

Ibrahím přisvědčil. „Měla by už být na cestě. Dobrý kurýr. Velmi spolehlivý.“

„Co očekáváš?“

„Už jsem se naučil nespekulovat,“ odvětil Ibrahím. „Plním pokyny, tak jak přicházejí. Emír ví, co se má dělat, ne?“

„Až dosud mu to vychází, ale někdy si myslím, že je až příliš opatrný,“ zabručel Fahd. „Když naplánuješ operaci s rozumem, tak se vydaří. My jsme Emírovy ruce a oči v poli. Sám si nás vybral. Měl by nám víc věřit.“

„Ano, ale on vidí věci, které my nevidíme. Nezapomínej na to,“ upozornil Ibrahím svého hosta. „Proto také on rozhoduje o všech akcích.“

„Ano, on je velmi moudrý,“ připustil Fahd, který to sice nemyslel úplně doslova, ale i tak musel mluvit tímto způsobem. Přísahal Emírovi věrnost a to bylo rozhodující, i když tak učinil před pěti lety, ještě jako nadšený mladík. Lidé v tom věku se snadno pro něco nadchnou a snadno pak přísahají věrnost. A takový závazek se vytrácí až po dlouhých létech. Jestli vůbec.

Ani pomyšlení na Emírovu moudrost však úplně neodstranilo jeho pochyby. Setkal se s Emírem jenom jednou, zatímco Ibrahím mohl tvrdit, že se s ním zná. Taková byla povaha jejich práce. Ani Ibrahím, ani Fahd nevěděli, kde jejich vůdce žije. Měli přístup jen k jednomu konci dlouhého elektronického řetězu. To bylo rozumné bezpečnostní opatření: americká policie byla nejspíš stejně schopná jako ta v Evropě, a před evropskými policisty bylo lepší mít se na pozoru. Přesto však bylo v Emírovi až příliš nedůvěry. Nevěřil ani těm, kdo přísahali, že za něj zemřou. Komu tedy věřil? A proč jim a ne… jemu? Fahd se tázal sám sebe. V podstatě byl příliš chytrý, než aby se spokojil s vysvětlením „protože to říkám“, jakým všechny matky na světě častují pětileté syny. Ještě víc mu vadilo, že některé otázky nemohl dokonce ani položit, protože by naznačovaly neposlušnost. A neposlušnost se v rámci organizace rovnala sebevraždě. Fahdovi však bylo jasné, že takto to dává smysl, jak z pohledu Emíra, tak pro organizaci jako celek.

Nebylo snadné sloužit Alláhovu záměru, ale Fahd to věděl už předem. Nebo si to aspoň namlouval. No, v Paříži si aspoň může prohlížet kolemjdoucí ženštiny, obléknuté povětšinou jako poběhlice, vystavující svá těla jako by dělaly reklamu svému řemeslu. Je dobře, přemítal Fahd, že se Ibrahím rozhodl žít právě tady. Přinejmenším je tu pěkný výhled.

„Tahle je hezká,“ souhlasil Ibrahím s jeho nevyřčeným hodnocením. „Její manžel je lékař, ale ona naneštěstí necizoloží, aspoň pokud vím.“

„Čteš mi myšlenky,“ zasmál se Fahd. „Francouzky jsou tak přístupné?“

„Některé ano. Nejtěžší je číst jim myšlenky. Málokterý muž to dokáže, i tady.“ Pobaveně se zasmál. „V tom smyslu se francouzské ženy nijak neliší od těch našich. Některé věci jsou všude stejné.“

Fahd upil hlt kávy a naklonil se k němu blíž. „Vyjde to?“ zeptal se. Mínil tím jejich plánovanou akci.

„Nevidím důvod, proč by nemělo, a účinek bude stát za to. Jediná nevýhoda je, že nám to přinese nové nepřátele, ale kdo pozná ten rozdíl? Nemáme mezi nevěřícími žádné přátele. Teď jde jenom o to, dostat všechno na své místo, abychom byli připraveni k úderu.“

„Inšalláh,“ odvětil Fahd.

Oba si přiťukli skleničkami, přesně jako to dělají Francouzi po úspěšné dohodě.

VÝHODA DOMÁCÍHO HŘIŠTĚ v tomhle případě neplatí, pomyslel si bývalý prezident Ryan. Doktorát z dějin získal právě na Georgetownské univerzitě, takže se v jejím areálu vyznal skoro jako doma. Konec konců shledal své přednáškové turné docela příjemným. Byla to snadná práce, brát až trapně veliký balík peněz za to, že vypráví o věci, kterou dobře zná: o svém působení v Bílém domě. Zatím narazil jenom na pár popletených neználků, čtyři z pěti Ryanových odpůrců byli cvoci s konspiračními teoriemi, které ostatní posluchači rychle ukřičeli. Zbylá pětina byli levičáci, přesvědčení že Edward Kealty zachránil zemi před pádem do propasti, kterou vykopal Jack Ryan. Jistěže to byl nesmysl, ale nedalo se pochybovat o jejich upřímném přesvědčení, takže Ryan si z toho odnesl ponaučení: tady je skutečnost, a tady je dojem, a tyhle dvě věci se jen málokdy kryjí. Přesně tohle se kdysi Arnie van Damm pokoušel – většinou marně – natlouct Ryanovi do hlavy během jeho prezidentování. Jenže Ryanovi to jeho tvrdohlavost nedovolovala strávit. Některé věci jsou prostě skutečné. K čertu s dojmy. Skutečnost, že většina amerických voličů na to zřejmě zapomněla a zvolila Kealtyho, Ryanovi ještě pořád nešla do hlavy, no ale zase je třeba připustit, že on není nezaujatý pozorovatel. V Oválné pracovně měl být Robby. Důležité bylo, aby se toto zklamání nepromítlo v jeho přednáškách. Jakkoliv by to rád udělal, kritizovat úřadujícího prezidenta – byť osla – by nebylo dobré.

Dveře společenské místnosti – byl to malý salonek u McNeirovy posluchárny – se otevřely a kolem agentů vklouzla dovnitř Andrea Price-O’Dayová, agentka Tajné služby a hlava Ryanovy ochranky.

„Pět minut, pane.“

„Co davy?“ zeptal se Ryan.

„Vyprodáno. Žádné pochodně ani vidle.“

Ryan se tomu zasmál. „Tak to je dobré znamení. Co moje kravata?“

Už dávno zjistil, že Andrea je v oboru kravatových uzlů mnohem šikovnější než on – skoro tak dobrá jako Cathy, ale milá paní doktorka odjela časně ráno do nemocnice, tak si uvázal kravatu sám. Hrubá chyba.

Andrea zaklonila hlavu a zhodnotila jeho dílo. „Není to tak zlé, pane.“ Provedla drobnou úpravu a krátce pokývla na souhlas. „Cítím, jak se mění moje pracovní náplň.“

„Tak toho se vážně neobávejte, Andreo.“ Price-O’Dayová byla u Ryanovy rodiny už dlouho, tak dlouho že si vlastně málokdy uvědomili, že je ozbrojená a připravená pro jejich bezpečí zabíjet nebo zemřít.

Ozvalo se zaklepání na dveře a jeden z agentů strčil dovnitř hlavu. „ZASTÁVKA,“ ohlásil návštěvníka smluveným kódem, poté otevřel dveře a vpustil dovnitř Jacka juniora.

„Jacku!“ zvolal starší Ryan a vykročil k němu.

„Ahoj, Andreo,“ řekl Jack junior.

„Ahoj, Jacku.“

„Milé překvapení,“ pokračoval bývalý prezident.

„No, víš, odpadla mi schůzka, tak…“

Ryan se zasmál. „Život je otázkou priorit.“

„Sakra, tak jsem to nemyslel –“

„Zapomeň na to. Jsem rád, žes přišel. Máš místo?“

Jack junior přikývl. „V první řadě.“

„Dobře. Když se zamotám, budeš mi napovídat.“

JACK VYŠEL VEN, prošel chodbou, sestoupil po schodech o patro níž a zamířil k posluchárně. Chodba před ním byla hodně tmavá, protože každý druhý stropní lustr byl zhasnutý. Georgetownská univerzita se jako mnoho dalších školských zařízení snažila být „zelenější“. Když procházel kolem zasedačky, zaslechl zevnitř kovový škrábavý zvuk, jako by někdo tahal po podlaze židli. Couvl a nakoukl dovnitř úzkým oknem. Uvnitř klečel údržbář v modré kombinéze vedle převráceného podlahového leštiče a hrabal se šroubovákem v leštícím kartáči. Jack z náhlého popudu otevřel dveře a strčil hlavu dovnitř. Údržbář k němu vzhlédl.

„Ahoj,“ řekl Jack.

„Nazdar.“ Chlap vypadal jako Hispánec a mluvil s těžkým přízvukem. „Měním kartáč,“ dodal na vysvětlenou.

„Nechtěl jsem rušit,“ odvětil Jack a zavřel za sebou dveře. Vytáhl mobil a našel Andreino číslo. Zvedla to po prvním zazvonění. Jack oznámil: „Hej, šel jsem do posluchárny… Tam dole je údržbář –“

„Zasedačka dva-b?“

„Jo.“

„Prověřili jsme ho, a ještě na to kouknem. Stejně jdeme jinudy.“

„Dobře, jenom pro jistotu.“

„Hledáš novou práci?“ zeptala se Price-O’Dayová.

Jack se uchechtl. „Kolik platěj?“

„O hodně míň, než máš teď. A spousta přesčasů. Měj se.“

Andrea zavěsila. Jack zamířil k posluchárně.

„NA SCÉNU, PANE,“ řekla exprezidentovi Ryanovi, ten vstal a povytáhl si manžety; tento pohyb byl typický pro Jacka Ryana staršího, ale Price-O’Dayová viděla v otci synovy rysy a ZASTÁVKOVO hlášení o podezřelém údržbáři jí řeklo ještě něco: syn nepadl daleko od stromu. Existuje snad něco jako špionský gen? napadlo ji. Jestli ano, tak ho Jack junior nejspíš zdědil. Byl stejně jako jeho otec velice zvídavý a máloco bral podle prvního dojmu. Samozřejmě že prohledali celou budovu, a samozřejmě že Jack to věděl. Přesto když spatřil údržbáře, hned ho napadlo Něco není v pořádku. Je to určitě falešný poplach, ale dotaz byl na místě – něco, co se agenti Tajné služby učí výcvikem a zkušenostmi.

Andrea pohlédla na hodinky a promítla si v duchu jejich trasu, v hlavě si odškrtávala zákruty a vzdálenosti. Pak spokojeně dvakrát klepla do dveří, aby dala agentům znamení, že MEČIŘ je připraven vyrazit. Chvilku počkala, než se všichni seřadí, pak otevřela dveře, přehlédla chodbu a vykročila. Posuňkem vyzvala Ryana, aby ji následoval.

JACK JUNIOR seděl v lavici a nepřítomně listoval večerním programem, očima přejížděl slova, ale jeho mozek je nevnímal. Cosi ho podvědomě dráždilo, takový mlhavý pocit něčeho nedokončeného… Že by něco, co chtěl udělat, než odjel z Univerzity?

Na scéně se objevil georgetownský rektor a kráčel k pódiu, provázený zdvořilým potleskem. „Dobrý večer, dámy a pánové. Protože dnes máme na programu jediný bod, budu stručný. Bývalý prezident John Patrick Ryan má za sebou řadu let ve státní službě –“ Údržbář. To slovo se náhle vynořilo v Jackově mysli. Prověřili ho. Andrea to říkala. Ale stejně… Sáhl po svém mobilu, pak se zarazil. Co jí poví? Že má tušení? Ze svého místa viděl na levou stranu scény. Objevili se dva agenti Tajné služby v černých oblecích, za nimi Andrea s tátou.

Dřív než si Jack uvědomil, co dělá, byl na nohou a mířil k bočnímu východu. Vyklusal po schodech nahoru, zabočil doleva a kráčel chodbou, cestou odpočítával dveře zasedaček.

Šroubovák, proběhlo mu myslí, a najednou se podvědomý podnět, který ho dráždil před dvěma minutami, prodral do popředí. Údržbář sundával šroubovákem kartáč, upevněný k leštiči převlečnou maticí.

Teď už s bušícím srdcem Jack došel ke správné zasedačce a zastavil se dva kroky před ní. Oknem viděl světlo, ale neslyšel zevnitř žádné zvuky. Chvilku počkal, došel ke dveřím a vzal za kliku. Zamčeno. Nakoukl oknem. Leštič tam ještě byl. Údržbář zmizel. Plochý šroubovák ležel na podlaze.

Jack se otočil a rozběhl se zpátky k posluchárně. Zastavil se u dveří, trochu se sebral, pak dveře opatrně otevřel a nechal je za sebou zapadnout. Pár lidí se po něm ohlédlo, také jeden z Andreiných agentů stojících v prostřední uličce. Kývl Jackovi na znamení, že si ho všiml, a dál si prohlížel posluchačstvo.

Jack se také začal rozhlížet, nejdřív hledal nějaký náznak modré kombinézy, ale hned toho nechal; údržbář by se nedostal do posluchárny. Zákulisí bude také čisté, tam hlídá Andrein tým. Kdo ještě? přemýšlel a probíral se záplavou obličejů. Posluchači, agenti, univerzitní strážní…

U východní stěny, s obličejem částečně zastíněným a rukama složenýma před tělem, tam stál strážný. Stejně jako agenti přejížděl pohledem posluchače. Jako agenti… Jack přepočítal univerzitní strážné. Celkem pět. A nikdo z nich nepřehlížel auditorium. Nebyli cvičení v ochraně osob, proto nevěnovali pozornost hledišti – nejpravděpodobnějšímu zdroji ohrožení –, ale hleděli na scénu. Kromě strážného u východní stěny. Teď otočil hlavu a jeho tvář se na okamžik dostala na světlo.

Jack vytáhl mobil a poslal Andree textovku: STRÁŽNÝ, VÝCHODNÍ STĚNA = ÚDRŽBÁŘ.

Andrea stála na scéně tři metry za řečnickým pultem a trochu nalevo. Jack viděl, jak vytahuje mobil, dívá se na displej a vrací ho do kapsy. Reagovala okamžitě. Řekla cosi do skrytého mikrofonu. Agent v prostřední uličce nedbale popošel ke schůdkům, zabočil doprava a zamířil k východní stěně. Současně Jack spatřil, jak se Andrea za tátou nenápadně posunuje, přesně jak předpokládal – mezi otce a strážného.

Agent z prostřední uličky došel až k východní postranní uličce. Deset metrů od něj se strážný ohlédl, okamžik se na něj díval, pak se otočil zpátky k pódiu, kde se Andrea mezitím dostala do krycího postavení. Otec si toho všiml a vrhl jejím směrem krátký pohled, ale mluvil dál. Samozřejmě ví, co Andrea dělá, uvažoval Jack, ale netuší, zda existuje nějaká konkrétní hrozba.

Strážný u východní stěny rovněž zaznamenal Andrein pohyb. Beze spěchu popošel o dva kroky dopředu a naklonil se, aby jedné posluchačce pošeptal cosi do ucha. Žena k němu vzhlédla, ve tváři se jí zračilo překvapení, pak vstala. Strážný se na ni usmál, vzal ji za loket, obešel ji zprava a vedl ji dolů uličkou k východu u pódia. Když míjeli čtvrtou řadu, Andrea udělala krok vpřed, aby zůstala v krycím postavení.

Rozepnula si kostýmek.

Strážný náhle pustil ženin loket a uchopil ji pod krkem, pak ukročil a dostal se na úroveň první řady. Žena vyjekla. Hlavy se otáčely. Strážný zajel pravou rukou za pásek kalhot, Trhnutím otočil ženu a držel ji jako štít. Andrea vytáhla pistoli a zamířila.

„Ani hnout, Tajná služba!“

Ostatní agenti za ní se už rojili, obklopili exprezidenta, stáhli ho z pódia a spěchali s ním na opačnou stranu scény.

Ruka strážného se vynořila zpoza pásku s devítimilimetrovou pistolí. Když spatřil, že jeho cíl mizí z dostřelu, udělal chybu, na kterou Andrea čekala. Napřáhl zbraň a vykročil vpřed. Tím se dostal na šířku dlaně mimo kryt svého živého štítu.

Andrea vystřelila jednou. Podzvuková expanzní střela ze vzdálenosti pěti metrů zasáhla cíl a pronikla strážnému do hlavy mezi levým okem a uchem. Byla určená pro střelbu zblízka mezi nezúčastněnými osobami a fungovala přesně, jak měla: v mozku strážného se rozvinula do úhledného hříbku, v tisícině vteřiny odevzdala veškerou energii a zastavila se. Jak ukázala pitva, na tři prsty před opačnou stranou lebky.

Strážný se zhroutil jako špalek a zemřel dřív, než dopadl na koberec.

„ANDREA ŘÍKALA, žes zachránil představení,“ poznamenal exprezident Ryan o dvacet minut později v limuzíně.

„Jenom jsem vystřelil varovnou světlici,“ opáčil Jack.

Celá tahle věc byla trochu surrealistická, přemítal Jack, ale zdaleka ne tolik jako to, co následovalo. Události se sice seběhly rychle – pět vteřin od chvíle, kdy strážný zvedl tu ženu ze sedadla, do Andreina výstřelu, který ho srazil k zemi –, ale Jack si je ve své hlavě přehrával zpomaleně. Auditorium bylo střelbou šokováno do té míry, že vydalo jenom pár výkřiků, vesměs od těch návštěvníků, jimž padl mrtvý atentátník k nohám.

Samotný Jack neměl důvod se hýbat, a tak zůstal stát u západní stěny, zatímco univerzitní ochranka a Andreini agenti vyklízeli posluchárnu. Jeho otec se uprostřed hloučku agentů vytratil ze scény, ještě než Andrea vypálila smrtící ránu.

„Mockrát ti děkuju,“ dodal Ryan starší.

Tíživá chvíle se vznášela v nepříjemném tichu. Jack junior ho přerušil: „Svinský průser, co?“

Exprezident Ryan souhlasně přikývl. „Co tě přimělo jít zpátky – myslím prověřit toho údržbáře?“

„Když jsem ho viděl, zkoušel sundat kartáč z leštiče plochým šroubovákem. Potřeboval hasák.“

„Dobrá práce, Jacku.“

„Myslíš ten šroubovák?“

„To taky. Ale hlavně žes nezazmatkoval. A nechals profíky dělat jejich práci. Osm z deseti lidí by si nevšimlo té věci s kartáčem. Většina by zpanikařila a ztuhla. Zbytek by zkusil skočit po tom chlápkovi. Tys to udělal správně, od začátku do konce.“

„Díky.“

Ryan senior se usmál: „No a teď se domluvme, jak to podáme mámě…“

KAPITOLA 15

SOTVA SE POHNULI Z MÍSTA a letadlo se vrátilo zpět na stojánku, aniž se vůbec dotklo koly vzletové dráhy. Nedočkali se s Chavezem žádného vysvětlení, jenom standardního úsměvu a strohé výzvy: „Šli byste prosím se mnou?“, provázené stále stejným úsměvem, jaký dokáže nasadit jenom profesionální palubní průvodčí – a který Clarkovi jasně sděloval, že nejde o námět k diskusi.

„Zapomněls zaplatit za parkoviště, Dingu?“ obrátil se Clark na svého zetě.

„Já ne, mano. Já jsem poctivý.“

Oba krátce políbili své manželky s obligátním „Nedělej si starosti“ a odkráčeli uličkou ke dveřím letadla, už otevřeným. V nástupním prostoru je čekal důstojník Londýnské metropolitní policie. Černobílá šachovnice na jeho čepici říkala Clarkovi, že nejde o řadového „bobíka“, a odznak na svetru sděloval, že patří k SCD11 – zpravodajskému odboru Ředitelství zvláštní činnosti kriminální služby.

„Nerad ruším váš výlet, pánové,“ pronesl policista, „ale je žádoucí vaše přítomnost na anglické půdě. Následujte mě, prosím.“

Britské manýry – jako jezdit na opačné straně silnice a říkat hranolkům „chipsy“ – patřily k věcem, na které si Clark nikdy nedokázal zvyknout, zejména ve vyšších armádních kruzích. Jistěže zdvořilost je vždycky lepší než neurvalost, ale bylo cosi zneklidňujícího na takovém vystupování člověka, který nejspíše zabil víc zlosynů než běžný člověk za celý svůj život potká. Clark tady poznal pár lidiček, kteří by vám mohli podrobně vylíčit, jak vás zabijou vidličkou, napijí se vaší krve a nakonec vás stáhnou z kůže, a přitom by to znělo jako pozvánka na odpolední čaj.

Clark s Chavezem kráčeli chodbami za policistou, prošli několika kontrolami a nakonec dveřmi na kartu až do bezpečnostního střediska letiště Heathrow. Tam je uvedli do malé zasedačky, kde už čekal Alistair Stanley, dosud oficiální zástupce velitele Duhové šestky. Stál u kosočtverečného stolku pod studeným světlem zářivky. Stanley sloužil u SAS (Speciál Air Service = Zvláštní letecká služba), hlavního britského útvaru zvláštního určení.

Třebaže by to Clark v širší společnosti přiznával velmi neochotně, co se týče účinnosti a schopnosti přežití neměla SAS konkurenci. Jistěže by se našly stejně dobré party – namátkou jeho rodní Navy SEALs ale právě Britové už před drahnou dobou nastavili laťku pro současné speciální jednotky. Jejich počátky se datovaly rokem 1941, kdy jistý důstojník skotské gardy jménem Stirling – později se proslavil také samopal Stirling – se svým oddílem L v síle pětašedesáti mužů trápil německou Wehrmacht v celé severní Africe. Od těchto sabotážních akcí v týlu nepřítele až po vyhledávání taktických raket Scud v irácké poušti byla SAS všude, na všem se podílela a mimochodem dala vzniknout i učebnici zvláštních operací. Stejně jako všichni jeho předchůdci byl Alistair Stanley špičkový voják. Ve skutečnosti Clark málokdy pohlížel na Stanleyho jako na svého zástupce, spíše ho vnímal jako spoluvelitele.

Organizační struktura SAS přišla Clarkovi stejně ujetá jako ježdění vlevo a hranolky. Byla typicky britsky jedinečná, dělila se na pluky – 21., 22. a 23. – a ty na eskadrony značené A až G, ovšem aby se neřeklo, s vynecháním některých písmen. Nakonec ale Clark musel uznat, že Britové mají vkus.

„Alistaire,“ uvítal se Clark s kolegou. Výraz Stanleyho obličeje mu prozradil, že něco vážného se buď už přihodilo nebo se právě chystá.

„Už ti chybíme, Stane?“ zajímal se Ding a potřásl mu rukou.

„Kdyby tak, kámo. Mrzí mě, že vám kazím výlet a vůbec. Řek jsem si, že byste mohli ještě na něco mrknout, než úplně vypadnete. Přišlo mi něco zajímavého.“

„Odkud?“ zeptal se Clark.

„Od Švédů, nepřímo. Vypadá to, že přišli o konzulát v Tripolisu. Sakra nepříjemná záležitost.“

Chavez podotkl: „Tím ‚přišli o něj‘ asi nemyslíš, že ho někam založili?“

„Pravda, promiň. To je to britské vyjadřování. Hezké, ale ne vždy praktické. Zpravodajci se tam pokoušejí proniknout, ale vzhledem k místu události si asi můžeme dovolit v hrubých rysech odhadnout totožnost pachatele.“ Clark s Chavezem si vytáhli židle a posadili se ke stolu. Stanley učinil totéž. Otevřel koženou aktovku a vytáhl blok pokrytý rukopisnými poznámkami. „Tak povídej,“ vyzval ho Clark a zapojil mozkové závity.

Před deseti minutami byl v civilním režimu – přinejmenším tak civilním, jak si sám dovolil – spolu se svou rodinou a na cestě domů. Ale to bylo tehdy a tohle je teď. Teď byl zase velitelem Duhové šestky. Musel přiznat, že je to dobrý pocit.

„Podle toho, co víme, je tam celkem osm mužů,“ začal Stanley. „Vyřídili místní policajty bleskově a beze ztrát. Družicové snímky ukazují čtyři Švédy – nejspíš fallskärmsjägare – vyřízené na pozemcích objektu.“

Fallskärmsjägare (padákoví myslivci) jsou v podstatě švédskou verzí rangerů, výběrem těch nejlepších z celé armády. Šlo zřejmě o příslušníky Särskilda Skyddsgruppen – skupiny speciální ochrany – přidělené švédské bezpečnostní službě SÄPO k plnění úkolů na zastupitelských úřadech.

„To jsou nějak tvrdí chlapi,“ poznamenal Chavez. „Někdo se dobře připravil – a taky dobře střílel. Nějaké zprávy zevnitř konzulátu?“

Stanley zavrtěl hlavou. „Ticho na pojítkách.“

Což dávalo smysl, usoudil Clark. Kdokoliv byl dost dobrý, aby takhle rychle pronikl do objektu a vyřídil čtyři fallskärmsjägare, musí být dost chytrý, aby zamířil přímo do centrály spojařů.

„K tomu útoku se nikdo nepřihlásil?“ zeptal se Chavez.

„Zatím ne, ale podle mě to nepotrvá dlouho. V tisku zatím vedou Libyjci, ale obávám se, že je to jenom otázka času.“

Všehochuť blízkovýchodních teroristických skupin měla tendenci hlásit se ke všemožným násilným útokům. Nešlo vždy jenom o zvýšení vlastní prestiže, ale také o záměrnou snahu zkalit zpravodajské vody. Hodně se to podobalo situaci, kdy policejní mordparta vyšetřuje velký vražedný případ. Překotných doznání a potrhlých podezřelých je tucet za pěťák a každý z nich se musí brát vážně, jinak může vyklouznout skutečný pachatel. Totéž platí o terorismu.

„A žádné požadavky, viď?“ dodal Clark.

„Správně.“

Často nebyly žádné požadavky. Většina únosců na Blízkém východě toužila pouze po co nejširší mezinárodní publicitě, než začnou popravovat rukojmí, a teprve dodatečně předkládala „důvody“. Ne že by v tom Clark se svým týmem viděl nějaký rozdíl, ale dokud někde nějaký vládní činitel neřekl „Vpřed,“ byla Duha stejně jako každý jiný útvar zvláštních sil vydána politikům na milost. Teprve pokud politici dospěli k závěru, že je vhodné vypustit bojové psy, mohla Duha dělat to, co uměla nejlépe.

„Takže teď se šachuje,“ dodal Stanley.

„Politizuje,“ tipnul si Clark.

„Zase správně. Jak si umíš představit, náš přítel plukovník chce nasadit svou Džamáhíríji – ve skutečnosti už jsou připraveni –, ale švédský generální konzul tím nápadem není moc nadšený vzhledem k jejich pravidlům bojové činnosti.“

Garda džamáhíríje byla v podstatě osobní jednotka zvláštních sil plukovníka Kaddáfího, složená zhruba z dvou tisíc mužů z jeho „záhumenku“, totiž libyjského území kolem Syrty. Clark věděl, že jsou dobří a mají kvalitní vybavení i zpravodajskou podporu, ale rozhodně jim nebyla vlastní rozvážnost ani hlubší zájem o škody na životech, zdraví či majetku. V případě zásahu Džamáhíríje by Švédové nejspíš přišli o nemalou část personálu.

Zajímavý zmetek, ten Kaddáfí, přemítal Clark. Stejně jako většina americké zpravodajské komunity měl i Clark své pochybnosti o nedávné Kaddáfího proměně ze zlého muže severní Afriky v humanistu a potírače terorismu. Staré pořekadlo „leopard nemůže změnit své skvrny“ sice může někomu znít jako falešné klišé, ale z Clarkova pohledu byl plukovník Muammar abú Minjár al-Kaddáfí, „Bratrský vůdce a předák revoluce,“ leopard až do morku kostí, a takovým zůstane až do své smrti z přirozených nebo nezcela přirozených příčin.

V roce 2003 na Kaddáfího pokyn libyjská vláda oficiálně oznámila OSN, že je připravena po patnácti letech přiznat odpovědnost za atentát na let Pan Am 103 nad Lockerbie a také odškodnit rodiny obětí celkovou sumou bezmála tří miliard dolarů. Toto gesto bylo na Západě obratem oceněno nejen pochvalnými slovy, ale také zrušením ekonomických sankcí a vstřícnými kroky ze strany mnoha evropských zemí. Leopard se ani poté nezastavil, nejprve odkryl své zbrojní programy mezinárodním inspektorům a poté odsoudil útoky z 11. září.

Clark měl na Kaddáfího proměnu vlastní názor, který nepočítal se stařeckou změkčilostí, ale spíše se starou dobrou ekonomikou. Jinými slovy s cenami ropy – které se během devadesátých let propadly a zanechaly Libyi chudší, než byla tato pouštní země v době, kdy obchodovala s velbloudy místo ropy, a neschopnou nadále financovat plukovníkovy oblíbené teroristické projekty. Samozřejmě, uvědomoval si Clark, bylo Kaddáfího vystoupení v roli hodného hocha nejspíše podpořeno americkým vpádem do Iráku, který plukovník jistě vnímal jako ukázku, co by se mohlo přihodit i v jeho malém království. Otázkou bylo, zda nyní s opět rostoucími cenami ropy nezačne leopard zase skotačit? Nezkusí využít tento incident a zařvat?

„Samozřejmě vrchní velitelství ve Stockholmu chce nasadit své vlastní síly, ale Kaddáfí se zdráhá,“ pokračoval Stanley. „Co jsem slyšel naposled, dohaduje se Rosenbad s Downing Street. Tak či onak, my jsme uvedeni v pohotovost. Hereford svolává zbytek oddílu. Dva muži jsou mimo – jeden na neschopence, jeden na dovolené –, ale ostatní by se měli shromáždit a vybavit do hodiny a hned potom vyrazí za námi.“ Stanley pohlédl na hodinky. „Řekněme sedmdesát minut do vzletu.“

„Říkáš ‚za námi‘,“ ozval se Chavez. „To je kam?“ Času nebylo nazbyt a i tím nejrychlejším dopravním prostředkem je to z Londýna do Tripolisu dost daleko – možná to potrvá déle, než kolik života zbývá rukojmím na konzulátě.

„Taranto. Marina Militare nám laskavě nabídla přístřeší, dokud se politici nerozhodnou. Až nás povolají, je to do Tripolisu jenom skok přes vodu.“

KAPITOLA 16

OPERATIVNIK (detektiv) poručík Pavel Rosichin odhrnul plachtu – ve skutečnosti to byl ubrus –, kterou jakási citlivá duše přikryla tělo a zahleděl se do tváře další předpokládané mafiánské popravy. A možná že ne. Navzdory bledé pleti bylo jasné, že ten muž není Čečenec ani příslušník jiné národnostní menšiny, což poručíka vzhledem k místu činu dost překvapilo. Takže Rus. Zajímavé.

Jediná střela pronikla do mužovy lebky těsně nad a na prst před levým uchem a vyšla ven… Rosichin se naklonil přes stůl, dával pozor, aby se nedotkl ničeho než ubrusu, a prohlížel pravou stranu mužovy hlavy, spočívající na čalouněném okraji boxu. Tady. Výstřelný otvor velikosti vejce za pravým uchem. Rozstříklá krev a mozková tkáň na zdi udávala dráhu střely, takže střelec musel stát… tady. Přímo před dveřmi do kuchyně. Ohledávač určí přesně, z jaké vzdálenosti se střílelo, ale z pohledu na vstřel bylo Rosichinovi jasné, že to nebylo z bezprostřední blízkosti. Chybělo očazení a stopy prachových zrn na kůži kolem rány. Samotný vstřel měl dokonale kruhový tvar, což také vylučovalo střelbu z kontaktní vzdálenosti, po jaké zpravidla zůstává typicky hvězdicovitě potrhaná kůže. Rosichin si zakryl nos před fekálním puchem. Jako mnoho obětí náhlé smrti i tento muž uvolnil svěrače. Opatrně mu odhrnul bundu, nejprve levou stranu, potom pravou, a prohledal kapsy. Žádná peněženka ani náprsní taška, jenom stříbrná propiska, bílý kapesník a náhradní knoflík od saka.

„Jak blízko, co myslíš?“ zaslechl a otočil se.

Jeho občasný parťák Gennadij Oleksej stál pár kroků od něj s cigaretou v koutku úst, náznakem úsměvu a rukama v kapsách koženého kabátu.

Přes Oleksejovo rameno Rosichin viděl, že uniformovaní milicionáři už vystrkali hosty restaurace hlavními dveřmi a shromáždili je na chodníku, kde teď přecházeli sem tam a čekali na výslech. Členové personálu – čtyři číšníci, vrchní a tři kuchaři – seděli u uvolněných stolků a diktovali svá jména jednomu z milicionářů.

Oleksej s Rosichinem sloužili na petrohradském Hlavním úřadu pro boj proti finanční kriminalitě, součásti kriminální vyšetřovací služby. Na rozdíl od většiny západních policií neměli ruští operativniki stálé parťáky. Rosichinovi nikdy nikdo nevysvětlil, proč to tak je, ale předpokládal, že to souvisí s rozpočtem. Všechno souviselo s rozpočtem, od přidělování služebních aut na každý týden až po práci s parťákem nebo bez.

„Máš službu?“ zeptal se Rosichin.

„Vytáhli mě z domu. Jak blízko stál vrah?“ zopakoval Oleksej.

„Půl až půldruhého metru. Snadná trefa.“ Zahlédl cosi ležet na židli za zády oběti. Naklonil se blíž. „Měl zbraň,“ oznámil Oleksejovi. „Pistoli. Vypadá to jako makarov. Aspoň to zkusil. Být o vteřinu rychlejší, tak možná…“

„Hele, mám dotaz,“ ozval se Oleksej. „Chtěl bys radši skončit jako tady náš přítel, vědět, co tě čeká, nebo bys radši prostě… puf. A konec. Nic.“

„Kristepane, Geňo…“

„Ne, odpověz.“

Rosichin vzdychl. „Řekl bych, že bych nejradši odešel ve spánku – jako stoletý a vedle Nataši.“

„Pavle, Pavle… Nedělej si srandu.“

„Promiň. Tohle se mi nelíbí. Vypadá to jako standardní mafiánská vražda, ale tohle určitě není standardní mafiánská oběť – přinejmenším se nehodí na tohle místo.“

„Byl hodně odvážný nebo hodně hloupý,“ usoudil Oleksej.

„Nebo zoufalý.“ Aby přišel Rus na takovéto místo, musel hledat něco jiného než misku džepelgeše a tenhle příšerný pondurový kravál – Pavlovi ta hudba připomínala kočičí mrouskání.

„Nebo opravdu hladový,“ dodal Oleksej. „Že by další boss? Nevypadá povědomě, ale mohl by být v seznamech.“

„Pochybuju. Ti nikdy necestují bez malé armády. I kdyby ho tady někdo vyhmátl a prohnal mu hlavu kulkou takhle zblízka, jeho ochranka by rozpoutala příšernou přestřelku. Všude kolem by byly díry, a mnohem víc mrtvol. Kdepak, máme jednu kulku a jednoho mrtvého. To bylo velice dobře promyšlené. Profesionálně připravená léčka. Otázka zní, kdo to je a čím byl tak důležitý, aby ho stálo za to zabít?“

„No, z téhle hordy žádnou odpověď nedostaneme.“

Rosichin věděl, že jeho parťák má pravdu. Strach nebo oddanost Obšině zavíraly ústa i těm nejochotnějším ke spolupráci. Výpovědi svědků zákonitě spadnou do jedné ze tří obecných skupin: nic jsem neviděl; nějaký zakuklenec vběhl dovnitř, zastřelil toho chlapa a zase utekl, a to všechno se seběhlo strašně rychle; a Rosichinova nejmilejší Ja ně govorju po russki.

Ze všech možných výpovědí bude nejspíš pravdivé jediné tvrzení: Seběhlo se to strašně rychle. Ne že by to svědkům nějak zazlíval. Krasnaja Mafija nebo Bratva či Obšina – na jméně přece nezáleží – byly naprosto bezohledné. Svědkové s celými rodinami byli často likvidováni jenom proto, že nějaký boss kdesi v temném sklepení dospěl k názoru, že určitá osoba by mohla mít informaci, kterou by případně odhalila úřadům. A nešlo jenom o smrt samotnou, připomněl si Rosichin. Mafie dokázala být velice vynalézavá a při popravách nikam nespěchala. Napadlo ho, co by on sám dělal v podobné situaci… Mafie se sice obecně vyhýbala zabíjení milicionářů – kazilo to kšefty –, ale i takové věci se stávaly. Ozbrojení a cvičení poldové se aspoň mohli nějak bránit, ale jakou šanci měl průměrný občan, učitel, tovární dělník nebo účetní? Prakticky žádnou. Milice neměla dost peněz ani lidí, aby mohla chránit všechny svědky, a průměrný občan to věděl, takže držel jazyk za zuby a koukal se jinam. Ostatně nějací hospodští už přišli o život jenom proto, že byli prostě v nevhodnou chvíli na špatném místě. Je vlastně zázrak, že podobné podniky ještě vůbec fungují.

A tento druh strachu, uvažoval Rosichin, vede lidi k nostalgii po starých časech a volání po návratu stalinského pořádku. Ostatně Putin se svým „reformním programem“ nedělá nic jiného. Ale v tomto případě neexistuje žádná třetí cesta. Dokud jsou v Rusku politické svobody, lidská práva a volný trh, bude tu i zločin, drobný i velký – však za Stalina byl také, i když zdaleka ne v takové míře. Ale to je zavádějící argument. Tohle staří kovaní komunisti a ultranacionalisti používají k pomlouvání demokracie a kapitalismu, ale zapomínají nebo zamlčují, čím se zaplatilo za ocelovou pěst sovětského režimu. Jakže se to říká? Těžkosti krátí paměť? Rosichinův otec, původem jakutský rybář, měl svůj vlastní přístup k věci: „Když se oženíš s dračicí, i ta nejošklivější bývalá milenka ti přijde žádoucí.“ A právě tím byl Sovětský svaz, ošklivá bývalá milenka. Jistěže měla i své dobré stránky, ale nic, co by vás lákalo se k ní vracet. Naneštěstí mnozí z Rosichinových spoluobčanů byli jiného názoru – něco kolem čtyřiceti procent podle posledních průzkumů veřejného mínění, byť silně podezřelých. Oleksej ho kdysi nařkl, že je šilhavý optimista. Nebo to byl „slepý optimista“?

Teď tedy zíral předním oknem restaurace a pozoroval zachmuřené zákazníky postávající na ulici v těsných hloučcích, jejich dech se srážel v mrazivém nočním vzduchu, a uvažoval, zdaje jeho optimismus opravdu neopodstatněný. V restauraci bylo nějakých třicet lidí, kteří před dvaceti minutami viděli, jak tomu chlapovi vystříkl mozek z hlavy, a ani jeden z nich nejspíš nehne prstem, aby jim pomohl chytit vraha.

„Pravda, ale nikdy nevíš,“ namítl Rosichin. „Lepší se zeptat a být překvapen než naopak, nemyslíš?“

Oleksej pokrčil rameny a usmál se, jak to dovede jenom ruský fatalista. Co naděláš? Oleksej se nenechal jen tak něčím vyvést z míry, jeho nálada byla trvalá, stejně jako cigareta, kterou kouřil zdánlivě nepřetržitě.

No ale tu a tam se stávalo, že svědkům nechtěně uklouzly nějaké užitečné detaily a oni se mohli něčeho chytit. Daleko častěji však bývaly výpovědi neurčité nebo protichůdné, nebo obojí, takže vyšetřovatelům zůstalo jenom to, co dokázali sebrat z mrtvoly, případně mrtvol.

„Mimochodem,“ poznamenal Rosichin, „bez všech těch nepoužitelných svědeckých výpovědí bychom teď neměli před sebou čtyři hodiny zbytečného papírování a mizerné kafe.“

„Čtyři hodiny? Když budeme mít štěstí.“

„Sakra, kde je ohledávač?“

Dokud nebude oběť úředně prohlášena za mrtvou, zůstane tělo na místě a bude zírat skelným pohledem do stropu.

„Je na cestě,“ odvětil Oleksej. „Ptal jsem se. Asi má rušnou noc.“ Rosichin se naklonil, podebral ukazovákem lučík pistole a zvedl ji ze sedadla. „Devět milimetrů.“ Vyjmul zásobník a stáhl závěr dozadu. Z komory vyskočil náboj a cinkl o podlahu.

„Aha, byl na něco připravený. Nějaký náboj chybí?“

Rosichin zavrtěl hlavou a přičichl k hlavni. „Řekl bych, že se to seběhlo příliš rychle. Čerstvě vyčištěná. Hele, ať se propadnu… Koukni, Geňo, výrobní číslo je pryč.“

Zločinci často odstraňují výrobní čísla na vražedných zbraních, ale málokdy je přerážejí jinými. V takovém případě by je čitelný fragment čísla makarova mohl někam nasměrovat. Šilhavý optimismus.

A nejspíš neopodstatněný, připomněl si Rosichin.

Jak se často stává v případech vražd, ať na Západě nebo v Moskvě, poručíci Rosichin a Oleksej se toho mnoho nedovědí ani od osob přítomných v restauraci v době vraždy, ani poptáváním v nejbližším okolí. Čečenská komunita drží pevně pohromadě, policii nevěří a má hrůzu z Obšiny. A má k tomu dobrý důvod. Její brutalita nezná mezí. Svědek by nezaplatil jenom svým životem, ale popravou celé rodiny, a nejspíš by byl ještě nucen zhlédnout toto představení před svou vlastní popravou. Ona taková představa vlastních dětí rozřezávaných pilkou na železo dokáže pevně zavřít nejedna ústa. Přesto však Rosichin neměl jinou možnost než sepsat všechny výpovědi, jakkoliv zbytečné, a sledovat stopy, jakkoliv nepodstatné.

Oba pečlivě vyšetří vraždu, ale nakonec se i těch pár drobných stop vypaří a oni budou muset případ odložit. S touto myšlenkou se Rosichin smutně podíval na mrtvého. „Je mi líto, příteli.“

KAPITOLA 17

TO JE ZVLÁŠTNÍ, říkal si Jack Ryan jr., že jako reakce na zprávu o narození dítěte nepřicházejí žádné gratulace. Ani jediná. Prohrabal na svém počítači všechny záznamy uložené v terabytech paměti monstrózního serveru Univerzity, vyvolal nejčerstvější dokumenty a seřadil je podle odesílatelů a příjemců, ale žádný neobsahoval nic než přezdívky, které mohly a nemusely souviset s jejich skutečnými jmény. Jack poté rozšířil hledání na předchozích šest měsíců a udělal si stručnou tabulku. Je to tak, provoz byl ustálený, počty zpráv se meziměsíčně málokdy lišily o víc než pět procent. A teď, pár dní po tom oznámení, náhlý propad. Ve skutečnosti kromě pár rutinních hlášení, pravděpodobně odeslaných ještě před tím oznámením a zatoulaných někde v kyberprostoru, nebyly žádné nové maily. Emír se svou URC – Umajjovskou revoluční radou – v podstatě vyhlásil ticho na pojítkách, a z té myšlenky Jacka mrazilo. Byly tři možnosti: buďto změnili způsob spojení v rámci obecných bezpečnostních opatření, nebo nějak vytušili, že kdosi čte jejich poštu, nebo to bylo přerušení komunikace, jakési sevření elektronických rtů před významnou operací. První dvě možnosti byly myslitelné, ale nepravděpodobné. URC v posledních devíti měsících příliš neměnila své postupy a Univerzita si dávala dobrý pozor, aby nezanechala stopy. Takže třetí možnost. Samozřejmě tady byly precedenty. Těsně před 11. zářím Al-Kájda úplně přerušila své běžné elektronické tláchání – stejně jako Japonci před Pearl Harborem. Jedna Jackova část toužila ověřit si tuto hypotézu, druhá část si z duše přála, aby se mýlil.

Jak by tedy Emír rozesílal své depeše? Nejbezpečnější, i když ne nejrychlejší, jsou kurýři. Napište zprávu, vypalte ji na disk a pošlete ji po někom na místo určení. S dnešní leteckou dopravou se chlap dostane z Chicaga do Kalkaty ze dne na den, pokud mu nevadí strava poskytovaná leteckými společnostmi. K čertu, však mezinárodní letecká doprava byla zavedena právě kvůli rychlému cestování, ne? Ale mohlo se přitom myslet také na zájmy příslušníků zpravodajské komunity, takhle to mají mnohem těžší.

Z Chicaga do Kalkaty. A co když je Emír v Chicagu, nebo v New Yorku, nebo v Miami? Co mu brání usadit se tam? Zatraceně, vůbec nic. CIA a všichni ostatní předpokládali, že žije někde ve „Stánech“ – ale proč? Protože tam ho zaznamenali naposled. Neměli žádný důkaz o jeho výskytu kdekoliv. A tak dobře polovina amerických zvláštních vojsk prolézá Pákistán a Afghánistán, štrachá v křoví a nakukuje do každé díry mezi kameny, donekonečna se vyptává a rozhazuje kolem sebe prachy ve snaze najít někoho – kohokoliv –, kdo by ho znal a mohl vědět, kde by mohl být. A pořád nic. Jaké to má vyhlídky? mudroval Jack.

Muž jako Emír se nikdy nemůže cítit dost bezpečný, pokud po něm pátrají všechny výzvědné služby světa – dokonce i věrní a oddaní stoupenci by se mohli nachytat na odměnu, kterou Amerika vypsala na jeho hlavu. Taková myšlenka na hezký domek na Riviéře a pohodlný život v ústraní, to všechno za jediný telefonát a kousíček informace…

Emír to všechno musí vědět. Takže omezí počet lidí, kteří znají místo jeho pobytu. Omezí je na lidi, kterým může naprosto důvěřovat, a o ty se dobře postará. Úplně nejlíp. Peníze, pohodlí, luxus, jaký okolnosti dovolí. Bude posilovat jejich snahu udržet si jeho důvěru. Bude posilovat jejich víru v Alláha i v sebe, bude k nim štědrý jako samo nebe. Ale také bude posilovat své velitelské postavení, protože to vždy vychází z mezilidského vztahu a jako všechny opravdu důležité věci v lidském životě je především stavem mysli.

Takže co by Emír potřeboval na přestěhování mimo Pákistán a Afghánistán? Jak se zajišťuje přesun nejhledanějšího muže na zemském povrchu?

Emírova složka v databázi CIA obsahovala fotografie průměrné kvality, zčásti neupravené a zčásti digitálně zvýrazněné. Všechny byly rozeslány prakticky každé výzvědné službě a policejnímu sboru na světě. Ostatně i zveřejněny. Jestliže si Brad Pitt s Angelinou Jolie nemůžou vyjít na nedělní oběd, aniž by byli obtěžováni, tak ani Emír by zcela jistě nemohl nepozorovaně opustit svůj dvoreček.

Emír nemohl změnit svou tělesnou výšku, přestože to je technicky proveditelné, ovšem jen za pomoci rozsáhlého a poněkud bolestivého chirurgického výkonu s navazující zdlouhavou rekonvalescencí a několikatýdenním pobytem na lůžku – to je pro chlapa na útěku špatný vtip. Mohl si změnit obličej, barvu kůže, účes. Mohl si nasadit barevné kontaktní čočky kvůli změně barvy očí a snad i pro zlepšení zraku, který byl podle údajů ve složce zhruba průměrný. Chodil vzpřímeně, nehrbil se a řeči o tom, jak trpí Marfanovým syndromem, vyvrátil jeden lékař z univerzity Johnse Hopkinse, specialista na tuto nemoc, k velkému překvapení v Langley, kde na tento údaj pomalu přísahali. Takže nepotřeboval mít neustále nablízku dialyzační přístroj.

Počkej vteřinku, Jacku. Zpravodajská komunita vycházela ze spousty různých předpokladů o Emírovi. A teď dostali… Cože? Jeden názor na tu věc s Marfanem? Stačí to na vyvrácení hypotézy? Pokud bylo Jackovi známo, nikdo zatím nedopadl nikoho dost blízkého Emírovi, aby se k tomu mohl tak či onak vyjádřit. O tom by se mělo podumat.

„Nazdar, Jacku,“ oslovil ho známý hlas. Otočil se a v chodbě spatřil Dominika s Brianem.

„Ahoj, kluci, pojďte dál. Co se děje?“

Oba si vzali židle. Dominik prohlásil: „Čučím do počítače celé dopoledne a už mě z toho bolí hlava, tak jsem tě přišel vyrušit. Co to tam máš? Přihlášku na ministerstvo financí?“

Chvilku trvalo, než to Jackovi došlo. Tajná služba spadala pod finance. Podobné vtípky se na něj sypaly od té záležitosti v Georgetownu. Tisk se sice celým případem intenzivně zabýval, ale jeho jméno se zatím nikde neobjevilo, což mu naprosto vyhovovalo. Hendley samozřejmě věděl všechno, ale to Jackovi vůbec nevadilo. Měl aspoň víc munice, až zas půjde šéfa přesvědčovat.

„Chytráku,“ odsekl Jack.

„Ví se něco nového o tom atentátníkovi?“ zeptal se Brian.

„Nic jsem neslyšel. Podle novinářů neměl komplice, ale novinářům se v těchhle případech dostane jenom to, co chce Tajná služba zveřejnit.“ I ve městě, kde se vykecá úplně všechno, tajní dokázali zachovat tajemství. Jack změnil téma. „Slyšeli jste o tom Marfanovi, že? U Emíra…“

„Jo, myslím že jo,“ Odvětil Dominic. „Netrpí na něj, viď?“

Jack pokrčil rameny. „Zkus myslet šířeji. Třeba jeho místo pobytu: cosi mi říká, že není v Afghánistánu, ale nikdy jsme neuvažovali o jiné možnosti, než že je tam nebo v Pákistánu. A co když jsme měli? Má fůru prachů a prachy ti zajistí slušnou pohyblivost.“

Brian také pokrčil rameny. „No jo, ale těžko si představit, že by chlápek jako on urazil víc než sto kiláků od své nory, aby si ho někdo nevšim.“

„Dohady a zpravodajská analýza k sobě moc nepasujou,“ poznamenal Jack. „Pravda. Jestli se přesunul, vsadím se, že se může posrat smíchy, jak se všichni trmácej po těch horách a hledaj ho. Ale jak by to proved? Určitě si nemoh prostě dojít na letiště v Islámábádu a koupit si letenku.“

Dominic namítl: „Prachy ti můžou koupit taky spoustu znalostí.“

„Co tím myslíš?“ zeptal se Jack.

„Na každý problém existuje nějaký znalec, Jacku. Musíš jenom vědět, kde hledat.“

DEN UBĚHL RYCHLE. V pět strčil Jack hlavu do Dominikovy kanceláře. Brian seděl na židli z druhé strany bratrova stolu. „Hej, kluci,“ houkl Jack. „Jo,“ ozval se Brian. „Co dělá počítačový expert?“

„Padá pryč.“

„Co bude k večeři?“ zajímal se Dominic.

„Cekám vaše návrhy,“ odvětil Jack.

„Tvůj milostný život musí vypadat jako můj, Jacku,“ zamumlal Brian. „Našel jsem nový podnik v Baltimoru. Nezkusíme ho?“ zeptal se Dominic. „Jistě.“ Proč se sakra ptá?, pomyslel si Jack. Večeřet sám není nikdy zábava.

KOLONA TŘÍ VOZU zamířila na sever po US 29, potom zabočila k východu na US 40 do Malé Itálie v Baltimoru – skoro každé americké město má svou italskou čtvrť – kolem Východní avenue. Trasa se skoro kryla s Jackovou normální cestou domů, pár bloků od basebalového stadionu v Camden Yards. Ale letošní sezóna už skončila, a zase bez postupu do play-off.

Baltimorská Malá Itálie je jako králíkárna s úzkými uličkami a nedostatkem parkovacích míst, takže zaparkovat Jackův hummer bylo něco jako zakotvit zaoceánský parník. Ale zanedlouho našel místo na malém parkovišťátku a pak došel dva bloky na High Street k restauraci, specializované na severoitalské pokrmy. Vešel dovnitř a spatřil oba bratrance v rohovém boxu, sousední stolky byly volné.

„Jak tady vaří?“ zeptal se a přisedl.

„Šéfkuchař je stejně dobrý jako náš děda, a to je veliká pochvala, Jacku. Telecí je opravdu prvotřídní. Říká se, že ho kupuje osobně každý den v Lexingtonské tržnici.“

„To musí být těžké, být krávou,“ poznamenal Jack, když přelétl očima jídelní lístek.

„Neptal jsem se,“ opáčil Brian. „Ale nevím o žádných stížnostech.“

„Promluv si s mojí sestrou. Dala se k veganům. Ale kožené boty ji nepohoršují.“ Jack se uchechtl. „A co vinný lístek?“

„Objednal jsem,“ odpověděl Brian. „Lacrimae Christi del Vesuvio. Objevil jsem ho v Neapoli během plavby po Středozemním moři. Kristovy slzy od Vesuvu. Jel jsem na výlet do Pompejí a průvodce tvrdil, že tam pěstujou vinnou révu přes dva tisíce let, tak jsem usoudil, že už to budou mít docela vymakané. Jestli vám nebude chutnat, vypiju všechno sám,“ sliboval Brian.

„Brian vínu rozumí, Jacku,“ podotkl Dominic.

„Říkáš to, jako bys byl překvapený,“ zašklebil se Brian. „Já nejsem typická mariňácká guma, víš?“

„Já se polepším.“

Láhev dorazila ve chvilce. Číšník ji otevřel s pochvalným proslovem.

„A kam chodíš v Neapoli na jídlo?“

„Chlapče, v Itálii se musíš opravdu hodně snažit, abys našel špatnou hospodu,“ vysvětlil mu Dominic. „Co si tam koupíš na ulici, je stejně dobré jako ve většině zdejších kamenných restaurací. Ale tenhle podnik je opravdu v pohodě. Je to paisano.“

Brian se vložil do řeči: „V Neapoli na nábřeží je podnik jménem La Bersagliera, asi míli od velké pevnosti. Řeknu slovo do pranice, ale to je nejlepší restaurace na celém světě.“

„Kdepak. Řím, Alfonso Ricci, tak půl míle východně od Vatikánu,“ odporoval Dominic.

„Beru tě za slovo.“

PŘINESLI JÍDLO, s ním další víno, a konverzace se stočila na ženy. Všichni tři měli jenom příležitostné vztahy. Carusové žertovali, že hledají dokonalou italskou dívku; naproti tomu Jack hledal děvče, které by mohl „přivést domů ukázat mámě“.

„Tak co říkáš, bratránku?“ zeptal se Brian. „Ty nemáš rád, když jsou trochu zkažené?“

„V posteli sakra jo,“ odvětil Jack. „Ale ve společnosti… Nejsem velký fanda erotických podprsenek ani potetovaných zadků.“

Dominic se až zakuckal. „Briane, jak se jmenovala ta holka, no víš která, ta tetovaná striptérka?“

„Ale, jdi do prdele…“

Dominic se smál. Obrátil se k Jackovi a napůl spiklenecky mu vysvětloval: „Měla tetování pod pupkem: šipku směrem dolů a nápis Za vlhka klouže. Akorát že tam měla napsáno Za vlchka.“

Jack vybuchl smíchem. „A jak se jmenovala?“

Brian zavrtěl hlavou. „To je jedno.“

„Řekni mu to,“ podpichoval Dominic.

„No tak,“ naléhal Jack.

„Candy.“

Další výbuch smíchu. „Psáno s y nebo z e?“ zeptal se Jack.

„Ani, ani. Se dvěma e. No jo, no dobře, tak teda nebyla žádný lumen. Však jsme se také nechystali k oltáři. A co ty, Jacku? Jaký máš vkus? Co takhle Jessica Alba? Nebo Scarlett Johanssonová?“

„Charlize Theronová.“

„Dobrá volba,“ poznamenal Dominic.

Z nedaleké barové židličky se ozvalo: „Já bych šla do Holly Madisonové. Výstavní kozy.“

Všichni tři se otočili k ženě, která se na ně usmívala. Zrzavá, vysoká, se zelenýma očima a širokým úsměvem. „Nedalo mi to,“ vysvětlila.

„Ta ženská má bod,“ podotkl Dominic. „Takže, pokud mluvíme o intelektu…“

„Intelektu?“ namítla neznámá. „Myslela jsem, že se bavíte o sexu. Jestli do toho chcete vnášet mentální schopnosti, pak bych musela navrhnout… Paris Hiltonovou.“

Následovalo několik okamžiků ticha, než se v ženině kamenném výrazu zablýskl náznak úsměvu. Jack, Dominic i Brian vybuchli v záchvatu smíchu. Mariňák promluvil jako první: „Řekl bych, že teď je vhodná doba pozvat vás k našemu stolu.“

„Ráda.“

Vzala čerstvě dolitou sklenku vína a přisedla si na židli vedle Dominika. „Já jsem Wendy,“ řekla. „Píše se s y na konci,“ dodala. „Omlouvám se, ale musela jsem vás poslouchat.“ Obrátila se k Dominikovi. „Takže teď už víme, že Jackovi se líbí Charlize a Brian je na dyslektické striptérky –“

„Au, to bolí,“ ozval se Brian.

„– ale co ty?“

„Chceš slyšet pravdu?“

„No ovšem.“

„Bude to vypadat jako kec.“

„Zkus to.“

„Nejradši mám zrzky.“

Jack zaúpěl: „Lichotníku.“

Wendy chvíli studovala Dominikův obličej. „Myslím, že říká pravdu.“

„Říká,“ potvrdil Brian. „Ještě teď má v pokoji plakát s Lucille Ballovou.“

Všeobecný řehot.

„Hovno, brácho.“ K Wendy: „Máš s někým schůzku?“

„Měla jsem. S kamarádkou. Poslala mi textovku, že nestíhá.“

VŠICHNI ČTYŘI POVEČEŘELI, popili další víno a klábosili skoro do jedenácti, kdy Jack oznámil, že jde domů. Brian postřehl stejné příznaky jako bratranec, takže se také odporoučel. Dominic s Wendy osaměli. Povídali si ještě pár minut, až ona řekla: „Takže…“

Podání proběhlo a Dominic vrátil míček. „Chceš už jít?“

Wendy se na něj usmála. „Bydlím pár bloků odsud.“

ZAČALI SE LÍBAT, ještě než se zavřely dveře výtahu, na chvilku se od sebe odtrhli, když kabina dorazila na její poschodí, spolu přešli k jejím dveřím, pak dovnitř a začali se zbavovat šatů. V ložnici se Wendy vykroutila ze zbytků oblečení a zůstala jen v černé krajkové podprsence a kalhotkách. Sedla si na postel, ještě než si Dominic rozepnul pásek, načež si lehla naznak. „Jsi na řadě.“ Přes jedno oko jí spadla zrzavá lokna.

„Pane jo,“ vydechl Dominic.

„Beru to jako kompliment,“ uchechtla se.

Dominic shodil kalhoty a padl na postel. Líbali se asi půl minuty, potom se Wendy odtáhla. Překulila se a vytáhla zásuvku nočního stolku. „Něco malého pro lepší náladu,“ řekla, pohlédla na něho a překulila se zpátky s maličkým hranatým zrcátkem a skleněnou lahvičkou velkou jako prst.

„Co to je?“ zeptal se Dominic.

„Bude to lepší,“ odpověděla Wendy.

A do prdele, pomyslel si Dominic. Postřehla změnu jeho výrazu a řekla: „Co je?“

„To nepůjde.“

„Proč, co se děje? Je to jenom trocha koksu.“

Dominic vstal, našel své kalhoty a začal si je natahovat.

„Odcházíš?“ hlesla Wendy a posadila se.

„Jo.“

„Děláš si srandu? Jenom kvůli –“

„Jo.“

„Bože, o co ti jde?“

Dominic neodpověděl. Sebral z podlahy košili a vklouzl do ní. Zamířil ke dveřím.

„Jseš sráč,“ pravila Wendy.

Dominic se zastavil a otočil se. Vylovil z kalhot pouzdro, rozevřel ho a ukázal odznak FBI.

„A do prdele,“ hlesla Wendy. „Já jsem ne… Budeš –“

„Ne. Máš dnes šťastný den.“

A odešel.

TARÍK HIMSÍ přemítal o moci peněz. A o vrtošivých nápadech. Najít Emírovi společnici, byť jen na prchavou schůzku, byl delikátní úkol. Emír měl zvláštní chutě; nadevše si pak cenil vlastní bezpečí. Naštěstí tady bylo plno kurev, stačilo vyjít na ulici, a jak se ukázalo, docela zvyklých na neobvyklé požadavky jako jet na neznámé místo vozem se zatmavenými skly. Vlastním pozorováním už dříve zjistil, že tyto ženské jsou sice mravně zvrhlé, ale zdaleka ne hloupé: hlídkovaly na svých nárožích po dvojicích či trojicích, a kdykoliv některá z nich nasedla do vozu, jedna z ostatních si poznamenala registrační značku. Tento problém vyřešil krátký výlet na jedno z veřejných parkovišť u místního letiště. Značky bylo snadné přidělat a ještě snazší zahodit. Skoro stejně snadné jako zamaskovat svůj vzhled černými brýlemi se širokými obroučkami a baseballovou čepicí.

Tarík zpočátku uvažoval o eskortní službě, ale to přinášelo komplikace – jistěže ne nepřekonatelné, nicméně zbytečně složité. Díky své zdejší síti získal kontakt na jednu takovou agenturu, pověstnou úzkostlivou ochranou soukromí klientů do té míry, že ji využívala řada celebrit a politiků, včetně několika senátorů. Tarík si musel přiznat, že je v pokušení zlomyslně využít právě tuhle agenturu.

Pro tentokrát se však spokojí s jednou z pouličních štětek, kterou pozoroval celý uplynulý týden. Přestože se obecně oblékala stejně jako všechny ostatní – chodila necudně odhalená –, zdála se mít poněkud méně hrůzný vkus a ne až tak nestoudné chování. Jako jednorázová pomůcka poslouží docela dobře.

Počkal ještě nějakou dobu po západu slunce, potom zastavil o blok dříve a čekal, až se zklidní dopravní ruch. Potom dojel k místu, kde stála ta žena se dvěma společnicemi. Zajel k obrubníku a spustil okénko spolujezdce. Jedna z žen, zrzka s nemožně velkými prsy, si pospíšila k vozu.

„Ty ne,“ řekl Tarík. „Ta druhá. Ta vysoká bloncka.“

„Jak je libo, pane. Hej, Trixie, chce tebe.“

Trixie popošla blíž. „Ahoj,“ řekla. „Máš zájem?“

„Pro kamaráda.“

„A kde ho máš?“

„Je u sebe doma.“

„Já nechodím na privát.“

„Dva tácy,“ odpověděl Tarík a okamžitě postřehl změnu v Trixiiných očích. „Tvoje kamarádky si můžou zapsat moje číslo, jestli chceš. Můj kámoš je… docela známý. Prostě chce anonymní společnost.“

„Čistě sex?“

„Prosím?“

„Nedělám žádné drsárny. Pissing a tak…“

„Samozřejmě.“

„Tak jo, počkej vteřinku, zlato.“ Trixie přistoupila ke kamarádkám, vyměnily si pár slov, pak se vrátila k Taríkovi. Ten řekl: „Můžeš jet vzadu,“ a odemkl dveře.

„Jú, to je žůžo,“ pravila Trixie a nastoupila.

„PROSÍM, POSAĎ SE,“ řekl jí Emír o třicet minut později, když ji Tarík uvedl do jeho obýváku. „Dáš si trochu vína?“

„Jo, určitě,“ souhlasila Trixie. „Mám ráda takový ten… zinfandel. Tak se to jmenuje, že?“

„Ano.“ Emír pokynul Taríkovi, který zmizel a za minutku se vrátil se dvěma sklenkami vína. Trixie si jednu vzala, znepokojeně se rozhlédla, pak se chvilku hrabala v kabelce, až vydolovala kapesníček. Vyplivla do něj žvýkačku a usrkla hlt vína. „Fakt dobrý.“

„Jo, to je. Opravdu se jmenuješ Trixie?“

„Jo, tak to je. A co ty?“

„Věř tomu nebo ne, ale jmenuju se John.“

Trixie vyprskla smíchy. „Když to říkáš. Nejsi ty Arab nebo tak něco?“ Taríkovi ve dveřích za Trixiinými zády se zježilo obočí. Emír nechal ruku v klidu na opěradle křesla, jenom nadzvedl ukazovák. Tarík přikývl a couvlo pár kroků.

„Jsem Ital,“ řekl Emír. „Ze Sicílie.“

„Jó, jako Kmotr, že jo?“

„Prosím?“

„No přece v tom filmu. Odtud byl don Corleone, ze Sicílie.“

„Řekl bych, že ano.“

„Máš takový srandovní přízvuk. Žiješ tady, nebo jsi jenom na dovolené?“

„Na dovolené.“

„To je fakt pěknej barák. Musíš být v balíku, co?“

„Ten dům patří jednomu příteli.“

Trixie se usmála. „Příteli, jo? Třeba by tvůj přítel taky rád nějakou společnost.“

„Určitě se ho zeptám,“ utrousil Emír suše.

„Jenom abys věděl: dělám jenom normál, jasné? Nic úchylnýho.“

„Jistě, Trixie.“

„A žádný líbání na ústa. Tvůj chlápek říkal dva tácy…“

„Chceš svůj honorář hned?“

Trixie upila další hlt vína. „Můj co?“

„Tvoje prachy.“

„Jistěže, pak na to můžeme jít.“ Na Emírův pokyn Tarík přistoupil a podal Trixie štůsek stodolarových bankovek. „Bez urážky,“ řekla a přepočítala je. „Chceš to dělat tady, nebo jak?“

HODINU POTÉ Emír vyšel z ložnice. Za jeho zády si Trixie natahovala kalhotky a něco si pobrukovala. Tarík vstal od stolu v jídelně a šel svému šéfovi vstříc. Emír řekl jenom: „Moc zvědavá.“

O PÁR MINUT POZDĚJI v garáži Tarík obešel vůz a otevřel jí zadní dveře. „To bylo srandovní,“ řekla. „Jestli to ten chlápek bude chtít znovu, víš, kde mě najít.“

„Povím mu to.“

Jak se Trixie sklonila, aby nastoupila do vozu, Tarík ji kopl pod koleno a ona se sesypala k zemi. „Hej, co –“ stačila říct, než se jí Taríkova garota, půlmetrový kus centimetr tlustého ohebného nylonového lana, omotala kolem krku a zmáčkla jí hrtan.

Přesně podle očekávání dva uzly uprostřed lana, vzdálené od sebe na šířku dlaně, okamžitě stlačily obě krkavice. Trixie se začala zmítat, zkoušela zachytit lano, prohnula se dozadu, až Tarík spatřil její oči – nejprve široce vytřeštěné, potom pomalu, jak se mozku nedostávalo krve, kmitající a jakoby zapadající do hlavy. Po dalších deseti vteřinách Trixie zvadla. Tarík držel smyčku utaženou ještě tři minuty, ani se nehnul, zatímco z jejího těla pomalu unikal život. Uškrcení nikdy nejde tak rychle jako v hollywoodských filmech.

Couvl o dva kroky, popotáhl ji k sobě a pomalu položil její tělo na betonovou podlahu garáže. Opatrně uvolnil škrtidlo a prohlédl si kůži krku. Byla trochu odřená, ale nikde žádná krev. I tak škrtidlo později spálí v ocelovém kyblíku. Zkusil nahmatat pulz na krku, ale neucítil nic. Byl si sice jistý, že je mrtvá, ale vzhledem k okolnostem byla namístě zvláštní obezřetnost.

Tarík zasunul jednu ruku pod její šíji a druhou pod zadek a převrátil Trixie na břicho. Potom se na ni obkročmo posadil. Uchopil ji levou rukou pod bradou, tahem k sobě jí nadzvedl hlavu, pravou ruku přiložil dlaní k jejímu spánku a trhl oběma rukama proti sobě. Krk slyšitelně praskl. Vystřídal ruce a trhl její hlavou opačným směrem, znovu se ozvalo tlumené lupnutí. Poslední nervové vzruchy vyvolaly křečovitý záškub nohou. Pomalu položil její hlavu na zem a vstal.

Zbývalo už jenom rozhodnout, jak daleko do pouště ji vyveze.

KAPITOLA 18

UVÍTANÍ, kterého se jim dostalo po přistání v Tripolisu, poskytlo Clarkovi s Chavezem všechny potřebné údaje o náladě plukovníka Kaddáfího a jeho generálů, a také o rozsahu očekávané podpory. Poručík Lidové milice, který je očekával u paty letištních schůdků, byl sice přiměřeně zdvořilý, ale zato úplný zelenáč a tik pod jeho levým okem prozradil Clarkovi, že toho ví o jejich úkolu dost na to, aby nebyl v klidu. To je dobře pro tebe, chlapče. Bylo zřejmé, že Kaddáfí není nijak nadšený z přítomnosti západních vojáků na své půdě, o příslušnících zvláštních vojsk ani nemluvě. Clark netušil, zda se za jeho rozladěním skrývá jenom uražená ješitnost nebo to má nějaký hlubší politický důvod. Ani ho to nezajímalo. Dokud se nebudou plést Duze do cesty a nenechají zabít někoho na velvyslanectví, může se Muammar čertit, jak chce.

Poručík se vypjal jako struna, zasalutoval Clarkovi a pronesl: „Masúdí,“ což Clark vyhodnotil jako jeho jméno. Potom odstoupil stranou a ukázal na armádní valník s plachtou, asi tak z padesátých let, který stál s běžícím motorem o dvacet metrů dál. Clark kývl na Stanleyho, a ten nařídil oddílu sebrat věci a odebrat se k náklaďáku.

Slunce pálilo tak silně, že Clarka až svědila kůže, a s každým nádechem přehřátého vzduchu cítil, jak ho pálí plíce. Slabý větřík sice povíval vlajkami na střeše hangáru, ale ani v náznaku nepřinášel ochlazení.

„Sakra, no aspoň že pro nás někoho poslali, co?“ zamumlal cestou Chavez ke Clarkovi.

„Vždycky hledáš tu lepší stránku, co, Dingu?“

„Tys na to káp, mano.“

Hodinu poté, co je vytáhli z letadla na Heathrow a dostali informace od Alistaira Stanleyho, byli Clark, Chavez a zbytek hotovostních střelců Duhové šestky na palubě stroje British Airways směřujícího do Itálie.

Jako všechny vojenské jednotky obměňovala i Duha dost často personál, protože muži se vraceli k útvarům do svých domovských zemí, kde je po službě v Duze většinou čekalo zasloužené povýšení. Z osmi, které Stanley vybral pro tuto akci, byli čtyři původní: loďmistr Miguel Chin od Navy SEAL, Homer Johnston, Louis Loiselle a Dieter Weber. Dva Američané, Francouz a Němec. Johnston a Loiselle byli odstřelovači, oba děsivě dobří, jejich zásahy sotvakdy minuly desítku.

Ve skutečnosti byli všichni dobří střelci. Po této stránce si nedělal žádné starosti; k Duze se nedostanete, když za sebou za prvé nemáte pořádný kus služby, a za druhé nejste nejlepší z nejlepších. A rozhodně u Duhy nezůstanete, pokud nevyhovíte Alistairu Stanleymu, který je sice do morku kostí slušný, ale nikomu nic neodpustí. Více potu na cvičišti, méně krve na bojišti, připomenul si Clark. Tahle průpovídka frčela u SEAL odjakživa a každá speciální jednotka, která vůbec stojí za řeč, se jí držela jako slova Božího.

Po krátké zastávce v Římě je převezli k čekajícímu turbovrtulovému dvoumotoráku Piaggio P180 Avanti, laskavě zapůjčenému 28. letkou „Tucano“, který je dopravil do Taranta. Tam seděli a popíjeli chinotto, italský bylinkový protějšek americké limonády Sprite, zatímco tiskový mluvčí základny držel přednášku o dějinách Taranta, Marina Militare (italského válečného námořnictva) a jeho předchůdkyně Regia Marina (Královského námořnictva). Po čtyřech hodinách se ozval Stanleyho satelitní telefon. Politici se dohodli. Jak rozmluvili Kaddáfímu nasazení jeho úderných oddílů, to Clark netušil a ani ho to nezajímalo. Duha dostala zelenou.

Hodinu poté opět nastupovali do avanti k osmisetkilometrovému letu přes Středozemní moře do Tripolisu.

Clark následoval Chaveze k náklaďáku a vylezl na korbu. Proti němu seděl na dřevěné lavici chlap v civilu.

„Tad Richards,“ řekl a potřásl Clarkovi rukou, „velvyslanectví Spojených států.“

Clark se neobtěžoval dotazem na jeho postavení. Odpověď by beztak obsahovala slova jako atašé, kulturní, zástupce a ministerstvo zahraničí, ale ve skutečnosti to byl příslušník libyjské expozitury CIA, který pracoval pod hlavičkou velvyslanectví v hotelu Corinthia Bab Africa. Stejně jako poručík Lidových milicí na letišti i Richards vypadal až příliš čerstvý. Asi jeho první nasazení v cizině, usoudil Clark. Ale to nevadí. Pokud tedy ten chlap pro ně má zpravodajské informace.

Se skřípěním převodů a oblakem kouře z výfuku se náklaďák zakymácel a dal se do pohybu.

„Omlouvám se za to zpoždění,“ řekl Richards.

Clark pokrčil rameny a v duchu ocenil, že se neptal na jména. Možná je trochu chytřejší, než jsem myslel. Nahlas pronesl: „Hádám, že plukovník není z naší návštěvy moc nadšený.“

„To hádáte správně. Nevím přesně co a jak, ale telefony se za posledních osm hodin mohly zbláznit. Armáda postavila kolem ambasády další ozbrojené hlídky.“

To dávalo smysl. Nehledě na reálnost ohrožení vysílala libyjská vláda zvýšenou úrovní „ochrany“ amerického velvyslanectví signál: libyjskému lidu vadí přítomnost západních vojáků v jeho zemi do té míry, že jsou možné útoky na americké objekty. Samozřejmě to byly žvásty, ale Muammar musel kráčet po tenké hranici mezi svým postavením nejnovějšího amerického spojence v severní Africe a hlavy státu, jehož obyvatelstvo většinově sympatizuje s Palestinci a nenávidí jejich utlačovatele – Spojené státy a Izrael. „Hrátky mezinárodní politiky,“ poznamenal Clark.

„Amen.“

„Mluvíte arabsky?“

„Jo, docela obstojně. Lepším se. Teď dělám třetí stupeň kurzu Rosetta Stone.“

„Dobře. Budu vás potřebovat pořád nablízku, abyste nám tlumočil.“

„Budu s vámi.“

„Máte pro nás nějaké informace?“

Richards přikývl a otřel si zpocené čelo kapesníkem. „Zřídili velitelské stanoviště v posledním patře činžáku ob jeden blok od velvyslanectví. Až tam budem, ukážu vám, co zatím máme.“

„To bude stačit,“ opáčil Clark. „Nějaký kontakt zevnitř?“

„Žádný.“

„Kolik je rukojmí?“

„Podle švédského ministerstva zahraničí šestnáct.“

„Co dělali doteď? Myslím místní.“

„Nic, pokud víme, jenom obklíčili objekt a nepouštějí tam civily ani novináře.“

„Už je to ve zprávách?“ zeptal se Chavez.

Richards přitakal. „Už pár hodin, to jste byli ve vzduchu. Omlouvám se, zapomněl jsem vám to říct.“

Clark se zeptal: „Zásobování budovy?“

„Dodávka vody i elektřiny pořád funguje.“

Přerušení těchto nezbytností je jednou z prvních položek seznamu úkonů v každé situaci spojené se zadržováním rukojmí. Je to důležité ze dvou důvodů: za prvé, nezáleží na tom, jak tvrdí jsou dotyční zlí hoši, nedostatek „občanské vybavenosti“ je bude obtěžovat. A za druhé, obnovení dodávek vody a elektřiny lze využít při vyjednávání. Propusťte pět rukojmí a zapneme vám klimatizaci.

Také v tomto případě si libyjská vláda umyla ruce. To se však mohlo obrátit ve prospěch Clarka a jeho mužů. Pokud ti darebáci na velvyslanectví nejsou úplně blbí, všimnou si fungující dodávky elektřiny a třeba by z toho mohli usuzovat na dění venku. Z čehož by jim mohlo vyplynout, že bezpečnostní složky jsou buď nepřipravené, nebo se chystají přerušit proud až před chystaným útokem.

Možná… jestli, přemítal Clark. Těžko vidět někomu do hlavy, zvlášť hajzlovi, co považuje za normální vzít jako rukojmí houf neškodných civilistů. Stejně tak bylo možné, že ti darebáci nejsou žádní strategičtí myslitelé a otázka vody a elektřiny je vůbec nenapadla. Ale zase byli dost dobří, aby vyřídili ty kluky z Särskilda Skyddsgruppen… Což přinejmenším naznačovalo, že mají co do činění s nějak vycvičeným protivníkem. Ve skutečnosti na tom moc nezáleželo. Nikdo není lepší než Duha, tím si byl Clark naprosto jistý. Ať to uvnitř vypadá, jak chce, oni si to vytřídí – a zcela jistě na úkor těch darebáků.

Cesta trvala dvacet minut. Clark je strávil z větší části promýšlením různých scénářů a pozorováním prašných, okrově zbarvených cest ubíhajících za korbou. Nakonec náklaďák s rachotem zastavil v uličce stíněné z obou stran skupinou datlových palem. Poručík Masúdí se odkudsi vynořil a sklopil zadní čelo. Richards slezl dolů a vedl Clarka se Stanleym uličkou, zatímco Chavez s ostatními sebrali věci a následovali je. Richards je vedl po venkovních schodech do druhého patra a potom dveřmi do napůl dokončeného bytu. U zdi ležely balíky sádrokartonu a dvacetilitrové kanystry spárovacího tmelu. Dvě stěny ze čtyř už byly vymalované v zelenkavé barvě mořské pěny, jaká by se dobře vyjímala v seriálu Miami Vice. Pokoj byl cítit čerstvou barvou. Z rozměrného zdobného okna bylo mezi datlovými palmami ve vzdálenosti dvou set metrů vidět dvoupatrovou vilu ve španělském stylu, obehnanou dvouapůlmetrovou bíle omítnutou zdí s černými železnými bodci. Clark usoudil, že to je švédské velvyslanectví. V přízemí budovy viděl řadu oken, ale všechna se zavřenými okenicemi.

Přinejmenším šest set čtverečních metrů, kysele uvažoval Clark. Spousta plochy. A navíc možná i sklep.

Napůl očekával, že na ně budou čekat přinejmenším dva plukovníci či generálové Lidové milice, ale nikde nikdo. Očividně měl být jejich jediným spojením s libyjskou vládou Masúdí. Clarkovi to naprosto vyhovovalo, pokud tedy ten chlap bude mít potřebné páky a zajistí jim, co budou požadovat.

Ulice pod oknem vypadaly jako při vojenské přehlídce. Clark viděl na dvě ulice, přiléhající k velvyslanectví, a napočítal na nich ne méně než šest armádních vozidel, dva džípy a čtyři náklaďáky, kolem každého z nich postával hlouček vojáků, pokuřovali a klábosili, opakovačky ledabyle zavěšené přes rameno. I kdyby to už nevěděl, ty předpotopní pušky by mu jasně řekly, jaký postoj zaujal Kaddáfí k této události. Jakmile byl plukovník ve své vlastní zemi vyšachován ze hry, stáhl ze scény své elitní jednotky a nahradil je tím nejubožejším, co se našlo v kasárnách.

Jako rozmazlený fracek, který si po prohrané partii posbírá své kuličky a jde domů.

Zatímco Chavez s ostatními začali vybalovat věci a třídit je v nedokončeném jídelním koutě, Clark a Stanley pozorovali komplex velvyslanectví dalekohledy. Richards s poručíkem Masúdím postávali stranou. Po dvou minutách ticha Stanley konstatoval, aniž odložil dalekohled: „Tvrdý oříšek.“

„Jo,“ přitakal Clark. „Vidíš nějaký pohyb?“

„Ne. To jsou tropické okenice. Pevné a masivní.“

„Pevná kamera na každém rohu, hned pod okapem, a dvě na přední fasádě.“

„Radši čekejme to samé vzadu,“ odvětil Stanley. „Otázkou je, jestli ti z ochranky stihli zmáčknout tlačítko?“

Většina velvyslanectví má nouzové postupy, které musí znát nazpaměť každý bezpečák hodný toho jména. Úplně nahoře na seznamu nadepsaném „V případě ozbrojeného vpádu a obsazení objektu“ musí být pokyn nevratně vyřadit z provozu systém pozorování okolí. Je snazší vyřídit oslepené darebáky. Protože však nevěděli, jestli to Švédi udělali, museli předpokládat, že kamery jsou nejen funkční, ale také pod dozorem. Dobrá zpráva byla, že jsou pevné, takže bude mnohem snazší najít slepé úhly a mezery.

Clark se zeptal: „Richardsi, kdy zapadá slunce?“

„Asi za tři hodiny. Předpověď hlásí jasno.“

Do prdele, pomyslel si Clark. Akce v pouštním podnebí bude nejspíš k posrání. Tripolis má sice dost špinavý vzduch, ale na západní metropole ani zdaleka nemá, takže světlo měsíce a hvězd jim může dost komplikovat pohyb. Hodně záleží na tom, kolik je těch darebáků uvnitř a kde se zrovna nacházejí. Jestli mají dost mužů, tak skoro jistě postavili stráže, ale to nebylo nic, s čím by si Johnston a Loiselle nedokázali poradit. Přesto se musí přiblížení k objektu pečlivě naplánovat.

„Johnstone…,“ zavolal Clark.

„Jo, šéfe.“

„Běž se projít. Porozhlédni se, a až se vrátíš, udělej náčrtek krytů a palebných úhlů. Richardsi, řekni našemu průvodci, ať dá všem vědět, aby nechali naše lidi dělat a nelezli jim do cesty.“

„Dobře.“ Richards vzal Masúdího pár kroků stranou a dal se s ním do řeči. Po půl minutě Masúdí přikývl a odkráčel.

„Máme plány budovy?“ zeptal se Stanley Richardse.

Ten pohlédl na hodinky. „Měly by tu být nejpozději za hodinu.“

„Ze Stockholmu?“

Richards odmítavě zavrtěl hlavou. „Zdejší. Ministerstvo vnitra.“

„Kristepane.“

Na druhou stranu nemělo smysl nechat si je poslat po kouscích jako obrázkové soubory. Nebylo jisté, že by byly lepší než ty, co dostanou – leda že by je Libyjci prohnali profesionální tiskárnou a slepili dohromady. Clark by za to nedal ani zlámanou grešli.

„Hej, Dingu?“

„Tady, šéfe.“

Clark mu podal dalekohled. „Mrkni se.“ Chavez měl spolu s Dieterem Weberem vést jednu z obou zásahových skupin.

Chavez si šedesát vteřin prohlížel budovu, pak mu vrátil dalekohled. „Suterén?“

„Ještě nevím.“

„Tihle darebáci se obvykle shlukují někde dole, takže bych řekl, že budou zalezlí v přízemí, nebo pokud tam je, tak ve sklepě. Ale to je co by kdyby – teda pokud nejsou opravdu blbí.“

Žádné podzemní východy, pomyslel si Clark.

„Kdybychom mohli cestou zjistit, kde jsou rukojmí a jestli jsou pohromadě nebo zvlášť… Ale kdybych měl střelit od boku, řekl bych vstup v prvním patře, jižní a východní stěnou, vyčistit patro a potom dolů. Standardní taktika malých jednotek, že jo. Obsaďte výšiny a darebáci jsou automaticky v nevýhodě.“

„Pokračuj,“ pobídl ho Clark.

„Okna v přízemí jsou mimo. Mříže bychom zvládli, ale ne dost rychle a byl by kravál. Ale ty balkony… Zábradlí vypadá docela pevně. Tam bychom se měli dostat snadno. Hodně záleží na uspořádání patra. Jestli je otevřené a ne moc členité, řekl bych začít shora. Jinak tam nahážeme nějaké výbušky, na pár místech prorazíme zeď gatecrasherem a zaplavíme přízemí.“

Clark pohlédl na Stanleyho, který souhlasně přikývl. „Ten chlapec se učí,“ ušklíbl se.

„Trhni si,“ opáčil Chavez rovněž s úsměvem.

Clark znovu pohlédl na hodinky. Je čas.

Ti darebáci se zatím neozvali, a to mu dělalo starosti. Takové mlčení mělo jenom pár možných vysvětlení: buďto čekají, až budou mít jistotu, že se na ně celý svět dívá, než oznámí své požadavky, nebo čekají, až budou mít jistotu, že se na ně celý svět dívá, než začnou vyhazovat ze dveří mrtvá těla.

KAPITOLA 19

NIKOHO NEPŘEKVAPILO, že plány komplexu nedorazily do hodiny, ale skoro za dvě, takže do západu slunce zbývalo už necelých devadesát minut, když je Clark, Stanley a Chavez rozložili a začali zjišťovat, co je vlastně čeká.

„To nám byl čert dlužen,“ zaúpěl Stanley.

Nedostali původní projektovou dokumentaci, ale jakési poslepované fotokopie fotokopií. Spousta popisků byla rozmazaná k naprosté nečitelnosti.

„Ježíši,“ zareagoval Richards, když jim nahlédl přes ramena.

„Omlouvám se, ale říkali mi –“

„To není vaše chyba,“ odvětil Clark nevzrušeně. „Pohrajeme si s tím. A zvládneme to.“ To byla další věc, kterou uměla Duha velice dobře: přizpůsobit se a improvizovat. Mizerné plánky byly jenom další variantou neúplných zpravodajských informací, a těch si už Duha užila dost a dost. Ostatně zpravodajská služba milého plukovníka odmítla i Švédům vydat plány jejich vlastního baráku, takže ti měli taky smůlu.

Dobrá zpráva zněla, že budova velvyslanectví nemá suterén a přízemí je poměrně volné. Žádné klikaté chodby ani kuchyňky, kvůli kterým bývá vyčištění prostoru zdlouhavé a namáhavé. A v patře byl ochoz nad rozsáhlým volným prostorem přiléhajícím k řadě menších místností podél západní zdi.

„Dvanáct na patnáct metrů,“ poznamenal Chavez. „Co myslíš? Hlavní pracovní prostor?“

Clark přikývl. „A tohle podél západní zdi musejí být kanceláře.“

Na druhé straně za krátkou chodbou uhýbající u paty schodů doprava bylo cosi připomínajícího kuchyň s jídelnou, koupelna a čtyři další místnosti, na plánku nijak neoznačené. Asi úložné prostory, uvažoval Clark, aspoň podle velikosti. Jedno z toho bude asi kancelář bezpečáků. Na konci chodby byly dveře vedoucí ven.

„Na těch plánech není vyznačená elektřina ani voda,“ konstatoval Chavez.

„Jestli myslíte jít dovnitř kanálem,“ ozval se Richards, „tak na to zapomeňte. Tohle je jedna z nejstarších čtvrtí v Tripolisu. Celá kanalizace je na hovno –“

„To je dobrý fór.“

„Rourama projde sotva tak fotbalový míč a praskají i od křivého pohledu. Jen tenhle týden jsem musel cestou do práce dvakrát objíždět vymleté díry…“

„No dobře,“ řekl Clark a vrátil se k věci. „Richardsi, promluvte s Masúdím a zařiďte, abychom mohli přerušit proud, až vyrazíme.“ Zatím se rozhodli nechat všechno v chodu, aby nevyplašili ty darebáky dřív, než tam vpadne Chavez se svými skupinami.

„Dobře.“

„Dingu, kontrola zbraní?“

„Provedena, v pořádku.“

Obě zásahové skupiny budou jako vždy vyzbrojeny samopaly Heckler & Koch MP5SD3. S tlumičem, ráže 9 milimetrů a s kadencí 700 ran za minutu.

Každý muž měl kromě tříštivých granátů a výbušek také pistoli Mk23 ráže 45 ACP s upraveným tlumičem KAC a laserovým zaměřovačem se čtyřmi provozními režimy: viditelný laser, viditelný laser/svítilna, infračervený laser a infračervený laser s ozařovačem. Tato oblíbená zbraň zvláštních jednotek amerického námořnictva i SBS – „zvláštní člunové eskadry“ britské námořní pěchoty – je úplný zázrak odolnosti. U SEAL i SBS ji trápili extrémními teplotami, ponořováním do slané vody, střelbou nasucho, otloukáním a nejhorším nepřítelem každé zbraně: bahnem. Mk 23 to všechno vydržela a šlapala dál jako švýcarské hodinky – tedy v tomto případě spíš střílela.

Johnston a Loiselle si přinesli nové hladké a lesklé hračky. Duha totiž nedávno přezbrojila z odstřelovaček M24 na nový zbraňový systém odstřelovače M110 firmy Knights Armament, se zaměřovacím dalekohledem Leupold pro střelbu za denního světla a starým osvědčeným nočním zaměřovačem AN/PVS-14. Na rozdíl od opakovačky M24 je M110 samonabíjecí. Pro zásahové skupiny to znamenalo, že Johnston a Loiselle můžou při krycí palbě zasypat cíl více střelami v mnohem kratším čase.

Oba odstřelovači si na Clarkův pokyn už dříve obešli celý prostor včetně bloků obklopujících komplex velvyslanectví, vyhlídli si stanoviště a načrtli si palebné sektory. Místa, která si Chavez s Weberem zvolili jako vstupní body, budou Johnston a Loiselle schopni plně pokrýt palbou – tedy až do chvíle, kdy obě skupiny proniknou do samotné budovy. Uvnitř už to bude jenom na nich.

PADESÁT MINUT po západu slunce seděl celý oddíl přikrčený na svém provizorním velitelském stanovišti, světla zhasnuta, a vyčkával. Clark mohl dalekohledem pozorovat slabou záři světla prolínajícího okenicemi. Aktivovalo se i venkovní osvětlení velvyslanectví, čtyři šestimetrové sloupy, v každém rohu komplexu jeden, se sodíkovou výbojkou na vrcholu, všechny mířící na budovu.

Před hodinou se nad Tripolisem ozývalo muezzinovo svolávání k večerní modlitbě, ale nyní byly ulice pusté a tiché, až na vzdálený štěkot psů, občasné zatroubení klaksonu a tlumené hlasy stráží z Lidové milice, stále ještě hlídkujících kolem velvyslanectví. Teplota klesla jenom o pár stupňů a ustálila se kolem třicítky. Od této chvíle do východu slunce se horko postupně rozptýlí v bezmračném pouštním vzduchu a teplota spadne o dvacet i více stupňů. Ale Clark si byl jistý, že ráno už bude velvyslanectví zajištěno a Duha se bude balit na zpáteční cestu. Doufal jenom, že bez vlastních ztrát a s pár darebáky, aby je mohli předat… jedno komu. Komu připadne úklid po akci a následné vyšetřování, je zatím stejně nejspíš předmětem diskuse.

Kdesi ve tmě tiše zacvrlikal mobil a po chvíli se vedle Clarka objevil Richards a zašeptal: „Švédové už přistáli na letišti.“

Švédská bezpečnostní služba Säkerhetspolisen vysílala svou protiteroristickou jednotku, zatímco Rikskriminalpolisen odpovídala zhruba FBI. Jakmile Duha zajistí velvyslanectví, předá objekt do jejich společné péče.

„Dobře, dík. To asi řeší náš problém. Řekni jim, ať se připraví. Jakmile skončíme, můžou tam naběhnout. Ale nic o našem harmonogramu. Nerad bych, aby prosákl ven.“

„Myslíte, že by Švédové –“

„Schválně určitě ne, ale kdo ví, s kým budou mluvit.“ Ačkoli to Clark považoval za nepravděpodobné, nemohl zcela vyloučit možnost nějakého podrazu ze strany Libyjců. Přišli sem Američani, zvrzali svou akci a zůstali po nich mrtví. Bod pro plukovníka.

Uběhlo už skoro čtyřiadvacet hodin od obsazení velvyslanectví, a uvnitř pořád žádná známka života. Clark stanovil čas Č na 02:15 na základě úvahy, že teroristé budou nejspíše očekávat útok se setměním. Clark doufal, že takovým odkladem je ukolébá, i kdyby jenom trochu. Navíc obecně platí, že mezi druhou a čtvrtou hodinou ranní je lidská mysl na minimu výkonnosti – tím spíše, pokud tu mysl už osmadvacet hodin tíží stres a nejistota.

V 01:30 CLARK řekl Johnstonovi a Loiselleovi, aby se připravili, potom kývl na Richardse, který upozornil poručíka Masúdího. Po pěti minutách a žhavení vysílaček Libyjci ohlásili, že hlídky jsou informovány a připraveny. Clark nestál o to, aby to nějaký nervózní křupan nasolil do jeho odstřelovačů při zaujímání pozic. Stanley s Chavezem bedlivě pozorovali okolí dalekohledy. Existovala možnost, jakkoli nepravděpodobná, že někdo – ať sympatizant nebo prostě nějaký nezúčastněný sráč, co nemá rád Američany – zkusí varovat teroristy, že hra už začíná. V takovém případě by Clarkovi nezbývalo než odvolat Johnstona s Loisellem a zkusit to znovu později.

Když se Johnston s Loisellem posbírali, pušky na ramenou, Clark vyčkal ještě pět minut a pak se šeptem zeptal Stanleyho s Chavezem: „Jak jsme na tom?“

„Žádná změna,“ hlásil Ding. „Nějaký radioprovoz, ale to jsou nejspíš jenom běžné věci.“

V 01:40 se Clark obrátil na Johnstona s Loisellem a přikývl. Oba odstřelovači vyklouzli ze dveří a zmizeli ve tmě. Clark si nasadil sluchátka.

Uběhlo pět minut. Deset minut.

V rádiu se ozval Loisellův hlas: „Omega jedna, jsem na místě.“ O deset vteřin později hlásil Johnston: „Omega dvě, na místě.“

„Rozumím,“ odpověděl Clark a podíval se na hodinky. „Připravte se. Zásahové skupiny vpřed za deset minut.“

Odpovědí mu byly dvě souhlasná cvaknutí.

„Alistaire… Dingu?“

„Žádný pohyb. Všude klid.“

„Tady to samé, šéfe.“

„Dobře, připravte se.“

Na to Chavez podal dalekohled Clarkovi a připojil se ke své skupině u dveří. Weber se svou skupinou, která měla za úkol průlom v přízemí rohem čelní a západní stěny, to měl do výchozího postavení dál, a proto měl jít první. Chavez se svými střelci je měl následovat po čtyřech minutách.

Clark si ještě jednou prohlédl komplex velvyslanectví, hledal nějaký pohyb nebo změnu – cokoliv, co by neprošlo jeho k-zkouškou, neboli kinestetickou zkouškou. Když děláte tyhle věci dost dlouho, vypěstujete si něco jako šestý smysl. Mám z toho dobrý pocit? Žádné varovné hlásky v hlavě? Žádné neodškrtnuté položky či přehlédnuté drobnosti? Clark už viděl příliš mnoho jinak dobrých bojovníků, kteří zanedbali k-zkoušku – většinou ke své vlastní škodě.

Clark odložil dalekohled a obrátil se k oběma skupinám nastoupeným v chodbě. „Vpřed,“ zavelel šeptem.

KAPITOLA 20

CHAVEZ VYČKAL dohodnuté čtyři minuty, načež vyvedl svou skupinu po schodech dolů a ke vstupu do uličky. Libyjci na Clarkovu žádost vypnuli pouliční osvětlení v okolí velvyslanectví. Všichni doufali, že si toho teroristé nevšimnou, protože světla uvnitř komplexu zůstala svítit a mířila dovnitř. Rovněž na vyžádání stála uprostřed ulice mezi velitelským stanovištěm a východní zdí komplexu tři nákladní auta.

Pokynem ruky vysílal muže po jednom na chodník, kryli se ve stínech a za náklaďáky, dokud se nedostali do další ulice. Před sousední budovou probíhal hustý živý plot. Uvnitř byla soukromá ordinace, z níž byli podle Dingových informací během dne odvedeni všichni civilisté.

Jakmile byla skupina v bezpečí za křovím, pokračoval volným krokem, napůl přikrčený, MP5 v pohotovostní poloze, očima přejížděl dopředu a doprava a na hranu zdi komplexu. Žádný pohyb. Dobrý. Nic nevidím, žádný tango.

Chavez dorazil k plotu a přidřepl. Ve sluchátkách uslyšel Weberův hlas: „Veliteli, Rudý, konec.“

„Rudý, vpřed.“

„Jsme na místě. Nasazujeme gatecrasher.“

Chavez by si to s Weberem docela rád vyměnil. Už sice vyzkoušel nejnovější hračku Duhy při výcviku, ale naostro zatím ne.

Gatecrasher – Loiselle mu říkal „kouzelné dveře“ – byl vyvinut britskou firmou Alford Technologies a Dingovi připomínal jeden z těch vysokých obdélníkových štítů se zaoblenými rohy, jaké nosili Sparťané ve filmu 300: Bitva u Thermopyl. Ve skutečnosti spíše připomínal gumový člun ve čtvrtinovém měřítku. Místo vzduchu však byla v obvodových hadicích voda a z druhé, vnitřní strany byl našitý tunýlek se zasunutými svazky PETN bleskovice. Ta pak díky vodnímu plášti vytvářela rázovou vlnu, v podstatě se chovala jako kumulativní nálož – výbušný prstenec schopný prorazit půl metru poctivé cihlové zdi.

Gatecrasher řešil řadu problémů, se kterými se odedávna potýkaly zvláštní jednotky a skupiny pro záchranu rukojmí: jedním z nich byly nástrahy u vstupů, druhým „osudný trychtýř“. Teroristé věděli, že hodní hoši musejí přijít dveřmi nebo okny, takže je často obložili trhavinou – jako při školním masakru v osetijském Beslanu – a/nebo soustředili palebnou sílu i pozornost na pravděpodobná místa vstupu.

S gatecrasherem bude Weber se svou skupinou na druhé straně čelní západní zdi budovy zhruba tři vteřiny po výbuchu.

„Rozumím,“ odpověděl Clark Weberovi. „Modrý?“

„Tři minuty ke zdi,“ hlásil Chavez.

Naposled obhlédl komplex noktovizorem, nic nenašel, takže vyrazil.

PRO PŘEKONÁNÍ zdi zvolili beznadějně primitivní metodu: krátký žebřík a kevlarovou vestu. Z mnoha pouček, které lidem u zvláštních vojsk pomáhají přežít, patří k nejdůležitějším KISS: Keep it simple, stupid. Udělej to jednoduše, blbe. Nekomplikujte si zbytečně jednoduché věci, neboli jak často říkával Clark: „Nestřílejte šváby brokovnici.“ V tomto případě se pomocí žebříku dostanou k hornímu okraji zdi; a ochranná vesta přehozená přes skleněné střepy čnící z okraje pomůže Chavezovi a jeho lidem dostat se na druhou bez ztráty tělních tekutin.

Chavez vyklouzl zpoza křoví, přeběhl ke zdi a přikrčil se. Stiskl tlačítko: „Veliteli, Modrý. Jsem u zdi.“

„Rozumím.“ Stanleyho hlas.

Po pár vteřinách se na zdi asi metr napravo od Chaveze objevila červená tečka. Alistair využil slepý úhel bezpečnostní kamery, aby pomocí laserového zaměřovače své Mk23 ukázal Dingovi cestu.

Chavez se posunul stranou, až se laserová tečka usadila na jeho prsou. Tečka zmizela. Rychle a nehlučně rozložil žebřík, potom dal zbytku skupiny pokyn nahoru.

Jako první šel Showalter. Chavez mu podal vestu a on se vyhoupl na žebřík. O deset vteřin později byl nahoře, na druhé straně, zmizel z očí. Zbytek skupiny ho následoval jeden po druhém, až přišla řada na Dinga.

NA DRUHÉ STRANĚ se ocitl na hladkém trávníku lemovaném ibiškovými keři. Ti Švédové musejí platit kurevské účty za vodu, napadlo ho mimochodem.

Po pravé straně měl čelní stranu budovy a přímo před sebou, asi sedm metrů daleko, východní stěnu. Showalter a Bianco zaujali místa u obou rohů, Ybarra seděl přikrčený pod balkonem. Ding zamířil k němu.

„Stůj.“ Loisellův hlas. „Pohyb, jižní strana.“

Ding ztuhl.

Po deseti vteřinách: „Klid. Jenom kočka.“

Chavez přešel k Ybarrovi, přehodil si MP5 na bok a vylezl podsaditému Španělovi na záda. Spodní příčka zábradlí byla těsně mimo dosah jeho prstů. Chavez se natáhl. Ybarra se srovnal a trochu se napřímil. Chavez se zachytil zábradlí, nejdřív pravou rukou, pak i levou, a vytáhl se nahoru. Pět vteřin poté už klečel na balkoně. Odepnul ze svého postroje kus lana s uzly, přicvakl karabinu k zábradlí a přehodil konec na druhou stranu.

Obrátil se ke dveřím. Stejně jako okna měly masivní okenice a byly samozřejmě zamčené. Za sebou zaslechl slabé zaskřípnutí, jak Ybarra přelézal zábradlí, a pak ucítil klepnutí na rameno. „Jsem tady.“

Chavez stiskl tlačítko. „Veliteli, Modrý, jsme u dveří.“

„Rozumím.“

Ding vytáhl z pravé stehenní kapsy ohebnou hadici s kamerou, připojil ji ke svému noktovizoru, poté zasunul konec pod dveře, pomalu, jemně, spíše se řídil hmatem než zrakem. Každý příslušník Duhy cvičil a cvičil, a pak ještě cvičil s každou součástí výzbroje a výstroje, flexikameru nevyjímaje. Kdyby byly dveře chráněny nástrahou, Chavez by ji stejně dobře ucítil jako uviděl.

Nejprve prohlédl práh, a když tam nic nenašel, posunul se k závěsům a nakonec prověřil kliku a zámek. Všechno čisté. Nikde nic. Vytáhl hadici. Za jeho zády Showalter a Bianco překonali zábradlí. Ding ukázal na Bianca, potom na kliku dveří. Ital souhlasně přikývl a pustil se do práce s planžetami. Po třiceti vteřinách zámek povolil.

Ding několika smluvenými signály vydal poslední pokyny: on a Bianco projdou a vyčistí pokoje na pravé straně; Showalter a Ybarra na levé.

Ding opatrně stiskl kliku a pootevřel dveře na malou škvíru. Vyčkal deset úderů srdce, pak otevřel dveře na čtvrt metru a strčil do nich hlavu. Chodba byla prázdná. Troje dveře, dvoje napravo, jedny nalevo. Z dálky slyšel tlumené hlasy, potom ticho. Kýchnutí. Vytáhl hlavu a otevřel dveře dokořán, Showalter je zachytil a přidržel.

Ding s MP5 v pohotovostní poloze vkročil do chodby. Bianco ho následoval s odstupem dvou kroků a víc nalevo, středem chodby. Showalter u jižní stěny došel k levým dveřím a zastavil se. Dveře byly přivřené. „Jsem u jižní stěny – u dveří,“ nahlásil rádiem.

„Vidím,“ ozval se Loiselle. „Žádný pohyb.“

Showalter přistoupil ke dveřím, rozrazil je a vpadl dovnitř. Po dvaceti vteřinách se objevil a vztyčil palec. Chavez se posouval podél severní stěny.

Johnstonův hlas: „Stát.“

Ding zvedl sevřenou pěst. Ostatní tři muži se zastavili a přikrčili do podřepu.

„Pohyb,“ pokračoval Johnston. „Severní stěna, druhé okno od východního rohu.“

Sousední pokoj, pomyslel Ding. Uběhlo dvacet vteřin. Potlačil nutkání zeptat se Johnstona, co se děje. Kdyby měl odstřelovač něco nového, sám by se ozval.

„Okno je zakryté žaluziemi,“ hlásil Johnston. „Napůl otevřené. Vidím pohyb jedné osoby.“

„Má zbraň?“

„To nepoznám. Připravte se. Jde ke dveřím. Tři sekundy.“

Chavez zavěsil MP5 na postroj, vytáhl Mk23 s tlumičem, narovnal se a posunul se podél stěny na dosah dveří.

„U dveří,“ hlásil Johnston.

Dveře se otevřely a vyšla z nich postava. Chavez si nechal půl vteřiny na rozhodnutí, spatřil na mužově prsou zavěšený AK-47 a poslal střelu nad jeho pravé ucho. Ding se otočil na patě, zvedl levou paži a objal padajícího muže přes prsa. Bianco už byl v pohybu, prošel dveřmi a rozhlížel se po dalších cílech. Chavez spustil mrtvého muže na zem.

„Čisto,“ hlásil Bianco o pět vteřin později, vyšel ven a pomohl Chavezovi zatáhnout tělo do pokoje. Zavřeli za sebou dveře, rozestoupili se, přikrčili se a vyčkávali. Jestli výstřel vyvolal nějakou pozornost, za chvíli se to dovědí. Žádný pohyb. „U druhých dveří, severní stěna,“ ohlásil do vysílačky.

„Nevidím už žádný pohyb,“ odpověděl Johnston.

Ding a Bianco vyšli z místnosti.

„Veliteli, Modrý. Nahoře čisto,“ nahlásil Ding. „Jdeme do přízemí.“

„Rozumím,“ odpověděl Stanley.

O šest metrů dál uzavíral chodbu oblouk a za ním, ostře doprava, vedly schody do přízemí. Chavez věděl, že schodiště je otevřené, šest metrů široké, zprava ohraničené zdí a nalevo volné směrem do prostoru, který zřejmě sloužil jako hlavní pracovní prostor velvyslanectví – a nejspíš také jako místo, kam teroristé nahnali rukojmí.

To mělo své výhody i nevýhody, a Ding to dobře věděl. Jestliže jsou rukojmí v hloučku na jednom místě, s velkou pravděpodobností tam bude i většina teroristů. Takové soustředění cílů by sice Duze usnadnilo práci, ale také to znamenalo, že nahloučení rukojmí budou v případě přestřelky jako ryby v kádi.

Tak těm darebákům prostě nedáme k ničemu příležitost.

Posunul se dopředu, aniž zvedal nohy od země, až k oblouku. Rychlý pohled za roh mu odhalil přízemí. Před patou schodiště a napravo byla čelní stěna, okna zakrytá zavřenými okenicemi. Pod schody musí být ta krátká chodba a čtyři neznámé pokoje.

Chavez zaměřil pohled do severozápadního rohu místnosti a v duchu odměřil metr a čtvrt od zdi. Právě tam, plus minus čtvrt metru, vnikne dovnitř Weber. Dál nalevo přes zábradlí taktak viděl dvě stojící postavy. Obě měly krátký samopal, ale ne v pohotovostní poloze. Houpaly se jim u boku. Pro mě dobrý, pomyslel si. Asi metr stranou stála na stole lampa se zeleným stínítkem a vrhala světlo na zeď.

Chavez se stáhl zpět k čekajícímu zbytku skupiny. Posunkem přikázal: Uspořádání souhlasí, postupujte podle plánu. Chavez a Bianco se po Weberově průniku zdí připojí k jeho skupině a vezmou si na starost těžší stranu hlavní místnosti. Showalter s Ybarrou půjdou od paty schodiště doprava a obsadí chodbu. Všichni muži přikývli.

„Veliteli, Modrý, konec.“

„Akce, Modrý.“

„Připraveni.“

„Rozumím.“

Od Webera: „Rudý, rozumím.“

„Vyrazíme za devadesát sekund,“ oznámil Chavez.

„Připraveni,“ odpověděl Weber.

„ODPOČÍTÁVÁNÍ,“ řekl Ding do vysílačky.

„Od pěti dolů.“ To byl Weber. Pět vteřin pro gatecrasher.

Všichni Chavezovi muži měli v ruce výbušky s vytaženou závlačkou.

Čtyři… tři… dva…

Ding a Bianco současně hodili výbušky přes zábradlí a vyrazili dolů s pozdviženými MP5. Rozhlíželi se, hledali cíle. Ding zaslechl, jak první výbuška klepla o podlahu, a čtvrt vteřiny nato spustil gatecrasher. Místností se prohnal chuchvalec kouře a úlomků. Chavez a Bianco pokračovali v pohybu, Ybarra a Showalter odbočili doprava a běželi do chodby vedoucí k východní stěně budovy.

Další výbuch. Záblesky jasného světla se odrážely od stropu a stěn. Ding si jich nevšímal.

Cíl.

Přes zábradlí zahlédl postavu, která se otáčela k nim. Ding namířil MP5 na mužova prsa a dvakrát vystřelil. Chlap se zhroutil a Ding pokračoval v pohybu. Nalevo spatřil další postavu, ale věděl, že tu stranu kryje Bianco, a jako na znamení zaslechl puf-puf. Napravo pak zahlédl prvního muže z Weberovy skupiny prolézat metr a čtvrt vysokou oválnou dírou po gatecrasheru, za ním druhého, třetího a čtvrtého.

Ding zahnul doleva směrem do středu místnosti. Ozvaly se výkřiky. Hromada schoulených těl na podlaze. Cíl. Vystřelil dvakrát a pokračoval v pohybu s napřaženým MP5. Za sebou zaslechl Showalterovo zvolání: „Cíl, vlevo,“ následované několika pšouknutími.

Weber se svou skupinou se připojil k Chavezovi s Biankem, vějířovitě se rozestoupili a každý muž kryl svůj sektor.

„K zemi, k zemi, k zemi! Všichni k zemi!“ vykřikl Ding.

Zprava: puf puf, puf.

Chavez pokračoval v pohybu středem místnosti, Bianco po jeho levici rovněž, vyhlíželi nějaký pohyb…

„Čisto,“ uslyšel Weberovo zvolání, po něm další dvě.

„Vlevo čisto!“ odpověděl Bianco.

„Chodba čistá!“ To byl Showalter. „Prověřujeme pokoje.“

„Jdu dál,“ ohlásil se Ybarra.

Ze Showalterovy chodby se ozval ženský vřískot. Chavez se otočil. Ybarra, který už došel ke vchodu do chodby, ukročil vpravo a přitiskl se k levé stěně. „Cíl.“ Chavez doběhl k chodbě a zaujal postavení naproti Ybarrovi.

V chodbě se z posledního pokoje vynořila mužská postava vlekoucí s sebou nějakou ženu. Muž jí tiskl na krk pistoli. Ding vykoukl. Muž ho zahlédl a pootočil ženu tak, aby ho kryla. Vyděšeně vykřikoval cosi arabsky. Ding se stáhl zpět. „Showalter, hlas polohu,“ zašeptal.

„Druhý pokoj.“

„Cíl je hned u třetích dveří. Tři čtyři metry. Má rukojmí.“

„Slyším ji. Jaký mám úhel?“

„Půlka hlavy nekrytá.“

„Rozumím, řekni kdy.“

Chavez znovu vykoukl. Muž se nepatrně pootočil, aby se před ním kryl. Showalter s MP5 založeným do ramene postoupil na práh svých dveří a vystřelil. Střela pronikla mužovým pravým okem. Zhroutil se a žena začala ječet. Showalter vykročil směrem k ní.

Chavez si hlasitě oddechl, zavěsil svůj MP5 a ohlédl se do hlavní místnosti. Hotovo a dokončeno. Dvacet sekund, ne víc. To není špatné. Stiskl tlačítko vysílačky. „Velení, zde Modrý, příjem.“

„Dávej.“

„Zajištěno.“

JAKMILE CHAVEZ naposled všechno obešel a dospěl k závěru, že velvyslanectví je zcela v jeho moci, nahlásil Clarkovi se Stanleym rozhodné „všude čisto“. Od té chvíle se události odvíjely velice rychle. Když Tad Richards postoupil zprávu svému styčnému důstojníkovi Lidové milice poručíku Masúdímu, ta proběhla po libyjském žebříčku nahoru k majorovi, který trval na tom, aby Chavez se svými lidmi vyšel předními dveřmi a vyvedl rukojmí hlavní branou. Clarka se Stanleym na dočasném velitelském stanovišti Duhy tento požadavek zpočátku vylekal. Uklidnili se, až když jim Masúdí lámanou angličtinou vysvětlil, že tam nebudou žádné televizní kamery. Libyjci jim prostě chtějí vyjádřit svou vděčnost. Clark o tom pouvažoval a nakonec pokrčil rameny.

„Mezinárodní pověst,“ zamumlal k Alistairu Stanleymu.

Deset minut poté se Chavez se svou skupinou a s rukojmími vynořil z hlavního vchodu velvyslanectví v záři oslepujících světel a byl uvítán bouřlivým aplausem. U brány je čekalo několik příslušníků švédské bezpečnostní služby (Säkerhetspolisen) a kriminálky (Rikskriminalpolisen), kteří se ujali rukojmí. Po dvou poctivých minutách potřásání rukama a objímání se Chavez se svou skupinou dostal na ulici, kde je čekal ještě mohutnější potlesk důstojníků i mužstva Lidové milice.

Richards se objevil po Chavezově boku cestou k velitelskému stanovišti. „Co se to k čertu děje?“ křikl Chavez.

„Sotva chytám slova,“ odpověděl Richards, „ale jsou prostě nadšení. Ne, přesnější bude ohromení.“

Showalter za Chavezovými zády zařval: „A čím, pro Kristovy rány? Co sakra čekali?“

„Ztráty! Hromady mrtvol! Nepředpokládali, že by vyvázl jediný z rukojmí, natož všichni. Oslavují!“

„To si dělaj prdel?“ zvolal Bianco. „Copak jsme amatéři?“

Richards mu přes rameno odpověděl: „Oni nemají zrovna nejlepší výsledky v oblasti záchrany rukojmích.“

Na tohle se Chavez usmál. „No dobře, ale my jsme Duha.“

KAPITOLA 21

KDYBY BYL Nigel Embling naladěn objektivněji, třeba by přišel na to, že jeho současné rozpoložení je jenom obecné rozladění, ale takto dospěl k závěru, že celý svět se řítí přímo do pekla. Později to asi přehodnotí, ale právě teď, kdy seděl u kuchyňského stolu nad šálkem čaje a četl si v ranním vydání Daily Mashriq, jednom z půltuctu péšávarských deníků, nenacházel nic, co by mu zlepšilo náladu.

„Zkurvení idioti,“ zavrčel.

Jeho sluha Mahmúd se jako na zavolání zjevil v kuchyňských dveřích. „Přejete si něco, pane Nigele?“ Jedenáctiletý Mahmúd byl příliš bezstarostný a ne moc pilný – zejména v tuto denní dobu ale Embling věděl, že bez něho by se celá jeho domácnost sesypala.

„Ne ne, Mahmúde, jenom přemýšlím nahlas.“

„Ach, to není dobře, pane, to vůbec není dobře. Je cáklej, řeknou si lidi. Prosím, mohl byste si to nechat na doma, ano?“

„Tak dobře. Vrať se ke svému studiu.“

„Ano, pane Nigele.“

Mahmúd byl sirotek, jeho matka, otec i dvě sestry zahynuli během násilností sunnitů proti šíitům, které propukly v Pákistánu po atentátu na Benazír Bhuttovou. Embling kluka prakticky adoptoval, živil ho, dával mu malé kapesné, a co Mahmúd nevěděl, založil mu svěřenecký fond, který mu měl být vyplacen po dosažení osmnácti let.

Další vypálená mešita, další vražda politického předáka, další zmanipulované volby, další vysoký důstojník tajné služby ISI zatčený pro vyzrazení státního tajemství, další výzvy ke klidu z Péšávaru… Bylo to všechno k zblití. Ne že by byl Pákistán někdy vzorem klidu a míru, ale prošel si několika pokojnějšími údobími, ačkoli i to byla jen šalba a klam, tenká poklička přikrývající věčně vroucí kotel násilí. Tak či onak, Embling věděl, že pro něj neexistuje žádné jiné místo na zemi, i když sám nikdy nepochopil proč. Snad převtělování duší. Ať to bylo cokoliv, Pákistán se mu zkrátka zavrtal hluboko pod kůži a teď, v osmašedesáti letech věku, už byl pevně a nezvratně zakořeněný ve svém „adoptivním“ domově.

Embling věděl, že většina lidí v jeho situaci by měla obavy, a nejspíš oprávněné – anglosaský křesťan z Anglie, místa zrodu britské nadvlády, hindský „rádž“. Po dobrých devadesát let, od poloviny padesátých let devatenáctého století až do doby těsně po druhé světové válce, ovládala Velká Británie takzvaný indický subkontinent zahrnující v různých dobách dnešní Indii, Pákistán, Bangladéš, Malajsii, Singapur a Dolní a Horní Barmu. Ta se teď sice nazývá Myanmar, ale Embling bude už napořád říkat Barma, ať jde politická korektnost k čertu. Přestože vzpomínky na britskou vládu v Pákistánu časem vybledly, její vliv nikdy úplně nevymizel. Embling je mohl vidět a cítit každý den, kdy vyšel ven, v pohledech pamětníků na tržišti nebo v šeptaných poznámkách policistů, kteří slyšeli různé zkazky od svých rodičů a prarodičů. Embling se nijak nesnažil skrývat svůj původ, ostatně by to ani nešlo. Jeho urdština i paštština byly dokonalé, ale přece jen s lehkým přízvukem. Nemluvě o jeho bílé kůži a výšce sto devadesát tři centimetry. Takových domorodců v Pákistánu mnoho neběhá.

Pravda, většinou ho respektovali, což nemělo nic společného se skomírající úctou k britské koruně, spíše s jeho vlastní osobou. Konec konců žil v Pákistánu delší dobu než většina lidí, které lze potkat na tržišti Chajbar Bazar. Kolik je to vlastně let? napadlo ho. Vynechme dovolené a krátké pobyty v sousedních zemích… Řekněme víc než čtyřicet let. Dost dlouho na to, aby ho jeho bývalí (a někdy i současní) krajané už dávno přeřadili k domorodcům. Ne že by mu na tom záleželo. Přes všechny chyby a neúspěchy a nebezpečí, která zažil, pro něho neexistovalo jiné místo než Pákistán, a v koutku duše byl hrdý na to, že ho považovali „spíš za Pakoše než Brita“.

Embling v útlém a naivním věku dvaadvaceti let nastoupil spolu s mnoha dalšími absolventy Oxfordu v poválečném náboru k MI6. Nabídl mu to otec jednoho spolužáka, kterého Embling původně považoval za byrokrata na ministerstvu obrany, ale který ve skutečnosti pracoval jako vyzvědač u MI6. Navíc byl jeden z mála, kdo varoval své nadřízené, že Kim Philby není žádný lumen a časem buď něco zpacká tak strašně, že to bude stát životy, nebo se nechá zlákat a přeběhne na druhou stranu. To se nakonec také stalo – Philby dělal dlouhá léta „krtka“ pro Sověty, než se na něho přišlo.

Když Embling zdárně přežil strasti výcviku na základně MI6 Fort Monckton na hampshirském pobřeží, byl přidělen do pákistánské Severozápadní pohraniční provincie neboli NWFP (North-West Frontier Province nebo Chajbar Paštúnchvá nebo Sarhád, podle toho, s kým zrovna mluvíte), sousedící s Afghánistánem, který se právě v té době stával hřištěm ruského KGB. Embling strávil převážnou část ze šesti let v pohraničních horách a podnikal nájezdy s paštunskými kmenovými náčelníky ovládajícími šedou zónu na pomezí Pákistánu a Afghánistánu. Kdyby Sověti vystrkovali tykadla do Pákistánu, muselo by to být přes hory a paštunská území.

Kromě příležitostných návštěv doma v Británii strávil Embling celý život ve středoasijských „Stánech“ – Turkestánu, Kazachstánu, Turkmenistánu, Uzbekistánu, Kyrgyzstánu a Tádžikistánu –, které všechny nějakou dobu spadaly pod nadvládu nebo aspoň do sféry vlivu Sovětského svazu. Zatímco americká CIA a jeho krajané z MI6 – oficiálně se nazývala SIS neboli Secret Intelligence Service (tajná zpravodajská služba), ale na ten název si Embling nikdy nezvykl – vedli boje studené války v mlžných ulicích Berlína, Budapešti a Prahy, Embling se plahočil po horách s Paštuny, živil se kábili pilav dampucht (rýže s mrkví a rozinkami) a hořkým černým čajem. V roce 1977 se bez vědomí svých londýnských nadřízených dokonce přiženil do jednoho paštunského kmene, když si vzal nejmladší dceru menšího kmenového náčelníka. Přišel o ni o dva roky později při vrtulníkovém náletu během sovětského vpádu do Afghánistánu. Její tělo se nikdy nenašlo. Často přemýšlel, zda nezůstal v Pákistánu i po odchodu do penze právě kvůli tomu. Doufal snad v koutku srdce, že je Farišta pořád naživu? Ostatně její jméno znamená v překladu „anděl“.

Bláhová naděje, pomyslel si Embling.

Bláhová naděje, stejně jako představa stabilního Pákistánu.

SEDM TISÍC MIL ODTUD v Silver Spring v Marylandu přemýšlela Mary Pat Foleyová podobně a nad podobným nápojem – šálkem bezkofeinové kávy, jaký si dávala k večeru –, ale na zcela odlišné téma; totiž o Emírovi a obou otázkách, které trápily americké výzvědné služby už skoro deset let: kde ten parchant je a jak ho dostat. Mary Pat ovšem nesouhlasila s názorem Bílého domu, že je to Veřejný nepřítel číslo jedna. Jistěže bylo třeba toho darebáka dopadnout, nebo ještě lépe nadobro zrušit a rozprášit do větru, ale ani Emírova smrt nevyřeší problémy Ameriky s terorismem. Do jisté míry se debatovalo i o tom, jaké (a jestli vůbec) má Emír vlastní výzvědné síly. Mary Pat a její manžel Ed, nyní už v důchodu, se přikláněli na stranu odpovědi „nijak zvlášť silné“. Emír věděl, že po něm jdou, a i když to byl prvotřídní hajzl a hromadný vrah, zcela jistě nebyl tak hloupý, aby se zapletl do zpravodajských smyček. Zvlášť ne teď, kdy teroristé zakopávali o vlastní organizační strukturu. Kdyby byl Emír řádná hlava státu a seděl někde v paláci, nejspíš by pořádal pravidelné tiskovky, ale to on nebyl – nebo si to aspoň nikdo nemyslel. CIA neměla nic lepšího než předpoklad, že je zalezlý kdesi v nepřístupných pákistánských horách u afghánských hranic. Ale to je přece ta příslovečná situace s jehlou v kupce sena, že? Takže vlastně nikdo nic neví. Jistěže jednou bude mít někdo štěstí a najde ho, tím si byla jistá. Otázka zněla: Dostaneme ho živého, nebo jinak? Ve skutečnosti jí to bylo jedno, ale představa setkání s tím parchantem tváří v tvář měla něco do sebe.

„Hej, drahá, jsem doma…,“ zvolal Ed Foley vesele, když scházel v teplákách a tričku po schodech a zamířil do kuchyně.

Od odchodu do výslužby spočívala Edova cesta do práce v překonání asi deseti metrů a půltuctu schodů do pracovny, kde sepisoval skutečné dějiny americké zpravodajské komunity, od války za nezávislost po Afghánistán. Teď právě psal kapitolu, podle jejího názoru velice dobrou, o Johnu Honeymanovi, tkalci irského původu a asi nejzáhadnějším špionovi své doby. Nikdo menší než George Washington ho pověřil úkolem proniknout do řad obávaných Howeových hesenských žoldnéřů utábořených poblíž Trentonu. Honeyman vystupoval jako obchodník s dobytkem, proklouzl liniemi, obhlédl sestavu a postavení hesenských a pak opět vyklouzl a přinesl Washingtonovi potřebné údaje. Ten pak nepřítele rozprášil. Ed byl touto kapitolou nadšený, protože přinášela kousek dosud neznámých dějin. Psát o Divokém Billu Donovanovi, Zátoce sviní či železné oponě bylo také fajn, ale tam se musel držet v rámci už všeobecně známých a mnohokrát popsaných věcí.

Ed si nepochybně zasloužil svůj důchod už mnohokrát, stejně jako Mary Pat, ale jen hrstka zasvěcenců v Langley – včetně Jacka Ryana staršího – věděla, do jaké míry se Foleyovi obětovali a zasloužili o svou zem. Rodilý Ir Ed vystudoval na Fordhamu a zahájil svou kariéru v médiích jako solidní, ale nijak mimořádný reportér The New York Times. Pak ale vklouzl do světa darebáků a špionů. Co se týče Mary Pat, pokud vůbec kdy byla nějaká žena zrozena pro zpravodajskou práci, pak tedy ona. Vnučka jezdeckého instruktora cara Mikuláše II. a dcera plukovníka Ivana Borisoviče Kaminského, který v roce 1917 správně rozpoznal signály a vyvedl svou rodinu z Ruska těsně před revolucí, která svrhla dynastii Romanovců a připravila Mikuláše i s rodinou o život.

„Těžký den v práci, miláčku?“ zeptala se Mary Pat manžela.

„Úmorný, naprosto úmorný. Tolik velkých slov, a tak malý slovníček.“ Sklonil se a políbil ji na tvář. „A co ty?“

„Jo, v pohodě.“

„Zase přemítáme, co? O tom darebákovi, však víš?“

Mary Pat přikývla. „Vlastně teď musím odejít. Něco horkého na drátě, možná. Uvěřím, až to uvidím.“

Ed se zamračil. Mary Pat nedokázala posoudit, jestli proto, že se nemůže zúčastnit akce, nebo proto, že o ní pochybuje stejně jako ona. Teroristické skupiny jsou dnes opatrnější vůči odposlechu, zvlášť po 11. září.

Mary Pat a Ed Foleyovi si vysloužili právo na poněkud cynický přístup dle vlastního uvážení. Byli totiž přímými svědky vnitřního chodu CIA a jejích spletitých dějin po dobu bezmála třiceti let, a jako manželský pár sloužili na moskevské expozituře jako řídící orgány v době, kdy Rusko ovládalo celý Sovětský svaz a KGB se svými přidruženými službami byl pro CIA jedinou skutečnou hrozbou.

Oba stoupali ve funkcích na ředitelství operací v Langley. Ed ukončil svou kariéru jako DCI (director centrál intelligence, ústřední ředitel CIA), zatímco Mary Pat jako náměstkyně ředitele operací požádala o přeložení na nižší funkci v NCTC – Národním protiteroristickém středisku – jako zástupce ředitele. Podle očekávání to rozvířilo spoustu šuškandy o tom, že byla ve skutečnosti odvolána z náměstkovského místa a že funkce v NCTC je jenom zastávka na cestě do výslužby. Nic nemohlo být dál od pravdy. NCTC bylo hrotem kopí a Mary Pat chtěla být právě tam.

Ovšemže její rozhodnutí bylo tím snazší, že její původní „domov“, ředitelství operací, už dávno nebyl to co dřív. Nový název Clandestine Service (Tajná služba) sice oběma příliš nevoněl (ačkoli si nedělali iluze, že by název Ředitelství operací někoho oklamal, Tajná služba byla na jejich vkus trochu moc křiklavá), ale chápali ho jenom jako další přezdívku. Naneštěstí však došlo k této změně zhruba ve stejnou dobu, kdy začali mít pocit, že jde čím dál míň o tajné operace a výzvědnou činnost, a stále víc o politiku. A přestože Mary Pat a Ed měli každý své vlastní – a často protichůdné – politické názory, oba se shodovali, že míchat politiku s vyzvědačstvím je špatně. Až příliš mnoho vyšších funkcionářů CIA byli obyčejní úředníci, pro které to byla jen přestupní stanice k vyšším a lepším místům. Něco takového Foleyovi nedokázali pochopit. Z jejich pohledu nic nestálo výš než služba a obrana vlasti, ať už v uniformě na bitevním poli nebo skrytě v „divočině zrcadel“, jak říkával „šéfspion“ CIA v době studené války James Jesus Angleton. Bez ohledu na to, že Angleton byl nejspíš pomatený paranoik, jehož hon na sovětské krtky rozežral Langley zevnitř jako rakovina. Přinejmenším Mary Pat byla toho názoru, že Angletonův popis je naprosto přesný.

Jakkoliv ale milovala svět, ve kterém se pohybovala, „divočina“ si vybírala svou daň. V posledních měsících s Edem mluvívali o jejím případném důchodu, a navzdory jeho taktnímu a ohleduplnému chování bylo jasné, o co by stál. Šel tak daleko, že nechával na kuchyňském stole výtisky National Geographic, otevřené na stránce s obrázky z Fidži nebo pamětihodnostmi Nového Zélandu, což obojí bylo odedávna na seznamu míst, která společně navštíví, až jednou…

V těch vzácných chvilkách, kdy si Mary Pat dovolila přemýšlet o něčem jiném než o práci, se pokaždé přistihla, jak obchází kolem rozhodující otázky – Proč vlastně v CIA zůstávám? aniž by se jí opravdu zabývala. Měli dost peněz, aby nemuseli pracovat, a ani jednomu nechyběly zájmy, takže neměli důvod obávat se přemíry volného času. Takže když ne kvůli penězům, tak proč? Ve skutečnosti to bylo prosté: zpravodajská práce byla jejím posláním, a ona to věděla – věděla to od prvního dne u CIA. Svého času odvedla spoustu práce, ale nedalo se popřít, že CIA už nebyla co dřív. Lidé byli jiní – motivovaní především ambicemi. Vypadalo to, že už nikdo neslyší na „neptej se, co tvá země může udělat pro tebe“. Tím spíš, že chapadla washingtonské politiky pronikla hluboko do zpravodajské komunity, a Mary Pat se obávala, že nezvratně.

„Jak dlouho se zdržíš?“ zeptal se Ed.

„Těžko říct. Do půlnoci, odhadem. Kdyby se to protáhlo, brnknu ti. Neponocuj kvůli tomu.“

„Slyšelas něco zajímavého o té věci v Georgetownu?“

„Ne o moc víc, než bylo v novinách. Osamělý střelec, dostal jednu ránu do hlavy.“

„Slyšel jsem zvonit telefon…“

„Dvakrát. Edík. Jenom tě chtěl pozdravit, říkal, že zavolá zítra. A Jack Ryan. Chtěl vědět, jak ti to jde s tou knihou. Máš mu zavolat, až budeš mít chvilku. Třeba bys z něho vypáčil nějaké podrobnosti.“

„Nestačil bych s dechem.“

Oba muži sepisovali svého druhu souhrnná díla: Ed dějiny, bývalý prezident Ryan memoáry. Nejméně jednou týdně si porovnávali vzpomínky a litovali se navzájem.

Kariéra Jacka Ryana se od jeho začátků u CIA až po tragédii, která ho vynesla do prezidentského křesla, proplétala s kariérami Mary Patinou i Eda. Zažili spolu nádherné časy a také časy úplně příšerné.

Tušila, že Jackovy a Edovy každotýdenní telefonní sedánky obsahují z devadesáti procent plky starých zbrojnošů a z deseti procent se týkají jejich knih. Neměla námitek. Oba na to měli nárok – poctivě vysloužený. Edovu kariéru znala nazpaměť, ale byla si jistá, že v kariéře Jacka Ryana jsou místa, o kterých ví jenom on a pár dalších zasvěcenců. A to bylo co říct, vzhledem k jejím možnostem. No dobře, utěšovala se. Co by byl život bez nějaké záhady?

Mary Pat pohlédla na hodinky, dopila zbytek kávy, zašklebila se nad její chutí a vstala. Políbila Eda na tvář.

„Musím běžet. Nakrm kočku, jo?“

„Spolehni se. Jeď opatrně.“

KAPITOLA 22

MARY PAT ZHASLA SVĚTLA, zajela ke strážní budce a stáhla okénko. Z budky vylezl zachmuřený muž v modré větrovce. Jinak nebylo nikoho vidět, přesto věděla, že kromě něj ji pozoruje půl tuctu dalších očí a aspoň tolik bezpečnostních kamer. Strážní u brány spolu se zbytkem ochrany objektu patřili k odboru vnitřní bezpečnosti CIA. Mary Pat se nedala oklamat ani osamělou devítkou Glock na mužově opasku. Věděla, že pod větrovkou, na dosah dobře cvičených rukou, má ještě speciální pouzdro s krátkým samopalem.

Národní protiteroristické středisko se do roku 2004 jmenovalo Jednotné středisko pro teroristické hrozby a mezi zaměstnanci mělo přezdívku Liberty Crossing (křižovatka svobody); uhnízdilo se na tichém předměstí McLean ve virginském okrese Fairfax. Budovu tvořila jednotvárná spousta skla a šedivého betonu, spíš ve stylu Jamese Bonda než CIA, na což si Mary Pat musela nějakou dobu zvykat. Stěny však byly odolné proti výbuchu a neprůstřelná okna by měla vydržet dávky půlpalcových střel. Samozřejmě, pokud by věci někdy došly tak daleko, že by zlí hoši budovu postřelovali, měli by lidé uvnitř poměrně velké starosti. Přestože šestipodlažní budova NCTC byla na její vkus trochu moc nápadná, musela Mary Pat uznat, že je to sakra hezké místo pro každodenní práci. A měli tam špičkovou restauraci, takže Ed za ní jezdil do Liberty Crossing každou středu na oběd.

Ukázala strážnému průkazku, ten ji pečlivě prozkoumal, porovnal ji s jejím obličejem a seznamem oprávnění na nástěnce. Byla už temná noc a z křoví slyšela kvákat žáby.

Po dlouhých deseti vteřinách strážný přikývl, zhasl svítilnu a pustil Mary Pat dovnitř. Počkala na zvednutí závory, projela vrátnicí a zamířila na parkoviště. Bezpečnostní kontrola, kterou právě prošla, byla stejná pro všechny zaměstnance NCTC, v kteroukoliv hodinu, každý den v týdnu, od posledního analytika až po samotného ředitele. To, že byla v Liberty Crossing číslem dvě, bylo pro strážné zcela nepodstatné. Zdálo se, že zapomínají tváře i vozidla pár vteřin po jejich průjezdu vrátnicí. Nebylo radno chovat se ke strážným přátelsky. Byli placeni za podezíravost a brali břímě své odpovědnosti opravdu vážně. Také se nevyznačovali smyslem pro humor. Celá věc Mary Pat vzdáleně připomínala epizodu s „polévkovým nacistou“ ze Seinfeldovy televizní show: krok vpřed, objednej si, krok vpravo, zaplať, vezmi si polévku, odchod. V tomto případě to bylo: dojeď k závoře, ukaž odznak, mluv jenom na výzvu, čekej na přikývnutí, potom můžeš vjet. Veškeré odchylky od scénáře na vlastní nebezpečí.

Někdy to bylo otravné, zvlášť když se zdržela a nestihla udělat obvyklou zastávku ve Starbucks, ale Mary Pat si nestěžovala. To, co strážní dělali, bylo důležité, a běda blbci, který by si to nemyslel. Pravda je, že za ta léta se našlo pár blbů, kteří vzali strážné na lehkou váhu – obvykle takový vůl zkusil projet jen se zpomalením a mávnutím plackou – a skončili před nekompromisně napřaženou zbraní. Někteří to dokonce završili stížností. Málokdo z nich zůstal pracovat v Liberty Crossing.

Zajela do svého vyhrazeného boxu označeného jen křížkem na přepážce. Také kvůli bezpečnosti: jména jsou osobní údaje a osobní údaje mohou být užitečné těm zlým. Jistě, nebylo to pravděpodobné, ale tady se nejednalo o pravděpodobnost, ale co nejširší rozsah bezpečnostních opatření. Dohlédni na všechno, co zvládneš, protože pořád zbývá sakra hodně toho, co nezvládneš.

Prošla halou a zamířila do srdce NCTC ke své „kanceláři“, tedy operačnímu středisku. Zatímco zbytek NCTC byl zařízen teplým dřevěným nábytkem a koberci v příjemných hnědých odstínech, operační středisko vypadalo, jako by vypadlo z televizní inscenace ve stylu science fiction – však také bylo terčem spousty vtipů.

Operační středisko se rozkládalo na bezmála tisícovce čtverečních metrů a vévodilo mu několik celostěnových obrazovek ukazujících hrozby, mimořádné události a průběžná hlášení po minutách – vzhledem k funkci NCTC jako informačního střediska zpravodajských služeb převažovaly první informace.

Prostor střediska vyplňovaly tucty počítačů s ergonomickými klávesnicemi a spoustou širokoúhlých plochých LCD obrazovek, u kterých seděli analytici od CIA, FBI a NSA. Na obou koncích se nacházela vyvýšená prosklená kukaň, jedna pro protiteroristický odbor FBI, druhá pro protiteroristické středisko CIA. Dennodenně se zde zpracovával proud údajů z deseti tisíc kabelů a každý z nich mohl přinést kousek do skládačky, jejíž nevyřešení mohlo stát americké životy. Většina těch kousků se posléze ukázala nezajímavých, ale všechny byly zkoumány stejně pečlivě.

Část problému spočívala v překladatelích, či spíš v jejich nedostatku. Pořádný díl údajů, které každodenně dostávali ke zpracování, byl v arabštině, farsí, paštu nebo některém z půltuctu nářečí odlišných od hlavního jazyka právě natolik, aby to chtělo zvláštního překladatele. Ti se těžko sháněli sami o sobě, natož takoví, co by prošli nezbytnými prověrkami pro práci v NCTC. Když se k tomu připočte samotný objem zachycených zpráv, máte zaděláno na zahlcení systému. Vyvinuli sice program pro třídění podle obsahu, takže nejdůležitější věci by měly přijít na řadu přednostně, ale bylo to spíš umění než exaktní věda; často se nacházely cenné střípky až po průchodu celým systémem, kdy už cestou ztratily souvislosti a aktuálnost.

Mary Pat byla přesvědčena, že problém s překladateli je jen druhou stranou téže mince. Sama přišla z té strany CIA, kde se údaje získávaly, takže věděla, že celý zpravodajský svět se ve skutečnosti točí díky živé síle. Ovšem získávat lidské zdroje v arabských zemích se ukázalo jako tvrdý oříšek. A je smutnou skutečností, že CIA v desetiletí před 11. zářím nechala nábor agentů spadnout v pořadí priorit kamsi dolů. Technické prostředky – družice, odposlechy a vytěžování dat – byly snadno dostupné a lákavé, a také za jistých podmínek přinášely úžasné výsledky. Přesto staří psi jako Mary Pat už dávno zjistili, že většinu zpravodajských bitev vyhrává nebo prohrává operativní práce, tedy terénní činnost agentů a jejich řídících důstojníků.

Langley sice v posledních sedmi letech víceméně přískoky rozšiřovalo svůj kádr řídících důstojníků, ale pořád mělo dlouhou cestu před sebou. Zejména v zemích jako Afghánistán a Pákistán, kde byl nábor spolehlivých agentů díky náboženství, pradávným sporům a zvyku podřezávat hrdla zvlášť obtížný.

Jakkoliv působivé bylo operační středisko na pohled – dokonce i pro veterána jako Mary Pat –, jeho skutečným úspěchem bylo něco nehmatatelného, co by příležitostný pozorovatel vůbec nepostřehl: spolupráce. Po desítky let byl mlýnským kamenem na krku americké zpravodajské komunity v nejlepším případě ochromující nedostatek prospěšné spolupráce a v nejhorším otevřený bratrovražedný boj, zejména mezi oběma službami, které měly chránit zemi před teroristickými útoky. Ovšem jak televizní všeználkové a washingtonští politici zdůrazňovali pořád dokola, události z 11. září změnily všechno, včetně způsobu, jakým americká zpravodajská komunita plní svůj úkol zajistit Americe bezpečí. Pro Mary Pat a řadu dalších profesionálních zpravodajců nebylo 11. září zase tak velkým překvapením, spíše neblahým potvrzením jejich dlouhodobých obav: vláda Spojených států nebrala hrozbu terorismu dost vážně, a to nejen v několika posledních letech před 11. zářím, ale snad už od sovětského vpádu do Afghánistánu v roce 1979. Tehdy Tálibán se svými mudžáhedíny – příhodnými spojenci, ale ideologicky naprosto nepřijatelnými – ukázal, co dokážou početně i výzbrojí žalostně slabší, ale ke všemu odhodlaní bojovníci proti jedné ze dvou supervelmocí. Pro mnoho z nich – včetně Foleyových a Jacka Ryana – byla válka v Afghánistánu ukázkou budoucnosti, obávali se, že až mudžáhedíni skoncují se Sověty, rozehrají stejný scénář proti Západu. Jakkoliv účinné bylo spojenectví CIA s mudžáhedíny, vždy viselo na tenkém vlásku a padal na ně stín nepřekonatelných rozporů mezi západní kulturou a zákonem šaríja, radikálním islámským fundamentalismem a křesťanstvím. Arabské přísloví „nepřítel mého nepřítele je mým přítelem“ vyvolávalo otázku: „Kdy toto přátelství skončí?“ Mary Pat viděla jednoduchou odpověď: ve chvíli, kdy poslední sovětský voják opustí afghánskou půdu. A podle toho, jak kdo hodnotí průběh událostí, trefila to buď naprosto přesně, nebo skoro přesně. Tak či onak, od poloviny do konce osmdesátých let Tálibán, mudžáhidové a nakonec Emírova URC obrátili svůj pohrdavý a v bojích zocelený zrak na Západ.

Co se stalo, stalo se, pomyslela si Maty Pat při pohledu z ochozu na operační středisko. Sice to způsobila až obrovská tragédie, ale americká zpravodajská komunita byla teď výkonnější než kdykoliv od počátku studené války, a NCTC na tom mělo lví podíl. Teď když bylo nacpané analytiky ze všech možných zpravodajských složek, se vzájemná spolupráce stala pravidlem a nikoliv výjimkou.

Sešla po schodech a mezi řadami počítačů, cestou kývala kolegům na pozdrav, až došla k protiteroristickému středisku CIA. Uvnitř na ni čekali dva muži a jedna žena: její šéf a ředitel NCTC Ben Margolin, ředitelka operací Janet Cummingsová a John Turnbull, vedoucí Acre Station, společné zásahové jednotky určené k vypátrání a zajetí nebo likvidaci Emíra a vedení URC. Z Turnbullovy zachmuřené tváře Mary Pat vyčetla, že u Acre Station není všechno právě růžové.

„Jdu pozdě?“ zeptala se Mary Pat a usadila se. Za skleněnou stěnou vykonával personál operačního střediska mlčky svoji práci. Stejně jako všechny zasedačky v Liberty Crossing bylo i protiteroristické středisko elektromagneticky odstíněné – prakticky žádné elektromagnetické vlnění nemohlo proniknout dovnitř ani ven, s výjimkou šifrovaného datového spojení.

„Ne, my jsme přišli dřív,“ řekl Margolin. „Balíček je na cestě.“

„A?“

„Propásli jsme ho,“ zavrčel Turnbull.

„A byl tam vůbec?“

„Těžko říct,“ ozvala se ředitelka operací Janet Cummingsová. „Ten výpad nám něco přinesl, ale nevíme, jak moc je to užitečné. Kdosi tam byl – asi dost důležitý –, jenže kromě toho…“

„Devět mrtvých,“ doplnil Turnbull.

„Zajatci?“

„Měli jsme dva, ale na odchodu padli naši hoši do léčky a o jednoho přišli. A druhého ztratili při odletu, po zásahu RPG. A taky tam zařvalo pár rangerů.“

„A do prdele.“

Fakticky do prdele, pomyslela si Mary Pat. Rangerům budou vlastní ztráty samozřejmě vadit, ale tihle chlapi jsou nejlepší z nejlepších; proto také berou nebezpečí prostě jako riziko podnikání. Jsou to dokonalí profesionálové, ale zatímco podobní machři v civilu umějí vyčistit odpad, natáhnout elektřinu nebo postavit mrakodrap, rangeři jsou specialisty na něco úplně jiného: na zabíjení darebáků.

„Velitel oddílu,“ Cummingsová se odmlčela a podívala se do složky, „seržant Driscoll byl raněn, ale zvládl to. Podle Driscollova hlášení si zajatec náhle stoupl během přestřelky. Záměrně.“

„Kristepane,“ zamumlala Mary Pat. Už dříve se stávalo, že bojovníci URC dali přednost smrti před zajetím. Ve zpravodajských a vojenských kruzích se vedly debaty, zda je to z hrdosti nebo obavy ze selhání při výslechu.

„Druhý se pokusil zdrhnout, když přistával vrtulník. Tak ho sejmuli.“

„No, nebylo to úplně plácnutí do vody,“ prohodil Turnbull, „ale čekali jsme lepší výsledek.“

Mary Pat si byla jistá, že hlavní problém nebyl ve špatném vyhodnocení teroristického vysílání. Četla prvotní zprávy i jejich rozbor. Z té jeskyně někdo vysílal a používal přitom hovorové kódy URC. S jedním z těch slov – Lotus – se setkali už dřív, jednak v hlášeních řídících orgánů, jednak v odposleších ze sítě NSA Driftnet. Zatím ale nikdo netušil, co to znamená.

Už dlouho měli podezření, že URC se při šifrovaném spojení drží staré školy a používá jednorázové tabulky. V podstatě jde o záměnu slov – jedno za druhé podle tabulky, kterou má jenom zdroj a příjemce zprávy. Je to prastarý systém, známý už z doby Římské říše, ale spolehlivý a za předpokladu použití opravdu náhodných čísel takřka neprolomitelný bez příslušné tabulky. Dejme tomu, že třeba v úterý darebák A pošle řadu klíčových slov pes, zelí, židle – darebákovi B. Ten pomocí své tabulky převede tato slova na číselné hodnoty 4, 15 a 7 a ty pak na úplně jiná slova. Oddíly zvláštních vojsk ukořistily v Afghánistánu spoustu takových jednorázových tabulek, ale žádnou aktuální. A ani CIA, ani NSA se zatím nepodařilo najít žádnou zákonitost, která by umožnila odvodit tvorbu klíče.

Tento systém ale měl také své nevýhody. Za prvé, byl těžkopádný. Aby dobře fungoval, musí zdroj i příjemce pracovat se stejnou tabulkou a ve stejnou chvíli ji vyměnit za novou, čím častěji tím lépe, což zase vyžaduje pohyb kurýrů mezi darebákem A a darebákem B. A tak zatímco CIA měla Acre Station s úkolem dopadnout Emíra, FBI zřídil pracovní skupinu s názvem Clownfish a úkolem odchytit kurýra URC.

Mary Pat bylo jasné, že hlavní otázka zní: Co přimělo obyvatele jeskyně, ať to byl kdokoliv, vypadnout chvilku předtím, než rangeři dosedli na zem? Náhoda nebo něco víc? Pochybovala, že by to byl důsledek lidské chyby. Na to byli rangeři moc dobří. Ve skutečnosti četla hlášení o akci už ráno a věděla, že přišla hodně draho. Dva mrtví a dva ranění, nepočítaje zlomenou nohu velitele oddílu a Driscollovo zranění. A to všechno jako daň za plácnutí do vody.

Když nebude uvažovat náhodu, nejpravděpodobnější možností bylo varování. Sotvakdy mohl vzlétnout vrtulník ze základny v Pákistánu nebo Afghánistánu bez toho, aby si ho všiml nějaký bojovník či sympatizant URC a teroristy nevaroval. Zvláštní vojska částečně řešila tento problém pomocí krátkých a nepravidelných letů po kraji několik dnů před plánovanou akcí, a také klikatou cestou k určenému cíli, což mělo zmást slídící oči. Z druhé strany drsný a nelítostný terén ztěžoval podobný postup, spolu s počasím, které často úplně zablokovalo některé trasy. Jak zjistil už Alexandr Veliký a dlouho po něm Sověti, samotný zeměpis střední Asie byl obávaným nepřítelem. A neporazitelným, pomyslela si Mary Pat. Buď se s tím naučíte žít, nebo s tím musíte přinejmenším počítat, jinak prohrajete. Sakra, vždyť už Napoleon a Hitler získali stejnou zkušenost – sice příliš pozdě – při odvážném, ale nepředloženém zimním tažení v Rusku. Samozřejmě, oba si byli jisti rychlým vítězstvím, dlouho před prvním sněhem. A to je v Rusku náramně pěkná a rovná krajina. Přidejte k tomu hory… No, a máte střední Asii.

U skleněných dveří se objevil kurýr, naťukal číselný kód a vešel. Mlčky položil před Margolina sloupec čtyř hnědých šanonů s červenými pruhy a velkou složku, potom odešel. Margolin jim rozdal šanony a dalších patnáct minut je všichni beze slova pročítali.

Nakonec promluvila Mary Pat: „Plastická mapa? Ať se propadnu.“

„Bylo by pěkné, kdyby ji přinesli vcelku,“ prohodil Turnbull.

„Podívej se na rozměry,“ namítla Cummingsová. „Nebylo jak ji odnést pěšky. Prozradili by se. Myslím, že se rozhodli správně.“

„No jo, dejme tomu,“ zamumlal šéf Acre Station nepřesvědčivě. Turnbull byl pod neuvěřitelným tlakem. Oficiální stanovisko sice znělo, že Emír není na prvním místě amerického seznamu nejhledanějších osob, ale ve skutečnosti tomu tak bylo. Přestože jeho dopadení by jen stěží zmírnilo vlnu terorismu, jeho volný pohyb tam venku byl přinejmenším nepříjemný. A přinejhorším zatraceně nebezpečný. John Turnbull pronásledoval Emíra od roku 2003, zpočátku jako zástupce ředitele Acre Station, potom jako její šéf.

Turnbull byl sice ve své práci opravdu dobrý, ale jako mnoho současných kariérních pracovníků CIA trpěl tím, čemu Mary Pat s Edem říkali „odtrženost od výkonu“. Neměl prostě vůbec představu, jak taková operace vypadá a jak probíhá, konkrétně, na místě. Tato odtrženost vedla ke spoustě problémů, které souhrnně spadaly do stejné kategorie: nerealistická očekávání. Při plánování operace zkrátka očekáváte příliš mnoho, buď od lidí v terénu při její realizaci, nebo od dosažených výsledků. Většina operací nekončí výhrou KO; jsou to akce, které pomalu a neustále přinášejí další body, a ty nakonec vedou k velkému vítězství. Jak kdysi řekl Edovi jeho literární agent: „Úspěch ze dne na den se připravuje deset let.“ A totéž obecně platí pro tajné operce. Někdy se zpravodajství, příprava a kousek štěstí sejdou ve správnou chvíli na správném místě, ale většinou do sebe nezapadnou právě o ten kousek, který chybí k úžasnému finiši. A někdy, připomněla si při pročítání hlášení, se až mnohem později dozvíte, že váš vystřelený míč opravdu skončil v síti.

„Všimli jste si, jak tam našli ten korán?“ zeptala se Cummingsová. „V žádném případě nemohl patřit nikomu v té jeskyni.“

Nikdo neodpověděl, nebylo to potřeba. Měla samozřejmě pravdu, ale bez jména a adresy majitele na titulní stránce jim starobylý korán nebyl moc platný.

„Vidím, že udělali spoustu obrázků,“ poznamenala Mary Pat. Rangeři puntičkářský vyfotili obličeje všech přítomných v jeskyni. Pokud by někdo z nich byl už dříve zadržen nebo sledován, počítač vyplivne podrobnosti. „A vzorky té mapy. Šikovný chlapík, tenhle Driscoll. Kde jsou ty vzorky, Bene?“

„Nějak zmeškaly vrtulník z velitelství v Kábulu. Budou tady zítra ráno.“

Mary Pat přemítala, jestli jim ty vzorky vůbec něco řeknou. Technici v Langley sice uměli zázraky, stejně jako laboratoř FBI v Quanticu, ale nedalo se odhadnout, jak dlouho ta věc ležela v jeskyni, ani neměli jistotu, že bude obsahovat nějakou zvláštnost. Takže na hovno.

„Obrázky už máme,“ připomenul Margolin.

Vzal se stolu ovladač a namířil na metrovou plochou obrazovku na zdi. Po chvilce se na ní objevil náhled osmdesáti obrázků v osmi řadách po deseti. U každého bylo datum a čas pořízení. Margolin cvakl ovladačem a zvětšil první snímek, pohled na plastickou mapu ze vzdálenosti něco přes metr.

Kdokoliv pořizoval snímky, odvedl důkladnou práci, všimla si Mary Pat. Plastická mapa byla nasnímaná od makro po mikro režim, na každém snímku bylo jako měřítko položeno svinovací pásmo. Přestože se fotografovalo v jeskyni, byly snímky dobře osvětlené, a až překvapivě kvalitní. Driscollův oddíl pořídil 215 záběrů, z toho 190 byly variace na stejné téma – totéž z různé vzdálenosti nebo pod jiným úhlem. Mary Pat napadlo, jestli jim to v Langley postačí k vytvoření trojrozměrného modelu té věci. To by se mělo zkusit. Netušila sice, jestli jim rekonstrukce té zatracené věci bude k něčemu dobrá, ale lepší to zkusit a nic z toho nemít než později litovat, že

se to nezkusilo. Někdo z URC si dal spoustu práce a námahy, aby tu věc vytvořil, a bylo by milé zjistit proč. Přece si nebudete dělat plastickou mapu jenom tak.

Podle hlášení bylo zbylých pětadvacet obrázků záběry tří různých míst na mapě, dvou na přední a jednoho na zadní straně, kde se vyskytovaly jakési značky. Mary Pat požádala Margolina, aby je vyvolal na obrazovku, a on je pustil jako prezentaci. Když doběhla, Mary Pat poznamenala: „Ty dvě vpředu vypadají jako z výroby. Driscoll hlásil, že jako podklad sloužila silná překližka. Mohla by se podle těch značek vystopovat. Ta další značka, vzadu… Řekněte jestli se pletu, ale vypadá psaná rukou.“

„Souhlas,“ potvrdil Margolin. „Poštveme na to překladatele.“

„A co otázka za milion?“ připomněla Cummingsová. „K čemu ta mapa vůbec je, a co má zobrazovat?“

„Doufám, že místo Emírovy dovolené,“ zavrčel Turnbull.

Všichni se zasmáli.

„To by se ti líbilo…,“ uchechtl se Margolin. „Mary Pat, vidím, jak se ti v hlavě točí kolečka. Máš nějaký nápad?“

„Možná. Teď ale povídej ty.“

„A co ty dokumenty v truhlíku?“ zeptal se Turnbull.

„Překladatelé to odhadli do zítřka do odpoledne,“ odpověděl Margolin. Otevřel složku, vytáhl mapu ukořistěnou v jeskyni a rozložil ji na stole. Všichni vstali a naklonili se nad ní.

Cummingsová přečetla legendu: „Vojenský kartografický úřad… 1982?“

„Zůstala tam po poradcích z CIA,“ vysvětlila Mary Pat. „Chtěli, aby mudžáhidové měli mapy, ale ne ty nejlepší.“

Margolin obrátil mapu na stranu s průvodcem po Péšávaru.

„Tady jsou nějaké značky,“ ukázala Mary Pat. Poklepala na papír a naklonila se blíž. „Tečky. Propiskou.“ Všichni propátrávali mapu a zanedlouho našli devět značek, každou tvořil shluk tří nebo čtyř teček.

„Kdo máte nůž?“ zeptala se Mary Pat. Turnbull jí podal kapesní nožík a ona nařízla lepicí pásku na všech čtyřech rozích. Potom obrátila průvodce. „Tady to máme…,“ zamumlala.

V pravém horním rohu byla nakreslená necelý centimetr dlouhá šipka směřující vzhůru se třemi tečkami a šipka směřující dolů se čtyřmi tečkami. „Legenda,“ vydechl Margolin.

KAPITOLA 23

ZAČALO TO na ministerstvu spravedlnosti. Z Pentagonu sem přeposlali písemné hlášení vrchního seržanta Driscolla o akci v hindúkušské jeskyni. Zpráva – pouhé tři strany jednoduchého textu – shrnovala činnost Driscolla a jeho mužů. Dozorového prokurátora zarazil počet mrtvých. Driscoll podle hlášení zabil devět afghánských bojovníků nebo tak nějak, z toho čtyři pistolí s tlumičem z nulové vzdálenosti. Rány přímo do hlavy, četl prokurátor a krev mu tuhla v žilách. Ještě nikdy nečetl nic, co by se víc podobalo doznání k chladnokrevné vraždě. Takových doznání už pár přečetl, ale žádné nebylo napsáno tak přímo. Tenhle chlápek Driscoll porušil nějaké předpisy nebo zákony nebo tak něco, uvažoval prokurátor. Nebyla to bojová akce v poli, dokonce ani hlášení odstřelovače, který zabíjí lidi na stovky metrů, když vystrčí hlavu jako kachny na střelnici. Sejmul ty „darebáky“ (jak je nazýval) ve spánku. Spící. Zcela neškodné, uvažoval právník. Zabil je bez sebemenšího zaváhání a do hlášení to napsal přímo a otevřeně, jako by posekal trávník na zahrádce.

To bylo mimo všechny meze. Vždyť on na ně měl „fóra“, jak se říká ve westernech. Nebyli schopni se bránit. Dokonce ani nevěděli, že jejich životy jsou v ohrožení. Ale tenhle Driscoll vytáhl pistoli a vyřídil je jako kluk, co rozdupe v lese brouky. Oni ale nebyli brouci. Byly to lidské bytosti a podle mezinárodního práva měli být zajati a stát se válečnými zajatci pod ochranou Ženevských úmluv. Jenže Driscoll je zabil, naprosto nelítostně. Tím hůř, že ten pistolník se zřejmě ani nepozastavil nad možností získat od těch zabitých nějaké informace. Vypadá to, že se rozhodl, sám za sebe, že těch devět mužů nemá žádnou cenu, ani jako lidské bytosti, ani jako zdroj informací.

Právník byl mladý, nebylo mu ještě ani třicet. Absolvoval Yale jako jeden z nejlepších v ročníku a dostal nabídku práce ve Washingtonu. Málem ho přijali jako koncipienta k Nejvyššímu soudu, ale to místo mu nakonec vyfoukl jakýsi „venkovan“ z Michiganské univerzity. Stejně si byl jistý, že by se mu tam nelíbilo. Nový Nejvyšší soud byl v posledních plus minus pěti letech plný konzervativních „přísných konstruktivistů“, vykládajících literu zákona jako nezpochybnitelné slovo Boží. Stejně jako jižanští baptisté na svých venkovských kazatelnách nebo v neděli ráno v televizi, kde je občas zahlédl při přepínání kanálů s ranními talk show.

Zatraceně.

Znovu pročítal hlášení a znovu ho šokoval jeho přímočarý jazyk a holá fakta. Voják armády Spojených států nemilosrdně zabíjel, bez ohledu na mezinárodní právo. A potom napsal o té události hlášení, kde celý průběh popsal přímými a nevybíravými slovy.

Hlášení mu poslal kamarád a spolužák zaměstnaný v kanceláři ministra obrany s komentářem, že v Pentagonu to nikoho nějak zvlášť nezaujalo, ale že on, tedy ten druhý právník, to považuje za nehoráznost. Nový ministr obrany už prý zabředl do rozbujelé byrokracie na druhém břehu řeky. Přestože je také právník, strávil příliš mnoho času s těmi kreaturami v uniformách. Tohle krvavé hlášení ho nijak nepobouřilo, a to navzdory skutečnosti, že úřadující prezident vydal směrnice pro použití síly platné i na bojišti.

Dobrá, tak se na to podíváme, pomyslel si prokurátor. Sepsal vlastní souhrn případu s kategoricky odsuzující průvodní poznámkou pro ředitele svého odboru, absolventa Harvardu, který měl přístup k prezidentovi – tedy mohl by mít; jeho otec byl jedním z významných prezidentových politických podporovatelů.

Tenhle vrchní seržant Driscoll je vrah, říkal si prokurátor. Jistě, trestní tribunál by mu mohl přiznat nějaké polehčující okolnosti, přece jenom byl jako voják svým způsobem v poli. Prokurátor sice věděl, že nešlo o skutečnou válku, protože Kongres nevyhlásil válečný stav, ale obecně se to za válku považovalo. Takže Driscollův obhájce by na to poukázal a soudce federálního soudu – samozřejmě obhajobou prověřený a nezaujatý proti vojákům – by byl z tohoto důvodu k vrahovi shovívavý. Taková byla standardní taktika obhajoby, ale i tak by tenhle zabiják dopadl dost tvrdě. I kdyby byl zproštěn viny (což by bylo pravděpodobné vzhledem ke složení poroty, kterou by obhajoba pečlivě prosela, ale v Severní Karolíně by s tím ani neměla moc práce), dostal by pořádnou lekci, a spolu s ním spousta dalších vojáků, kteří daleko radši chodí po kopcích a střílejí, než vysedávají u trestního soudu.

Vem to čert; tohle by vyslalo poselství, jakého je nanejvýš potřeba. Jednou z mnoha věcí, které odlišují Spojené státy od banánových republik, je neochvějná podřízenost vojsk civilnímu vedení. Bez toho by Amerika nebyla nic lepší než Kuba nebo Uganda pod Idi Aminem. Záběr Driscollova zločinu, byť lze připustit, že nevelkého, byl už mimo tyto hranice. Těmhle lidem je třeba připomenout, komu se mají zodpovídat.

Prokurátor sepsal průvodku ke spisu a poslal ho po vnitřní síti řediteli odboru se žádostí o potvrzení příjmu. Tenhle chlápek Driscoll potřebuje dostat za uši, a on je ten, kdo to zařídí. Tím si byl mladý prokurátor naprosto jistý. Jasně, honili tam Emíra, ale nechytili ho – a v reálném světě se za neúspěch platí.

PO PĚTIHODINOVÉ JÍZDĚ autem nasedl v Caracasu na linku do Dallasu a potom dál. Příruční taška Šásifa Hádího obsahovala laptop, řádně zkontrolovaný na letišti, jestli je skutečný. Kontrolou prošlo také devět cédéček s různými hrami pro ukrácení dlouhého letu nad oceánem. Až najedno. Ale i kdyby bylo prozkoumáno, ukázalo by se, že obsahuje změť důkladně šifrovaných údajů v počítačovém jazyce C++ nedávající vůbec žádný smysl. Ovšem pokud letištní kontrola neměla k dispozici programátory nebo hackery, nemohla nijak rozlišit tato data od běžné počítačové hry. On sám neměl o obsahu cédéčka žádné tušení, dostal jenom adresu v Los Angeles, kde ho měl předat komusi, koho pozná podle výměny pečlivě promyšlených vět.

Až to udělá, stráví kvůli věrohodnosti pár dnů v Kalifornii, potom odletí do Toronta a odtud zpátky na svou napůl stálou základnu, kde bude čekat na další úkol. Byl dokonalým kurýrem. Nic opravdu důležitého nevěděl, a proto nemohl nic důležitého prozradit.

Zoufale toužil po větším zapojení do bojových akcí, a také už sdělil toto přání svému pařížskému kontaktu. Byl oddaný, schopný a připravený na požádání položit život. Jistě, měl jenom minimální vojenský výcvik, ale tato válka beztak vyžaduje něco víc než mačkat spoušť, ne? Hádí pocítil výčitku svědomí. Jestliže Alláh ve své moudrosti uzná za vhodné žádat od něho víc, pak rád uposlechne. Jestliže je mu však souzeno sehrát jen tuto malou roli, také to přijme. Uposlechne Boží vůli, ať je jakákoliv.

Prošel kontrolou bez jakýchkoliv potíží vyjma podrobnější prohlídky, jakou dnes musí strpět většina arabsky vyhlížejících mužů, a zamířil k odbavení. O dvacet minut později už seděl v letadle se zapnutým pásem.

Celá cesta mu zabere jenom dvanáct hodin, a to včetně jízdy autem na výchozí letiště. Takže teď seděl v poslední řadě sedadel první třídy na pravé straně airbusu, hrál bezmyšlenkově jakousi střílečku a zároveň koukal na miniobrazovku, která byla v ceně letenky. Ve hře se blížil ke svému osobnímu rekordu, a tak se na chvíli přestal věnovat filmu. Napadlo ho, že sklenka vína by mu mohla vylepšit výsledek. Musí se zklidnit, aby se mu netřásly ruce na trackpadu počítače…

KAPITOLA 24

ŘEDITEL KANCELÁŘE Wesley McMullen spěchal chodbou, kývl na pozdrav sekretářce a prošel dveřmi do Oválné pracovny. Šel pozdě, sice o necelou minutu, ale prezident si potrpěl na dochvilnost. Všichni už byli na místě, Kealty v ušáku v čele stolku, Ann Reynoldsová a Scott Kilburn na pohovkách stojících po stranách. McMullen si sedl proti prezidentovi.

„Nestartovalo ti auto, Wesi?“ zažertoval Kealty. Jeho úsměv vypadal upřímně, ale McMullen znal svého šéfa dost dobře na to, aby vycítil výstrahu.

„Omlouvám se, pane prezidente.“ Jako každý den kromě neděle byl McMullen v kanceláři od pěti ráno. V neděli pracoval jenom půl dne, od devíti do tří. Takový byl život v Kealtyho vládě a v řídkém vzduchu vládní exekutivy.

Bylo úterý, a to se Kealty jednou za dva týdny scházel s ředitelem CIA Scottem Kilbornem. Na rozdíl od předchozího prezidenta nebyl Kealty zběhlý ve zpravodajských záležitostech, a tak spoléhal na Kilborna.

Kilborn byl Kealtyho stoupencem už od jeho působení v Senátu. Nyní opustil místo přednosty katedry politologie na Harvardu a nastoupil jako Kealtyho poradce pro zahraniční záležitosti, načež byl dosazen do Langley. McMullen věděl, že Kilborn je dost schopný, ale ve funkci ředitele se snažil zvrátit zahraničně politické snahy předchozí administrativy. Prohlásil je spolu s Kealtym za nesprávně zaměřené a kontraproduktivní. McMullen sice souhlasil, přinejmenším okrajově, ale Kilborn vychýlil kyvadlo příliš daleko na opačnou stranu. Zrušil některé zámořské operace CIA, jež konečně začínaly nést ovoce. McMullen dobře věděl, jaké rozčilení to vyvolalo v Tajné službě. Řídící důstojníci, kteří působili vždy šest až osm měsíců v cizině, daleko od svých rodin a v ohrožení života v místech, kde bílý obličej sloužil jako terč, si před nedávnem vyslechli: „Děkujeme za vaši tvrdou práci, ale rozhodli jsme se jít jiným směrem.“ Šuškalo se, že v nejbližších měsících čeká Langley hromadný exodus terénních pracovníků v důchodovém a předdůchodovém věku, kteří už podávali výpovědi. To by ovšem hodilo Tajnou službu o deset let zpět.

Navíc Kilborn s Kealtyho tichým souhlasem často pronikal do hájemství ministerstva zahraničí a pytlačil v šedé zóně mezi diplomacií a vyzvědačstvím.

Co se týče Ann Reynoldsové, Kealtyho poradkyně pro národní bezpečnost, byla sice také dost schopná, ale žalostně nezkušená. Kealty ji vytáhl ze sněmovny během jejího prvního funkčního období a s bezpečnostní problematikou se setkala jenom jako členka sněmovního výboru pro zpravodajské služby. Jak řekl Kealty McMullenovi v době jejího jmenování, byla to „demografická nutnost“. Kealty tehdy převálcoval svou vyzývatelku v demokratických primárkách, vermontskou guvernérku Claire Rainesovou, ale za cenu ztráty značné části svých voliček. Pokud měl mít šanci na znovuzvolení, musel je nějak získat zpět.

Reynoldsová měla dobrou pověst a také jí to myslelo, o tom nebylo sporu, ale po necelém roce v nové funkci byla ještě pořád zoufalý začátečník. McMullen měl podezření, že si vůbec neuvědomuje, jak málo má skutečný svět společného s tím učebnicovým.

A co ty, Wesi, starý brachu? přemítal. Ani ne třicetiletý černoch, absolvent práv na Yale s půltuctem let praxe v kvazivládních službách. Nepochyboval, že média a drbny říkají to samé i o něm: Získal svou funkci díky pozitivní diskriminaci a zdaleka na ni nemá. Věděl, že je to zčásti pravda, přinejmenším to druhé tvrzení. Neměl na to, ale rychle se v tom učil plavat. Problém byl, že čím líp mu šla tempa, tím špinavější se zdála voda v bazénu. Kealty byl sice docela slušný člověk, ale příliš soustředěný na „velký obraz“ – na svou vizi Spojených států a jejich role ve světě – a méně pozornosti věnoval tomu, „jak“ toho dosáhnout. Tím hůř, že se snažil zvrátit kurz svého předchůdce do té míry, že podobně jako Kilborn často nechal kyvadlo nebezpečně přehoupnout na druhou stranu. Byl příliš mírný vůči nepřátelům a příliš shovívavý vůči spojencům, kteří neplnili své závazky. Ekonomika se však znovu rozehřívala a díky tomu rostla i prezidentova popularita. Kealty to bral jako potvrzení, že věci běží, jak mají, a svět je naprosto v pořádku.

A proč tady zůstáváš, ptal se sám sebe už po bůhvíkolikáté, když už jsi viděl císařovy nové šaty? Ta otázka ho trápila a neměl na ni uspokojivou odpověď.

„Dobře, Scotte, co se dnes děje ve světě?“ zahájil Kealty jednání.

„Irák,“ začal Kilborn. „Velitelství Střed předložilo konečný plán stažení našich vojsk. Třicet procent během prvních sto dvaceti dnů, potom deset procent v každém šedesátidenním období až do dosažení nominálního stavu.“

Kealty zamyšleně přikývl. „A irácké bezpečnostní síly?“ Výcvik a vybavování nové irácké armády probíhaly posledních osm měsíců poněkud nesystematicky, což vyvolalo debatu v Kongresu o tom, kdy, a jestli vůbec, bude úplně připravená převzít své úkoly. Problém nebyl v úrovni výcviku, ale spíše v soudržnosti jednotek. Iráčtí vojáci většinou zvládali výcvik docela dobře, ale jako většina arabských států nebyl ani Irák ničím víc než pouhou sbírkou sekt a rodinných klanů, světských i náboženských. Princip národního státu se ztrácel ve stínu kmenové příslušnosti či sunnitské nebo šíitské víry. Velitelství Střed si po nějakou dobu pohrávalo s myšlenkou organizovat jednotky a velitelství právě na základě rodinných a náboženských vazeb, ale rychle od toho ustoupilo. Analytici totiž dospěli k závěru, že Spojené státy by tím nedosáhly ničeho jiného než vytvoření dobře vyzbrojených band, jako stvořených pro bratrovražedné válčení. Otázka zněla takto: Mohou vůbec znesváření příslušníci klanů a sekt stát bok po boku a bojovat ve prospěch své země? McMullen dospěl k závěru, že rozhodne jedině čas.

Skutečnost, že o přípravách stažení vojsk referoval Kilborn a ne předseda Sboru náčelníků štábů admirál Stephen Netters, napověděla McMullenovi, že prezident už se ve věci stažení vojsk z Iráku rozhodl. Na setkání minulý čtvrtek Netters vystoupil proti ambicióznímu tempu odsunu a citoval z jednomyslně bezútěšných hlášení velitelů armádních brigád o připravenosti iráckých vojsk. Irácká armáda ještě rozhodně není připravena, a zcela jistě nebude připravena ani za tři měsíce, kdy se mají podle plánu stáhnout první americké jednotky.

Ovšem McMullenovi bylo jasné, že Kealty to potřebuje, protože se ve své předvolební kampani na stažení vojsk do značné míry soustředil. Jestli má Netters pravdu nebo ne, nebylo pro Kealtyho podstatné. Prostě nařídil, aby se to provedlo.

„Mezi veliteli brigád a divizí probíhá diskuse o stupni připravenosti, ale vypadá to, že jejich údaje podporují náš plán. Čtyři měsíce není mnoho času, ale počáteční odsun bude rozložen do tří měsíců, takže to máme celých sedm měsíců, než irácká armáda opravdu začne pociťovat nějaký tlak.“ Kecy, pomyslel si McMullen.

„Dobře, dobře,“ přitakal Kealty. „Ann, vezměte si od Scotta návrh a prožeňte ho bezpečnostní radou. Jestli nenajdou žádný problém, rozjedeme to. Další bod, Scotte.“

„Brazílie. Existují náznaky, že jejich plán rozšíření petrochemie je mnohem rozsáhlejší, než jsme odhadovali.“

„To znamená?“ zeptal se Kealty.

Reynolds odpověděl: „Jejich pole v Tupi jsou bohatší, než si mysleli nebo než přiznávali.“

Přinejmenším navenek byly stále rostoucí odhady zásob v santoské pánvi pro Brazílii stejným překvapením jako pro Spojené státy. Ovšem až do tiskové zprávy Petrobrasu o nich nepadla žádná zmínka, přitom něco takového se neutají dlouho.

„Zkurvysyni,“ zavrčel Kealty. Krátce po volebním vítězství, ještě před složením přísahy, vyslal Kealty svého budoucího ministra zahraničí vyjednávat s brazilskou vládou. Kromě odchodu amerických vojsk z Iráku bylo jedním z ústředních bodů Kealtyho kampaně snížení cen benzinu. Dohoda o dovozu ropy z Brazílie, která měla vstoupit v platnost koncem měsíce, ho hodně přiblížila ke splnění tohoto příslibu. Odvrácenou stranou mince byl fakt, že brazilská vláda, jakkoliv nyní přátelská, získala hodně silnou páku. Otázka, kterou v této chvíli nikdo nedokázal zodpovědět, zněla, zda zůstane Brazílie přátelskou i nadále nebo půjde cestou Saúdské Arábie – jedna ruka přátelsky napřažená, druhá svírá dýku.

„Nevíme, jaké mají vlastně záměry, pane prezidente,“ řekl McMullen ve snaze předejít Kealtyho. „Kdy změnili plány a do jaké míry, je zatím otevřená otázka.“ McMullen pohlédl na Kilborna v naději, že se chopí nahrávky, a ten to také učinil.

Ředitel CIA přisvědčil: „To je pravda, pane prezidente.“

„Wesi, až tady skončíme, chci mluvit s velvyslancem Dewittem.“

„Ano, pane.“

„Co ještě?“

„Írán. Pracujeme pořád s omezenými informačními zdroji, ale jsou náznaky, že Teherán se znovu chystá posílit svůj jaderný program.“

„Upřesněte ‚posílení‘“

„Centrifugy, zařízení pro čištění, nějaké jednání s Moskvou.“

„Zkurvysyni. Co tím proboha sledujou?“ Tuto otázku Kealty adresoval své poradkyni pro národní bezpečnost.

„Těžko říct, pane prezidente,“ odvětila Reynoldsová.

McMullen si pomyslel: Překlad: Nemám kurva ani šajna.

„Tak si to usnadněte,“ vyštěkl Kealty. „Zvedněte to zatracené sluchátko, brnkněte na zamini a sežeňte mi nějaké odpovědi.“ Kealty vstal, aby ukončil jednání. „To je všechno. Wesi, Scotte, zůstaňte na chvilku.“

Jakmile Reynoldsová odešla, Kealty přistoupil ke svému stolu a s povzdechem se posadil. „Co víme o té věci s Ryanem?“

„Tajná služba na tom pořád pracuje,“ odpověděl ředitel CIA Kilborn. „Ale vypadá to, že tam byl jediný střelec – ještě nevíme kdo, ale podle zubařské práce to byl Jordánec. Zbraň pochází z ukradené zásilky pistolí pro egyptskou armádu – stejně jako ty dvě nalezené po pumovém atentátu v Marseille minulý měsíc.“

„Osvěž mi paměť.“

„Bomba v autobuse. Čtrnáct mrtvých, včetně atentátníků.“

„Podezření na URC.“

„Ano, pane.“

McMullen znal svého šéfa dost dobře na to, aby rozluštil jeho momentální výraz: Volbou Jacka Ryana za terč soustředila URC zájem médií na bývalého prezidenta. Polovina kabelových televizí vysílala životopisné pořady o Ryanovi, který zatím celou záležitost přecházel, vydal jenom krátké prohlášení pro tisk a odmítal žádosti o interview. Kealty se vypořádal s událostí pomocí předem domluvených dotazů na tiskovce: je rád, že bývalý prezident vyvázl nezraněn, atd. Ta slova působila docela upřímně, to musel McMullen uznat, ale nepochyboval o tom, že jeho šéfa pálila v hrdle.

Kealty pokračoval: „Wesi, ta záležitost s Nettersem…“

Ach jo, pomyslel si McMullen. „Ano, pane prezidente.“

„Myslím, že se blíží čas na změnu.“

„Vidím.“

„Nesouhlasíš?“

McMullen pečlivě volil slova. „Rád bych podotkl, pane prezidente, že trochu odlišný názor může být ku prospěchu věci. Admirál Netters je přímočarý, možná trochu přes míru, ale je všeobecně uznávaný, nejenom u vojáků, ale také v Kongresu.“

„Kristepane, Wesi. Nenechám si ho na palubě jenom proto, že je oblíbený.“

„Tak jsem to nemyslel –“

„Tak jak?“

„Je uznávaný, protože se vyzná. Můj táta říkával: ‚Neptej se na cestu nikoho, kdo nebyl tam, kam jdeš.‘ Admirál Netters byl tam, kam jdeme.“ Kealty zkroutil ústa, pak se usmál. „To je dobré, opravdu dobré. Můžu to použít? Tak dobře, uvidíme, kam to povede. Ale tohle přesto udělám, Wesi. Vypadneme z té zatracené země, tak či onak. Rozuměno?“

„Ano, pane.“

„Scotte, vypadáš jako by ti právě chcípl pes. Tak povídej.“

Kilborn položil na Kealtyho stůl spis a spustil: „Minulý týden, výpad do jeskyně v horách Hindúkuše – oddíl rangerů pátral po Emírovi.“

„Ježíši, zase ten chlap?“ zaúpěl Kealty a listoval ve složce. „Pořád na něho plýtváme silami?“

„Ano, pane prezidente. Každopádně velitel oddílu byl zraněn, takže velení převzal jeho vrchní seržant – Driscoll, Sam Driscoll. Dorazili do jeskyně, vyřídili pár strážných, ale uvnitř nebylo nic.“

„To není moc velké překvapení.“

„Ne, pane, ale když se podíváte na stranu čtyři…“

Kealty tak učinil a oči se mu zúžily.

Kilborn pokračoval: „Pokud můžeme soudit, nikdo z nich nebyl v tu chvíli ozbrojen – a zcela jistě spali.“

„A on je prostě všechny střelil do hlavy,“ zavrčel Kealty. „To je odporné.“

McMullen promluvil: „Pane prezidente, já zřejmě trochu nechápu. O čem je řeč?“

„Vražda, Wesi, prostě a jasně. Tenhle seržant, tenhle Driscoll, zavraždil devět neozbrojených mužů. Tečka.“

„Pane, nemyslím že –“

„Poslouchej, můj předchůdce nechal vojáky moc rozdivočet. Rozvášnil je a pustil je na volno. Je nejvyšší čas dát je zase na řetěz. Není možné, aby američtí vojáci běhali po světě a stříleli do hlavy spáče. Scotte, můžeme s tím něco udělat?“

„Dřív se to řešilo různými způsoby, ale myslím, že z toho půjde udělat soudní případ. Musíme začít v Pentagonu, pak to přehrát na spravedlnost a potom zapojit armádní inspekci.“

Kealty přikývl. „Udělej to. Je čas ukázat těm tupounům, kdo tady velí.“

SAKRA PĚKNÝ DEN na rybaření, pomyslel si Arlie Fry, ovšem na rybaření se hodí každý den – přinejmenším tady, nutno dodat. To není jako na Aljašce, kde točili pořad Smrtící úlovek. Rybařit tam musí být peklo na zemi.

Mlha byla hustá, ale konec konců bylo časné severokalifornské ráno, takže trochu toho svinstva se dalo čekat. Arlie věděl, že se mlha zvedne za pár hodin.

Jeho člun, sedmimetrový Atlas Acadia 20E se závěsným motorem Ray Electric, byl teprve tři měsíce starý, byl to dárek jeho ženy Eunice do důchodu. Vybrala model pro příbřežní plavbu v naději, že se bude držet poblíž pevniny. Také v tomto případě byla na vině televize, jmenovitě film Dokonalá bouře s Georgem Clooneym. Zamlada snil o plavbě přes Atlantik, ale věděl, že Eunice by to nepřežila. Proto se spokojil s vyjížďkou na ryby podél pobřeží jednou za dva týdny, nejčastěji sám, ale dnes přemluvil syna, aby jel s ním. Chetovi bylo patnáct a spíš se zajímal o holky a svůj iPod. Když dostal žákovský rybářský lístek, chytal kranasy a candáty – ale nápadně ožil, jakmile se Arlie zmínil, že při poslední vyjížďce zahlédl žraloka. Byla to pravda, pouze ten žralok měřil něco málo přes půl metru.

Teď tedy Chet seděl na přídi, se sluchátky v uších, a nakláněl se přes okraj s rukou svěšenou do vody.

Moře bylo převážně hladké, s drobnými vlnkami, a vysoko nahoře mohl Arlie vidět slunce jako rozmazaný bledý kruh, sotva prosvítající skrz oblaky. Za hodinku bude jasno a horko, pomyslel si. Eunice jim nabalila spoustu limonád, půl tuctu ohromných sendvičů a pytlík fíků.

Náhle cosi udeřilo o trup acadie. Chet vyškubl ruku z vody a vstal, až se člun zakymácel. „Hó!“

„Co se děje?“

„Něco narazilo do boku… Támhle, vidíš?“

Arlie se podíval, kam Chet ukazuje, kousek za záď, a zahlédl cosi oranžově se blýsknout, než to pohltila mlha.

„Viděls to?“

„Ani moc ne. Málem jsem se počural, jak jsem se lekl. Vypadalo to snad jako záchranná vesta nebo fendr.“

Arlie chvilku zvažoval, že by plul dál. Každý člun má na bocích řadu odražečů, které se často ztrácejí. Ale ta věc, i kdyby to byl obyčejný boční odražeč, nebyla jenom tak oranžová. Měla mezinárodní oranžovou barvu vyhrazenou pro havarijní a nouzové situace. A pro záchranné vesty.

„Sedni si, synku, obracím.“ Arnie zatočil kormidlem a uvedl acadii na protisměrný kurz, současně zpomalil. „Měj oči dokořán.“

„Jasně, tati, koukám. Jéžiš.“

Po třiceti vteřinách Chet vykřikl a ukazoval na pravobok. Mlhou sotva prosvítala oranžová skvrna velikosti fotbalového míče.

„Vidím,“ zvolal Arlie a zamířil k záhadnému předmětu. Chet se nahnul přes okraj a vylovil ho.

Nebyla to záchranná vesta, jak Arlie zjistil, ale gumový plovák kosočtvercového tvaru. Na něm byl uchycený půlmetrový popruh a na jeho konci černá kovová krabice, zhruba deset centimetrů široká, dvacet dlouhá a tlustá jako poctivá brožovaná kniha.

„Co to je?“ zeptal se Chat.

Arlie si nebyl jistý, ale viděl už dost filmů a televizních pořadů, aby ho to trklo. „Černá skříňka,“ zamumlal.

„He?“

„Letový záznamník.“

„Jú… To myslíš z letadla?“

„Jo.“

„Hustý.“

CASSIANO VĚDĚL, že zabezpečení závodu je docela solidní, ale tři věci hrály v jeho prospěch: Za prvé, pracoval u Petrobras už jedenáct let, dávno před objevem nalezišť v Tupi. Za druhé, závod byl zdaleka největší ze všech, takže ochranka zvládla kontrolovat jenom část provozů. Zbytek zajišťovali sami dělníci, kteří věděli, jak co funguje. Tahle dělba práce šetřila náklady a napomáhala hladkému chodu závodu, ale také umožňovala Cassianovi nerušený přístup do nejstřeženějších prostorů. A za třetí to bylo samo demografické složení Brazílie.

Z odhadovaných 170 milionů Brazilců je méně než jedno procento muslimů, a z toho sotva jedno procento tvoří rodilí Brazilci, kteří přešli k islámu. Příliv radikálních islamistů, kterého se tak obávají západní země, se v Brazílii prakticky neřeší. Nikdo se nestará, do jaké mešity chodíte nebo jestli jste proti válce v Iráku; tato témata přicházejí na přetřes jenom málokdy a rozhodně nemají žádný vliv na pracovní zařazení, ať v hospodě nebo u Petrobras.

Cassiano si nechával své úvahy pro sebe, modlil se v soukromí, nikdy nepřišel do práce pozdě a málokdy zůstal na neschopence. Muslim nebo ne, byl ideální zaměstnanec jak pro Petrobras, tak i pro své nové zaměstnavatele, kteří ovšem platili mnohem lépe.

Podrobnosti, jež po něm požadovali zjistit, celkem jasně ukazovaly na jejich záměry. Cassianovi se sice příliš nezamlouvala role průmyslového špiona, ale utěšoval se ujištěním, že jeho činnost a informace způsobí jenom finanční škody. Kromě toho, říkal si, podle toho, jak se v santoské pánvi nacházejí stále další ložiska, bude mít brazilská vláda jako majoritní akcionář Petrobrasu tolik peněz, že by je mohla další desítky let pálit v kamnech.

A neviděl žádný důvod, proč by se na tom také nepřiživil.

KAPITOLA 25

„PŘICHÁZÍ TESAŘ,“ zachrčelo rádio u Andreina místa.

„Mám ho uvítat, šéfe?“ zeptala se.

„Ne, půjdu sám.“ Ryan vstal od počítače a kráčel k hlavním dveřím. „Mimochodem, zůstane na večeři.“

„Jistě, šéfe.“

Arnie van Damm si nikdy nepotrpěl na ceremonie. Na letišti si vzal auto z půjčovny a sám s ním přijel. Také měl pořád stejné triko L. L. Bean a khaki kalhoty, jak si Jack všiml, sotva ho zahlédl vylézat z pronajatého chevroletu. „Ahoj, Jacku,“ zvolal bývalý ředitel kanceláře na pozdrav.

„Arnie, to je doba. Jaký byl let?“

„Většinu jsem prospal.“ Zamířili dovnitř. „Jak to jde s knihou?“

„Je to záhul pro ego psát o sobě, ale snažím se říkat pravdu.“

„Hele, chlapče, bacha, to by mohlo zmást recenzenty z Timesů.“

„Ale, k čertu s nimi, stejně mě nikdy neměli moc rádi. Nečekám, že by se to teď změnilo.“

„Sakra, Jacku, právě se podařilo odvrátit útok na tvůj život –“

„Hloupost, Arnie.“

„Celkový dojem, příteli. Veřejnost na takové věci slyší. Všechno, co pochytí, je, že někdo tě zkusil zabít a doplatil na to.“

„Takže co, všemohoucnost v zastoupení?“

„Teď jsi na to kápnul.“

S těmito slovy došli do kuchyně a Jack začal nalévat kávu. Cathy přijede až za hodinu, takže Jackovi zbývala chvilka na malou neschválenou odpolední dávku kofeinu. „Tak povídej čerstvé drby. Slyšel jsem, že Nejvyšší soud dává Kealtymu kapky.“

„Myslíš, jak nezvládá jmenování soudců? Jo, už mu z toho docela hrabe.

V předvolební kampani slíbil místo na harvardských právech profesoru Mayflowerovi.“

„Tomu bláznovi? Kristepane, vždyť chce přepsat evangelium svátého Matouše.“

„Bůh nechodil na Harvard. Jinak by měl lepší informace,“ ušklíbl se van Damm.

Ryan se uchechtl. „Takže: proč tahle návštěva?“

„Myslím, že víš, Jacku. Nejen to, myslím že o tom sám uvažuješ. Řekni, jestli se mýlím.“

„Mýlíš se.“

„To je další věc, která se mi na tobě líbí, Jacku: Nikdy jsi neuměl pořádně lhát.“

Ryan zavrčel.

„Být špatný lhář není zločin,“ pokračoval Arnie. „Kealty už je úplně mimo, Jacku. Je to jenom můj názor, ale Je to křivák. Všichni to vědí, ale v novinách to nenapíšou.“

„Je to křivák, ale jejich křivák. Oni si myslí, že ho uřídí. Rozumějí mu a chápou, jak myslí.“

„Kdo říká, že myslí? On přece nemyslí. On má svou představu o světě, jaký by ho chtěl mít. A udělá všechno, aby přizpůsobil svět svojí myšlence – teda pokud tomu chceš říkat myšlenka.“

„A co tvoje myšlenky, Jacku?“

„Já tomu říkám zásady, to je rozdíl. Prodáváš své zásady, jak nejlíp umíš, a doufáš, že veřejnost to pochopí. Cokoliv navíc tě staví na roveň prodavače v autobazaru.“

„Jeden slavný politik kdysi prohlásil, že politika je umění možného.“

„Ale pokud se sám omezíš na to, co je možné – co už se udělalo – kde je pak k čertu nějaký pokrok? Kealty se chce vrátit do třicátých let, k F. D. Rooseveltovi a všemu, co s tím souvisí.“

„Hodně jsi o tom přemýšlel, Jacku?“ zeptal se Arnie s náznakem úsměvu. „To víš, že jo. Otcové zakladatelé se musejí obracet v hrobě z toho, co ten tupohlavec vyvádí.“

„Tak ho vystřídej.“

„A zase muset projít tím vším – a s jakým výsledkem?“

„Edmund Burke, pamatuješ? Všechno, co je potřeba pro vítězství zla, je nečinnost dobrých.“

„Měl jsem to předvídat,“ odpověděl Jack. „Odkroutil jsem si svoje. Vedl jsem dvě války. Určil jsem si nástupce. Udělal jsem všechno, co se od chlapa očekává.“

„A udělals to dobře,“ připustil bývalý ředitel kanceláře. „Jacku, teď jsme na dně. Země tě potřebuje.“

„Ne, Arnie. Země mě nepotřebuje. Pořád máme Dobrý Kongres.“

„Jo, jsou v pohodě, jenže pořád nemají skutečného vůdce. Owens z Oklahomy má možnosti, ale ještě kus cesty před sebou. Není dost vyzrálý, je hodně maloměstský a hodně idealistický. Zatím nemá na první ligu.“

„To samé bys mohl říct i o mně,“ namítl Ryan.

„Pravda, ale ty posloucháš a většinou víš, co nevíš.“

„Arnie, já mám rád život, jaký vedu teď. Mám práci, abych se nenudil, ale nemusím se štvát a být zpocený až na zadku. Nemusím si hlídat každé slovo, abych neurazil lidi, co mě beztak nesnášejí. Můžu chodit po baráku bez bot a bez kravaty.“

„Vždyť je to nuda.“

„Vysloužil jsem si právo nudit se.“ Ryan se odmlčel, upil kávy a pokusil se změnit téma. „Co teď dělá Pat Martin?“

„Už nechce být generálním prokurátorem,“ odpověděl van Damm. „Učí právo na Notre Dame. A také vede semináře pro nově jmenované soudce.“

„Proč ne Harvard nebo Yale?“ podivil se Ryan.

„Harvard by ho nechtěl. Měli by tam samozřejmě rádi bývalého generálního prokurátora, ale ne tvého. Pat by tam stejně nešel. Je veliký fotbalový fanda. Harvard hraje fotbal, ale ne jako Notre Dame.“

„Vzpomínám si,“ přitakal Jack. „Neměli ani na nás, vejtahy z Boston College.“ A bostonští Orli tu a tam vyhráli i nad Notre Dame, když byl Osud milostivý.

„Tak budeš o tom uvažovat?“ zeptal se Arnie.

„Spojené státy americké si své prezidenty volí, Arnie.“

„To je pravda, ale to máš jako v restauraci s omezeným jídelníčkem. Můžeš si vybrat jenom z toho, co kuchař navařil, a nemůžeš se sebrat a jít jinam, když ti nabídka nevyhovuje.“

„Kdo tě poslal?“

„Lidi se mnou hovoří. Většinou jsou stejného politického přesvědčení jako ty –

Jack ho zarazil zvednutou rukou. Já nejsem nikde registrovaný, jasné?“

„To by určitě potěšilo Socialistickou dělnickou stranu. Tak kandiduj jako nezávislý. Založ si vlastní stranu. Teddy Roosevelt to udělal.“

„A prohrál.“

„Lepší zkusit a prohrát, než –“

„Jo, jo“

„Země tě potřebuje. Kealty už se úplně zbláznil. Jeho lidi se vrtají ve tvých záležitostech. Neslyšels o tom?“

„To jsou nesmysly.“

„Hrabou se v tom už dobře měsíc. Georgetown jim zamotal hlavu. Říkám ti, Jacku, musíme se toho chytit, dokud to jde.“ Ryan začal vrtět hlavou. „Poslouchej, ty sis to nevymyslel. Lidi ta věc zajímá, protože tvůj kurz je pořád docela vysoko.“

„Zatracené průzkumy popularity“

„Takhle to nepoběží, věř mi, ale jako velkolepý nástup to bude úplně zlaté. Máš někde nějaké špinavé prádlo?“

„Nic, o čem bys nevěděl.“ Jackovi se jaksi podařilo zalhat. O tomhle konkrétním pozůstatku z jeho minulosti věděl jenom Pat Martin. Nikdy to neřekl dokonce ani Robbymu. „Jsem na politika moc nudný. Možná proto mě média nikdy neměla ráda.“

„Kealtyho pohůnci se budou šťourat úplně ve všem, Jacku, dokonce i v dokumentech CIA. Musels po sobě nechat nějaké ošklivé věci,“ naléhal van Damm. „Každý má nějaké kostlivce ve skříni.“

„Řekl bych, že to záleží na výkladu. Ale odhalit je by znamenalo spáchat federální zločin. Kolik prezidentských kandidátů by to risklo?“

„Jsi pořád jak děcko v temném lese, Jacku. Kromě videonahrávky při znásilňování holčiček nebo prznění malých chlapečků není snad nic, co by takový politik s vyhlídkou na prezidentskou funkci neriskl.“

„Z toho plyne otázka, kterou si lámu hlavu. Líbí se Kealtymu být prezidentem?“

„Nejspíš to neví ani on sám. Dělá to dobře? Ve skutečnosti ne. Ale o tom on nemá ani tušení. Je přesvědčený, že to zvládá stejně dobře jako kdokoliv jiný, vlastně líp než většina. Rád hraje tu hru. Rád zvedá telefony. Rád přijímá lidi, kteří za ním chodí se svými problémy. On je rád tím, kdo odpovídá na otázky, i v případě že netuší, jaká je odpověď. Vzpomínáš, co řekl Mel Brooks? Je dobré být králem. A to platí, i když je král naprostý idiot. Chce tam sedět a nechce tam mít nikoho jiného, protože celý život dělal politika. Je to jeho Mount Everest a on vylezl nahoru, prostě protože tady stojí. A co na tom, že když vylezeš na samý vrchol, nemáš tam co dělat? Stojí tady a ty jsi na jeho vrcholu, jenom ty a nikdo jiný. Zabíjel by kvůli tomu? Asi jo, kdyby na to měl odvahu. Ale tu on nemá. Nechal by to udělat někoho ze svých pěšáků, bez písemných záznamů, tak, aby to mohl popřít. Vždycky najdeš lidi, co pro tebe něco takového zařídí, a když je chytí, tak sbohem a šáteček.“

„Já jsem nikdy“

„Ten chlápek John Clark. Ten zabíjel lidi, a důvody pro to by ne vždycky obstály na veřejnosti. Musíš dělat takové věci, pokud řídíš celý stát, a je to v pořádku. Dokonce to může být i legální, ale držíš to v tajnosti, protože by to nevypadalo dobře na titulní stránce novin. Jestli za tebou zůstalo něco podobného, Kealty to zveřejní pomocí prostředníků a pečlivě zinscenovaných úniků informací.“

„Kdyby k tomu došlo, tak to zvládnu,“ prohlásil Ryan chladně. Nikdy dobře nereagoval na výhrůžky a sám je používal velice zřídka, zato byl vždy připraven tasit zbraň. Ale Kealty k tomu nikdy nenechá dojít. Jako příliš mnoho „velkých“ mužů a nespočet politických postaviček byl zbabělec. Zbabělci se jako první uchylují k hrozbě silou. Někoho takový pocit moci vzrušuje. Ryana vždy spíše děsil, ale Ryan také nikdy nemusel tasit zbraň bez vážného důvodu. „Arnie, nebojím se ničeho, co by na mě ten parchant mohl hodit, kdyby na to přišlo. Ale proč by mělo?“

„Protože země tě potřebuje, Jacku.“

„Zkoušel jsem to. Měl jsem na to skoro pět let, a neuspěl jsem.“

„Systém je už příliš rozvrácený, co?“

„Měl jsem slušný Kongres. Většina kongresmanů byla v pohodě – myslím ty, co se vrátili domů kvůli předvolebním slibům. Sakra, ti byli poctiví, že? Kongres je i dnes mnohem lepší, ale tón v zemi udává prezident, a s tím jsem nic neudělal. Bůh je svědek, že jsem to zkoušel.“

„Callie Westonová ti napsala pár dobrých projevů. Byl bys dobrý kazatel.“ Arnie se opřel a dopil kávu. „Vážně ses snažil, Jacku. Ale nestačilo to.“

„Takže chceš, abych to zkusil znovu. Jenže když tlučeš hlavou do zdi, ten zvuk ti časem jaksi zkazí náladu.“

„Našli už Cathyni přátelé lék na rakovinu?“

„Ne.“

„A nechali toho?“

„Ne,“ připustil Jack.

„Protože to stojí za to, i když je to třeba nemožné?“

„Hrát si s přírodními zákony je snazší než vylepšovat lidskou přirozenost.“

„No dobře, však pořád můžeš jenom tak dřepět, čučet na CNN, číst noviny a držkovat.“

A to vlastně dělám, neřekl Jack nahlas. Arnie měl schopnost dostat Ryana, kam chtěl, stejně jako čtyřletá holčička kdykoli zmanipuluje svého tatínka. Bez námahy a nevinně. Samozřejmě asi tak nevinně jako Bonnie a Clyde v bance; Arnie zkrátka věděl, jak na to.

„Říkám ti znovu, Jacku. Tahle země –“

„A já se tě znovu ptám: Kdo tě poslal?“

„Proč myslíš, že mě někdo poslal?“

„Arnie.“

„Nikdo, Jacku. Vážně. Jsem taky v důchodu, víš?“

„Chybí ti akce?“

„Nevím, ale řeknu ti jedno: myslel jsem, že politika je nejvyšší forma lidské činnosti, ale tys mě z toho vyléčil. Musíš si za něčím stát. Kealty to nedělá. On prostě chce být prezidentem Spojených států, protože je přesvědčený, že byl v pořadí a teď na něho přišla řada. Přinejmenším on to tak vidí.“

„Takže ty bys do toho šel se mnou?“ zeptal se Ryan.

„Budu nablízku s radou a pomocí, a možná že tentokrát budeš poslouchat hlas rozumu trochu líp.“

„Tahle záležitost s terorismem – to je moc velké sousto na čtyři roky.“

„Souhlas. Můžeš obnovit svůj program přestavby CIA. Posílit nábor, znovu rozjet operace. Kealty to zmršil, ale úplně to nezničil.“

„Trvalo by to deset let. Možná víc.“

„Tak to rozjedeš, ustoupíš stranou a necháš někoho jiného, ať to dokončí.“

„Většina členů mé vlády se nevrátí.“

„No a co? Najdi si jiné,“ poznamenal Arnie chladně. „V zemi je plno schopných lidí. Najdi si pár poctivých a nech působit kouzlo Jacka Ryana.“ Ryan starší si jenom odfrkl. „Bude to dlouhá kampaň.“

„Pro tebe první opravdová. Před čtyřmi lety sis běžel pro vítězství, a ono to fungovalo. Bylo to nechutně snadné, létat sem a tam a pronášet projevy k spřáteleným davům – většina z nich stejně jenom chtěla vidět na vlastní oči, koho budou volit. S Kealtym to bude jiné. Budeš s ním dokonce muset diskutovat – a nepodceňuj ho. Je to zkušený politický šíbr a umí rozdávat rány pod pás,“ upozornil Arnie. „Na to nejsi zvyklý.“

Ryan si povzdechl. „Ty jsi ale mizera, víš to? Jestli mě chceš vážně uvrtat do tohohle dobrodružství, obrň se trpělivostí. Musím si to promyslet. Mám ženu a čtyři děti.“

„Cathy bude souhlasit. Je o hodně tvrdší a chytřejší, než si lidi dokážou představit,“ poznamenal van Damm. „Víš, co řekl Kealty minulý týden?“

„Copak?“

„O systému zdravotnictví. Nějaká místní televize v Baltimoru s Cathy udělala rozhovor. Asi měla slabou chvilku a řekla, že státní zdravotnictví nepovažuje za moc dobrý nápad. Kealty na to reagoval: ‚Co sakra může lékař vědět o problémech zdravotnictví?‘“

„Jak to že se to nedostalo do novin?“ Konec konců to byla opravdu neuvěřitelná hláška.

„Anne Quinlanová je Kealtyho tisková mluvčí. Podařilo se jí rozmluvit Timesům, aby to daly do tisku. Annie není hloupá. A výkonný redaktor v New Yorku je její starý kamarád.“

„Jak to že mě v tom vždycky vymáchali, když jsem do něčeho šlápl?“ zeptal se Ryan.

„Jacku, Kealty je jeden z nich. Naproti tomu ty nejsi. Ty jsi snad nad svými kamarády nikdy nepřimhouřil oko? Oni dělají to samé. Jsou to taky lidi.“ Arnie už měl mnohem uvolněnější chování. Vyhrál nejdůležitější bitvu. Teď mohl být velkomyslný.

Ryan se v té chvíli pracně pokoušel myslet na novináře jako na lidské bytosti.

KAPITOLA 26

BEZMÁLA ČTVRTINA celosvětového počtu těžkých jeřábů, pomyslel si Badr při pohledu na přístav Búr Rašíd. Třicet tisíc ze 125 000 jeřábů na světě, všechny shromážděné na jediném místě a s jediným účelem – proměnit Dubaj v perlu celé planety a ráj pro ty nejbohatší z jejích obyvatel.

Z místa, kde stál, viděl na Palmové a Světové ostrovy – dvě rozlehlá umělá souostroví, jedno ve tvaru zmíněného stromu, druhé ve tvaru mapy světa – a hotel Burdž-al-Arab, více než třísetmetrovou věž ve tvaru obrovské lodní plachty.

Město na pobřeží bylo mořem mrakodrapů, propletených dálnic a stavenišť. Během dalších pěti let porostou široko daleko další pozoruhodnosti: Dubajský vlnolam, půlměsíc zasahující nějakých osmdesát kilometrů do moře; podvodní hotel Hydropolis; komplexy Sport City a lyžařský dóm; Vesmírný svět. Během necelých deseti let se Dubaj změnila ze sotva známého zapadlého flíčku na mapě v jednu z nejznámějších rekreačních oblastí na světě, kam se jezdí bavit superboháči. Zanedlouho, pomyslel si Badr, překonají dubajské vymoženosti a atrakce i Las Vegas. Anebo také ne, vzpamatoval se. Globální ekonomická krize zasáhla i Spojené arabské emiráty. Spousta jeřábů tyčících se nad městem se ve skutečnosti nehýbala, protože projekty výstavby byly pozastaveny. Badr měl tušení, že je v tom Alláhova ruka. Taková dekadence v arabské zemi je přece nemyslitelná.

„Nádhera, že?“ zaslechl Badr za sebou a otočil se.

„Omlouvám se za zpoždění,“ pokračoval realitní agent. „Jak jste si asi všiml, stavba může být někdy na obtíž. Pan Al-Másí, ano?“

Badr přikývl. Samozřejmě to nebylo jeho jméno, a agent to nejspíše tušil, ale jedním z mnoha obdivuhodných znaků Dubaje byl všeobecný ohled na diskrétnost a anonymitu ze strany celé zdejší armády bankéřů, makléřů a agentů. Byznys je byznys a peníze jsou peníze, a obojí má větší cenu než umělé a zcela subjektivní zásady slušného chování.

„Ano,“ odpověděl Badr. „Díky, že jste přišel.“

„Není zač. Tudy, prosím.“

Agent zamířil k opodál stojícímu elektrickému golfovému vozíku. Badr nasedl a oba vyrazili po přístavním molu.

„Asi jste si všiml, že dok není betonový,“ poznamenal agent.

„Viděl jsem.“ Opravdu, povrch měl spíše barvu terakoty.

„Je to kompozitní materiál – něco na způsob syntetické krytiny, ale říkali mi, že je mnohem odolnější a trvanlivější, a ta barva vydrží celý život. Návrhářům se to zdálo lepší než standardní šedivý beton.“

Zastavili před skladištěm na vzdáleném konci mola a vystoupili. „Zmiňoval jste potřebu soukromí,“ řekl agent. „Bude vám tohle vyhovovat?“

„Ano, myslím, že ano.“

„Jak vidíte, je to rohový blok, s přístupem z vody vpředu i po straně. Stačí pro dvě lodě dlouhé sto metrů. Samozřejmě, můžete si podle potřeby pronajmout pojízdné jeřáby.“

Popravdě Badr o potřebách svého klienta nevěděl o mnoho víc než to, že znal rozměry a uspořádání skladiště a dobu pronájmu. Řekli mu, že hlavní je dobrý přístup a soukromí.

„Můžu se podívat dovnitř?“ zeptal se.

„Samozřejmě.“

Agent vylovil kartu a protáhl ji čtečkou u dveří. Ozvalo se slabé pípnutí. Agent přiložil palec na snímač vedle čtečky. Po chvíli zámek cvakl.

„Karta a biometrický snímač jsou plně programovatelné nájemcem. Vy a jenom vy určíte, kdo bude mít přístup.“

„Jak se to dělá?“

„Na našich zabezpečených webových stránkách. Jakmile si zřídíte účet, prostě se přihlásíte, naprogramujete karty a naskenujete otisky prstů. Všechny údaje jsou šifrované přes takzvané TLS, to je transport layer security, a digitální certifikáty.“

„Výborně. A policie?“

„Za posledních deset let bych spočítal na prstech jedné ruky, kolikrát požádali o souhlas k prohlídce našich objektů. A kromě jediného případu to soudy pokaždé zamítly. Zakládáme si na tom, že poskytujeme bezpečí a anonymitu – obojí samozřejmě v rámci zákonů Emirátů.“

Vstoupili dovnitř. Prostor přes dvě stě čtverečních metrů byl prázdný. Podlaha a stěny byly ze stejného materiálu jako dok, ale natřené na bílo. Žádná okna, což bylo také na seznamu přání jeho klienta. Ne jako podmínka, ale jako výhoda. Vzduch byl chladný, odhadl to pod pětadvacet stupňů.

„Vyhovuje, že?“ zeptal se agent.

Badr přikývl. „Protipožární a bezpečnostní systém?“

„Oba. Sleduje je naše středisko asi kilometr odsud. V případě požáru se spustí halonový hasicí systém. V případě neoprávněného vniknutí se naši zaměstnanci spojí s nájemcem a vyžádají si další instrukce.“

„Ne s policií?“

„Jenom se souhlasem nájemce.“

„A co vaše firma? Určitě máte přístup –“

„Ne. Jestliže je nájemce v prodlení s platbou více než sedm dní, snažíme se s ním spojit všemi způsoby. Pokud se to nepodaří do dvou týdnů, odstraníme čtečku a snímač a rozebereme uzamykací systém – to je nákladný a časově náročný úkon, který by se samozřejmě účtoval nájemci spolu s náklady na obnovu těch systémů. Podobně bychom zadrželi veškerý obsah skladiště.“

„Ujišťuji vás, že s námi nebudete mít takový problém,“ opáčil Badr. „Nepochybuji. Smlouva se uzavírá na nejkratší dobu jednoho roku a pak se prodlužuje vždy o půl roku.“

„Rok by měl stačit.“ Ve skutečnosti mu řekli, že stačí měsíc. Potom zůstane skladiště prázdné, protože jeho účel – ať je to cokoliv – bude naplněn. Pár dní po odjezdu jeho klienta najdou úřady jenom pár finančních převodů v souvislosti s pronájmem, a ty je dovedou pouze k několika zrušeným účtům fiktivních firem. „Stopa peněz“, kterou americké výzvědné služby umějí tak dobře sledovat, bude úplně vychladlá.

„Můžeme také vypomoci s celním odbavením, pokud byste měli zboží na export,“ řekl agent. „Vývozní licence si ale musíte vyřídit sami.“

„Rozumím,“ odpověděl Badr se stěží potlačeným úsměvem. Cosi mu říkalo, že vývozní licence jsou to poslední, čím by se jeho klienti zaobírali. Naposled se rozhlédl kolem a obrátil se k agentovi. „Kdy můžeme sepsat smlouvu?“

PŘESTOŽE SE TO ADNÁN nikdy nedoví, jeho souputníci byli se svým úkolem nejen dál, ale cestovali navíc v relativním pohodlí pronajaté lodě – ačkoli to byl jenom přestavěný ruský výsadkový člun.

Adnán se svými muži dlouhé dny putoval po pobřežní silnici podél Karského moře, přes rybářské vísky a opuštěné osady, vybledlou bezútěšnou krajinou. Jen občas zahlédli jiné vozidlo, ale žádné nejelo stejným směrem jako oni – Adnán se ze všech sil snažil nevnímat tuto skutečnost jako temnou předzvěst. Nedokázal si představit, že by tady někdo mohl žít dobrovolně. V poušti se přinejmenším můžete těšit slunečnímu svitu. Tady bylo šedivě zatažené nebe spíš pravidlem než výjimkou.

Jak očekával, nebylo těžké najít přístřeší pro noční zastávky, ovšem něco úplně jiného bylo najít lepší útulek než nějakou chatrč. Hned první noc měli štěstí a našli opuštěný velký stan s provozuschopnými kamny. Plátěné stěny byly sice děravé a dávno ne nepromokavé, ale sloupky byly zaražené hluboko do země a kostra byla stále ještě pevná. Díky tomu strávili noc v relativním pohodlí, přestože venku vítr v síle vichřice bičoval plátno sněhem a ledem jako šrapnely a vlny s řevem bily do pobřežních skal. Druhou noc tolik štěstí neměli a museli se stěsnat do spacáků v zadní části vozu, zatímco vítr lomcoval plachtou připomínající cedník. Po několika hodinách snahy o usnutí to vzdali a zbytek noci strávili popíjením čaje z přenosného vařiče a čekáním na první známky svítání.

A teď, po třech dnech putování, jim zbýval asi den nebo půldruhého ke stanovenému cíli – přinejmenším podle mapy, do které Adnán neustále nahlížel a pečlivě porovnával značky a vzdálenosti s údaji svého příručního GPS přístroje. Stanovený cíl asi nebylo to pravé slovo, nebo snad ano? Spíš odrazový můstek. Pokud najatý kapitán dostojí slovu a bude si chtít zasloužit zbytek odměny, budou svému cíli o krok blíž. Při té představě se Adnánovi sevřelo srdce. Podle toho mála, co si o tom místě přečetl, bude na současné podmínky, jakkoliv neradostné, zanedlouho vzpomínat jako na přepych. A k tomu ta nemoc. Měli na ni prášky, ale doktor co jim je sehnal, si nebyl jistý jejich účinností. Řekl Adnánovi, že pomůžou, ale bez záruky. Nejlepší ochranou pro ně bude rychlost a opatrnost. Čím déle tam budou, tím vyšší bude riziko. Nejhorší na tom bylo, že nikdo z nich nebude vědět, jestli je v pořádku, dokud neuplyne pěkná řádka let. Nedovědí se, jestli je užírá neviditelná smrt, dokud nebude pozdě. Nevadí, pomyslel si. Smrt je smrt, je to jenom most do ráje, a jeho muži to vědí stejně dobře jako on. Pochybovat by bylo urážkou Alláha.

Navzdory krutému mrazu a hubeným porcím si nikdo z nich ani slůvkem nepostěžoval. Byli to dobří chlapi, oddaní Alláhovi i své věci – což bylo samozřejmě jedno a totéž. A přestože byl přesvědčený, že zůstanou neochvějně pevní, i když jim konečně prozradí účel jejich cesty, věděl, že nesmí polevit v ostražitosti. Emír ho osobně pověřil tímto úkolem a ten byl příliš důležitý, než aby se zalekli a vzdali to.

Ale co samotný úkol? Adnán si nebyl jistý. Měl sice jasné a podrobné instrukce na dosah ruky ve svém batohu – několik tuctů laminovaných stránek ale co když nastanou komplikace? Co když jejich nástroje nebudou stačit? Co když se prořežou na nesprávném místě nebo vrátek neunese takový náklad? A co když, Bože uchovej, se proti posledním údajům změnila bezpečnostní opatření?

A dost, nařídil si. Pochybnosti jsou stejně jako strach jenom stav mysli, který lze překonat vírou v Alláha a důvěrou v Emíra. To je moudrý muž, veliký muž, a on Adnána ujistil, že na místě je čeká „hlavní cena“. Najdou ji, udělají všechno nezbytné, aby si ji zabezpečili, a pak se vrátí.

Ještě tři dny, a dalších pět na zpáteční cestu.

KAPITOLA 27

JACK JUNIOR vypnul počítač a vylezl ze své kukaně. Zamířil na parkoviště ke svému žlutému Hummeru H2, jednomu z mála svých hříšků. Vzhledem k cenám benzinu a obecnému stavu ekonomiky pocítil osten viny pokaždé, když u toho zatraceného krámu otočil klíčkem zapalování. Sice nebyl žádný objímač stromů, ale možná opravdu nastal čas na něco menšího. Sakra, jeho otravně ekologická sestřička do něho pořád ryje. Někde slyšel, že Cadillac dělá docela hezký model Escalade s hybridním pohonem. Nejspíš by stálo za to zajít do autosalonu.

Dnes večer měl v plánu večeři s mámou a tátou. Sally tam bude také, pravděpodobně plná novinek z lékařské fakulty. Měla si už vybrat obor, a tak pořád tahala z mámy rozumy. A Katie bude roztomilá jako vždycky, bude pořád viset na svém velkém bratrovi, někdy sice umí být jako osina v zadku, ale jako malá sestra není vůbec špatná. Rodinný večer, řízek a špenátový salát, opečené brambory a kukuřičný klas, protože to je otcovo oblíbené jídlo. A dnes je možná dost starý i na sklenku vína.

Život prezidentova syna měl i své nevýhody, jak Jack zjistil už dávno. Naštěstí odpadla ochranka, i když si nikdy nebyl úplně jistý, jestli ho někdo tajně nehlídá. Ptal se na to Andrey a bylo mu řečeno, že na něj nemá přidělené žádné lidi, ale kdo zaručí, že se jí v tomhle dá věřit?

Zaparkoval na ulici před svým bytem a šel se převléknout do volných kalhot a flanelové košile. Potom vyšel ven a zanedlouho se ocitl na 1-97 na cestě do Annapolis a odtud do Peregrine Cliff.

Jeho rodiče si postavili docela velký dům ještě předtím, než otec nastoupil do státní služby. Špatná zpráva byla, že všichni věděli, kde stojí. Lidé přijížděli po úzké silničce a zastavovali, aby si ho prohlédli, aniž by tušili, že všechny registrační značky se zaznamenávají spoustou skrytých kamer a prověřují počítačovým systémem Tajné služby. Nebo že nenápadná budova asi sedmdesát metrů od domu obsahuje nejméně šest ozbrojených agentů pro případ, že by někdo zkusil projet branou na příjezdovou cestu. Věděl, že otce to obtěžuje. Dokonce i cesta do krámu pro pecen chleba a láhev mléka byla docela složitý výkon.

Zajatec ve zlaté kleci, pomyslel si Jack.

„Tady ZASTÁVKA, jdu dovnitř,“ oznámil sloupku u vrat, kamera prověřila jeho totožnost a brána se otevřela. Tajná služba měla také výhrady k volbě vozu. Zářivá žluť jeho hummeru byla každopádně dost nápadná. Zaparkoval, vystoupil a šel ke dveřím. U nich našel Andreu.

„Nestihla jsem s tebou promluvit po tom všem,“ řekla. „Zmáknuls to úžasně, Jacku. Kdyby sis toho nevšiml…“

„Tak bys prostě střílela z větší dálky, toť vše.“

„Možná. I tak díky.“

„Nech toho. Víme něco o tom chlápkovi? Šušká se, že by mohl být z URC.“ Andrea o tom chvilku uvažovala. „Nemůžu to potvrdit ani vyloučit,“ odvětila s úsměvem a zřetelným důrazem na potvrdit.

Takže Emír zkusil sejmout tátu, přemítal Jack. Neuvěřitelné. Potlačil nutkání vrátit se ke svému počítači v Univerzitě. Emír byl tam někde, a dříve či později se musí ukázat; smutné je, že až se to stane, Jack u toho nebude.

„A proč?“

„Chtěli otřást veřejností, nejspíš. Tvůj táta je sice ‚bývalý‘, ale pořád je sakra známý. Navíc se to líp organizuje – je jednodušší zabít prezidenta ve výslužbě než toho úřadujícího.“

„Možná snazší, ale určitě ne snadné. Dokázalas to celkem názorně.“

„My jsme to dokázali,“ namítla Andrea s úsměvem. „Chceš přihlášku?“ Tomu se usmál Jack. „Dám ti vědět, jak to jde v obchodě. Díky, Andreo.“ Strčil do dveří. „Hej, jsem doma!“ zvolal.

„Ahoj, Jacku,“ uvítala ho máma, vynořila se z kuchyně, objala ho a políbila. „Vypadáš docela dobře.“

„Ty taky, paní profesorko chirurgie. Kde je táta?“

Ukázala doprava. „V knihovně. Má tam společnost, Arnieho.“

Jack zamířil po krátkém schodišti nahoru a doleva do tátovy pracovny. Otec seděl na své otáčivé židli a Arnie van Damm se rozvaloval v křesle. „Co tu vy chlapi kujete za pikle?“ zeptal se Ryan mladší ve dveřích.

„Žádné spiknutí se nekoná,“ odvětil otec unaveně. Během jeho prezidentského období vedli spoustu podobných řečí a otec to nesnášel. I když jednou zažertoval, že nechá natřít všechny prezidentské vrtulníky na černo, jenom aby popíchnul ty blbce, co věří, že nic na světě se neděje bez nějakého temného záměru. Samozřejmě věci nijak neprospělo, že John Patrick Ryan starší byl jednak bohatý, jednak bývalý pracovník Ústřední zpravodajské služby – tato kombinace naprosto spolehlivě plodí konspirační teorie, reálné i zcela fantastické.

„To je ale ostuda, tati,“ opáčil Jack a objal se s otcem. „Co dělá Sally?“

„Jela do krámu pro věci na salát. Vzala si mámino auto. Co je nového?“

„Studuju měnové kurzy. Je to docela děsivé.“

„Děláš sám nějaké obchody?“

„No, zatím ne, aspoň ne nic velkého, ale radím lidem.“

„Teoretické účty?“

„Jo, minulý týden jsem vydělal půl milionu virtuálních dolarů.“

„Virtuální dolary nemůžeš utrácet, Jacku.“

„Já vím, ale někde začít musím, že jo? Tak co, Arnie, zkoušíš tátu zase rozjet?“ zeptal se.

„Proč to říkáš?“ zeptal se van Damm.

Asi to vyplynulo ze situace, pomyslel si Jack. Trochu pozvedl obočí, ale dál to téma nerozvíjel. A tak každý z nich věděl něco, co nevěděli druzí dva. Arnie nevěděl o Univerzitě a roli jeho otce při jejím vzniku, nevěděl o nevyplněných milostech, nevěděl, co jeho otec schválil. Otec nevěděl, že jeho vlastní syn tam pracuje. A Arnie znal víc státních tajemství než kdokoliv od dob Kennedyho vlády, a o většině z nich se nikomu nikdy nezmínil, ani úřadujícímu prezidentovi.

„Ve Washingtonu je binec,“ nakousl Jack, zvědavý, co z toho vzejde.

Van Damm na to neskočil. „Většinou jo.“

„Zajímalo by mě, co si lidi mysleli v roce 1914, jak se tehdy celá země šinula do kopru – ale dnes už to nikdo nepamatuje. To tehdy někdo narafičil, nebo to ve skutečnosti nikoho nezajímalo?“

„Za první Wilsonovy vlády,“ odpověděl Arnie, „v Evropě vypukla válka, ale nikdo ještě netušil, jak divoké to bude. Další rok trvalo, než si to naši politici připustili, a to už bylo příliš pozdě hledat cestu ven. Henry Ford to zkoušel, ale vysmáli se mu.“

„A to proto, že ten problém byl už moc velký, nebo byli lidi moc malí a blbí?“ podivil se Jack.

„Nevšimli si, jak se to blíží,“ řekl Ryan starší. „Měli dost co dělat ze dne na den, takže neměli odstup a neviděli velké dějinné trendy.“

„Jako všichni politici?“

„Profesionální politici mají tendenci zaměřit se spíš na malé problémy než na ty velké, ano,“ souhlasil Arnie. „Snaží se navazovat, protože je snazší pokračovat ve vyjetých kolejích. Problém je co udělat, když ty koleje za zatáčkou končí? Proto je to těžká práce, i pro schopné lidi.“

„A nástup terorismu taky nikdo nečekal…“

„Ne, Jacku, nečekali jsme to, aspoň ne tak docela,“ připustil bývalý prezident. „Někteří jo. Sakra, s lepší výzvědnou službou by to šlo, ale tam se to rozbilo před třiceti lety, a nikdo to doopravdy nespravil.“

„A co funguje?“ zeptal se Jack. „Co by pomohlo?“ Byla to dost obecná otázka, aby dostal věrohodnou odpověď.

„Elektronická špionáž – v tom jsme asi pořád ještě nejlepší. Jenže lidské zdroje ničím nenahradíš – opravdové špiony v terénu, co mluví s opravdovými lidmi a vytáhnou z nich, co si doopravdy myslí.“

„A někoho zabijou?“ zeptal se Jack, jenom aby viděl, co to udělá.

„To nebývá moc často,“ opověděl jeho otec. „Přinejmenším mimo Hollywood.“

„V novinách o tom píšou jinak.“

„Tam taky píšou, že viděli Elvise,“ namítl Arnie.

„Sakra, třeba by bylo dobré, kdyby byl James Bond skutečný, ale on není,“ poznamenal bývalý prezident. Mohl to být jeden z velkých problémů Kennedyho vlády, která začala investovat do vize 007, nebýt blba jménem Oswald. Copak se zákruty dějin vinou jen kolem nehod, vrahů a smolných chvil? Třeba dřív bylo šikovné spiknutí možné, ale teď už ne. Příliš mnoho právníků, příliš mnoho reportérů, příliš mnoho blogerů, videokamer a digifoťaků.

„Co s tím uděláme?“

To přimělo Jacka staršího zvednout hlavu a pohlédnout na syna – trochu smutně, pomyslel si Jack mladší. „Už jsem to jednou zkoušel, pamatuješ?“

„Tak proč je Arnie tady?“

„Odkdy jsi tak zvědavý?“

„To je moje práce, hrabat se ve věcech a hledat souvislosti.“

„Rodinné prokletí,“ podotkl van Damm.

V té chvíli vešla Sally. „Hele, kdo se ukázal.“

„To už jsi rozřezala další mrtvolu?“ zeptal se junior.

„Těžší je sešít ji zas dohromady a vyprovodit ze dveří,“ odpálila bratra Olivia Barbara Ryanová. „Lepší než přehazovat prachy – špinavé prachy, plné bakterií.“

„Ne pokud to děláš přes počítač. Tak je to hezky čisťounké.“

„Jak se má moje holčička?“ zeptal se bývalý prezident.

„Dobře, dostala jsem salát. Bio. Jediný možný. Máma vzkazuje, že máš nejvyšší čas jít grilovat řízky.“

Sally řízky neschvalovala, ale byla to kromě karbanátků jediná věc, co její otec uměl uvařit. Protože nebylo léto, musel je opékat na plynovém grilu v kuchyni místo venku na dřevěném uhlí. Otec se tedy zvedl a zamířil do kuchyně, takže junior s Arniem zůstali sami.

„Takže, pane van Damme, půjde do toho táta, nebo ne?“

„Myslím, že by měl, ačkoli se mu nechce. Země to od něho potřebuje. A jmenuju se Arnie, Jacku.“

Jack si povzdychl. „To je jediná tátova činnost, na které nemám zájem. Nestojí to za všechny trampoty, co to přinese.“

„Dejme tomu, ale jak bys odmítl posloužit své zemi?“

„Mě o to nikdo nežádal,“ odpověděl Jack drobnou lží.

„Tu otázku si každý musí zodpovědět sám. A tvůj otec ji teď dostal. Co udělá? Sakra, jsi jeho syn. Znáš ho líp než já.“

„Tátův problém jsme my – máma a děcka. Myslím, že mu jde především o nás.“

„Tak to má být… Pověz, máš nějakou hezkou holku?“ zeptal se van Damm.

„Ještě ne.“

Nebyla to úplně pravda. Chodil s Brendou už asi měsíc a byla naprosto výjimečná, ale Jack si nebyl jistý, jestli je to výjimečnost toho druhu. Aby ji vzal domů představit rodičům.

„Je tam někde venku a čeká, až ji najdu. Dobrá zpráva je, že také ona mě určitě vyhlíží.“

„Beru tě za slovo. Otázka zní, jestli do té doby nezestárnu a nezešedivím.“

„Měl bych si teda pospíšit?“

„Nijak zvlášť.“

Ve dveřích se objevila Sally. „Večeře pro ty, co chtějí požírat maso nevinného a neškodného tvora, zavražděného nejspíš v Omaze.“

„No, nežil zbytečně,“ poznamenal Jack.

Arnie se přidal: „A určitě si nežil špatně, pravidelně ho krmili, měl spoustu kamarádů, všichni byli stejně staří, nemusel chodit nikam daleko, nemusel se bát vlků, měl zajištěnou zdravotní péči na úrovni…“

„Až na jednu věc,“ odsekla Sally cestou po schodech dolů. „Přiměli ho vylézt po strmé rampě do těsné klece a picli ho jateční pistolí.“

„Napadlo tě někdy, mladá dámo, že by hlávka salátu mohla ječet hrůzou, když ji odřezáváš od košťálu?“

„Není je moc slyšet,“ přisadil si Jack. „Mají slaboučké hlasivky. My jsme masožravci, Sally. Proto máme na zubech tak málo skloviny.“

„V tom případě jsme se špatně vyvinuli. Cholesterol nás zabije hned po překročení reprodukčního věku.“

„Kristepane, Sally, chceš snad běhat po lesích nahá s kamenným mlatem? A co tvůj Ford Explorer?“ namítl Jack. „A naše večeře pochází ze stejného vola jako tvoje značkové boty. Nepřeháněj to s tím ekologistickým blbnutím, jasné?“

„Už je to jako náboženství, Jacku,“ upozornil Arnie, „a nesmíš napadat lidi kvůli jejich náboženskému přesvědčení.“

„To se přece děje běžně. A nejenom slovně.“

„Pravda,“ připustil Arnie. „Ale nemáme důvod to ještě zhoršovat.“

„Dobře, tak fajn. Sally, povídej nám o ozonové díře,“ navrhl Jack. Tohle kolo vyhrál.

KAPITOLA 28

JAK VITALIJ PŘEDPOKLÁDAL, jeho pasažéři nepili vodku. Sám pro sebe si koupil celé čtyři litry. Jeho zákazníci sice všichni kouřili, ale nepili. Tím jenom potvrdili Vitalijovo podezření. Ne že by to nějak vadilo. Platili stejnými penězi jako kdokoliv jiný.

Najel se svým člunem na mírně svažitý břeh pokrytý jemným štěrkem, což tady nahrazovalo pláž. Rampu nechal zvednutou, kdyby se sem zatoulal medvěd. Vlastně mířili do prvotřídního revíru, ačkoli už bylo po sezóně. Jeho pasažéři sice měli pušky, ale ne vhodné pro lov velké zvěře. Sám kdysi uvažoval, že by si nějakého medvěda střelil. Byla by to pěkná výzdoba do kormidelny, něco, co by si jeho zákazníci pamatovali. Ale nikdy si na to nenašel čas.

Pasažéři se utábořili v nákladovém prostoru. Vitalij jim tam nanosil nafukovací matrace a pár skládacích židlí. Seděli tam a kouřili, potichu spolu hovořili a vůbec nijak ho neobtěžovali. Dokonce si přinesli svoje vlastní jídlo. To nebyl špatný nápad. Váňa rozhodně nebyl žádný kuchařský mistr a sám se stravoval převážně konzervami ruské armády, které kupoval za hotové od jednoho provianťáka v Archangelsku.

Vládl tady až strašidelný klid. Letadla létala příliš vysoko, než aby byla slyšet, a jenom vzácně se podařilo zahlédnout jejich světla. Tato část Ruska ležela daleko od vší civilizace a vyskytovali se zde jenom ojedinělí dobrodruzi nebo přírodovědci, a pár místních rybářů, co se snažili vyrvat moři skrovné živobytí. Nazývat tuto část Ruska ekonomicky zaostalou by bylo lichotkou. Kromě skomírajícího vojenského námořnictva tu nebyla pro lidi takřka žádná práce – a polovina z toho, co se nabízelo, byl úklid vraků po haváriích.

Ale právě to, připomněl si, ho sem přivedlo, a z nějakého důvodu se mu tady zalíbilo. Vzduch tu byl neustále čerstvý a zimy víc než chladné. Něco takového má každý pravý Rus v krvi, na rozdíl od menších evropských národů.

Podíval se na hodinky. Slunce vyjde časně. Za nějakých pět hodin půjde zatřást s pasažéry, nechá je vypít si ranní čaj a sníst chleba s máslem. Může jim k němu přidat slaninu, ale žádná vajíčka.

Ráno vypluje na moře a bude pozorovat obchodní lodě. Bylo jich tu překvapivě mnoho. Ekonomicky byly výhodnější než silniční nebo železniční spojení s novými ropnými nalezišti a zlatými doly u Jeniseje. A také se stavěl ropovod do evropské části Ruska, financovaný převážně americkými ropnými koncerny. Místní tomu říkali „americká invaze“.

Říkejte tomu třeba dobrý den, pomyslel si. Spolkl poslední hlt vodky a uvelebil se na matraci na podlaze kormidelny v očekávání pěti či šesti hodin spánku.

KROMĚ PODROBNĚJŠÍ celní prohlídky v Dallasu, se kterou Šásif počítal vzhledem ke svému jménu a vzhledu, proběhl přestup hladce. Podle instrukcí si objednal okružní let a měl zavazadlo přiměřené týdennímu pobytu ve Spojených státech. Také si zamluvil auto v půjčovně, objednal si pokoj v hotelu a byl dobře vyzbrojen brožurkami o místních pamětihodnostech i e-maily od zdejších přátel. Šásif předpokládal, že jde o skutečné osoby, ale každopádně bylo velmi nepravděpodobné, že by to úřady prověřovaly.

Všechny rizikové položky byly ošetřeny. Přesto byla prohlídka stresující, ale nakonec proběhla bez potíží. Prošel kontrolou a pokračoval k dalšímu letadlu.

Sedm hodin po odletu z Toronta přistál v 10:45 na mezinárodním letišti v Los Angeles, vzhledem k času na jeho hodinkách o dvě hodiny dřív, protože cestoval proti času.

Po další celní prohlídce, tentokrát od ještě protivnějších agentů letištní bezpečnostní služby, se Šásif vydal k přepážce autopůjčovny Alamo a trpělivě si vystál patnáctiminutovou frontu. Po dalších deseti minutách seděl v Dodgi Intrepid a mířil po Century Boulevardu k východu. Vůz byl vybaven navigací, takže zastavil u benzinky, naťukal do počítače adresu a znovu vyjel, tentokrát podle šipek na obrazovce.

JAKMILE SE DOSTAL na silnici 405 a zamířil k severu, blížil se pomalu čas oběda a provoz zhoustl. Než dorazil na dálnici 10 do Santa Moniky, posouvaly se vozy chvílemi sotva padesátikilometrovou rychlostí. Šásif si nedokázal představit, jak na takovém místě mohou žít lidé. Jistě, bylo tu nádherně, ale všechen ten hluk a provoz… Jak by zde někdo mohl slyšet klidný Boží hlas? Není divu, že je Amerika v takovém morálním rozkladu.

Na dálnici do Santa Moniky to šlo trochu plynuleji, takže se dostal na pobřežní pacifickou dálnici během deseti minut. A po dalších deseti kilometrech dorazil na místo určení, Topanga Beach. Zajel na parkoviště, plné ze tří čtvrtin, našel si místo co nejblíž k pláži a odstavil vůz.

Vystoupil ven. Od moře vál svěží vítr a na dálku slyšel hlasy mořských ptáků. Přes duny viděl surfaře, pět či šest jich řezalo oblouky na vlnách. Šásif přešel parkoviště a překonal malý kopeček porostlý křovím. Patnáct metrů před ním stála osamělá postava hledící na oceán. Muž měl arabské rysy. Šásif pohlédl na hodinky. Přesně. Popošel k tomu člověku.

„Promiňte,“ řekl Šásif. „Hledám hospodu Reel Inn. Myslím, že jsem ji minul.“

Muž se obrátil. Oči měl skryté za slunečními brýlemi. „Přešel jste ji,“ odpověděl. „Asi o sto metrů. Jestli sháníte něco k snědku, zkusil bych spíš Gladstone’s. Je to dražší, ale mají lepší jídlo.“

„Děkuji.“

Teď ale Šásif nevěděl, co dál. Prostě mu předat balíček a odejít? Muž rozhodl za něj, když napřáhl ruku. Šásif vytáhl pouzdro s cédéčkem z kapsy a podal mu ho. Přitom si všiml jizev na rukou svého společníka.

Oheň, pomyslel si Šásif.

„Zdržíte se tady?“ zeptal se ho muž.

„Ano. Tři dny.“

„Který hotel?“

„Doubletree. V obchodním centru.“

„Zůstaňte na příjmu. Možná pro vás budeme něco mít. Vedl jste si dobře. Kdybyste měl zájem, mohli bychom vám přidělit větší roli.“

„Samozřejmě. Cokoliv bude v mých silách.“

„Dáme vám vědět.“

A pak ten člověk odešel, odkráčel po pěšině.

KAPITOLA 29

JACK RYAN STARŠÍ zaslechl zvonit svůj soukromý telefon a zvedl ho v naději na rozptýlení od psaní. „Jack Ryan.“

„Pane prezidente?“

„No jo, býval jsem,“ zabručel Ryan a opřel se na židli. „Kdo volá?“

„Pane, tady je Marion Diggs. Nedávno jsem se stal velitelem pozemních vojsk a sedím teď ve Fort McPherson v Georgii – teda vlastně v Atlantě.“

„Takže čtyři hvězdičky?“ Ryan si vzpomínal, že Diggs si udělal docela jméno před pár lety v Saúdské Arábii. Hodně dobrý polní velitel.

„Ano, pane, správně.“

„Jak jde život v Atlantě?“

„Nijak zle. Být vrchním velitelem má svoje výhody. Pane“ Generálův hlas teď zněl trochu rozpačitě. „Pane, musím s vámi mluvit.“

„O čem?“

„Raději bych osobně, pane, ne po telefonu.“

„Dobře. Můžete přijet sem?“

„Ano, pane. Mám k dispozici dvoumotorové letadlo. Můžu být na letišti Baltimore-Washington International za dvě a půl hodiny nebo tak nějak. Odtud můžu dojet k vám domů.“

„To by šlo. Dejte mi čas příletu a nechám vás vyzvednout Tajnou službou. Vyhovuje?“

„Ano, pane, to by bylo výborné. Můžu vyrazit během patnácti minut.“

„Dobře, to byste dorazil na BWI kolem, řekněme, jedna třicet nebo tak?“

„Ano, pane.“

„Tak to tak udělejte, generále. Vyzvednou vás na letišti.“

„Děkuji, pane. Na shledanou za pár hodin.“

Ryan zavěsil a prozvonil Andreu Price-O’Dayovou.

„Ano, pane prezidente?“

„Budeme mít společnost. Generál Marion Diggs. Velitel pozemních sil. Přiletí z Atlanty na BWI. Můžete zařídit, aby ho vyzvedli a přivezli sem?“

„Jistěže, pane. Kdy dorazí?“

„Kolem jedna třicet, u terminálu pro soukromá letadla.“

„Někoho tam pošleme.“

GENERÁLŮV DVOUMOTOROVÝ U-21 dosedl a ukončil výběh u čekajícího Fordu Crown Victoria. Generál byl snadno k rozeznání ve své zelené košili se čtyřmi hvězdami na náramenících. Andrea řídila sama a oba toho cestou na jih do Peregrine Cliff moc nenamluvili.

Ryan osobně připravil pohoštění, zahrnující půl druhé libry toho nejjemnějšího rostbífu od Attmana v Lombard Street v Baltimoru. Generálův příjezd byl pojednán docela utajeně. Necelých čtyřicet minut po vystoupení z letadla byl Diggs za dveřmi. Ryan mu otevřel osobně.

Ryan se dřív setkal s Diggsem jenom jednou nebo dvakrát. Generál byl stejně vysoký jako exprezident, černý jako uhel a všechno na něm křičelo „voják“, včetně, jak si Jack všiml, jakýchsi rozpaků.

„Vítejte, generále,“ pronesl Jack a stiskl mu ruku. „Co pro vás můžu udělat?“

„Pane, já jsem – zkrátka, je mi to trochu nepříjemné, ale mám problém a myslím, že byste o něm měl vědět.“

„Dobrá, pojďte dál a udělejte si sendvič. Kola vyhovuje?“

„Ano, děkuji, pane.“ Ryan ho zavedl do kuchyně. Když si oba obložili sendviče, Ryan se posadil na svou židli. Andrea postávala opodál. Generál negenerál, přísně vzato sem nepatřil a její práce spočívala v tom, udržet Ryana naživu při jakémkoliv ohrožení. „Takže v čem je problém?“

„Pane, prezident Kealty má v úmyslu stíhat jednoho armádního seržanta kvůli údajné vraždě v Afghánistánu.“

„Vraždě?“

„Tak tomu aspoň říkají na ministerstvu spravedlnosti. Včera vyslali na moje velitelství náměstka generálního prokurátora a ten mě osobně vyslýchal. Jako vrchní velitel pozemních sil mám pod sebou všechny bojové složky armády – vlastně i dalších druhů ozbrojených sil, ale tohle je skutečně věc armády. Ten voják je vrchní seržant v osmé platové třídě jménem Sam Driscoll. Je od zvláštních vojsk, slouží u 75. pluku rangerů ve Fort Benningu. Vytáhl jsem si jeho osobní složku. Je to velice solidní chlapík, má vynikající bojový záznam, prostě ukázkový voják a sakra dobrý ranger.“

„Dobře.“ Ryan přemýšlel o těch slovech. Kdysi byl ve Fort Benningu a absolvoval standardní prohlídku základny pro důležité návštěvy. Rangeři, při té příležitosti vesměs nažehlení a vyleštění, na něj udělali dojem mimořádně schopných kluků, kteří mají zabíjení na prvním místě popisu práce. Týpci pro zvláštní operace, americká obdoba britského pluku SAS. „V čem je problém?“

„Pane, před nějakou dobou jsme zachytili hlášku, že by Emír mohl být v jedné konkrétní jeskyni, tak jsme připravili zvláštní operaci s cílem dostat se tam a zkusit ho čapnout. Ukázalo se, že tam nebyl. Problém, pane, je v tom, že Driscoll zabil devět nepřátel, a některým lidem vadí, jak to udělal.“

Ryanovi málem zaskočil sendvič. „Cože?“

„Dostalo se to až k prezidentovi a ten nařídil ministerstvu obrany postavit Driscolla před soud – chci říct vyšetřit tu událost – pro podezření z vraždy, protože je možné, že porušil závazný pokyn pro postup na bojišti. Driscoll sejmul devět lidí, některé z toho ve spánku.“

„Vražda? Spící nebo bdící, byli to nepřátelští bojovníci, je to tak?“

„Ano, pane. Driscoll byl v nepříznivé taktické situaci a podle jeho uvážení jako nejvyššího poddůstojníka na místě bylo třeba je zneškodnit, aby mohl pokračovat v plnění úkolu. A tak to udělal. Ale ti chlapi na spravedlnosti – jinak samé politické tlačenky – si zřejmě myslí, že je měl zatknout a ne zabíjet.“

„A kde se v tom všem vzal Kealty?“ zeptal se Jack a usrkl kolu.

„Četl hlášení a rozčílil se. Takže to šoupl generálnímu prokurátorovi a ten poslal jednoho ze svých lidí za mnou, aby zahájil vyšetřování.“ Diggs odložil sendvič. „Pane, je to pro mě těžké. Přísahal jsem, že budu dodržovat Ústavu, a prezident je můj vrchní velitel, ale proboha, tohle je jeden z mých vojáků, dobrý voják, co dělá těžkou práci. Mám povinnost být loajální k prezidentovi, ale –“

„Ale máte odpovědnost a musíte být loajální ke svým seržantům,“ dokončil Ryan větu.

„Ano, pane. Driscoll možná není moc důležitý v běhu světa, ale je to dobrý voják.“

Ryan o tom přemýšlel. Driscoll byl pro Kealtyho jenom voják, nižší forma života. Kdyby byl odborově organizovaný autobusák, to by bylo něco jiného, ale v americké armádě zatím žádné odbory nejsou. Pro Diggse to byla otázka spravedlnosti, a také morálky, která by utrpěla u všech ozbrojených sil, pokud by tento voják šel kvůli takové věci do vězení, či dokonce před nejvyšší vojenský soud.

„Co k tomu říká zákon?“ zeptal se Jack.

„Pane, je to trochu zmatené. Prezident vydal rozkazy, ale ty nejsou nijak zvlášť jasné, každopádně se obecně nevztahují na zvláštní operace. Driscollovým úkolem bylo vypátrat a zajmout toho Emíra, jestli ho najdou – nebo ho zabít, kdyby se tak vyvinula situace. Vojáci nejsou policajti. Nejsou cvičení na zatýkání, a když to zkoušejí, dopadá to bídně. Z mého pohledu Driscoll neudělal vůbec nic špatně. Podle válečného práva nemusíte varovat nepřítele, než ho zabijete. Je to jeho starost ohlídat si svoje bezpečí, a když to nezvládne, tak měl prostě smůlu. Střelit chlapa do zad je na bojišti naprosto v pořádku. Tak jsou vojáci cvičení. V tomto případě spali čtyři nepřátelé na palandách a seržant Driscoll se postaral, aby se už neprobudili. Konec příběhu.“

„A teď to pokračuje jak?“

„Náměstek generálního prokurátora na tom zřejmě docela zapracoval. Snažil jsem se mu vysvětlit, jak to v životě chodí, ale on mě vůbec neposlouchal a dokola omílal, jak to vidí on. Pane, jsem voják už třicet čtyři let, ale něco takového jsem ještě nikdy neslyšel.“ Odmlčel se. „Prezident nás tam poslal. Stejně jako do Iráku, ale vede to jako – jako kdysi ve Vietnamu, řekl bych. Ztratili jsme spoustu lidí, dobrých lidí, kvůli špatnému velení, ale tohle – Ježíši, pane, já prostě nevím, co mám dělat.“

„Ani já s tím moc nesvedu, generále, už nejsem prezident.“

„Ano, pane, ale já s tím musel za někým jít. Normálně podléhám přímo ministrovi obrany, ale to je ztráta času.“

„Mluvil jste s prezidentem Kealtym?“

„Taky ztráta času, pane. Nemá valný zájem hovořit s lidmi v uniformě.“

„A já mám?“

„Ano, pane. S vámi se vždycky dalo mluvit.“

„A co mám podle vás dělat?“

„Pane, seržant Driscoll si zaslouží podporu. Poslali jsme ho do těch hor s jasným úkolem. Úkol nebyl splněn, ale nikoliv jeho vinou. Už jsme tam mockrát udeřili naprázdno. Tohle byl jenom další případ v řadě… Pane, jestli chceme posílat do těch hor další vojáky, a přitom tohohle chlapa pranýřovat za to, že dělal svou práci, tak se nám už žádná akce nepodaří.“

„Dobře. Generále, přesvědčil jste mě. Musíme podpořit svoje lidi. Něco, co měl ten chlap udělat jinak?“

„Ne, pane. Je to učebnicový voják. Všechno, co udělal, vyplývalo z jeho výcviku a zkušeností. Pluk rangerů – no dobře, třeba jsou to profesionální zabijáci, ale někdy se hodí mít takové chlapy po ruce. Válka přece spočívá v zabíjení. Nevysíláme signály. Nesnažíme se své nepřátele vychovat. Když jednou vytáhneme do pole, naše práce je pozabíjet je. Některým lidem se to nelíbí, ale jsme za to placení.“

„Dobře. Podívám se na to a možná to trochu rozvířím. Jak je momentálně nalajnované hřiště?“

„Přinesl jsem vám kopii hlášení seržanta Driscolla a jméno náměstka generálního prokurátora, který se mi to hlášení snažil nacpat do prdele. Zatraceně, pane, Driscoll je dobrý voják.“

„Rozumím, generále. Ještě něco?“

„Ne, pane. Díky za oběd.“

Ryan si všiml sotva nakousnutého sendviče. Diggs vyšel ven k autu.

KAPITOLA 30

LET PROBĚHL bez jakýchkoli pozoruhodností. Když letadlo zastavilo a k levým předním dveřím přijel letištní autobus, měli za sebou osm a půl hodiny na palubě. Clark neseděl, od dlouhého sezení už měl ztuhlé nohy. Totéž platilo pro jeho vnuka, který vzrušeně vykukoval na svou vlast – ve skutečnosti se sice narodil v Británii, ale už měl svůj baseballový míček a první rukavici. Za nějakého půl roku bude hrát T-ball a jíst opravdové hot dogy, jak se sluší na amerického kluka. V rohlíku, s hořčicí, a třeba i s cibulí, ale rozhodně s velkou chutí.

„Jsi ráda, že jsme doma, miláčku?“ zeptal se Ding Patsy.

„Líbilo se mi tam, a budou mi chybět kamarádky, ale doma je doma.“

Přes Clarkovo i Chavezovo naléhání jejich manželky vystoupily z letadla na Heathrow a žádnými argumenty se nedaly přesvědčit. „Jedeme domů společně,“ prohlásila Sandy a tím rázně ukončila diskusi.

Operace v Tripolisu proběhla bez významnějších zádrhelů. Osm teroristů zabitých v boji a jenom pár drobných zranění u rukojmí. Pět minut po Clarkově pokynu Masúdímu předjely k velvyslanectví místní sanitky a ošetřily rukojmí, většinou jenom dehydratované. Pár minut poté dorazili lidi ze švédské Säkerhetspolisen a Rikskriminalpolisen a převzali velvyslanectví, a po dalších dvou hodinách byla Duha na palubě téhož Piaggio P180 Avanti, kterým přiletěli, na cestě do Taranta a pak do Londýna.

Oficiální zhodnocení operace se Stanleym, Weberem a ostatními přijde později, pravděpodobně prostřednictvím zabezpečené telekonference, protože Clark a Chavez se museli vrátit do Spojených států. Jejich účast na vyhodnocení byla diktována slušností i nezbytností, ale možná trochu víc tím prvním. Oba už oficiálně nepatřili k Duze a Stanley byl přímo na místě v Tripolisu, takže kromě „ponaučení“, jaké dělali po každé akci, toho Clark do oficiálního hlášení neměl moc co dodat.

„Jak ti je?“ zeptal se teď John Clark své ženy.

„Vyspím se z toho.“ Časový posun směrem na západ se vždycky zvládá líp. Posun na východ může být zabijácký. Protáhla se. I sedačky v první třídě British Airways mají své meze. Cesta letadlem je sice výhodná, ale málokdy dělá člověku dobře. „Máme pasy a ostatní věci?“

„Tady jsou, Sandy,“ ujistil ji John a poklepal si na kapsu. J. C. musí být jeden z nejmladších Američanů s černým diplomatickým pasem. Ale Clark měl také svou berettu pětačtyřicítku a zlatý odznak s průkazem americké vězeňské služby (U.S. Marshal Service), zvlášť užitečnou věc pro ozbrojeného chlapa na mezinárodním letišti. Dokonce měl ještě pořád i britský průkaz opravňující k nošení zbraně – tak vzácný, že ho málem musí podepsat královna. Díky tomu se nemuseli příliš zdržovat u celní a imigrační prohlídky.

Po bleskové celní proceduře objevili ve veřejné příletové hale nenápadného chlápka s kartonovou cedulí s nápisem CLARK a všech pět jich zamířilo k němu.

„Jaký byl let?“ Obvyklá otázka.

„V pohodě.“ Obvyklá odpověď.

„Zaparkoval jsem venku. Modrý Plymouth Voyager s virginskou značkou. Budete bydlet v hotelu Key Bridge Marriott, dvě apartmá na nejvyšším poschodí.“ A dokonale čisté, ani nemusel dodávat. Řetězec hotelů Marriott často poskytoval své služby vládě, zejména pak hotel v Key Bridge, přímo nad Washingtonem.

„A zítra?“ zeptal se John.

„Máte schůzku v osm patnáct.“

„S kým se sejdeme?“ zeptal se Clark.

Muž pokrčil rameny. „Bude to v sedmém patře.“

Clark s Chavezem si vyměnili pohled. A Do prdele. Ale nijak je to nepřekvapilo. Oba byli zralí na dlouhý noční spánek, který nejspíš skončí nejpozději v 05:30, ale tentokrát bez pětikilometrového běhu a ranní rozcvičky.

„Jak se vám líbila Anglie?“ zeptal se jejich průvodce na odchodu.

„Civilizovaná země. Občas docela vzrušující,“ odpověděl mu Chavez, pak si ale uvědomil, že k jejich uvítání vyslali řadového agenta, který neměl ani ponětí o tom, co vlastně dělali ve starém dobrém Albionu. Ani nevypadal jako bývalý voják, i když to se vždycky nepozná.

„Koukali jste tam na ragby?“ zeptal se průvodce.

„Trochu jo. Člověk musí být blázen, aby to hrál bez chráničů,“ nadhodil Clark. „Oni jsou tam vůbec krapet zvláštní.“

„Třeba jsou jenom tvrdší než my.“

Cesta do Washingtonu se odbyla v poklidu, zčásti díky skutečnosti, že bylo ještě před podvečerní špičkou a oni nezajížděli až do města. Pásmový posun dolehl i na tak zkušené cestovatele, a když dorazili do hotelu, ocenili přítomnost noční služby. Během pěti minut byli na nejvyšším poschodí v sousedících apartmá a J. C. zíral na postel královských rozměrů, kterou měl mít sám pro sebe. Patsy věnovala podobný pohled vaně v koupelně – byla sice menší než britské obludy, ale mohla se v ní pohodlně natáhnout a z kohoutku se valilo neomezené množství horké vody. Ding si našel židli a dálkový ovladač, aby se znovu seznámil s americkou televizí.

O DVEŘE DÁL John Clark nechal vybalování na Sandy a vrhl se do minibaru pro minilahvičku Jacka Danielse No. 7. Britové nerozumějí bourbonu z Kentucky ani jeho bratránkovi z Tennessee, a první pořádný lok byl i bez ledu vzácným požitkem.

„Co bude zítra?“ zeptala se Sandy.

„Mám mít schůzku v sedmém patře.“

„S kým?“

„To neřekl. Nejspíš zástupce operačního ředitele. Nesledoval jsem všechny přesuny v Langley. Ať je to, kdo chce, pozve mě na velký rozlučkový mejdan u příležitosti odchodu do důchodu. Sandy, myslím, že je tak akorát čas pověsit to na hřebík.“

Nemohl jí říct, že ve skutečnosti nikdy nepočítal s tím, že by se toho vůbec dožil. Takže štěstí ho zatím neopustilo? Pozoruhodné. Měl by si koupit laptop a vážně se pustit do psaní autobiografie. Ale v této chvíli musí vstát, natáhnout se, sebrat sako a pověsit ho do skříně dřív, než Sandy začne ječet, že je bordelář. Na klopě mělo nebesky modrou stužku s pěti stříbrnými hvězdičkami, insignii Čestné medaile Kongresu. Zařídil mu ji Jack Ryan, když si přečetl jeho služební záznamy od námořnictva a dlouhý dokument sepsaný viceadmirálem Dutchem Maxwellem, ať jeho duše odpočívá v pokoji. Byl ve světě, když Maxwell v třiaosmdesáti letech odešel – mimo jiné také v Iránu, kde zkoušel prověřit, jestli íránská bezpečnost sebrala úplně celou síť tamních amerických agentů. Sice s tím začali, ale Johnovi se podařilo dostat jich pět ze země živých, přes Spojené arabské emiráty, i s rodinami. Sonny Maxwell taky dodnes létá jako kapitán u Delty a má čtyři děcka. Ta medaile byla za to, že dostal Sonnyho ze Severního Vietnamu. Teď mu to připadalo jako událost z poslední doby ledové. Ale tahle stužtička to připomíná, a to se počítá. Někde má ještě uloženou parádní blůzu a černé boty staršího loďmistra, a také zlatý odznak příslušníka SEAL. Ve většině poddůstojnických klubů námořnictva by ho nenechali zaplatit si pivo. Ježíši, ale dneska jsou ti velitelé tak zatraceně mladí. Kdysi vypadali jako praotec Noe.

No ale dobrá zpráva je, že ještě pořád neumřel. A může se těšit na důstojné stáří, a možná i tu autobiografii, jestli mu Langley vůbec dovolí ji vydat. Což není moc pravděpodobné. Věděl spoustu věcí, které by se neměly vědět, a udělal jednu či dvě věci, které by se nejspíš neměly dělat, ale v jisté etapě svého života prostě kráčel tím směrem. Takové věci často nedávaly smysl lidem z kanceláří v budově Starého velitelství, pro něž bylo úkolem dne najít dobré místo k parkování a zjistit, jestli mají v bufetu čerstvé koláčky.

Z okna viděl na Washington, D. C. Budova Kapitolu, Lincolnův památník, mramorový obelisk George Washingtona a neskonale ohavné budovy různých ministerstev.

Pro Johna Terence Clarka to bylo prostě město složené z ministerských úředníků, jejichž realitu představoval šanon se správně vyplněnými papíry. Jestli k tomu bylo potřeba, aby někde někdo prolil krev, je zajímalo jenom vzdáleně. Byly jich statisíce. Většina jich měla manželky – nebo manžele – a děti, ale přesto bylo obtížné nedívat se na ně s nechutí, a chvílemi přímo s odporem. Ale oni mají svůj svět, a on zase svůj. Ty světy se mohou místy překrývat, ale nikdy nemohou doopravdy splynout.

„Jsi rád, že jsi zpátky, Johne?“ zeptala se Sandy.

„Jo, svým způsobem.“ Změna byla těžká, ale nevyhnutelná. A co se týče jeho dalšího života… čas ukáže.

DRUHÝ DEN RÁNO Jack odbočil z dálnice George Washingtona doprava, pak zabočil doleva a projel vrátnicí. Ozbrojený strážný měl jeho číslo na seznamu cizích osob s poznámkou „možno vpustit“. John dostal parkovačku v prostoru pro návštěvníky nalevo před velkou kopulí.

„Jak asi dlouho potrvá, než nám řeknou, ať si hledáme nové místo, Johne?“ zeptal se Domingo.

„Dal bych jim tak možná čtyřicet minut. Určitě zachovají dekorum.“

S tímhle odhadem vystoupili z pronajatého chevroletu a kráčeli k hlavnímu vchodu. Tam na ně čekal příslušník ostrahy budov, kterého neznali.

„Pane Clarku, pane Chavezi. Já jsem Pete Simmons. Vítejte doma.“

„Je fajn být zpátky,“ odpověděl John. „Vy jste…?“

„Bezpečnostní pracovník, čekám na pověření do terénu. Vypadl jsem z Farmy před dvěma měsíci.“

„Kdo byl váš instruktor?“

„Max DuPont.“

„Max ještě není v důchodu? Dobrý chlap.“

„Dobrý učitel. Vyprávěl nám pár historek o vás dvou, a také jsme viděli výukový film, co jste dělali v roce nula dva.“

„Vzpomínám si,“ podotkl Chavez. „Protřepat, nemíchat.“ Sám se tomu krátce zasmál.

„Nepiju martini, Domingo, pamatuješ?“ ozval se Clark.

„Však taky nevypadáš tak dobře jako Sean Connery. Co vás ten film naučil, Simmonsi?“

„Nechávejte si zadní vrátka a nechoďte prostředkem ulice.“ Tohle byly dvě opravdu dobré poučky pro špiona v terénu.

„Takže ke komu jdeme?“ zeptal se Clark.

„Zástupce náměstka ředitele operací Charles Sumner Alden.“

„Politicky dosazený?“

„Správně. Kennedyho škola, Harvard, jo jo. Je docela přátelský, ale někdy se ptám, jestli opravdu souhlasí s tím, o co se tady snažíme.“

„Zajímalo by mě, co teď dělají Ed a Mary Pat.“

„Ed je v důchodu,“ oznámil mu Simmons. „Slyšel jsem, že píše knihu. Mary Pat je na NCTC. Je to kanón.“

„Nejlepší čuch ze všech terénních špionů, co jsem kdy potkal,“ řekl Clark. „Co ona řekne, na to můžete vzít jed.“

„To vyvolává otázku, proč si prezident Kealty nenechal ji a Eda na výplatní listině,“ poznamenal Chavez.

Nečistí, byli nečistí, pomyslel si Clark. „A jaká je nálada?“ zeptal se u vstupní čtečky. Simmons vše zařídil za ně a pokynul ozbrojenému strážnému u poslední kontroly.

„Mohla by být lepší. Spousta lidí tu běhá kolem dokola. Ředitelství se rozrůstá, ale moje třída na Farmě byla zatím poslední a nikdo z nás zatím nemá pověření do terénu.“

„Odkud jste přišel?“

„Byl jsem polda, městská policie Boston. Nabrali mě v rámci Modrého plánu. Mám diplom z Bostonské univerzity, ne z Harvardu. Jazyky.“

„Které?“

„Srbština, arabština, trochu paštunsky. Měl jsem jít do Monterey, abych si je vylepšil, ale sešlo z toho.“

„Budete potřebovat ty druhé dva,“ poradil mu John. „A vrhněte se na jogging. Afghánistán – strávil jsem tam nějakou dobu v polovině osmdesátých let, a uštvalo by to horskou kozu.“

„Vážně?“

„Tamní lidi válčí pro zábavu, a nejsou to žádní dobráci. Sám jsem začal litovat Rusy. Afghánci jsou tvrdí hoši. Řekl bych, že v těch podmínkách jim ani nic jiného nezbývá, ale islám je tam jenom tenká vrstvička na kmenových zvyklostech starších než tři tisíce let.“

„Děkuji za tip. Vyškrtnu Afghánistán ze seznamu mých přání,“ řekl Simmons, když výtah dorazil do sedmého patra.

Opustil je u stolu sekretářky. Plyšový koberec jim prozradil, že jde o důležitou kancelář – vypadala docela nově zařízená. Clark si vzal časopis a listoval v něm, zatímco Domingo v poklidu zíral na zeď. Vojenský život ho velmi dobře naučil snášet nudu.

KAPITOLA 31

PO ČTYŘICETI MINUTÁCH vyšel Charles Alden do předpokoje a usmíval se jako prodavač ojetých vozů. Byl vysoký a štíhlý jako běžec a dost starý na to, aby sám sobě připadal důležitý, ať už si tuhle funkci zasloužil jakkoliv. Clark byl připraven kdykoli odložit své pochybnosti, ty ale rychle narůstaly.

„Takže vy jste ten slavný pan Clark,“ pronesl Alden na uvítanou – a bez omluvy za to, že je nechal čekat.

„Ne tak moc slavný,“ namítl Clark.

„Dobrá, aspoň v této komunitě.“ Alden uvedl hosta do své kanceláře, ale Chaveze nepozval dál. „Právě jsem si přečetl váš spis.“

Za patnáct minut? podivil se Clark. Třeba je to rychločtenář. „Doufám, že byl poučný.“

„Barvitý. Dostat z Ruska Gerasimovovu rodinu bylo teda dílo. A ta akce v Tokiu, s ruským krytím… působivé. Bývalý SEAL… Vidím, že prezident Ryan vám udělil Čestnou medaili. Devětadvacet let u Agentury. To je docela rekord,“ řekl Alden a mávnutím nabídl Clarkovi křeslo; bylo menší než to jeho a záměrně nepohodlné. Psychohrátky, pomyslel si Clark.

„Jenom jsem plnil úkoly, jaké jsem dostával, jak jsem nejlíp uměl, a podařilo se mi to všechno přežít.“

„Vaše akce bývaly poněkud fyzicky náročné a… ehm… kontaktní.“

Clark pokrčil rameny.

„Nyní se tomu snažíme vyhýbat,“ poznamenal Alden.

„Tehdy jsem se tomu také snažil vyhýbat.“

„Víte, Jim Greer zanechal poměrně rozsáhlý dokument o tom, jak jste se dostal do zorného pole Agentury.“

„Admirál Greer byl mimořádně solidní a úctyhodný člověk,“ prohlásil John ostražitě a uvažoval, co všechno mohlo být v té složce. James Greer rád dostával jeho písemná hlášení. I on měl své slabůstky. Ostatně máje každý.

„To on objevil také Jacka Ryana, že ano?“

„A spoustu dalších.“

„To jsem se dočetl.“

„Promiňte, pane, děláme rešerše nebo co?“

„Ani ne, ale rád vím, s kým mluvím. Vy jste také doporučil pár lidí. Například Chaveze.“

„Je to dobrý důstojník. I když nebudete počítat ty věci, co jsme dělali v Anglii, Ding byl vždy tam, kde ho země potřebovala. A také se vzdělával.“

„Ano, jistě, získal magisterský titul na univerzitě George Masona, že?“

„Správně.“

„Ale je také trochu zatížen na fyzický kontakt, jako vy. Není to terénní zpravodajec, jak si je většina lidí představuje.“

„Nemůžou být všichni jako Ed Foley nebo Mary Pat.“

„No, ti mají také dost pestré složky, ale jak se svět vyvíjí, snažíme se co možná obejít bez násilí.“

„Opravdu?“

„Zkrátka dnes je to tak. Svět se změnil. Ta věc v Rumunsku, co jste dokázali s Chavezem – to muselo být napínavé.“

„Jak se to vezme. Nestává se příliš často, abyste se ocitl v cizí zemi uprostřed revoluce, ale zvládli jsme svůj úkol, ještě než jsme odtamud vypadli.“

„Zabili jste toho člověka,“ poznamenal Alden, trochu zhnuseně.

„Potřeboval zabít,“ opáčil Clark s pohledem upřeným do Aldenovy tváře

„Bylo to nezákonné.“

„Nejsem právník, pane.“ Ovšem rozkaz k akci, dokonce ani prezidentský, nemá sílu zákona. Tenhle chlápek je čistokrevná kancelářská krysa, uvědomil si John. Co není psáno, není skutečné, a co není písemně schváleno, je špatně. „Když na vás někdo namíří nabitou zbraň,“ pokračoval Clark, „je trochu pozdě začít formální vyjednávání.“

„Snažil jste se vyhnout takovým eventualitám?“

„Ano, jistě.“ Je lepší střelit ty parchanty do zad a neozbrojené, ale ne vždy je to možné, říkal si Clark v duchu. Když jde o život a smrt, jde princip čestného boje stranou. „Mým úkolem bylo dopadnout tu osobu, a pokud to bude možné, předat ji příslušným orgánům. Nepodařilo se.“

„Vaše vztahy s policejními orgány nebyly vždy přátelské,“ poznamenal Alden a listoval stránkami tajného spisu.

„Promiňte, obsahuje ta složka také moji kartu řidiče?“

„Vaše přátelské vztahy s vysokými funkcionáři napomohly vaší kariéře.“

„Nejspíš ano, ale tak to chodí u spousty lidí. Já jsem pokaždé splnil svůj úkol, a proto jsem vydržel tak dlouho. Pane Aldene, co je účelem tohoto rozhovoru?“

„No, jako náměstek ředitele operací musím znát lidi z Tajné služby, a nehledě na to, vidím, že jste měl skutečně pestrou profesní dráhu. Máte štěstí, že jste vydržel tak dlouho, a dnes se můžete ohlédnout za opravdu jedinečnou kariérou.“

„A můj další úkol?“

„Nebude žádný další úkol. Jistě, můžete se vrátit na Farmu jako instruktor, ale ve skutečnosti bych vám poradil odejít do výslužby. Poctivě jste si ji zasloužil. Vaše důchodové papíry jsou připraveny. Zasloužíte si to, Johne,“ zopakoval s chladným úsměškem.

„Kdybych byl o dvacet let mladší, měl byste pro mě místo?“

„Možná někde na velvyslanectví,“ připustil Alden. „Ale nikdo z nás není o dvacet let mladší. Agentura se změnila, pane Clarku. Zbavujeme se všech polovojenských aktivit, leda snad když dostaneme přidělené lidi přímo třeba z Delta Force, ale snažíme se obejít bez té ‚ruční práce‘, na kterou jste se vy s Chavezem specializovali. Svět je dnes přívětivější a slušnější místo.“

„Řeknete to například i takovým Newyorčanům?“ zeptal se Clark nevzrušeně.

„Jsou i jiné cesty, jak řešit podobné věci. Trik je v tom, zjistit to předem a přimět ty lidi k volbě jiných metod, jak na sebe upoutat pozornost.“

„A jak přesně se do dělá? Teoreticky, samozřejmě.“

„Tím se zabýváme tady v sedmém patře, případ od případu.“

„Venku v terénu vás takové problémy nepotkají pokaždé tak, abyste je mohl konzultovat s velitelstvím. Musíte se spolehnout na své lidi, že převezmou iniciativu, a podpořit je, pokud to udělají chytře. Byl jsem tam. Tam venku se někdy cítíte hrozně osaměle, pokud nevěříte lidem za sebou, zvlášť když jsou vzdáleni pět tisíc mil.“

„Iniciativa dobře funguje ve filmu, ale ne v reálném světě.“

Kdy tys byl naposled venku v terénu a v reálném světě? chtěl se zeptat Clark, ale ovládl se. Nebyl tady proto, aby něco namítal nebo o něčem diskutoval. Byl tu jenom proto, aby vyslechl hlas Boží, tlumočený tímhle intelektuálským sráčem. Už se mu to u Agentury přihodilo, ale dávno, v sedmdesátých letech, kdy se poprvé vyhnul nedobrovolnému penzionování, tehdy s pomocí Jamese Greera. Později si udělal své vlastní jméno v Sovětském svazu na „zvláštních“ úkolech. Kdysi to bylo krásné, když jste měli nepřítele, ve kterého všichni věřili.

„Takže končím?“

„Odejdete se všemi poctami, s poděkováním vlasti, které jste vždy dobře sloužil i s nasazením vlastního života. Víte, když si to tady tak pročítám, divím se, jakto že nemáte hvězdu na zdi ve vestibulu.“ Narážel tím na bílou mramorovou zeď se zlatými hvězdami na památku terénních pracovníků, kteří zahynuli ve službách CIA.

Kniha s jejich jmenným seznamem – byla ve skleněné skříni s mosazným kováním – obsahovala množství prázdných kolonek jenom s datem, protože i samotná jména byla utajována, dokonce ještě padesát let od události. Alden s největší pravděpodobností používal ředitelský výtah ze zabezpečených garáží v suterénu budovy, takže nemusel denně koukat na tu zeď – sakra, vždyť nemusel ani chodit kolem ní.

„Co bude s Chavezem?“

„Jak jsem říkal, do nároku na důchod mu chybí už jenom deset týdnů, pokud se mu započte služba v armádě. Odejde samozřejmě ve dvanácté platové třídě, se všemi nároky. Nebo jestli na tom trvá, může dostat místo instruktora na Farmě na rok či dva, než ho pošleme do Afriky, nejspíš.“

„Proč do Afriky?“

„Dějou se tam věci – dost, aby nás to zajímalo.“

Jistě. Pošleš ho do Angoly, kde si spletou jeho španělský přízvuk s portugalským a nějaká zapomenutá gerila ho rozseká na kusy, že? Ne že by ti to nějak vadilo, Aldene. Tihle uhlazení a jemnocitní lidé se nikdy moc nestarali o jednotlivce. Na to byli příliš zaujatí velkými problémy a snažili se vrazit hranaté kolíky reality do kulatých děr teorie popisující, jak by svět měl vypadat a fungovat. Byla to obvyklá chyba vychytralých politiků.

Clark řekl: „Dobrá, myslím, že to je jeho věc. Předpokládám, že po devětadvaceti letech mi důchod docela pěkně naskákal, co?“

„Docela pěkně,“ přisvědčil Alden s úsměvem zhruba stejně upřímným jako úsměv obchodníka, který už už prodal Ford Pinto z roku 1971.

Clark vstal. Nenapřáhl ruku, ale Alden ano a Clark mu ji musel stisknout prostě z obyčejné slušnosti. Slušnost vás vždycky odzbrojí vůči sráčům tohoto světa.

„Počkejte, skoro bych zapomněl, někdo vás chce vidět. Znáte Jamese Hardestyho?“

„Kdysi jsem s ním sloužil, jo,“ odpověděl Clark. „Není už v důchodu?“

„Ne, ještě ne. Dělá v archivu operací, v rámci projektu, co tady na ředitelství běží už asi čtrnáct měsíců – něco jako tajné dějiny. Každopádně jeho kancelář je ve čtvrtém patře, za kioskem u výtahů.“ Alden mu podal číslo dveří načmárané na čistém listu papíru.

Clark ho složil a strčil do kapsy. Jimmy Hardesty je pořád tady? Jak sakra unikl pozornosti lidí, jako je ten idiot Alden? „Dobře, děkuju. Zastavím se u něho cestou ven.“

„Mám jít dovnitř?“ zeptal se Ding, když Clark vyšel ze dveří.

„Ne, tentokrát chtěl jenom mě.“ Clark si smluveným způsobem upravil kravatu, na což Chavez nijak nereagoval. Oba sjeli výtahem do čtvrtého patra. Prošli kolem kiosku, kde slepí prodavači nabízeli věci jako čokoládové tyčinky a kolu – návštěvníky to obvykle zaskočilo a přišlo jim to zlověstně děsivé, ale pro CIA to byl způsob, jak naplnit kvótu zaměstnání postižených. Pokud ovšem byli opravdu slepí. V této budově si jeden nemohl být jistý ničím, ale to byla právě součást její mystiky.

NAŠLI HARDESTYHO KANCELÁŘ a zaklepali na dveře s číselným zámkem. Otevřely se v pár vteřinách.

„Velký John,“ pronesl Hardesty na uvítanou.

„Ahoj, Jimmy. Co děláš v téhle krysí díře?“

„Píšu dějiny operací, které si nikdy nikdo nepřečte, alespoň pokud budeme naživu. Ty jsi Chavez?“ zeptal se Dinga.

„Ano, pane.“

„Pojďte dál.“ Hardesty je kývnutím pozval do své nory, kde měl dvě volné židle a skoro dost místa na nohy, a také stolek, který mu sloužil jako psací stůl.

„V jakém roce jsi?“ zeptal se John.

„Věřil bys, že 1953? Celý minulý týden jsem strávil s Hansem Toftem a tou událostí s norskou nákladní lodí. Tam byli opravdu mrtví, a nebyli to jenom darebáci. Řekl bych, že tehdy to bylo riziko podnikání, a ti námořníci si měli dvakrát rozmyslet, než se dali na tu loď najmout.“

„To bylo ještě před náma, Jimmy. Mluvil jsi o tom se soudcem Moorem? Myslím, že měl v té operaci prsty.“

Hardesty přikývl. „Byl tady minulý pátek. Zamlada to musel být řízek, než se navlíkl do taláru. A Ritter taky.“

„Co teď dělá Bob Ritter?“

„Tys o tom neslyšel? Je po něm. Umřel před třemi měsíci v Texasu, rakovina jater.“

„Kolik mu bylo?“ zeptal se Chavez.

„Pětasedmdesát. Ležel na Andersonově onkologické klinice ministerstva obrany, tam v Texasu, takže měl tu nejlepší možnou léčbu, ale nezabrala mu.“

„Každý na něco umře,“ podotkl Clark. „Dřív nebo později. Tam v Anglii nám o Ritterovi nikdo neřekl. Rád bych věděl proč.“

„Současná vláda ho moc nemusela.“

To dává smysl, pomyslel si John. Byl to válečník z těch nejhorších starých zlých časů, který působil přímo v Říši zla proti tehdejšímu hlavnímu nepříteli, no a bojovníci studené války neumírali snadno. „Musím se napít na jeho památku. Občas jsme se neshodli, ale nikdy mě nepodrazil… Poslyš, nejde mi do hlavy ten chlap Alden.“

„To není naše krevní skupina, Johne. Chce po mně podrobný soupis lidí, které jsme cestou sejmuli, jaké zákony přitom mohly být porušeny, a takové věci.“

„Takže co pro tebe můžu udělat?“ zeptal se Clark hostitele.

„Alden tě žene do důchodu?“

„Devětadvacet let. A jsem pořád naživu. To je spíš zázrak, když se nad tím zamyslíš,“ poznamenal John.

„No, jestli máš potřebu něco dál dělat, dám ti číslo, kam můžeš zavolat. Tvoje znalosti mají svou cenu; můžeš z nich nadělat prachy. Třeba koupit Sandy nové auto.“

„Jaká práce by to byla?“

„Něco, co ti určitě přijde zajímavé. Nevím, jestli to bude přesně tvůj styl, ale čert to vem. Přinejhorším ti zaplatí oběd.“

„A kdo to je?“

Hardesty neodpověděl. Místo toho mu podal další kus papíru s telefonním číslem. „Brnkni jim, Johne. Leda že bys chtěl sepsat paměti a protlačit je sedmým patrem.“

Clark se zasmál. „To by neprošlo.“

Hardesty vstal a napřáhl ruku. „Nerad to takhle utínám, ale mám tady haldu práce. Zavolej jim – nebo nemusíš, pokud se ti nechce. Je to na tobě. Třeba ti důchod sedne.“

Clark vstal. „To je fér nabídka. Díky.“

Další, jízda výtahem a k hlavním dveřím. John a Ding se zastavili a dívali se na zeď. Pro některé lidi ze CIA ty hvězdy představovaly poctu padlým, na stejné úrovni jako Arlingtonský národní hřbitov, i když tam mohou chodit turisté.

„Co je to za číslo, Johne?“ zeptal se Chavez.

„Odněkud z Marylandu, podle předvolby.“ Podíval se na hodinky a vytáhl svůj nový mobil. „Zjistíme odkud…“

JACKŮV KAŽDODENNÍ PŘEHLED elektronického provozu zabral prvních devadesát minut a nepřinesl nic podstatného, takže si došel pro třetí šálek kávy, vybral si bagetu, pak se vrátil do své kanceláře a začal s činností, které říkal „ranní rybaření“ v ohromné spoustě odposlechů, jež Univerzita získávala od americké zpravodajské komunity. Po čtyřiceti minutách věnovaných víceméně cvičení ve zbytečnosti upoutal jeho pohled odposlech z ministerstva vnitřní bezpečnosti. Hele, tohle je zajímavé, pomyslel si a zvedl telefon.

O pět minut později byl v kanceláři Jerryho Roundse. „Co máš?“ zeptal se Jeny.

„Odposlech z vnitra, FBI a ATF. Hledají ztracené letadlo.“

To zaujalo i Roundse. Ministerstvo vnitřní bezpečnosti mělo zavedeno cosi jako systém pro třídění událostí, který docela spolehlivě vyřazoval triviální záležitosti. Skutečnost, že se takovéto vyšetřování vyšplhalo v „hitparádě“ tak vysoko, znamenala, že nějaký jiný orgán už odvedl veškerou rutinní dřinu a ověřil, že se to letadlo určitě neztratilo jenom v administrativním bordelu nějaké ušmudlané charterové letecké společnosti.

„ATF, jo?“ zavrčel Rounds. Úřad pro alkohol, tabák a palné zbraně se zabýval také vyšetřováním kolem výbušnin. V souvislosti se zmizelým letadlem… přemítal Jack.

„O jaký typ letadla jde?“ zeptal se Rounds.

„To nepíšou. Musí být menší, ne dopravní, jinak by to už bylo v novinách.“ Ztracené boeingy obvykle vyvolají hukot.

„Jak je to dlouho?“

„Tři dny.“

„Známe informační zdroj?“

„Vypadá to jako vnitřní, takže FAA nebo NTSB.( Pozn. překl.: FAA Federal Aviation Authority - letecký úřad.; NTSB National Transportation Safety Board.- výbor pro bezpečnost dopravy) Ověřoval jsem včerejšek a dnešek; od nikoho ani ťuk.“ To znamenalo, že někdo dal tu zprávu pod pokličku. „Ale měla by být ještě jedna cestička, jak to obejít.“

„Povídej.“

„Jít po penězích,“ vysvětlil Jack.

Rounds se usmál. „Pojišťovna.“

KAPITOLA 32

BYLO 10:47, když zazvonil telefon. Tom Davis právě dokončil poměrně rozsáhlý obchod s obligacemi, který měl vynést Univerzitě 1 350 000 dolarů, a to není špatné za tři dny práce. Po druhém zazvonění zvedl sluchátko. „Tom Davis.“

„Pane Davisi, tady je John Clark. Řekli mi, abych vám zavolal. Že bychom mohli jít na oběd.“

„Řekl vám kdo?“

„Jimmy Hardesty,“ odpověděl Clark. „Je se mnou ještě přítel. Domingo Chavez.“

Davis chvilku uvažoval, okamžitě byl ve střehu, ale spíše ze zvyku než z nutnosti. Hardesty nedával doporučení jen tak někomu. „Jistě, promluvíme si,“ odpověděl. Vysvětlil Clarkovi co a jak a dodal: „Čekám vás kolem poledne.“

„AHOJ, GERRY,“ pravil Davis při vstupu do kanceláře v nejvyšším patře. „Právě jsem měl hovor.“

„Někdo, koho známe?“ zeptal se šéf.

„Hardesty z Langley nám poslal dva chlápky k seznámení. Oba vykopli z Agentury do důchodu. John Clark a Domingo Chavez.“

Hendley poněkud vyvalil oči. „Ten John Clark?“

„Vypadá to tak. Bude tady kolem poledne.“

„Chceme ho?“ zeptal se bývalý senátor, ačkoli už tušil odpověď.

„Určitě stojí za to si s ním promluvit, šéfe. Kdyby nic jiného, byl by to sakra dobrý instruktor pro naše terénní pracovníky. Znám ho jenom z doslechu. Ed a Mary Pat Foleyovi ho mají rádi, a to je také dobré doporučení. Nevadí mu umazat si ruce a stojí oběma nohama pevně na zemi. Má dobrý čuch a fištrón. Chavez je ze stejného těsta. Byl s Clarkem u Duhy.“

„Jsou spolehliví?“

„Musíme s nimi promluvit, ale nejspíš ano.“

„Dobře teda. Přiveď je sem, jestli myslíš, že to má cenu.“

„Stane se.“ Davis odešel.

Já se picnu, pomyslel si Hendley. John Clark.

„TADY DOLEVA,“ pronesl Domingo asi sto metrů před semaforem.

„Jo. Musí to být tam ten barák vpravo. Vidíš ten les antén?“

„Jasně,“ poznamenal Chavez za zatáčkou. „Na to chytaj nejspíš všecky rádia.“

Clark se jenom uchechtl. „Nevidím žádnou ostrahu. Dobré znamení.“ Profesionálové vědí, kdy se tvářit neškodně.

Zaparkoval pronajatý vůz na místě, které vypadalo jako parkoviště pro návštěvy, oba vystoupili a vydali se k hlavním dveřím.

„Dobré ráno, pánové,“ oslovil je uniformovaný strážný. Měl nicneříkající uniformu a na jmenovce stálo CHAMBERS. „Můžu vám nějak pomoct?“

„Jdeme za panem Davisem. John Clark a Domingo Chavez.“

Chambers zvedl telefon a vyťukal pár čísel. „Pan Davis? Tady Chambers, vrátnice. Přišli dva pánové na schůzku s vámi. Ano, pane, díky.“ Položil sluchátko. „Přijde si pro vás, pánové.“

Davis se objevil po minutě. Byl černý, průměrně velký; věk kolem padesátky nebo tak nějak, odhadl Clark. Dobře oblečený, s vyhrnutými rukávy košile a povolenou vázankou. Zaneprázdněný makléř. „Díky, Ernie,“ pronesl k strážnému a pokračoval: „Vy musíte být John Clark.“

„Vinen,“ přiznal John. „A tohle je Domingo Chavez.“ Potřásli si rukama. „Pojďte dál.“ Davis je odvedl dovnitř k výtahům.

„Už jsem vás někde viděl. Na druhé straně řeky,“ prohlásil Chavez. „Skutečně?“ reagoval Davis opatrně.

„V operační místnosti. Sloužil jste tam?“

„No, kdysi jsem dělal pro Národní zpravodajskou radu. Tady obchoduju s dluhopisy. Hlavně s firemními, ale taky s nějakými vládními.“

Následovali Davise do horního patra a pak k jeho kanceláři – tedy skoro až tam. Byla totiž hned vedle kanceláře Ricka Bella, do které právě kdosi mířil.

„Hej,“ zaslechl Clark, otočil se a spatřil přicházet chodbou Jacka Ryana mladšího.

Clark mu stiskl ruku a tentokrát se v jeho obličeji zračil údiv. „Jacku… Ty tady děláš, jo?“

„No, ano.“

„A děláš co?“

„Měnové odhady, většinou. Přehazuju peníze sem a tam, takové věci.“

„Myslel jsem, že se v rodině zabýváte spíš akciemi a obligacemi,“ poznamenal Clark mírně.

„To nedělám… zatím,“ odpověděl Jack. „No, už musím běžet. Sejdeme se později, jo?“

„Určitě,“ přisvědčil Clark. Mozek se mu přímo nepřehříval, ale v novinkách dnešního dne se ještě úplně nevyznal.

„Pojďte dál,“ promluvil Davis a pokynul mu ke dveřím.

Kancelář byla pohodlná a nebyla plná nábytku vyrobeného v některé federální věznici jako na ředitelství CIA. Davis jim nabídl křesla. „Takže jak dlouho se znáte s Jimem Hardestym?“

„Deset nebo patnáct let,“ odpověděl Clark. „Dobrý chlap.“

„To je fakt. Takže vy se chystáte do penze?“

„Nikdy jsem o tom vážně neuvažoval.“

„A co vy, pane Chavezi?“

„Také se necítím na důchodce a myslím, že umím pár věcí, co by se uplatnily na trhu práce. Mám ženu a dítě, druhé na cestě. Až doteď jsem o tom nemusel moc přemýšlet, ale to, co tady děláte, se zdá být hodně vzdálené tomu, co umíme my.“

„No, každý tady musí umět základy,“ řekl na to Davis. „Ale kromě toho…,“ Davis pokrčil rameny. „Jak jste prověření?“

„Přísně tajné/speciální, zpravodajská/všeobecná – oba,“ odpověděl Clark. „Přinejmenším dokud v Langley nevyřadí naše karty. Proč?“

„Protože to, co tady děláme, není k veřejnému šíření. Podepíšete pár pěkných prohlášení,“ dodal Davis a rozuměl tím závazek mlčenlivosti. „Je s tím nějaký problém?“

„Žádný,“ odpověděl John okamžitě. Jeho zvědavost byla nabuzená jako už dlouho ne. Všiml si, že nebyla řeč o žádné přísaze či slibu. To však bylo beztak passé, soudy už léta neuznávaly jejich platnost – pokud jste mluvili s novináři.

Podpisy zabraly necelé dvě minuty. Formuláře se nijak nelišily od těch, co znali z dřívějška, i když prostředí bylo zcela jiné.

Davis je zkontroloval a pak je strčil do zásuvky. „Dobře, takže stručně asi takhle: Dostáváme spousty důvěrných informací neoficiálními kanály. NSA z bezpečnostních důvodů sleduje mezinárodní obchod. Vzpomínáte, jak se do nás pustili Japonci? Úplně rozhodili Wall Street, a to přimělo federály k myšlence, že by měli tyhle věci sledovat. Ekonomická válka je vážná věc a rozkolísáním finančních institucí můžete opravdu rozložit celý stát. A pracuje to pro nás, hlavně kurzové obchody. Na těch vyděláváme většinu peněz.“

„A proč je to tak důležité?“ zeptal se Chavez.

„Financujeme se sami. Jsme mimo federální rozpočet, pane Chavezi, a tudíž neviditelní. Netečou k nám žádné peníze daňových poplatníků. Vyděláme si na sebe, a co neutratíme, to si necháme.“

Čím dál zajímavější, pomyslel si Clark.

Nejlíp něco utajíte, když vám to nefinancuje Kongres, takže vám ani nehrozí audity od rozpočtového výboru. Co vláda neplatí, to existuje pro Washington jenom jako plátce daní, no a dobrá účetní firma dokáže zajistit, aby společnost Hendley Associates – oficiální krytí Univerzity – nikde nevyčnívala. Prostě plaťte všechno ve správné výši a včas. A jestli někdo ví, jak schovat peníze, tak určitě tihle chlapi. Gerry Hendley bude mít ve Washingtonu určitě dost kontaktů na to, aby odvrátil nežádoucí pozornost od své firmy. Ale hlavně se to dělá tak, že se chováte spořádaně. Ostatně v Americe je dost bohatých gaunerů, o které se zajímá IRS a SEC (Pozn. překl.: Internal Revenue Service = Vnitřní, daňová správa, Security and Exchange Commission = Komise pro cenné papíry ) – a ty jako většina vládních úřadů bez pořádného důvodu neběhají po světě a nehledají další gaunery. Takže dokud se o vás nezačne říkat, že jste ve své branži až příliš dobří, nebo že se pohybujete na samé hraně, neobjevíte se jim na radaru.

„Kolik skutečných klientů máte?“ zeptal se Chavez.

„V zásadě vedeme soukromé účty jenom pro vlastní zaměstnance, a ty si vedou velice dobře. Za poslední tři roky jsme měli průměrné zhodnocení třiadvacet procent, navíc k platům, které jsou velmi slušné. Máme také pár zaměstnaneckých benefitů – hlavně studijní stipendia pro ty, co mají děti.“

„Působivé. Co přesně děláte?“ zeptal se Ding. „Zabíjíte lidi?“ nadhodil v domnění, že jde o hloupý vtip.

„Příležitostně,“ odpověděl mu Davis. „Jenom podle potřeby.“

V místnosti na chvilku zavládlo naprosté ticho.

„Vy nežertujete,“ konstatoval Clark.

„Ne,“ potvrdil Davis.

„Kdo to schvaluje?“

„My sami.“ Davis se odmlčel, aby ten fakt mohli vstřebat. „Zaměstnáváme pár opravdu šikovných lidí – takových, co nejdřív myslí a pracují pečlivě. Ale ano, pokud to okolnosti vyžadují, uděláme to. Za posledních pár měsíců jsme vyřídili čtyři, všechny v Evropě, všechno členové teroristických skupin. Zatím žádné nežádoucí reakce.“

„Kdo to dělá?“

Davis vykouzlil úsměv. „Jednoho jste právě potkali.“

„Děláte si legraci,“ prohlásil Chavez. „Jack junior? ZASTÁVKA?“

„Jo, jednoho dostal v Římě, je to teprve šest týdnů. Operace se trochu zadrhla, jaksi do toho vletěl moc střemhlav, ale zvládnul to slušně. Jméno cíle bylo Mohamed Hasan ad-Dín, řídící orgán skupiny teroristů, co nám dávala docela zabrat. Pamatujete na ty střílečky v obchodních centrech?“

„Jo.“

„Jeho rukopis. Dostali jsme se na něj a sejmuli jsme ho.“

„V novinách nic nebylo,“ namítl Clark.

„Zemřel na selhání srdce, potvrdil to soudní lékař římské policie,“ kontroval Davis.

„Jackův táta to ví?“

„To těžko. Jak jsem říkal, jeho role byla původně naplánovaná jinak, ale podělalo se to, a on to zvládl. Kdybychom to věděli předem, asi bychom to udělali nějak jinak, ale tak to prostě nevyšlo.“

„Neptám se, jak Jack způsobil vaší osobě srdeční záchvat,“ zabručel Clark. „To je dobře, protože vám to nepovím – aspoň zatím ne.“

„Jaké máme krytí?“ zeptal se Clark.

„Na území Spojených států máte úplné krytí. V zámoří je to něco jiného. Postaráme se samozřejmě o vaše rodiny, ale pokud vás sbalí venku, najmeme vám pouze toho nejlepšího právníka, co seženeme. Jinak jste soukromé osoby, přistižené při něčem ošklivém.“

„Na to jsem zvyklý,“ odvětil Clark. „Hlavně že moje žena a děti budou mít ochranu. Takže v zahraničí jsem jenom soukromá osoba, správně?“

„Přesně tak,“ potvrdil Davis.

„A dělám co?“

„Odklízíte zlé lidi. Zvládnete to?“

„Dělal jsem to dost dlouho, a ne vždy na účet strýčka Sama. Párkrát jsem kvůli tomu měl v Langley potíže, ale pokaždé to bylo nezbytné vzhledem k okolnostem, takže jsem – my jsme – z toho pokaždé vyšli čistí. Ale pokud se něco semele tady, však víte, třeba něco jako zločinné spolčení za účelem vraždy –“

„Čeká na vás prezidentská milost.“

„Řekněte to ještě jednou!“ požádal John.

„Jack Ryan je ten, kdo přesvědčil Gerryho Hendleyho, aby to tu zřídil. Tohle byla Gerryho cena. Takže prezident Ryan podepsal stovku bianco milostí.“

„Je to legální?“ zeptal se Chavez.

„Pat Martin řekl, že je. To je jeden z těch, co vědí, že tohle místo existuje. Další je Dan Murray. A také Gus Werner. Jimmyho Hardestyho znáte. Ale třeba ne Foleyovi. Uvažovali jsme, že je zapojíme, ale Jack to zamítl. Dokonce i ti, co jsem jmenoval, vědí jenom to, jaké lidi mají vybírat a kam je poslat. O naší činnosti nevědí nic. Vědí, že existuje nějaké zvláštní místo, ale netuší, co se tady dělá. Dokonce ani prezident Ryan nemá žádné informace o konkrétních operacích. Ty zůstávají v této budově.“

„To je co říct, že chlapík z vlády tolik věří lidem,“ poznamenal Clark. „Musíte si ty lidi pečlivě vybírat,“ souhlasil Davis. „Jimmy myslí, že vám dvěma můžeme věřit. A já znám vaši minulost. Myslím, že má pravdu.“

„Pane Davisi, to je námět k zamyšlení,“ řekl Clark a opřel se v křesle. Přes dvacet let si představoval, jak by bylo krásné mít právě takovéhle místo. Kdysi ho z Langley vyslali do Libanonu poohlédnout se po Abú Nidalovi a zjistit, jestli by bylo možné odeslat ho k Pánu. Bylo to stejně nebezpečné jako samotná taková akce, a tehdy se mu doslova vařila krev pobouřením nad zadaným úkolem. Nicméně ho splnil a vrátil se domů s fotografií, která ukazovala, že ano, je možné toho parchanta sejmout. Chladnější hlavy nebo slabší žaludky ve Washingtonu však celou akci odpískaly, takže vlastně nasazoval život zbytečně. Abú Nidala později zabila izraelská armáda řízenou střelou Hellfire z bitevního vrtulníku Apache, což nadělalo podstatně víc svinstva než puška ze 180 metrů a také to způsobilo nemalé vedlejší škody. Ovšem Izraelci si z toho zase tak těžkou hlavu nedělali.

„Okej,“ ozval se Chavez. „Jestliže tedy půjdeme do akce, počítá se s tím, že sejmeme někoho, koho je třeba sejmout. Pokud nás chytnou, máme smůlu. Prakticky máme šanci půl na půl, že nás zabijou na místě, a to je úvodní sázka, jak to chápu já. Ovšem je pěkné mít po ruce úřední omluvenku, když už budeme dělat takové věci.“

„Své zemi se dá sloužit různě.“

„Dejme tomu,“ připustil Ding.

Clark promluvil: „V Langley je jeden chlápek, co se hrabe v mé minulosti, nějaký Alden, na ředitelství operací. Jim Greer po sobě zřejmě nechal můj spis s věcmi, které jsem dělal před nástupem k CIA. Nevím, co přesně v něm je, ale mohly by s tím být problémy.“

„Jak to?“

„Sejmul jsem pár drogových dealerů. Jedno proč, ale zlikvidoval jsem celý drogový kroužek. Otec Jacka Ryana staršího byl policejní detektiv a chtěl mě zatknout, ale já jsem mu to rozmluvil a předstíral jsem vlastní smrt. Ryan tu historku zná – přinejmenším zčásti. Každopádně Agentura by o tom mohla mít něco i písemně. Měl byste to vědět.“

„No, pokud z toho vzejde nějaký problém, máme pro vás tu prezidentskou milost. Myslíte, že by to ten Alden chtěl použít proti vám?“

„Je to chlápek, co dělá politiku.“

„Rozumím. Chcete vy dva nějaký čas na rozmyšlenou?“

„Jistěže,“ odpověděl Clark za oba.

„Vyspěte se na to a přijďte zase zítra. Pokud budeme pokračovat, sejdete se se šéfem. Jenom připomenu: O čem jsme mluvili –“

„Pane Davisi, já uchovávám různá tajemství už hodně dlouho. My oba. Jestli myslíte, že potřebujeme nějaké připomínání, máte špatný dojem.“

„Bod pro vás.“ Davis vstal na znamení, že je schůzka u konce. „Na shledanou zítra.“

PROMLUVILI SPOLU až venku, cestou k vozu. „Hele, člověče, Jack junior že někoho oddělal?“ Chavez adresoval svůj dotaz nebesům.

„Znělo to tak,“ odvětil Clark a přemýšlel, že je možná na čase přestat o Jackovi přemýšlet jako o juniorovi. „Vypadá to, jako by nakonec zapadl do rodinného byznysu.“

„Jeho otec se zblázní.“

„Nejspíš jo,“ souhlasil John. A to není nic proti tomu, co udělá jeho matka. Pár minut poté, už v autě, Chavez prohlásil: „Musím se k něčemu přiznat, Johne.“

„Mluv, synu, poslouchám tě.“

„Převezl jsem je – a parádně.“ Chavez se na sedadle trochu předklonil, vylovil ze zadní kapsy jakýsi předmět a položil ho na palubní desku vozu. „Co to má být?“

„USB klíč. Víš, do počítače –“

„Já vím, co to je, Dingu. Proč mi to ukazuješ?“

„Vzal jsem to jednomu z těch teroristů na ambasádě v Tripolisu. Jak jsme tam vtrhli a rozdováděli je, a vůbec. Tohle měl ten hlavní – ten, co jsem ho sejmul u laptopu.“

Přestože se mu do hrudi zavrtala devítimilimetrová kulka z Chavezovy MP5, dokázal se jeden tango dopotácet k laptopu a stisknout klávesovou zkratku, která usmažila harddisk i bezdrátovou kartu. Obojí teď měli u sebe Švédově a snažili se z toho něco vyzískat.

Panovala obecná shoda, že teroristé používali laptop ke spojení s někým venku. To je prokletí digitálního věku, jak bylo Clarkovi jasné. Bezdrátová internetová technologie pokročila natolik, že signály měly nejen větší dosah, ale také mnohem účinnější šifrování. Dokonce i kdyby Libyjci plně spolupracovali, neměla Duha prakticky žádnou možnost sledovat nebo rušit všechny připojovací body kolem velvyslanectví. Takže pokud se Švédům nepodaří zachránit údaje z disku či karty, nikdy se nedovědí, s kým se teroristé na ambasádě domlouvali.

Nebo možná jo, uvědomil si Clark.

„Kristepane, Dingu, to je sakra vážné opomenutí…“

„Strčil jsem to do kapsy a vzpomněl si na to, až když jsme se vrátili a začal jsem vybalovat. Promiň. Tak co s tím chceš dělat?“ zeptal se Ding s poťouchlým úsměškem. „Odevzdat to Aldenovi?“

„Nech mě chvilku přemýšlet.“

BYLO UŽ HODNĚ pokročilé odpoledne, když Jack našel to, co hledal. Pojistitelé v letecké dopravě sice mají zákonnou povinnost zpřístupnit veřejnosti pohledávky, ale žádný předpis neřeší snadnost přístupu k těmto údajům. Proto si většina pojišťoven dává záležet na tom, aby bylo takové digitální vyhledávání konkrétních pohledávek hodně spletité a namáhavé.

„XLIS – XL Insurance Switzerland,“ oznámil Jack Roundsovi. „Dělají tam spoustu věcí kolem letectví. Před třemi týdny byla nahlášena pojistná událost na letounu Dassault Falcon 9000. Je to malý manažerský tryskáč. Vyrábí ho stejná firma jako stíhačky Mirage. Náhradu žádá žena jménem Margarite Hlasek, spolumajitelka firmy Hlasek Air spolu se svým manželem Larsem – který je náhodou pilot. Sídlí poblíž Curychu. A teď to začne být zajímavé: porovnal jsem naše odposlechy, zamíchal do toho pár klíčových slov a vyšla trefa – předevčírem se FBI spojil se svými přidělenci ve Stockholmu a Curychu. Někdo se dotazoval na Hlasek Air.“

„Proč Stockholm?“

„Jenom hádám, ale nejspíš pátrali na domovském letišti Hlasekových, a asi na posledním letišti, kam ten falcon doletěl.“

„Co ještě víme o Hlasekových?“

„Mívají potíže. Našel jsem čtyři různé stížnosti postoupené Švédské správě civilního letectví nebo Švédskému úřadu pro civilní letectví –“

„V čem je rozdíl?“

„První úřad spravuje státní letiště a řízení letového provozu, druhý se zabývá obchodním letectvím a bezpečností. Čtyři stížnosti v posledních dvou letech – tři na nesprávně vyplněné celní formuláře a jedna na nedodržení letového plánu.“

„Leťte s námi klidným teroristickým nebem,“ zamumlal Rounds.

„Může být. Jestli je to tak, podobné služby nebývají levné.“

„Pojďme si promluvit s Gerrym.“

U HENDLEYHO zastihli Grangera. Šéf jim pokynul, ať vstoupí. „Jack možná něco má,“ prohlásil Rounds a Jack jim to vyložil.

„Žádná tutovka,“ poznamenal Granger.

„Ztracené letadlo, zájem ATF, FBI vystrkuje tykadla do Švédska, a navrch pochybná charterovka,“ namítl Rounds. „Podobné věci jsme už zažili, ne? Hlasek Air vozí po světě lidi co bud nechtějí letět linkou, nebo nemůžou letět linkou. Asi nás to nezavede k tomu, koho hledáme, ale třeba je to nitka, za kterou můžeme zatáhnout…“

Hendley o tom chvilku uvažoval, pak se podíval na Grangera, který pokrčil rameny a přikývl. Hendley řekl: „Jacku?“

„Nezaškodí občas vylézt ven a zatřást nějakým stromem, šéfe.“

„Pravda. Co teď dělají Carusovic kluci?“

KAPITOLA 33

JEDNÁNÍ přes prostředníka nebylo běžné, ale ani tak neobvyklé, aby to Melindu znepokojilo. Zpravidla to znamenalo, že zákazník je ženatý, nebo veřejně známá osobnost, což zase obyčejně znamenalo více peněz, jako také v tomto případě. Prostředník – středozemní typ jménem Paolo s jizvami po popáleninách na rukou – jí dal polovinu z třítisícové taxy předem, spolu s adresou, kde měla počkat na odvoz. Ani to nebyl její obvyklý modus operandi, ale prachy jsou prachy a tyhle zdaleka přesahovaly její obvyklou odměnu.

Z možných nebezpečí jí nejspíš hrozilo, že ten kunčoft bude ujíždět na něčem, co by se jí nelíbilo. Potom by šlo o to, jak ho přesměrovat jinam. S většinou chlapů to jde celkem snadno, ale jednou za čas narazíte na takového, který si jde umanutě za něčím zvrhlým. V takovém případě – stalo se jí to dvakrát – byl podle jejích zkušeností nejlepší následující postup: říct děkuji, to nemuselo být – a vzít nohy na ramena.

Statisticky vzato kolem nepobíhalo zase tak moc sériových vrahů, ale zhruba polovina z nich vraždí štětky – už od dob Jacka Rozparovače v londýnské čtvrti Whitechapel. Dámičky noci, v elegantní mluvě Anglie devatenáctého století, brávaly své zákazníky do ústraní, kde ale byla vražda snazší než uprostřed rušné ulice. Proto si s několika kolegyněmi vytvořily jednoduchý systém vzájemného jištění a vyměňovaly si údaje o sjednaných schůzkách.

V tomto případě přijel Lincoln Town Car se zatmavenými skly. Zastavil u obrubníku a Melinda zaslechla cvaknutí zámku. Okénko nesjelo dolů. Po chvilkovém zaváhání nastoupila.

„Proč ta tmavá okna?“ zeptala se řidiče a snažila se, aby její hlas zněl přirozeně.

„Proti sluníčku,“ odpověděl.

To dává smysl, přemítala Melinda s rukou na kabelce, kde měla stařičkou šestpětatřicítku, s jejími pětatřiceti deky ji ani necítila. Sotva z ní kdy vystřelila, ale byla plně nabitá sedmi náboji a zajištěná. Není to sice čtyřiačtyřicítka magnum, ale ani pohlazení peříčkem.

Podívala se na hodinky. Uvědomila si, že už třicet minut jedou za město. Dobrá zpráva, špatná zpráva. Opravdu nerušené místo se zvlášť dobře hodí pro vraždu šlapky a ukrytí těla. Ale zase se nemůže bát úplně všeho, kabelku má hned pod pravou rukou a maličký pan Colt je připraven tam uvnitř…

Vůz zabočil ostře doleva na příjezdovou cestu, pak znovu doleva do společné garáže. Spíš soukromé než veřejné, takže to byla bytovka s vlastním vjezdem. Aspoň to není kemp s přívěsy. Bála se lidí, co žili v takových kempech, i když nepatřili k její normální klientele. Melinda si počítala jeden až dva tisíce za číslo, čtyři a půl za celou noc. Pozoruhodná byla skutečnost, že se našlo tolik mužů ochotných platit. Pěkně si tak přilepšovala vedle své řádné práce recepční na správě veřejných škol v Las Vegas. Muž vystoupil z vozu, otevřel jí dveře a při vystupování jí nabídl ruku.

„VÍTEJ,“ zazněl zralý hlas. Šla tím směrem a v obýváku spatřila vyššího muže. Usmíval se docela příjemně. Na to byla zvyklá. „Jak se jmenuješ?“ zeptal se. Měl hezký hlas. Melodický.

„Melinda,“ odpověděla, a jak šla k němu blíž, trochu víc se zavlnila v bocích.

„Chtěla bys sklenku vína, Melindo?“

„Díky,“ odpověděla a obdržela krásnou broušenou skleničku. Paolo zmizel – netušila kam –, ale atmosféra v místnosti vypnula její poplašný systém. Ať to byl kdokoliv, byl bohatý, a s takovými měla spoustu dobrých zkušeností. Teď se může trochu uvolnit. Melinda uměla výborně číst v mužích – patřilo to k její profesi – a tenhle chlápek pro ni nepředstavoval vůbec žádné ohrožení. Prostě si chtěl ulevit, a to byla její práce. Účtovala si tolik proto, že v tom byla dobrá, a mužům nevadilo platit, protože ona za ty prachy stála. Byl to dokonale svobodný tržně ekonomický systém, v tomto oboru dobře známý – ačkoli Melinda nikdy v životě nevolila republikány.

„To je velmi dobré víno,“ poznamenala po prvním doušku.

„Děkuji. Člověk se snaží být dobrým hostitelem.“ Dvorným gestem pokynul ke kožené pohovce a Melinda se posadila, kabelku si položila vlevo od sebe, ale nechala ji rozepnutou.

„Chtěla bys raději doplatit zbytek předem?“

„Ano, jestli ti to nevadí.“

„Jistěže.“ Sáhl do zadní kapsy a vytáhl obálku, kterou jí podal. Dvacet stodolarových bankovek, tím je vyrovnán zbytek večera. Možná však dá i víc, jestli bude s průběhem událostí mimořádně spokojený.

„Můžu se zeptat na tvoje jméno?“

„Budeš se smát – opravdu se jmenuju John. To se stává, víš?“

„To je fajn, Johne,“ odpověděla s úsměvem, který by roztavil chrom na nárazníku chevroletu z roku 1957. Odložila víno. „Takže…“ Dala se do práce.

O TŘI HODINY POZDĚJI se Melinda důkladně osprchovala a pročesávala si vlasy. Byla to součást jejích zvyklostí po sexu, aby se klient cítil, jako by se dotkl její duše – což bylo ovšem pro většinu mužů nedosažitelné, rozhodně tedy tuhle noc pro Johna. A také to smyje pach, který měl po celém těle. Ta vůně jí byla vzdáleně povědomá, ale nedokázala ji zařadit. Něco medicínského, pomyslela si a nechala to plavat. Asi francovka nebo něco podobného. Každopádně nevypadá nijak špatně. Možná Ital. Možná ze Středozemí, možná Blízký východ. Běhá jich tady plno, a jeho chování rozhodně naznačuje, že nemá hluboko do kapsy.

Dokončila toaletu a vyšla z koupelny s koketním úsměvem.

„Johne,“ pronesla svým nejupřímnějším hlasem, „To bylo úžasné. Doufám, že to ještě někdy zopakujeme.“

„Jsi slaďoučká, Melindo,“ odpověděl John a pak ji políbil. Líbal docela něžně. Navíc jí podstrčil další obálku s druhými dvaceti stodolarovkami. Nadšením ho objala.

Z toho by mohlo něco být, napadlo ji. Možná, tedy snad, jestli udělala svou práci dobře, ji pozve znovu. Bohatí stálí klienti byli vůbec nejlepší.

„VYHOVOVALA?“ zeptal se Tarík, když odvezl Melindu a vrátil se zpět.

„Docela,“ odpověděl Emír a rozvalil se na pohovce. Ve skutečnosti více než vyhovovala, pomyslel si. „Podstatný pokrok proti té první.“

„Omluvám se za chybu.“

„Nemusíš se omlouvat, příteli. Jsme ve výjimečné situaci. Byl jsi opatrný – jak to od tebe očekávám.“ Ta druhá – Trixie – se neuměla chovat a byla v posteli až příliš zkušená, ale to by jí Emír rád odpustil. Kdyby se tolik nevyptávala, nebyla tak zvědavá, bezpečně by se vrátila na svůj roh ke svému bídnému životu – jediným trestem by pro ni bylo, že už by ji nikdy více nepozval. Nešťastné, ale nezbytné, pomyslel si Emír. A poučné. Přivést Trixie přímo domů byla chyba, kterou pak Tarík musel napravit pronájmem tohoto bytu; poslouží jako mezistupeň, pokud se budou muset zbavit nějaké další šlapky.

„Nějaké novinky, než půjdu spát?“ zeptal se Emír. Oba zde přespí, než se vrátí domů. Noční příjezdy a odjezdy aut zbytečně jitří pozornost zvědavých sousedů.

„Ano, čtyři věci,“ odpověděl Tarík a posadil se do křesla. „Za prvé, Hádí se vrací do Paříže. Zítra se sejdou s Ibrahímem.“

„Prohlížel jsi Hádího balík?“

„Ano. Čtyři zařízení vypadají zvlášť slibně. Náš agent v posledních dvou letech pracoval na každém z nich a zdá se, že bezpečnostní opatření se podstatně změnila jenom v jednom z nich.“

„Paulinia?“

„Správně.“

To dává smysl, pomyslel si Emír. Toto zařízení firmy Petrobras muselo zvládnout příliv nových lidí, který zase znamenal další novou výstavbu – a to je zdroj zranitelnosti, jak dobře věděl. Viděli to kolem Rijádu v sedmdesátých a osmdesátých letech, nedostatek vycvičených a schopných lidí, kteří by drželi krok s překotným růstem. Byla to cena za hamižnost.

„Potrvá rok, než se tam bezpečnost zase srovná.“

„Máš asi pravdu, ale nebudeme na to čekat. Nábor?“

„Ibrahím je skoro hotový. Hlásil, že bude připraven do dvou týdnů. Navrhuje přibrat Hádího do skupiny.“

Emír si to nechal projít hlavou. „Co myslíš?“

„Hádí je spolehlivý, aspoň pokud víme, a o jeho oddanosti není pochyb. Má nějaký výcvik v terénní práci, ale dost málo zkušeností kromě toho, co dělal v Brazílii. Ale to zvládl slušně. Jestli Ibrahím myslí, že je připravený, tak bych docela souhlasil.“

„Výborně. Předej Ibrahímovi můj souhlas. Co ještě?“

„Nová zpráva od té ženské. Navázala úzký vztah a dělá pokroky, ale nemyslí si, že on by už byl opravdu zralý na zaseknutí.“

„Navrhla nějaký termín?“

„Tři až čtyři týdny.“

Emír si to v duchu promítl do kalendáře. Její informace byly rozhodující. Bez nich by musel zvážit odložení akce na příští rok. Další rok pro Američany k rozplétání jeho sítí, další rok, kdy může někomu uklouznout nějaká informace. A kdy někde někdo může mít štěstí a může zakopnout o jedinou nitku, která rozmotá celé klubko.

Ne, rozhodl se, musí to být letos.

„Vyřiď jí, že nečekáme déle než tři týdny. Další.“

„Zpráva od Nayoana ze San Franciska. Jeho muži jsou na místě a čekají na rozkazy.“

Ze všech nespočetných dílků a součástek Lotusu se Nayoanův úkol ukázal jako nejsnazší, přinejmenším ve fázi průniku a příprav. Bylo poměrně snadné získat studentské vízum, zejména pro někoho v Nayoanově postavení. Kromě toho, jak už Američané nemají ponětí o světě za svými hranicemi, nahlížejí na Indonésany většinou jenom jako na Asiaty či „Orientálce“, ne jako na členy největšího seskupení muslimů na zemském povrchu. Bigotnost a omezenost, přemítal Emír, jsou zbraně, které URC velmi ráda využije.

„Dobře,“ přikývl. „Zítra si znovu probereme cíle. Jestli budou potřebné změny, měli bychom je udělat radši dřív než pozdě. Dál?“

„Poslední věc: Viděl jste zprávy z ambasády v Tripolisu?“

Emír opět přikývl. „Úplně špatná akce. Zbytečné plýtvání.“

„Naplánoval to jeden z našich.“

Emír vstal a jeho pohled ztvrdl. „Cože?“ Před osmi měsíci nechal rozeslat všem členům URC pokyn o zákazu všech akcí na úrovni místních buněk až do odvolání. Jejich chystaná operace byla příliš choulostivá a příliš spletitá. Menší operace – většinou nedotažené a s malým počtem obětí – měly svoje místo při vytváření iluze o přetrvávající zmatečnosti a dezorganizaci URC, ale něco takového…

„Kdo to byl?“ zeptal se Emír.

„Dirár al-Karím.“

„To mi nic neříká.“

„Jordánec. Naverbovaný v Husajnově mešitě v Ammánu před třemi lety. Pěšák, nic víc. Stejnou akci navrhli loni naši lidé v Benghází. Odmítli jsme.“

„Kolik mrtvých?“

„Šest až osm našich. Nikdo na jejich straně.“

„Buď za to Bohu chvála.“ Bez mrtvých rukojmí západní tisk na takový incident rychle zapomene, a zájem výzvědných služeb šel často ve stopách tiskových agentur. Byl to důsledek jejich „globální války s terorismem“. Byli jako ten pověstný holandský chlapeček s prstem v trhlině hráze.

„Víme, kdo ho angažoval?“

„Podíváme se na to. Ani nevíme, jestli vůbec někdo z našich přežil ten zásah – kromě samého al-Karíma,“ dodal Tarík. „On se toho přepadení totiž nezúčastnil.“

„Idiot! Takže tahle… nicka naplánuje akci bez našeho souhlasu, potom ji zmrví a nemá ani tolik zdravého rozumu nebo cti v těle, aby při tom sám zahynul… Víme, kde je teď?“

„Ne, ale nemělo by být těžké ho najít. Zvlášť pokud budeme štědří. Bude na útěku, hledat bezpečné místo.“

Emír zamyšleně přikývl. „Dobře. Zařiď to. Nabídni mu olivovou ratolest, ale z dálky. Ať to vyřídí al-Másí.“

„A až ho budeme mít?“

„Udělej z něho varování pro ostatní.“

KAPITOLA 34

V PAŘÍŽSKÉM okrsku Montparnasse seděl Šásif Hádí, popíjel kávu a ze všech sil se snažil nevypadat nervózně.

Jak mu slíbil jeho kontakt z Topanga Beach, spojil se s ním hned druhý den po jejich setkání a předal mu instrukce, kde si má vyzvednout balíčky na zpáteční cestu. Všechny našel v pronajatých poštovních schránkách poste restante v oblasti Los Angeles. Nepřekvapilo ho, že každý balíček obsahoval neoznačený CD-ROM, zato ho překvapila strojopisná poznámka u jednoho z nich – Indiana Café, Montparnasse, 77 Av Maine – spolu s datem a časem. Hádí nevěděl, zdaje to zase jenom další kurýrní akce nebo něco většího.

Rodilý Alžířan Hádí emigroval do Francie v pubertě, když jeho otec hledal výnosnější zaměstnání. Hádí mluvil dobrou francouzštinou s přízvukem pied-noir neboli „černé nohy“. Tuto přezdívku dostali před dvěma sty lety obyvatelé francouzských kolonií na severoafrickém pobřeží, které skončily počátkem šedesátých let dvacátého století po krvavé a vleklé koloniálně-občanské válce, v níž Francouzské republice nakonec zůstalo více, než ztratila. Alžírsko však přesto nevzkvétalo, takže Arabové vyvezli miliony svých lidí do Evropy, kde však nebyli vítáni s příliš velkým nadšením. Zejména v posledním desetiletí dvacátého století, kdy objevili svou islámskou identitu v zemi, která se tradičně vyznačuje vstřícností vůči přistěhovalcům. Mluvte zdejším jazykem (správně vyslovujte slova), přijměte místní zvyky – a jste Francouz. Čistokrevný Francouz se nijak zvlášť nestará o barvu vaší kůže. A i když je Francie nominálně katolickou zemí, nestarají se Francouzi ani o to, do jakého kostela chodíte, protože oni tomu zas tak moc nedají. Ovšem islám to změnil. Francouzi se rozpomněli na vítězství Karla Martela v bitvě u Tours roku 732, na války, které vedli s muslimy. Většinou jim vadilo, že muslimští přistěhovalci odmítají jejich kulturu, oděvem ani zvyky nezapadají mezi pohodové pijáky vína a vůbec – Proč by někdo nechtěl být Francouzem? kladli si otázku. Nespočet francouzských policejních složek tedy nespouštěl takové lidi z očí. Hádí to věděl, proto se snažil zapadnout v naději, že Alláh to pochopí a ve své nekonečné milosrdnosti mu odpustí. Kromě toho byl sotva jediným muslimem požívajícím alkohol. Francouzská policie to nicméně zaznamenala, a tudíž si ho přestala všímat. Pracoval jako prodavač v obchodě s videokazetami, dobře vycházel se spolupracovníky, žil ve skromném, ale útulném bytě v rue Dolomieu v 5e Arrondissement (pařížském „okrsku“), jezdil sedanem Citroen a nikoho nijak neobtěžoval. Nikdo si nevšiml, že si žije trochu nad poměry. Zdejší policajti byli dobří, ale ne dokonalí.

Nevšimli si ani, že trochu víc cestuje, nejen po Evropě, a příležitostně se setkává s lidmi ze zahraničí, obvykle v příjemném bistru. Hádí si obzvlášť rád vychutnával lehké červené z údolí Loiry, aniž tušil, že víno kupuje u Žida, horlivého stoupence státu Izrael. Antisemitismus ve Francii znovu ožíval, k nemalé radosti pěti milionů muslimů, kteří tu teď žili.

„Nevadí, když si přisednu?“ ozval se hlas u Hádího levého ramene.

Hádí se otočil. „Buďte mým hostem.“

Ibrahím se posadil. „Jaká byla cesta?“

„Nic se nedělo.“

„Tak co jste mi přinesl?“ zeptal se Ibrahím.

Hádí sáhl do kapsy a vytáhl cédéčka, pak mu je podal bez snahy nějak předávání skrývat. Úsilí vypadat nenápadně bylo často samo o sobě podezřelé. Kromě toho, i kdyby si náhodný cizinec – a když na to přijde, třeba i zkušený celník – prohlížel obsah jednotlivých cédéček, objevil by digitální prezentaci snímků z čísi letní dovolené.

„Prohlížel jste si je?“ zeptal se Ibrahím.

„Ovšemže ne.“

„Nějaké problémy s celnicí?“

„Ne. Vlastně mě to až překvapilo.“ odvětil Hádí. Potom pokračoval: „Je nás tady pět milionů. Nemůžou nás sledovat všechny, a já nijak nevyčnívám. Oni si myslí, že muslim, co pije alkohol, pro ně není nebezpečný.“

Nevyčnívání zahrnovalo i to, že nikdy nechodil do mešity ani na místa, kde se shromažďovali islámští fundamentalisté.

„Byla zmínka o možné změně mojí role,“ připomenul Hádí.

Seděli u stolku na chodníku. Necelé tři metry od nich byli lidé, ale hlučel tu dopravní ruch a běžný šum velkoměsta. Oba se vyhýbali spikleneckému naklánění přes stolek. To se vytratilo zároveň s filmy ze třicátých let. Daleko lepší je anonymně popíjet víno, kouřit a otáčet hlavu za ženskými procházejícími kolem v šik šatech a s holýma nohama. Tomu Francouzi rozumějí.

„Jestli máte zájem,“ odpověděl Ibrahím.

„To mám.“

„Bude to jiné, než jste byl zvyklý. Je tu jisté riziko.“

„Je-li to Boží vůle.“

Ibrahím ho asi pět vteřin upřeně pozoroval, pak přikývl. „Vaše cesty do Brazílie… Kolikrát jste tam byl?“

„Sedmkrát za poslední čtyři měsíce.“

„Líbilo se vám tam?“

„Bylo to docela pěkné, řekl bych.“

„Dost pěkné, abyste se tam případně vrátil?“

„Jistěže.“

„Máme tam člověka. Rád bych, abyste se s ním sešel a něco zařídil.“

Hádí přikývl. „Kdy odjíždím?“

„MÁM HO,“ řekl Jack a podal mu několik listů papíru.

Bell si je vzal a opřel se ve své židli. „Francie?“ zeptal se. „Ta zpráva o narození dítěte?“

Jakmile Jack vyhodnotil náhlou změnu komunikačního protokolu URC jako podezřelou, zpětně stopoval a vzájemně porovnával různé zprávy, až se mu podařilo rozkrýt jednu z alfanumerických pomůcek a odhalit tak nové jméno na e-mailovém seznamu.

„Jo. Jmenuje se Šásif Hádí. Vypadá to, že žije v Římě, není jisté kde přesně, ale je to muslim, nejspíš alžírského původu, a zřejmě se ze všech sil snaží nebudit pozornost. Tráví spoustu času v Paříži.“

Bell se uchechtl. „Italové asi vůbec nic netuší o jeho existenci.“

„Jak moc jsou dobří?“ zeptal se Jack.

„Italové? Výzvědné služby mají prvotřídní, a historicky jim nikdy nevadila ani hrubší práce. Taky jejich policie je docela dobrá. Nemají tolik omezení jako naši kluci. Jsou proto lepší ve sledování a zjišťování věcí kolem podezřelých, než se nám vůbec zdá. Můžou například nasazovat odposlechy bez soudního příkazu. Kdybych porušoval zákon, nedělal bych rozhodně nic nápadného, čím bych upoutal jejich pozornost. To je starý evropský způsob, oni rádi vědí co nejvíc o lidech a o tom, co dělají. Když jsi čistý, nechají tě na pokoji. Jestli ne, dokážou ti pěkně znepříjemnit život. Jejich právní systém není jako náš, ale celkově je docela férový.

Pořád si hlídají svoje muslimské obyvatelstvo, protože tam byly nějaké třenice, ale nepřehánějí to. Ovšem máš pravdu: jestli je tenhle chlápek ve hře, bude vědět, jak nevyčnívat, pít svoje víno, jíst chleba a čučet do bedny jako všichni ostatní. Měli tam problémy s terorismem, ale ne příliš hrozné. A zvládli to docela s přehledem. A taky dost nekompromisně. Italové vědí, jak se otáčet, když už to musí být. Takže tenhle Hádí – je usedlý?“

„Ne, v posledních šesti měsících nebo tak nějak dost cestoval – tady, západní Evropa, Jižní Amerika.“

„Kam přesně?“

„Caracas, Paříž, Dubaj…“

„Kromě toho a toho e-mailu, proč myslíš, že by nás měl zajímat?“ zeptal se Bell. „Víš, kdysi mi volali z Comcastu, že jsem se asi nedopatřením napojil na wi-fi stanici svého souseda. Neměl jsem o tom vůbec tušení…“

„To není tenhle případ,“ namítl Jack. „Kontroloval jsem to shora dolů a zleva doprava – je to Hádího účet. Šlo to od německého poskytovatele se sídlem v Monte Sacro, to je předměstí Říma, ale to nic neznamená. Člověk se může připojit z kteréhokoliv místa v Evropě. Otázkou je, proč to posílat šifrovaně přes internet, když by mohl zatelefonovat nebo se s tím chlápkem sejít v restauraci. Odesílatel si zjevně myslí, že je to choulostivé. Možná nezná Hádího od vidění, nebo nechce telefonovat ani použít mrtvou schránku – třeba neví jak. Tihle chlápci jsou závislí na internetu. Je to operační slabina, kterou se snaží obrátit ve výhodu. Je to poměrně malá organizace bez profesionálního výcviku. Kdyby byli jako KGB za starých časů, byli bychom po krk ve sračkách, ale oni se snaží nahradit početní sílu technologií. Jsou malí a to jim pomáhá se ukrývat, ale musejí používat západní technologii pro spojení a koordinaci svých činností. A to je dobře. Jenže my víme, že jsou také mimo Evropu. A tam jsou technologické hranice, a jejich překračování může být riskantní. Což je další důvod, proč použít pro nejdůležitější věci kurýra.

Kdyby to byl nějaký stát, měli by širší možnosti, ale pro nás by zase bylo snazší zaměřit je i s jejich řídicí strukturou. Dobrá zpráva, špatná zpráva. Můžeš vzít brokovnici na upíra, ale ne na komára. Komár nám nemůže opravdu ublížit, ale dokáže nám pořádně znepříjemnit život. Naše slabina je v tom, že si ceníme lidského života mnohem víc než oni. Kdyby ne, tak by nám vůbec nemohli ublížit, ale je to tak a nebude se to měnit. Oni se snaží využít naše slabiny a naše základní zásady proti nám, zatímco my je těžko můžeme použít proti nim. Dokud ty ptáčky neodhalíme, budou nás pořád štípat a doufat, že nás přivedou k šílenství. A mezitím zkusí posílit, rozšířit svoje možnosti – a použít naši technologii proti nám.“

„Takže: doporučení?“

„Pokud to půjde, rozebereme jeho internetový účet a pošleme na něj finance. Sledujte prachy. V ideálním světě bychom to přehodili Němcům na BND (Pozn. překl.: Bundesnachrichtendienst = Spolková zpravodajská služba ), ale to nejde. Sakra, vždyť si o to ani nemůžeme říct CIA, nebo jo?“ A s touto otázkou Jack pochopil skutečný problém Univerzity. Protože neexistovala, nemohla šířit své objevy do oficiální zpravodajské komunity ani sledovat věci oficiálními kanály. I kdyby třeba našli naftu v Kansasu a přinesli lidem bohatství, nějaký byrokrat by po tom šel a zjistil by, kdo to byl, a tím by zničil krytí Univerzity. Být naprosto utajený může být stejnou měrou nedostatek jako výhoda. Někdy to úplně svazuje ruce. Mohli sice poslat dotaz do Fort Meade maskovaný jako požadavek CIA, ale i to bylo nebezpečné a musel by to schválit Gerry Hendley osobně. No dobře, musí se to brát s plusy i minusy. Ve světě, kde jsou dvě či více hlav vždy lepší než jedna, zůstávala Univerzita osamocená.

„Bojím se, že ne, Jacku,“ odpověděl Bell. „Takže pokud tenhle Hádí není v něčím e-mailovém adresáři čistě náhodou nebo ten mail není úplně nevinný, řekl bych, že tady máme kurýra.“

Kurýři sice nejsou nejrychlejší způsob spojení, ale zato nejbezpečnější. Šifrované údaje a zprávy, snadno ukryté v nějakém dokumentu nebo na CD-ROM, nejsou něčím, co by byli letištní bezpečáci schopni vyčenichat. Dokud nemáte kurýrovu totožnost – ke které se teď asi dostali –, mohou si darebáci klidně plánovat konec světa a hodní hoši na to nikdy nepřijdou.

„Souhlas,“ přikývl Jack. „Jestli nedělá pro National Geographic, tak tady něco máme. Buď se přímo podílí na akcích, nebo je zabezpečuje.“

Ten kluk myslí operativně, a to není vůbec špatné, pomyslel si Rick Bell. „Dobře,“ řekl Jackovi. „Dej to na první místo v seznamu a průběžně mě informuj.“

„Jasně,“ přitakal Jack a vstal. Vykročil ke dveřím, ale zase se otočil.

„Máš ještě něco?“ zeptal se Bell.

„Jo. Chci si promluvit se šéfem.“

„O čem?“

Jack mu to řekl. Bell se pokusil skrýt výraz překvapení. Propletl si prsty a pohlédl na Jacka. „Co tě k tomu vede? Ta věc s Mo-Ha? Protože to není skutečný život, Jacku. Terénní práce je –“

„Já vím, já vím. Jenom chci mít pocit, že něco dělám.“

„Vždyť děláš.“

„Víš co myslím, Ricku. Dělat něco. Hodně jsem o tom přemýšlel. Aspoň mě nech položit to Gerrymu na stůl.“

Bell o tom zauvažoval a pokrčil rameny. „Když myslíš. Zařídím to.“

DEVĚT TISÍC MIL a pořád žádné pivo, říkal si Sam Driscoll, ale po chvilce si znovu připomenul, že se také mohl stejně dobře vracet domů v igelitovém pytli. Pár palců vedle a střepina by rozervala pažní žílu nebo některou z jejích hlavních větví a on by nejspíš vykrvácel dávno předtím, než by se dostali k chinooku. Ale cestou jsem ztratil dva lidi. Barnes s Gomezem dostali přímý zásah RPG. Young a Peterson chytili pár menších střepin do nohou, ale vyškrábali se do chinooku na vlastní pěst. Pak následoval krátký skok na předsunutou základnu Kala Gush, kde se oddělil od svého týmu. Spolu s kapitánem Wilsonem a jeho pochroumanou nohou se vydali na leteckou základnu Ramstein a odtud do Brookova vojenského zdravotnického střediska ve Fort Sam Houston. Ukázalo se totiž, že oba potřebují ortopedický zákrok, na jaké se v Brooke specializují. A demerol. Sestřičky mu nosily léky, které mu pomáhaly zapomenout, že ještě před pěti dny mu z ramene trčel pořádný kus hindúkušské žuly.

Celá akce vybuchla, přinejmenším co se týče hlavního cíle, a rangeři nejsou zvyklí na neúspěch, ať vlastní vinou nebo ne. Jestli byl průzkum správný a jejich cíl se vůbec kdy zdržoval v té jeskyni, tak jim vyklouzl, nejspíš necelý den před jejich příchodem. No ale, vzpamatoval se Driscoll, na to, jakým přívalem sraček museli projít cestou k přistávací ploše, to mohlo být i mnohem horší. Ztratil dva muže, ale třináct jich přivedl zpátky. Bames a Gomez. Kurva.

Dveře se otevřely a dovnitř vjel kapitán Wilson na kolečkovém křesle. „Přijímáš návštěvy?“

„Na to vemte jed. Co noha?“

„Pořád zlomená.“

Driscoll se uchechtl. „Chvilku ještě zůstane, pane.“

„No ale bez šroubů a dlah, takže to ujde. A co ty?“

„Nevím. Felčaři jsou šikulové. Operace v pohodě, žádné velké cévy, to by bylo blbé. Kosti a klouby se asi rovnají daleko snáz. Máte zprávy od kluků?“

„Jo, jsou v pohodě. Seděj na prdeli, a tak to má být.“

„Young a Peterson?“

„Oba v pořádku. Lehká služba na pár týdnů. Poslechni, Same, něco se chystá“

„Vidím vám ve tváři, že to nebude návštěva Carrie Underwoodové.“

„Bojím se, že ne. Inspekce. Dva agenti doma u praporu.“

„Na nás dva?“

Wilson přikývl. „Vytáhli si naše hlášení. Existuje něco, co bych měl vědět, Same?“

„Ne, pane. Před měsícem jsem měl lístek za stěračem před tělocvičnou, ale jinak jsem byl hodný.“

„V té jeskyni všechno v pořádku?“

„Standardní postup, přesně jak jsem to napsal.“

„Dobře, každopádně tady budou dnes odpoledne. Hraj to na rovinu. Mělo by to zabrat.“

UŽ PO PÁR MINUTÁCH Driscoll pochopil, co po něm ti blbouni z inspekce chtějí: jeho hlavu. Netušil kdo a proč, ale někdo na něj seslal kletbu kvůli událostem v té jeskyni.

„A na kolik strážných jste narazil?“

„Na dva.“

„Oba zabití.“

„Ano.“

„Dobře, takže pak jste postupovali do vlastní jeskyně. Kolik přítomných bylo ozbrojeno?“ zeptal se jeden z vyšetřovatelů.

„Po zajištění celého prostoru jsme napočítali –“

„Ne, máme na mysli ve chvíli vašeho vstupu do jeskyně. Kolik z nich bylo ozbrojených?“

„Upřesněte pojem ‚ozbrojený‘“

„Nehrajte si na chytráka, seržante. Na kolik ozbrojených mužů jste narazili po vstupu do jeskyně?“

„Je to v mém hlášení.“

„Tři, správně?“

„To zní správně,“ odpověděl Driscoll.

„Ostatní spali.“

„S kalašnikovama pod polštářem. Vy to, chlapi, nechápete. Mluvíte o zajatcích. Jenže tak to nefunguje, ne ve skutečném světě. Zapletete se v jeskyni do přestřelky s jediným darebákem, a máte tam mrtvé rangery.“

„Nepokusil jste se zneškodnit ty spící muže?“

Driscoll se musel usmát. „Řekl bych, že byli naprosto zneškodněni.“

„Zastřelil jste je ve spánku.“

Driscoll si povzdychl. „Kluci, proč neřeknete rovnou, kvůli čemu jste přišli?“

„Jak chcete. Seržante, jenom ve vašem vlastním hlášení je dost důkazů pro vaše obvinění z vraždy neozbrojených bojovníků. Když k tomu přidáme výpovědi ostatních z vašeho oddílu –“

„S kterýma jste ještě oficiálně nemluvili, co?“

„Ne, zatím ne.“

„Protože víte, že tohle je hromada sraček, a byli byste radši, kdybych pěkně a potichu položil hlavu na špalek a nedělal povyk. Proč to děláte? Já jsem odvedl svoji práci. Doplňte si vzdělání. Postupovali jsme tam naprosto standardně. Nesmíte dát těm chcípákům šanci tasit proti vám.“

„A očividně jste jim ani nedal šanci se vzdát, nebo ano?“

„Bože všemohoucí… Pánové, tihle hajzlové se nevzdávají. Co se týče fanatismu, tak piloti kamikaze jsou vedle nich poserové. To, o čem mluvíte, by znamenalo nechat zabít několik z mých mužů, a o to já nestojím.“

„Seržante, přiznáváte tedy, že jste preventivně usmrtil lidi v té jeskyni?“

„Říkám, že jsme skončili s povídáním, dokud tady neuvidím právníka z TDS.“ (Pozn. překl.: TDS = TRADOC Documentation systém; TRAining & DOCtrine Command = Velitelství výcviku a doktrín, odpovídá mj. za tvorbu ROE — Rules Of Engagement, pravidla bojové činnosti )

KAPITOLA 35

„HONÍME SE ZBYTEČNĚ,“ pronesl Brian Caruso při pohledu do krajiny z okénka spolujezdce. „Řekl bych, že jsou na světě horší místa.“ Švédsko bylo hezké, se spoustou zeleně, a pokud dobře viděli cestou ze Stockholmu, s bezchybnými dálnicemi. Nikde ani smítko. Byli stopadesát kilometrů od hlavního města; o dvacet kilometrů dál severovýchodním směrem se pod částečně zataženou oblohou blyštěla hladina Botnického zálivu. „Kdepak asi mají ty holky v bikinách?“ zeptal se mariňák.

Dominic se zasmál. „Ty jsou všechny počítačově kreslené, brácho. Nikdo je ještě neviděl na vlastní oči.“

„Blbost, ty jsou skutečné. Jak daleko je to místo? Jakže se to jmenuje? Söderhamm?“

„Jo. Asi sto padesát mil.“

Jack se Samem Grangerem jim poskytli instrukce, a přestože oba bratři Carusové souhlasili s hodnocením operačního šéfa, že ta věc není „žádná tutovka“, zalíbil se jim nápad zkusit vyplašit nějakou zvěř. Navíc to byla příležitost procvičit si pracovní návyky. Až dosud dělali pro Univerzitu většinou v Evropě – a čím víc času člověk má na výcvik ve skutečném prostředí, tím líp. Oba se sice beze zbraní cítili jako nazí, ale to byla také součást skutečného prostředí: v zahraničí se většinou budou muset pohybovat neozbrojení.

Ani jeden z nich nevěděl, jak přesně našel Jack souvislost mezi Hlasek Air a Söderhamnem, ale ať už skončil ztracený Dassault Falcon kdekoliv, naposledy úředně přistál tady. Jak vysvětloval Dominic, bylo to podobné jako při pátrání po nezvěstné osobě: kde byla naposled spatřena a kým? Jak přesně budou hledat odpovědi na tyto otázky, až dorazí do Söderhamnu, byla úplně jiná věc. Jackův návrh, pronesený s ironickým úšklebkem, se nejspíš ukáže jako prorocký: Improvizujte. Za tím účelem je lidé z oddělení dokumentů Univerzity, žijící v některé z kanceláří hluboko v útrobách budovy, vybavili hlavičkovými papíry, vizitkami a pověřovacími listinami likvidačního oddělení londýnské pojišťovny Lloyd’s, mateřské firmy XL Insurance Switzerland.

KRÁTCE PO POLEDNI dorazili k jižnímu okraji dvanáctitisícového Söderhammu a Dominic odbočil z dálnice E4 doprava, načež pokračoval dalších osm kilometrů podle značek s obrázkem letadla. Nakonec zajel na skoro prázdné parkoviště. Napočítali tři vozy. Skrz dvouapůlmetrový drátěný plot viděli řadu čtyř hangárů s bílými střechami. Po rozpraskaném asfaltu se ploužila osamělá cisterna.

„Dobrý nápad přijet o víkendu, řekl bych,“ poznamenal Brian. Vyšli z předpokladu, že v sobotu odpoledne bude na letišti míň personálu, a doufali, že se tím sníží pravděpodobnost, že by narazili na nějakého opravdového vedoucího. S trochou štěstí by mohli najít v kanceláři brigádníka, který se jenom snaží přečkat odpoledne bez velkého rozruchu. „Další bod pro bratránka.“ Vystoupili, došli ke kanceláři a vstoupili dovnitř. Za přepážkou seděl blonďatý kluk sotva po dvacítce, s nohama na kartotéční skříňce. Basový reproduktor v pozadí duněl posledním hitem švédského techno-popu. Kluk vstal a ztlumil hudbu.

„God middag“ pravil kluk.

Dominic vyložil na přepážku pověřovací listiny. „God middag.“

STAČILO JIM PĚT MINUT vemlouvání a skrytého vyhrožování, aby se domohli letištních denních záznamů, které ukázaly za posledních osm týdnů jenom dvě přistání letounu typu Dassault Falcon. Jeden z Moskvy před měsícem a půl a jeden od Hlasek Air z Curychu před třemi týdny. „Potřebujeme vidět prohlášení, letový plán a záznamy o údržbě tohoto letounu,“ prohlásil Dominic a poklepal na fascikl.

„Nemám to tady. Bude to v hlavním hangáru.“

„Tak tam pojďme.“

Kluk zvedl telefon.

SLUŽBU KONAJÍCÍ MECHANIK jménem Harold byl sotva starší než úředník a jejich příchod ho rozhodil ještě víc. Likvidátor pojišťovny, ztracený letoun a záznamy o údržbě jsou tři pojmy, které žádný letecký mechanik neslyší rád, obzvlášť v souvislosti s londýnským Lloydem, patřícím už skoro tři století mezi nejuznávanější světové pojišťovací společnosti.

Harold je zavedl do kanceláře údržby a zanedlouho měli Dominic a Brian před sebou požadované záznamy a dva šálky kávy. Harold otálel ve dveřích, dokud po něm Brian nehodil pohled typu můžete odejít, jaký dokáže vykouzlit jenom důstojník námořní pěchoty.

Letový plán společnosti Hlasek Air uváděl jako cílové letiště falconu španělský Madrid, ale letové plány jsou právě jen plány. Po opuštění vzdušného prostoru Söderhammu mohl falcon letět kamkoliv. Sice mu v tom bránily nějaké překážky, ale ne nepřekonatelné. Záznamy o údržbě vypadaly stejně všedně, dokud se nedostali od souhrnu k podrobnostem. Kromě naplnění palivových nádrží falconu provedl mechanik také diagnostický test letového odpovídače.

Dominic vstal, zaťukal na skleněné okno kanceláře a kývnutím přivolal Harolda. Ukázal mechanikovi záznam. „Tenhle mechanik – Anton Rolf – rádi bychom s ním mluvili.“

„Hm, on tu dnes není.“

„To jsme předpokládali. Kde ho můžeme najít?“

„Já nevím.“

Brian řekl: „Co to znamená?“

„Anton nebyl v práci už týden. Nikdo ho neviděl ani s ním nemluvil.“

SÖDERHAMNSKÁ POLICIE, jak jim dál prozradil Harold, přišla na letiště minulou středu na základě oznámení o pohřešované osobě. To podala teta, u které Anton bydlel. Synovec se nevrátil domů z práce minulý týden v pátek.

Brian s Dominikem usoudili, že policie už jistě provedla obvyklé pochůzky, odjeli do Söderhammu, ubytovali se v hotelu Linblomman a spali až do šesti hodin. Potom vyhledali nedalekou restauraci, kde se najedli a zabili hodinku času, načež došli o tři bloky dál do hospody jménem D?lig Radisa – Zlá ředkvička. Podle Harolda to byl oblíbený zapadák Antona Rolfa.

Nejdřív obešli a obhlédli si celý blok, pak otevřeli vstupní dveře baru. Nejprve je udeřila vlna cigaretového kouře a heavy metalu, potom se vnořili do moře blonďatých postav strkajících se u baru nebo trsajících všude, kde se našel kousek místa.

„Aspoň to nejsou ty techno sračky,“ snažil se Brian překřičet kravál.

Dominic popadl procházející číšnici a lámanou švédštinou objednal dvě piva. Zmizela a vrátila se po pěti minutách. „Mluvíte anglicky?“ zeptal se jí. „Ano, anglicky. Vy jste Angličani?“

„Američani.“

„Jasně, Američani, to je paráda, jó!“

„Hledáme Antona. Viděla jste ho?“

„Kterého Antona? Chodí jich sem víc.“

„Rolfa,“ odpověděl Brian. „Mechanik, dělá na letišti.“

„Jo, okej, Anton. Nebyl tu už asi týden, si myslím.“

„Víte, kde bychom ho našli?“

Úsměv na tváři číšnice poněkud pohasl. „Proč ho hledáte?“

„Seznámili jsme se s ním loni na Facebooku. Řekli jsme mu, že až sem zajedeme, navštívíme ho.“

„Jo, jasně, Facebook. To je prima. Jeho přátelé tady. Mohli by vědět. Tam vzadu, v rohu.“ Ukázala na stůl s půltuctem zhruba dvacetiletých kluků ve svetrech.

„Díky,“ řekl Brian a číšnice se chystala odejít. Dominic ji zadržel. „Jenom bych rád věděl, proč jste se ptala, nač hledáme Antona?“

„Byli tu jiní. Ne tak milí jako vy.“

„Kdy?“

„Minulé úterý? Ne, pardon, pondělí.“

„Policie?“

„Ne, žádná policie. Já znám všechny policajty. Čtyři muži, ne bílí, ale ne černoši. Snad Blízký východ?“

Jakmile odešla, Dominic zařval Brianovi do ucha: „Pondělí. Tři dny potom, co podle tety nepřišel domů.“

„Třeba nechtěl, aby ho našli,“ opáčil Brian. „Do prdele, člověče, to musí být fotbaloví fandové.“

„Jo?“

„Nikdys nekoukal na Světový pohár, brácho? Tihle maníci se perou ještě radši, než chlastaj.“

„Tak by nemělo být těžké k něčemu je přimět.“

„Dome, já nemluvím o boxování, hovořím o pouličních rvačkách typu urvi-ucho, šlápni-na-břicho. Vem si k tomu celý ten chumel a víš, co dostaneš?“

„Co?“

„Zubů plnou hubu,“ odpověděl Brian ze zlomyslným úšklebkem.

„HEJ, KLUCI, hledáme Antona,“ pronesl Dominic. „Číšnice říkala, že jste jeho kamarádi.“

„Ne mluvím anglicky,“ odpověděl jeden z nich. Na čele měl spleť vystouplých jizev.

„Jebu tě, Frankensteine,“ řekl Brian.

Chlap odstrčil židli, vstal a rozkročil se. Ostatní ho následovali.

„Teď už rozumíte anglicky, co?“ zvolal Brian.

„Vyřiďte Antonovi, že ho hledáme,“ dodal Dominic a zvedl ruce do výše ramen. „Jinak půjdeme navštívit jeho tetu.“

Brian s Dominikem obešli skupinku a zamířili k východu. „Jak dlouho, co myslíš?“ zeptal se Brian.

„Třicet sekund, ne víc,“ odpověděl Dominic.

Venku v uličce Brian popadl opodál stojící plechový odpadkový koš, Dominikovi přišel pod ruku rezavý kus armovacího železa, dlouhý jako jeho předloktí. Oba se otočili právě ve chvíli, kdy se dveře rozlétly. Brian, který stál za dveřmi, nechal tři fanoušky vyběhnout a řítit se na Dominika, čtvrtému kopnutím přirazil dveře a pak vešel dovnitř, mávaje odpadkovým košem jako kosou. Dominic vyřadil prvního fanouška zásahem do kolena, uhnul ráně od druhého a praštil ho svou tyčí do nataženého lokte, až to prasklo. Když se dveře zase rozlétly dokořán, Brian se otočil a kulatým dnem koše praštil čtvrtého chlapa do čela, počkal, až půjde k zemi, a pak vrhl koš pod nohy posledních dvou vybíhajících ze dveří. První se složil Brianovi k nohám, začal se zvedat na všechny čtyři, ale Brian ho kopl patou do hlavy a zase ho poslal k zemi. Poslední fanoušek divoce mával zaťatými pěstmi jako větrný mlýn a řítil se na Dominika, který ustupoval, držel se z dosahu, nechal ho přiblížit a pak ustoupil stranou a bekhendem švihnul chlapa zboku do hlavy. Ten vrazil do zdi a sesunul se dolů.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Dominic bratra.

„Jo, a ty?“

„Je někdo vzhůru?“

„Jo, tady, tenhle.“ Brian si klekl vedle prvního fanouška za dveřmi. Ten sténal a převaloval se z boku na bok, držel si přitom potlučené koleno. „Hej, Frankensteine, řekni Antonovi, že ho hledáme.“

NECHALI FANOUŠKY v uličce a přešli na druhou stranu do parku, kde si Dominic sedl na lavičku. Brian doběhl zpátky do hotelu, vyzvedl auto, vrátil se a zaparkoval na druhé straně parku.

„Žádný policajt?“ zeptal se Brian, přicházející mezi stromy k Dominikově lavičce.

„Ne. Nepřišli mi jako propolicejní nadšenci.“

„Ani mně.“ Čekali pět minut, pak se dveře baru otevřely. Vyšli z nich dva fanoušci a šourali se k autu zaparkovanému o blok dál.

„Dobří kamarádi,“ poznamenal Brian. „Takoví bezelstní, ale je na ně spoleh.“

KAPITOLA 36

SLEDOVALI auto fanoušků, tmavomodrý citroen, předměstím Söderhammu až na východní okraj města a dál venkovskou krajinou. Po šesti kilometrech dojeli do městečka asi čtvrtinové velikosti proti Söderhammu. „Forsbacka,“ četl Brian z mapy. Citroën odbočil z hlavní ulice, několikrát zahnul doleva či doprava, až nakonec zajel na cestičku u zeleného domku. Dominic projel kolem domu, na rohu odbočil doprava a zastavil u chodníku pod stromem. Zadním okénkem mohli pozorovat vstupní dveře domku. Fanoušci už byli na zápraží. Jeden z nich zaklepal. Po třiceti vteřinách se rozsvítilo světlo a dveře se otevřely.

„Co myslíš? Jdeme hned, nebo počkáme?“ zeptal se Dominic.

„Počkáme. Jestli je to Rolf, tak má dost rozumu, aby se už týden neukazoval. Nikam nepoběží, dokud si to řádně nerozmyslí.“

PO DALŠÍCH DVACETI MINUTÁCH se dveře znovu otevřely a vynořili se z nich fanoušci. Nasedli do citroenu, nastartovali a odjeli. Brian s Dominikem počkali, až koncová světla zmizí za rohem, potom vystoupili, přešli ulici a kráčeli k domku. Dům byl od sousedního oddělený živým plotem z přerostlých bezových keřů. Prošli podél plotu, minuli dvě temná okna a dorazili k samostatně stojící garáži. Obešli ji a otevřel se jim výhled na zadní stranu domu: dveře se dvěma okny po stranách. Jedno z nich svítilo. Po chvíli přešla za oknem mužská postava. Zastavila se před příborníkem, otevřela ho a zase zavřela. Po deseti vteřinách se muž objevil venku a nesl kufr. Brian s Dominikem se přikrčili. Slyšeli otevírání dveří garáže, potom otevření a zabouchnutí dveří auta. Dveře garáže se zase zavřely, poté následovalo zabouchnutí zadních dveří domu.

„Chystá se na cestu. Radši předpokládejme, že je fotbalový fanda jako jeho kámoši.“

„Právě jsem na to myslel. Pochybuju, že má zbraň – Švédi na to mají dost přísné zákony. Ale opatrnost neuškodí. Skočíme po něm a sejmeme ho natvrdo.“

„Správně.“

POSTAVILI SE Z OBOU STRAN zadních dveří a čekali. Uběhlo pět minut. Slyšeli, jak se chlap uvnitř pohybuje. Brian otevřel vnější dveře a zkusil vzít za kliku. Odemčeno. Podíval se na Dominika, kývl, stiskl kliku, pootevřel dveře a zarazil se. Čekal. Nic. Vstoupil a přidržel dveře Dominikovi, který ho následoval.

Ocitli se v úzké kuchyni. Nalevo, za ledničkou, byla jídelna. Vpravo krátká chodba vedoucí do přední části domu, zřejmě do obýváku. Někde hrála televize. Brian ukročil a vykoukl za roh. Stáhl se a ukázal Dominikovi: Jeden chlap. Jdu na to. Dominic přikývl.

Brian udělal krok, počkal, potom druhý, to už byl v polovině chodby.

Prkenná podlaha pod jeho nohama zavrzala.

Anton Rolf se v obýváku před televizorem ohlédl, spatřil Briana a vystartoval k předním dveřím. Brian vyrazil vpřed, předklonil se, opřel se oběma rukama o dlouhý dřevěný konferenční stolek a tlačil ho před sebou, takže přirazil Rolfa k pootevřeným dveřím. Rolf ztratil rovnováhu a padl naznak. Brian pokračoval vpřed, natáhl se přes stolek, popadl Rolfa za vlasy a udeřil mu čelem o zárubeň. Jednou, podruhé a potřetí. Rolf zvadl.

V kuchyni našli klubko prádelní šňůry a svázali ho. Zatímco ho Brian hlídal, Dominic prohledal dům, ale kromě nedobaleného kufru nenašel nic neobvyklého. „Balil nějak narychlo,“ poznamenal Brian při probírání šatstva a toaletních potřeb naházených v kufru. Bylo zřejmé, že návštěva kamarádů výrazně uspíšila Rolfovo rozhodnutí odcestovat.

Zvenku zaslechli skřípění brzd. Brian přistoupil k oknu do ulice, vyhlédl ven a zavrtěl hlavou. Dominic šel do kuchyně. Přistoupil k okénku právě včas, aby spatřil ženu, která přicházela z ulice a mířila k zadním dveřím. Ty se po chvilce otevřely, právě v okamžiku, kdy za ně Dominic vklouzl. Žena vstoupila dovnitř. Dominic zaklapl dveře, přikročil k ní, zakryl jí ústa pravou dlaní a zkroutil jí hlavu ke svému rameni.

„Klid,“ zašeptal švédsky. „Mluvíte anglicky?“

Přikývla. Ukazovalo se, že většina Švédů to umí, a zřejmě to bude stejné ve většině evropských zemí. Američané se v tomto ohledu vymykají, protože jsou zpravidla gramotní jenom v angličtině – a to ještě ne vždycky.

„Teď dám tu ruku pryč. Neublížíme vám, ale když budete ječet, zacpu vám ústa. Rozumíte?“

Přikývla.

Dominik ji pustil a jemně ji postrčil k jedné z židlí v jídelně. Přišel i Brian. „Jak se jmenujete?“ zeptal se Dominic.

„Maria.“

„Anton je váš přítel?“

„Ano.“

„Hledají ho, to víte.“

„Vy jste ho hledali.“

„Ne jenom my,“ opáčil Brian. „Číšnice u Ředkvičky nám pověděla, že se na něj vyptávali nějací Arabové.“ Maria neodpovídala. „To vám neřekl, že?“

„Ne.“

„Asi vám nechtěl přidělávat starosti.“

Maria obrátila oči v sloup a Brian se uchechtl. „Někdy býváme všichni takhle natvrdlí.“

To vyvolalo na Mariiných rtech úsměv. „Ano, já vím.“

Dominic se zeptal: „Řekl vám Anton, proč se schovává?“

„Něco s policií.“

Brian s Dominikem si vyměnili pohledy. Domníval se snad Anton, že ho policie hledá ještě z jiného důvodu? Ne pouze kvůli oznámení jeho tety? „Kam jste se vy dva chystali?“ zeptal se Dominic.

„Do Stockholmu. Má tam kamarády.“

„Dobře, tak poslouchejte: Kdybychom vám chtěli ublížit, už bychom to udělali. Rozumíte?“

Přikývla. „Kdo jste?“

„To je jedno. Potřebujeme, abyste to Antonovi vysvětlila. Jestli bude odpovídat na naše otázky, uvidíme, jak bychom mu mohli pomoct. Jasné? Jestli ne, bude to horší.“

„Jasné.“

Brian přinesl z kuchyně džbán se studenou vodou a chrstl ji Antonovi na hlavu. Potom se i s Dominikem stáhli do kouta obýváku, zatímco Maria si klekla k Antonově židli a něco si s ním šeptala. Po pěti minutách se otočila a kývla na ně.

„MOJE TETA podala oznámení,“ řekl Anton o chvilku později.

Dominic přikývl. „Neviděla vás. Hádám, že si dělala starosti. Myslíte, že to bylo kvůli něčemu jinému? Něco souvisejícího s tím letadlem?“

„Jak o tom víte?“

„Tušení,“ odpověděl Brian. „Až doteď. Něco jste dělali s tím odpovídačem?“ Anton přikývl.

„A co?“

„Kopírovali kódy.“

„Pro jiné letadlo, gulfstream?“

„Správně.“

„Kdo si vás najal?“

„Ten chlápek – majitel.“

„Z Hlasek Air? Lars?“

„Ano.“

Brian se zeptal: „To nebylo poprvé, co jste to pro něho dělal?“

„Ne.“

„Jak vám platí?“

„Peníze… na ruku.“

„Byl jste tam tu noc, co dassault přiletěl a odletěl?“

„Ano.“

„Řekněte nám o tom,“ vložil se Dominic.

„Čtyři pasažéři, jako Arabové, přijeli limuzínou. Nastoupili a letadlo odletělo. To je vše.“

„Můžete někoho z nich popsat?“

Rolf zavrtěl hlavou. „Byla moc tma. Říkali jste něco o Ředkvičce. Hledal mě tam ještě někdo?“

Brian odpověděl: „Podle číšnice čtyři muži arabského vzhledu. Máte představu, proč vás hledají?“

Rolf na něj vytřeštil oči: „Děláte si srandu?“

„Ne, bohužel.“

Dominic s Brianem nechali Marii u Antona a poodešli do chodby. „Myslíš, že říká pravdu?“ zeptal se Brian.

„Jo, myslím že jo. Je posraný strachy a šťastný jak blecha, že my dva máme bílé ksichty.“

„Ale to nám nepomůže. Neví nic, co by nám pomohlo. Žádné jméno, obličej, papír – jenom pár Arabů, co letí inkognito bůhvíkam. Kdyby DHS nebo FBI měli Hlaseka nebo jeho pilota, nežádali by Curych a Stockholm, aby něco hledali.“

„To máš asi pravdu,“ připustil Dominic.

„A co s těmahle dvěma?“

„Nejlepší bude dostat je do Stockholmu. Jestli je Anton chytrý, sám si dojde na Rikskriminalpolisen a bude se modlit, aby ho vyslechli.“

DOMINIC DOHLÍŽEL na to, jak si Anton a Maria sbírají věci. Brian odešel zadem pro auto. Vrátil se za tři minuty a sotva popadal dech. „Problém. Naše auto má prořízlé gumy.“

Dominik se obrátil na Antona: „Vaši přátelé?“

„Ne. Řekl jsem jim, aby se nevraceli.“

Zvenčí k nim dolehlo pískání brzd. Dominic zhasl stolní lampu. Brian zamkl přední dveře a vyhlédl kukátkem. „Čtyři muži,“ zašeptal. „Ozbrojení. Dva jdou zpředu, dva kolem dozadu.“

„Sledovali vás,“ řekl Dominic Marii.

„Nikoho jsem neviděla –“

„V tom je ten vtip.“

„Máte zbraň?“ zeptal se Brian Antona.

„Ne.“

Dominic s Brianem si vyměnili pohledy. Oba věděli, na co ten druhý myslí: je příliš pozdě volat poldy. A i kdyby ne, jejich zásah by přinesl víc problémů, než by jich vyřešil.

„Běžte do kuchyně,“ nařídil Dominic Antonovi a Marii. „Zamkněte dveře a lehněte si na podlahu. Buďte zticha.“ Dominic s Brianem šli za nimi. „Nože?“ šeptem se zeptal Brian Antona a ten ukázal na zásuvku. Brian se skrčil pod okenním parapetem, přelezl k příborníku, vytáhl zásuvku a vyhrabal pár dvanácticentimetrových nerezových steakových nožů. Podal jeden Dominikovi, pak ukázal na sebe a k obýváku a vydal se tím směrem. Dominic ho následoval a společně posunuli pohovku, stolek a křesílko ke dveřím. Sice to nikomu nezabrání ve vstupu, ale určitě ho to zpomalí – a jak doufali, vyrovná to šance. Brian s Dominikem se ve skutečnosti chystali na přestřelku, vyzbrojeni pouhými noži. Dominic gestem ruky popřál bratrovi hodně štěstí a vrátil se do kuchyně. Brian se připravil na konci chodby, oči upřené na vstupní dveře.

Maria na podlaze zašeptala: „Co –“

Dominic zvedl ruku a zavrtěl hlavou.

Za kuchyňským oknem zaslechli pár tlumených hlasů. Uběhlo deset vteřin. Klika se se zaskřípěním pohnula. Dominic se proplížil kolem Antona s Marií a přitiskl se ke zdi u dveří na straně kliky.

Ticho.

Další tlumené hlasy.

Z boku se ozval zvuk tříštěného skla. Dominic uslyšel něco, co znělo jako žuchnutí kamene na podlahu. To je finta, usoudil a bylo mu jasné, že Brian dojde ke stejnému závěru. Zaslechl skřípnutí dveří.

Cosi mohutného narazilo do dveří. A znovu. Dřevěná zárubeň vedle Dominikovy hlavy praskla. Po třetím nárazu se dveře rozlétly dovnitř. Nejprve se objevilo předloktí a ruka s revolverem, o vteřinu později následoval obličej. Dominic počkal, až se objeví jeho cíl – měkké místo těsně pod ušním lalůčkem, načež vymrštil ruku a zabořil nůž až po rukojeť do mužova krku. Pak použil nůž jako páku, aby dostal útočníka dál do chodby. Chlap upustil zbraň. Dominic ji odkopl za sebe do chodby, kde po ní hned hrábl Brian. Dominic vytáhl nůž, natáhl se přes chlapa pro dveře a přirazil je, takže útočník zase vypadl ven.

Zepředu se ozvaly dva výstřely. Okna se roztříštila. Brian se přikrčil a namířil revolver na vstupní dveře. Dominic obešel Marii s Antonem, zaklekl a vykoukl kuchyňským oknem. Venku dva muži klečeli u svého společníka. Jeden z nich zvedl zrak, spatřil Dominika a poslal do okna dvě rány.

Dominic padl na všechny čtyři a zeptal se Marii: „Olej na vaření?“ Ukázala na nižší skříňku naproti. Dominic poslal oba za Brianem do obýváku, vzal si olej a vylil obsah láhve na linoleum asi půldruhého metru od dveří. Pak se také odebral do obýváku. Sotva obešel Briana, zadní dveře se znovu rozlétly. Vtrhla do nich postava, za ní druhá. První chlap šlápl na naolejovanou podlahu a šel k zemi, přitom strhl i druhého. Brian s napřaženým revolverem proběhl chodbou, pravým ramenem přitisknutý ke zdi, a zahájil palbu. Dvěma ranami trefil prvního útočníka a třemi druhého, pak sebral jejich zbraně a jednu hodil Dominikovi, který už spěchal chodbou a postrkoval Mariu s Antonem před sebou.

Dominic se opatrně vyhnul oleji, překročil obě mrtvá těla, vykoukl zadními dveřmi a couvl zpátky. „Čisto –“

Z obýváku zaslechli praskot rozražených předních dveří, následovaný skřípěním nábytkových nožiček na dřevěné podlaze.

„Běž k autu,“ řekl Dominic Brianovi. „Nastartuj, dělej kravál.“

„Jasně.“

Zatímco Brian odváděl Mariu s Antonem zadními dveřmi, Dominic se podíval do chodby a zahlédl postavu přelézající hromadu nábytku. Dominic také vyklouzl zadními dveřmi a pospíchal přes trávník a kolem zadního rohu garáže; uvnitř zatím Brian nastartoval Rolfovo auto a túroval motor. Dominic zaklekl a mrkl za roh; plot za jeho zády byl tmavý a porostlý křovím. Jeho obrys bude prakticky neviditelný.

Poslední muž se objevil na prahu. Poté, co viděl své mrtvé druhy v kuchyni, byl mnohem opatrnější a rozhlížel se, než vyjde ven. Ještě jednou zaváhal, pak se posunul podél zdi a podíval se na příjezdovou cestu. Potom se vydal přes trávník. Dominic vyčkával, než se jeho ruka skoro dotkla kliky garážových dveří, pak vyštěkl: „Hej!“ Nechal muže kousíček otočit, právě tolik aby se mu dobře střílelo na trup, a dvakrát stiskl spoušť. Obě rány zasáhly chlapa do prsou. Zapotácel se dozadu, klesl na kolena a skácel se k zemi.

KAPITOLA 37

JE ČAS nastoupit do nové práce, řekl si Clark po snídani. Zvedl telefon a domluvil se na 10:30, potom dalším telefonátem probudil Chaveze a oba se sešli u auta v půl desáté.

„Hele, uvidíme kolik platí,“ poznamenal Ding. „Rád se nechám ohromit.“

„Kroť svoje nadšení,“ upozornil ho Clark a nastartoval vůz. „Sakra, když jsem začínal v Langley, ani mě nenapadlo, že bych se dostal na sto táců ročně. Můj nástupní plat dělal devatenáct a půl tisíce za rok.“

„No, ten chlápek říkal, že jejich plán IRA – nebo jak se to jmenuje – funguje docela dobře, a viděl jsem všechny ty bavoráky na parkovišti. Mluvit budeš ty,“ navrhl Chavez.

„Jo, ty tam jenom seď a tvař se výhrůžně.“ John si dovolil úsměv.

„Myslíš, že fakt budou chtít pobíjet lidi?“

„To musíme zjistit.“

Provoz na mostě Americké legie nebyl před koncem dopravní špičky tak hrozný, takže zanedlouho mířili po silnici 29 k severu.

„Mám z toho v hlavě bramboračku. Ty se v tom vyznáš?“

„Jo, asi takhle: Lezeme do bludiště, Dingu – mnohem dál než dřív. Necháme to na nich a uvidíme, co z toho vyleze.“

„Dobře. Takže ten chlap Hendley – co o něm víme?“

„Senátor z Jižní Karolíny, demokrat, byl ve Výboru pro zpravodajské služby. V Langley ho měli rádi – chytrý, přímý. Ryan ho měl taky rád. Hendley přišel o rodinu při bouračce. Žena a dva kluci, myslím. Je hodně bohatý. Nadělal spoustu peněz v obchodě s cennými papíry, jako Ryan. Umí vidět věci, které ostatním unikají.“

Oba muži měli na sobě společenský oděv, obleky si koupili v Londýně během služby v Duze, s vázankami Turnbull & Asser a dokonale vyleštěnými botami. To byla činnost, kterou Chavez dosud prováděl den co den, už od své služby v armádě. Clark to občas potřeboval připomenout.

Zaparkovali na místě pro návštěvníky a šli dovnitř. Ernie Chambers byl ještě ve službě. „Ahoj. Jdeme zase za panem Davisem.“

„Ano, pane. Prosím, posaďte se, než zavolám nahoru.“

Clark s Chavezem se usadili a John sáhl po čerstvém vydání časopisu Time. Dřív musel vzít zavděk čtyři dny starými novinami. Davis se objevil v hale.

„Dík, že jste přišli. Půjdete za mnou?“

Dvě minuty poté se všichni tři ocitli v kanceláři Toma Davise, s výhledem na kus marylandského venkova.

„Takže máte zájem?“ zeptal se Davis.

„Ano,“ odpověděl Clark za oba.

„Dobře, v pořádku. Pravidla: za prvé, co se tady stane, tady taky zůstane. Tohle místo neexistuje, takže se tady ani nevyvíjí žádná činnost. Ať už se tu děje či neděje cokoliv.“

„Pane Davisi, my oba víme něco o utajení. Žádný z nás není moc ukecaný a na vtipné historky ze zaměstnání si taky nepotrpíme.“

„Budete k tomu muset podepsat další várku závazků. Nemůžeme po vás sice nic vymáhat podle zákona, ale můžeme vám sebrat všechny peníze.“

„Očekává se, že dáme ty papíry k posouzení našim právníkům?“

„Jestli chcete, můžete. Na těch prohlášeních není nic závadného. Ale to byste je pak mohli roztrhat. Nemůžeme si dovolit, aby se nějací právníci zajímali o to, co tady děláme. Není to všechno přísně vzato legální.“

„Jak moc budeme cestovat?“ položil John další otázku.

„Míň, než jste byli zvyklí, řekl bych. To si teprve ujasňujeme. Většinu času strávíte přímo tady, prohlížením zpráv a plánováním operací.“

„Zdroje těch zpráv?“

„Langley a Fort Meade, většinou, něco málo z FBI, z imigračního a celního, z DHS… a podobných míst. Máme sakra dobrou partu techniků. Asi jste si všimli toho ježka na střeše.“

„To ano.“

„Jsme jediná budova na přímce spojující CIA a NSA. Ty si vyměňují data mikrovlnným spojením a my zaznamenáváme veškerý jejich vzájemný provoz. Tímhle způsobem děláme také finanční obchody. NSA bedlivě sleduje domácí i cizí banky. Můžou se taky nabourat do bankovních počítačových systémů a vnitřních přenosových kanálů.“

„Co jste tuhle říkal o mokré práci…“

„Zatím jsme provedli jedinou skutečnou operaci – ty čtyři lidi, co jsem se o nich zmínil včera. Popravdě řečeno jsme byli dost zvědaví, co se stane. Ve skutečnosti se nestalo skoro nic. Možná jsme příliš dobře zahladili stopy. Všechny ty likvidace vypadaly jako srdeční mrtvice, oběti byly zveřejněny a pitevní zprávy pokaždé řekly, přirozená smrť. Myslíme, že druhá strana na to skočila a jede dál. Ten čtvrtý případ – Mo-Ha – nám vynesl laptop se šifrovacími klíči, takže v téhle chvíli si čteme část jejich vnitřní mailové pošty. Nebo aspoň donedávna jsme si ji četli. Vypadá to, že minulý týden změnili komunikační protokol.“

„Zčistajasna?“ zeptal se Clark.

„Ano. Zachytili jsme oznámení o narození dítěte. Dlouhý seznam příjemců. Během pár hodin se všichni odmlčeli.“

„Změna kanálů,“ konstatoval Chavez.

„Jo. Sledujeme stopu, která by nás navedla zpátky.“

„Kdo ještě bude působit jako my?“

„Setkáte se s nimi, až bude třeba,“ slíbil Davis.

„A plat?“ zeptal se Ding.

„Pro začátek můžeme dát oběma dvě stě padesát ročně. Můžete vložit do firemního investičního plánu libovolnou část svého platu. Už jsem vám říkal o výnosech. Také platíme rozumné náklady na školné všem dětem. Včetně jednoho doktorského nebo specializačního studia. Tam to končí.“

„Co když se moje žena chce vrátit na lékařskou fakultu na postgraduál? Teď je rodinná lékařka, ale chtěla by si udělat atestaci gynekologie-porodnictví.“

„To zaplatíme.“

„Když se zeptá, co tady dělám, co jí řeknu?“

„Bezpečnostní poradenství pro velkou makléřskou firmu. To pokaždé zabere,“ ujistil ho Davis. „Určitě ví, že jste byl u Agentury.“

„Je to jeho dcera.“ Chavez ukázal na Clarka.

„Tak to pochopí, ne? A vaše žena, pane Clarku?“

„Jmenuju se John. Jo, Sandy se vyzná. Třeba takhle může říkat lidem, jakou práci doopravdy mám,“ dodal s náznakem úsměvu.

„Tak co zajít za šéfem?“

„My můžem,“ řekl Clark za oba.

„TY MILOSTI JSOU SKUTEČNÉ,“ ujistil je Hendley o pár minut později. „Když mi Ryan svěřil nápad zřídit tohle místo, řekl, že bude potřeba chránit personál, co vyšleme do terénu. Takže jich podepsal rovnou stovku.

Zatím jsme je nikdy nemuseli použít, ale je to pojistka pro případ potřeby. Zajímá vás něco, o čem Tom nemluvil?“

„Jak se vybírají cíle?“ zeptal se Clark.

„Většinou se na tom budete podílet. Musíme být velice opatrní při rozhodování, které lidi chceme nechat odejít.“

„Budeme si také vybírat metody?“ zeptal se Clark opatrně.

„Řekl jsi jim o těch perech?“ obrátil se Hendley na Davise.

„Toto je jeden z používaných nástrojů.“ Davis jim ukázal zlaté pero. „Vpraví do těla asi sedm miligramů sukcinylcholinu. To je preparát, který se používá při chirurgických výkonech. Zablokuje volní ovládání svalů a dýchání. Ale srdce ne. Nemůžete se hýbat, nemůžete mluvit, nemůžete dýchat. Srdce tluče ještě asi minutu, ale nedostává kyslík, takže při posmrtném ohledání se jako příčina smrti jeví srdeční selhání. A zřejmě to také vyvolává podobné pocity.“

„Je to vratné?“ zauvažoval Clark.

„Ano, pokud u postiženého neprodleně nasadíte umělé dýchání. Ta látka vymizí – odbourá se – zhruba za pět minut. Nezanechává žádné stopy, ledaže by oběť ohledával opravdu zkušený soudní lékař a věděl by, co má hledat. Sakra, je to skoro dokonalé.“

„To je mi divné, že Rusové nepřišli s něčím podobným.“

„Určitě to zkoušeli,“ odpověděl Davis. „Ale myslím, že v jejich špitálech se sukcinylcholin nepoužívá. My jsme ho dostali od známého doktora z lékařské fakulty na Columbii, který si potřeboval vyřídit osobní účet. Jeho bratr – dělal makléře u Cantor Fitzgerald – zahynul jedenáctého září.“

„Úžasné,“ vykulil Clark oči na pero. „Hodilo by se i jako pomůcka při výslechu. Asi málokdo by chtěl prožít podobnou zkušenost podruhé.“

Davis mu ho podal. „Není nabité. Otočte vršek a špička se vysune ven. Píše naprosto dokonale.“

„Pěkně zákeřné. Dobře, to odpovídá na jednu otázku. Můžeme použít i konvenčnější nástroje?“

„Pokud to bude nutné,“ přikývl Davis souhlasně. „Ale my všichni tady víceméně nejsme, takže na to pořád pamatujte.“

„Rozumím.“

„A vy, pane Chavezi?“ zeptal se Hendley.

„Pane, snažím se jenom poslouchat a učit se,“ odpověděl Ding šéfovi.

„Je opravdu tak chytrý, Johne?“ zeptal se bývalý senátor.

„Ve skutečnosti ještě víc. Docela dobře spolupracujeme.“

„To právě potřebujeme. Takže vítejte na palubě, pánové.“

„Mám ještě jednu věc,“ řekl Clark. Vytáhl z kapsy Dingovu flešku a položil ji na stůl. „Vzali jsme to jednomu z těch darebáků v Tripolisu.“

„Vidím. A proč teď leží na mém stole?“

„Drobné nedopatření,“ odpověděl Clark. „Říkejte tomu ‚momentální výpadek paměti‘. Myslím, že to můžeme předat Švédům nebo Langley, ale řekl bych, že tady to využijeme líp.“

„Dívali jste se na to?“

Chavez odpověděl: „Obrazové soubory ve formátu JPEG – asi tucet. Přišly mi jako momentky z dovolené, ale kdo ví.“

Hendley o tom zauvažoval, potom přikývl. „Dobře, mrkneme na to. Tome, máme pro ně kancelář?“

„Hned vedle Carusovic kluků.“

„Dobře. Porozhlédněte se tady, chlapi, a jinak se uvidíme zítra ráno.“ Hendley vstal a ostatní ho následovali. Davis zamířil ke dveřím, za ním Chavez s Clarkem.

„Johne, můžete se chvilku zdržet?“ zeptal se Hendley.

„Jistě. Dingu, doběhnu tě.“

Jakmile osaměli, Hendley řekl: „Vy jste už něco zažil, Johne. Rád bych znal váš názor na pár věcí.“

„Tak se ptejte.“

„Jsme docela noví, vlastně celá tahle věc, takže spousta z toho je pokus a omyl. Začínám mít dojem, že naše pracovní procesy jsou trochu moc složité.“ Clark se uchechtl. „Neurazte se, Gerry, ale už z použití pojmu pracovní procesy pro takovýhle podnik je mi jasné, že máte pravdu. Jak to vlastně funguje?“ Hendley mu popsal organizační strukturu Univerzity a Clark řekl: „To zní jako v Langley. Poslouchejte, zpravodajská práce je většinou organická činnost, ano? Analytika je něco, bez čeho to nejde, ale každá snaha nacpat ten proces do nějaké umělé konstrukce vede jenom k tomu, že se to všechno rozesere.“

„Neberete si servítky, co?“

„Měl bych?“

„Ne.“

„Příliš mnoho dobrých nápadů se ztratilo cestou mezi články. Moje rada: svolejte svoje hlavní lidi každý den do jedné místnosti a udělejte si brainstorming. Je to otřepané, ale funguje to. Jestli máte lidi, kteří si nejsou jistí, jestli na to stačí, tak zbytečně ztrácíte čas.“

Hendley tiše hvízdl a usmál se. „Neberte si to ve zlém, Johne, ale vy určitě nejste jeden z těch vašich standardních tupounů, že?“

Clark pokrčil rameny, ale neodpověděl.

„Dobře,“ pokračoval Hendley, „nejspíš jste udeřil na hlavičku. Myslel jsem si to samé. Ale je fajn slyšet druhý názor.“

„Ještě něco?“

„Ano. Mladý Jack Ryan za mnou tuhle přišel. Chce dělat víc v terénu.“ Junior už není tak úplně mladý, připomenul si Clark.

„Říkal vám Tom o té věci s Mo-Ha?“ zeptal se Hendley.

„Jo.“

„No, doneslo se mi, že bratři Carusové vzali Jacka do Hoganovy uličky, aby se trochu uvolnil. Vedl si dobře, aspoň se to povídá. Trochu si natloukl, udělal pár chyb, ale stejně byl dobrý.“

Takže má nějaké vlohy, pomyslel si Clark. Genetika, možná, jestli dáte na takové věci. Viděl Jackova tátu při práci. Dokázal se pořádně rozjet, ale uměl si zachovat chladnou hlavu i pod tím největším tlakem. Obojí se dá naučit, ale to druhé vypovídá spíš o povaze a temperamentu. Zdá se, že Jack junior má otcův talent, a k tomu pevnou ruku.

„A jaké má o tom představy?“ zeptal se Clark.

„Myslím, že si nedělá iluze. Ani mi nepřipadá, že by se hnal za slávou.“

„To jistě ne. Rodiče mu dali správné vychování.“

„Je sakra dobrý analytik, má to opravdu v krvi, ale má pocit, že tady jede naprázdno. Chce jít do akce. Problém je v tom, že jeho otec by určitě –“

„Jestli o něm chcete rozhodovat na základě toho, co by řekl nebo si myslel jeho otec, tak…“

„Jen to dopovězte.“

„Tak byste se měl zamyslet nad svými představami o světě, a ne jeho. Jack je dospělý a je to jeho život. Musíte se rozhodnout podle toho, jestli bude Dobrý a jestli to pomůže Univerzitě. V tom to je. To je všechno.“

„Dejme tomu. Stejně si to musím ještě trochu promyslet. Jestli se rozhodnu vyslat ho ven, bude potřebovat instruktora.“

„Vždyť ho máte.“

„Využil bych ještě jednoho nebo dva. Pete Alexander je sakra dobrý, ale rád bych, abyste si vzal Jacka pod křídlo osobně.“

Clark se nad tím zamyslel. Nadešel čas vykonat to, cos právě teď kázal šéfovi, Johne. „Jistě, udělám to.“

„Díky. Pořád se rozhlížíme po lidech, jako jste vy a Chavez. Takže kdybyste měl nějaký nápad… Máme vlastní hledače talentů, ale je vždycky lepší mít nadbytek uchazečů.“

„Pravda. Nechte mě chvilku přemýšlet. Možná připadnu na jedno dvě jména.“

Hendley se usmál. „Že by nějací další čerstvě penzionovaní bojovníci?“ Clark opětoval úsměv. „Možná.“

KAPITOLA 38

„MRTVÉ SCHRÁNKY,“ Prohlásila Mary Pat Foleyová, jakmile prošla skleněnými dveřmi do konferenční místnosti NCTC. Přistoupila k nástěnce, kde byla připíchnutá mapa DMA i turistický plán Péšávaru, a ukázala na jeden shluk teček.

„Vracejí se do módy?“ poznamenal John Turnbull.

„Legenda na rubu – šipky směřující nahoru a dolů se skupinami teček – jsou místa schránek. Šipka nahoru je signál pro vyzvednutí, šipka dolů ukazuje umístění schránky. Poloha první z nich říká, kterou schránku je třeba prověřit. Tři tečky pro signál k vyzvednutí, čtyři tečky pro polohu schránky.“

„Tak to tady máme prvotřídní studenoválečnou srágoru,“ ozvala se Janet Cummingsová.

„Je to vyzkoušené a ověřené – přinejmenším od dob starého Říma.“

Skutečnost, že se její kolegové zdáli být překvapeni vývojem událostí, Mary Pat prozradila, že pořád ještě podceňují zpravodajské schopnosti URC. A možná je podceňuje i CIA jako celek. Zavést systém mrtvých schránek pro své agenty byl projev rozumné opatrnosti – je totiž velice účinný pro přenos zpráv „z druhé ruky“.

„Ale nemáme jak zjistit, jestli jsou ještě aktivní,“ řekla. „Ne jinak než na místě.“

Telefon u lokte Bena Margolina zacvrlikal. Ben zvedl sluchátko, třicet vteřin poslouchal a zavěsil. „Zatím nic, ale počítače už to přežvykují. Dobrá zpráva je, že jsme vyloučili okruh sto kilometrů kolem jeskyně.“

„Příliš mnoho proměnných,“ podotkl šéf Acre Station John Turnbull.

„Jo,“ souhlasila operační ředitelka NCTC Janet Cummingsová.

Když si lámali hlavu řešením hádanky „Kde na světě je tohle místo?“ nad plastickou mapou objevenou Driscollem a jeho oddílem v hindúkušské jeskyni, přišla Mary Pat Foleyová s návrhem na zapojení projektu CIA s krycím názvem Collage.

Počítačový program Collage byl duchovním dítětem jistého matematika z odboru pro vědu a technologie v Langley a nyní měl najít cestu z bezvýchodné snahy Acre Station zodpovědět otázku „Kde na světě je tenhle padouch?“. Emír se svými pobočníky totiž už dlouho a rád zveřejňoval fotografie a videa, jak se potlouká v divočině Pákistánu a Afghánistánu. Americká zpravodajská komunita tak měla spoustu nápověd o počasí a terénu v místě jejich pobytu, ale nikdy to nestačilo pro bezpilotní letouny ani oddíly zvláštních vojsk v dané oblasti. Bez širších souvislostí, záchytných bodů a spolehlivého měřítka byla skála na fotce prostě skála a jenom skála.

Program Collage to měl vyřešit porovnáváním všech dostupných nezpracovaných topografických údajů, od komerčních a vojenských družicových snímků přes radarové družice jako Lacrosse a Onyx až po obrázky z rodinných alb na Facebooku a cestopisných článků na Flickru – pokud se z obrázku dala určit poloha odpovídající nějakému bodu na zemském povrchu, Collage snímek přežvýkal a vyplivl ho jako plošku na zobrazení globusu. Do této směsice vstupovala závratná sestava proměnných: geologické složení, současné a minulé směry větrů, těžební plány dřevařů, seismická činnost… Pokud se něco týkalo zemského povrchu a jeho možného vzhledu v určitou dobu, zadalo se to do Collage.

Zaznívaly tedy otázky, které by za normálních okolností nikoho nenapadly, jako „Jak vypadá hindúkušská žula, když zmokne?“, „Kam dopadne určitý stín při třicetiprocentní oblačnosti a rosném bodu x?“ nebo „Jaké výšky asi dosáhne tato písečná duna v Súdánu po deseti dnech větru o rychlosti dvacet až třiadvacet kilometrů za hodinu?“ Potřebné výpočty naháněly hrůzu, stejně jako matematický model ukrytý ve zdrojovém kódu Collage obsahujícím miliony řádků. Problém byl v tom, že veškeré výpočty vycházely nejen ze známých proměnných, ale také z fiktivních, nemluvě o pravděpodobnostních řetězcích. Program totiž vytvářel odhady nejen ze surových dat, ale také z obrazových údajů snímků a videí. V takovém řekněme třicetivteřinovém videu rozpoznal Collage něco mezi 500 000 až 3 000 000 referenčních bodů, kterým musel přiřadit určité hodnoty: černá, bílá nebo stupeň šedi (těch bylo šestnáct tisíc), poměrnou velikost a úhel objektu; vzdálenost od popředí, pozadí a sousedních objektů; intenzitu a úhel dopadu slunečního svitu nebo rozsah a rychlost pohybu oblačnosti a tak dále. Po přiřazení byly tyto hodnoty zaneseny do překryvné matice a začal hon na shody.

Program Collage dosáhl jistých úspěchů, ale ničeho, co by mělo taktický význam v reálném čase. Mary Pat se začínala obávat, že také v tomto případě přijde zkrátka. Příčinou neúspěchu by ovšem nebyl program, ale vstupy. Vždyť ani netušili, jestli plastická mapa něco skutečně věrně představuje, natož jestli je v přesném měřítku – a zda to místo vůbec leží do tisíce mil od Hindúkuše.

„Jak si stojíme s Lotusem?“ zeptala se Mary Pat. NSA pročesávala zachycené zprávy a hledala jakékoliv zmínky o Lotusu ve snaze dopátrat se souvislostí, aby si NCTC mohlo začít vytvářet celkový obraz. Stejně jako v případě modelu, na jehož principu pracoval Collage, stálo před nimi děsivé množství otázek k zodpovězení: Kdy se tento pojem použil poprvé? Jak často se používá? Ze kterých oblastí přichází? Jak se nejčastěji šíří – e-mailem, telefonem, na webových stránkách nebo nějak jinak, způsobem, na který ještě nenarazili? Předchází nebo následuje po nějakých větších teroristických útocích? A tak dále. Sakra, vždyť ani nebylo jisté, že Lotus vůbec něco znamená. Z toho, co zatím věděli, to také klidně mohla být přezdívka Emírovy milenky.

„Tak dobře, přehrajme si nejhorší scénář,“ navrhl Margolin, aby se vrátili k věci.

„Řekl bych, že máme dva záchytné body,“ odpověděla Cummingsová. „Víme, kde je jeskyně, a víme, že ten signál měl docela krátký dosah – pár desítek mil na obě strany hranice. Jestli tedy Lotus vůbec něco znamená, je celkem slušná šance, že způsobil nějaký pohyb – lidí, materiálu, peněz… Kdo ví?“

Problém je v tom, napadlo Mary Pat, že pohyb lidí a věcí se často lépe zjišťuje operativně – lidskou činností – než pomocí odposlechů, a právě teď nemají v dané oblasti prakticky žádné síly.

„Vy víte, pro co bych hlasovala,“ řekla Mary Pat řediteli NCTC.

„Všichni bychom rádi to samé, ale prostě tam nemáme lidi – aspoň ne tak hluboko na nepřátelském území, jak potřebujeme.“

Zásluhou Eda Kealtyho a ředitele Scotta Kilborna, pomyslela si trpce. Poté co Tajná služba věnovala bezmála deset let obnově kádru řídících orgánů – z velké části v rámci Modrého plánu –, dostala teď nařízeno omezit činnost v zahraničí ve prospěch „spojeneckých zdrojů“. Muži a ženy, kteří riskovali životy při vytváření agenturních sítí v nehostinných oblastech Pákistánu, Afghánistánu a Iránu, byli staženi na ambasády a konzuláty bez jediného slova uznání.

Bože, chraň nás před krátkozrakou politizací tajných služeb.

„Tak se zamysleme šířeji,“ prohlásila Mary Pat. „Máme tam dostupné síly – pouze ne naše. Pojďme sáhnout po starých dobrých spojeneckých zdrojích.“

„Britové?“ zeptal se Turnbull.

„Jo. Vyznají se ve Střední Asii líp než kdokoliv jiný, včetně Rusů. Neuškodí zeptat se jich. Mohli by nechat prověřit ty mrtvé schránky, jestli jsou ještě v provozu.“

„A potom?“

„Uvidíme, až tam budem.“

Margolin zaklonil hlavu a chvilku hleděl do stropu. „Problém není se zeptat. Problém je dostat k tomu povolení.“

„No to si snad děláš legraci,“ namítla Cummingsová.

Mary Pat věděla, že to není vtip. Prezident Kealty si zajistil, aby nejvyšší řídící články CIA prosazovaly novou vládní linii nehledě na následky pro agenturu samotnou nebo pro zpravodajskou komunitu jako celek.

„Tak nežádej,“ řekla prostě Mary Pat.

„Cože?“ zarazil se Margolin.

„Když o nic nepožádáme, nemůžou nic zamítnout. Stejně zatím kličkujeme, ne? Nic ještě neběží, nic není schváleno. Jenom nahazujeme udičky. To přece máme dělat, za tohle nás platí. Odkdy musíme žádat, když si chceme trochu pokecat se spojencem?“

Margolin se na ni chvilku mračil, pak pokrčil rameny. Tím gestem neřekl nic, a přitom všechno. Znala svého šéfa dost dobře a věděla, že udeřila na správnou strunu. Margolin stejně jako ona stál o kariéru, ale ještě radši dělal svou práci.

„Nikdy jsme o tom nemluvili,“ prohlásil Margolin. „Zkusím na to ťuknout. Když nepochodím, uděláme to podle tebe.“

TOHLE JE SKUTEČNÉ RUSKO, říkal si Vitalij, tady jsou nejtužší zimy z celé země pověstné drsným počasím. Lední medvědi teď byli tlustí, obalení silnou izolační vrstvou, která jim dovolí prospat celé měsíce v norách vyhrabaných v trhlinách v ledu. Jenom občas se probudí, aby ulovili tuleně, co se odvážil příliš blízko k dýchacímu otvoru.

Vitalij vstal, setřel si z očí zbytky spánku, pak se odšoural do kuchyňky, aby si ohřál vodu na svůj ranní čaj. Teplota byla těsně nad bodem mrazu – to se tu považuje za teplý podzimní den. Přes noc nepřibyl žádný nový led, přinejmenším nic, co by jeho člun nemohl rozlámat nebo obeplout, ale paluba byla pokrytá několikacentimetrovou vrstvou zmrzlé vodní tříště. Budou ji muset s Váňou otlouct, jinak by měl člun moc těžký vršek. Převrácení znamenalo v těchhle vodách takřka jistou smrt; bez suchého záchranného obleku člověk do čtyř minut ztratí vědomí a do patnácti minut zemře. Měl sice dost obleků pro všechny, ale jeho pasažéři neprojevili zájem o instruktáž.

Teď už byli vzhůru, podupávali a schovávali si ruce do podpaží. Všichni si zapálili cigaretu a shromáždili se na zádi u primitivní toalety. Každý se cpal chlebem s na kost ztvrdlým máslem.

Vitalij jim nechal hodinu na rozběh nového dne, pak nahodil diesely a odcouval ze štěrkové pláže, na které přenocovali. Mapy už měl připravené a mířil rychlostí deseti uzlů na východ. Váňa ho na chvilku vystřídal u kormidla. Poslouchali staré, ale spolehlivé rádio na středních vlnách, většinou klasiku na archangelském rádiu. Čas tak ubíhal rychleji. Do cíle jim zbývalo deset hodin plavby. Kolem 160 kilometrů. Deset hodin při deseti uzlech, podle mapy.

„To nevypadá dobře,“ prohodil Váňa a ukázal dopředu na pravobok.

Na východním obzoru se kupila řada mohutných černých mraků, tak nízko, že splývaly s mořskou hladinou.

„Ani trochu,“ souhlasil Vitalij. A bylo mu jasné, že bude ještě hůř. Cestou k cíli budou muset proplout bouří – buď to, nebo se vyhnout hodně velkým obloukem, nebo dokonce vyjet na břeh a tam to přečkat.

„Řekni Fredovi, ať přijde nahoru, jo?“ zabručel Vitalij.

Váňa odešel dolů a za chvilku se vrátil s vůdcem skupiny. „Nějaký problém, kapitáne?“

Vitalij ukázal z okna na hradbu mraků. „Tohle.“

„Bude déšť?“

„Tady neprší, Frede. Tady jsou bouřky. Jediná otázka zní, jak silné. A mám dojem, že tohle svinstvo bude hodně ošklivé.“ Tím spíš pro plechový výsadkový člun T-4 s metrovým ponorem. Ale to už nedodal.

„Za jak dlouho nás to chytne?“

„Tři hodiny – možná trochu víc.“

„Můžeme to zvládnout?“

„Asi ano, ale tady není nic jisté. Každopádně to bude hodně házet.“

„Jaké jsou další možnosti?“ zeptal se Fred.

„Vrátit se tam, co jsme nocovali, nebo se dát k jihu a zkusit minout okraj bouřky. Obojí by nás stálo den či dva plavby navíc.“

„To je nepřijatelné,“ prohlásil Fred.

„Proplout skrz, to bude o hubu – a vám i vašim lidem bude strašně zle.“

„To zvládneme. Třeba by byla tahle nepříjemnost stravitelnější s příplatkem za vaše starosti?“

Vitalij pokrčil rameny. „Jestli do toho jdete, já jsem pro.“

„Tak pokračujte.“

PO DVOU HODINÁCH zahlédl na obzoru loď mířící západním směrem. Nejspíš zásobovací loď, která se vrací po vyložení nákladu vrtných zařízení pro nově otevřená ropná pole dál na východě kolem řeky Leny, jižně od Tiksi. Podle brázdy za zádí plula plnou parou, očividně ve snaze utéct právě před tou bouří, do které teď mířili.

Váňa se vynořil vedle něho. „Motory jsou v pohodě. Dole je všechno pozavírané a utěsněné.“ Vitalij ho před hodinou poslal připravit člun na nadcházející změnu počasí. Neměli ale jak připravit své pasažéry na to, co je čeká, ani čas připravit se na všechno, co by jim moře mohlo provést. Matička příroda je vrtkavá a krutá.

Vitalij už dříve požádal Freda, ať jeho muži přiloží ruku k dílu při odledování člunu. Dali se do toho nehledě na nejisté nohy a nazelenalou barvu ve tvářích. Polovina z nich otloukala led palicemi a sekerami, druhá polovina pod Váňovým dohledem házela uvolněné kusy ledu uhelnými lopatami přes palubu.

„Co kdybychom se po tomhle odsunuli do Soči a otevřeli si živnost tam?“ zeptal se Váňa kapitána, když propustil pasažéry a poslal je dolů odpočinout si.

„Tam je moc horko. Tam se nedá žít.“ Typické uvažování seveřana. Správní chlapi žijí a pracují v mrazu a chlubí se, jací jsou tvrďáci. A kromě toho i vodka pak líp chutná.

Deset mil před jejich přídí se tyčila hradba bouřkových mraků, burácející šedočerná zeď, která rostla Vitalijovi přímo před očima. „Váňo, běž dolů a udělej našim hostům opáčko o záchranných oblecích.“

Váňa se otočil k žebříku.

„A dohlédni, ať tentokrát dávají pozor,“ dodal Vitalij.

Jako kapitán měl profesionální odpovědnost za bezpečí cestujících, ale co bylo ještě důležitější, pochyboval, že by ten, pro koho pracují, měl pochopení pro to, kdyby všichni zahynuli.

CVIČENÍ JAKO UKÁZKA MARNOSTI, myslel si Músa Merdásan, když pozoroval skřetovitého Rusa, jak rozkládá na palubě oranžový záchraně oblek. Za prvé, žádná záchranná loď by je nenašla včas, oblek neoblek; za druhé, nikdo z jeho lidí by si na sebe takový oblek v žádném případě nevzal. Jestliže Alláh uzná za vhodné předat je moři, přijmou svůj osud. Navíc si Merdásan nepřál, aby byl kdokoliv z nich vůbec z moře vyloven; a pokud už by se tak stalo, modlil se, aby byl k nepoznání. O tom bylo třeba zapřemýšlet – jak zajistit, aby takovou katastrofu nepřežil ani kapitán se svým pomocníkem, pro případ pozdějšího prověřování účelu jejich cesty a identity účastníků. Jestli skončí ve vodě, nemůže se spoléhat na pistoli. Takže nůž, nejlépe ještě než opustí loď. A radši jim doširoka rozříznout břicha, aby se určitě potopili.

„Nejdřív rozložit oblek na palubě a rozepnout, pak si sednete těsně nad dolní konec zipu,“ právě vykládal ten Rus.

Merdásan a jeho muži ho samozřejmě poslouchali a ze všech sil se snažili vyvolat dojem, že dávají pozor. Nikdo z nich ale nevypadal dobře. V kabině páchly zvratky a pot a rozvařená zelenina.

„První jdou dovnitř nohy, potom jedna a druhá paže, nakonec kapuca přes hlavu. Když je to hotové, kleknete si, zatáhnete zip až na konec, vytáhnete si límec do půlky obličeje a zajistíte sucháčem.“

Rus chodil od jednoho k druhému, aby se přesvědčil, že všichni postupují podle jeho instrukcí. Pak se spokojeně rozhlédl a zeptal se: „Nějaké dotazy?“ Nebyly žádné.

„Jestli půjdete přes palubu, váš maják –“

„Náš co?“ zeptal se jeden z mužů.

„Nouzový radiomaják – ta věc, co máte na límci – se samočinně spustí, jakmile se dotkne do vody.“

„Ještě nějaké dotazy?“

Ne.

„Dobře, takže navrhuju, abyste zalezli na palandy a zatnuli zuby.“

PŘESTOŽE VITALIJ VĚDĚL, co má čekat, bouřka udeřila nevídaně rychle a divoce. Obloha kolem nich potemněla jako v noci a během pěti minut se dosud poměrně klidné moře s nevysokými vlnkami proměnilo v rozbouřený živel se šestimetrovými vlnami bijícími do příďové rampy jako sama ruka Páně.

Ohromné sloupy vodní tříště a pěny se valily přes plechové boky a bičovaly okna kormidelny jako hrsti vrženého štěrku. Vitalij pak aspoň deset vteřin nic neviděl, než stěrače zvládly ten příval, a i potom stačil jenom na okamžik zahlédnout další vlnu. Každých pár vteřin se přes zábradlí na pravoboku převalily tuny mořského živlu a voda tam zůstávala po kolena vysoko, když přehlcené odtoky nestačily odvádět ten příval. Vitalij pevně svíral kormidelní kolo a cítil, jak kormidlo ztrácí sílu, když se voda přelévá po palubě z boku na bok.

„Běž dolů a postarej se o motory a pumpy,“ přikázal Vitalij Váňovi, který se odpotácel k žebříku.

Vitalij žongloval s oběma pákami motorů ve snaze udržet příď proti přicházejícím vlnám. Kdyby nechal člun najet šikmo na stoupající vlnu, říkal by si o náklon, který by je mohl převrátit. T-4 s plochým dnem neměl prakticky žádnou snahu narovnat se už při překročení patnáctistupňového náklonu. Pokud by se člun převrátil v brázdě mezi vlnami, šel by ke dnu během minuty či dvou.

Na druhé straně si byl Vitalij dobře vědom omezené pevnosti příďové rampy. Sice se s Váňou nadřeli, aby ji zajistili a utěsnili, ale podstatu konstrukce nemohli nijak obejít: byla určena k tomu, aby se na pláži sklopila a vychrlila vojáky. Pod každou vlnou se rampa otřásla a i přes hukot bouře Vitalij dobře slyšel kovový klapot zajišťovacích kolíků.

Další vlna se převalila přes okraj a zlomila se, polovina se rozlila po palubě a zbytek udeřil do oken kormidelny. Člun sebou trhl doleva. Vitalij se zapotácel, přepadl dopředu a udeřil čelem o palubní desku. Rychle se narovnal a párkrát zamrkal, cítil, jak mu cosi vlhkého a teplého stéká po spánku. Pustil kolo a ohmatal si hlavu; prsty měl od krve. Není to tak hrozné, usoudil. Pár stehů.

Z interkomu se ozval Váňův tlumený hlas: „Pumpa… porucha… zkusím nahodit…“

Sakra. Bez jednoho čerpadla by to mohli zvládnout, ale Vitalij věděl, že většina lodí se nepotopí kvůli jediné katastrofální poruše, ale v důsledku dominového efektu z jejich nahromadění, jedna za druhou, až to překročí únosnou mez. A jestli se to stane tady… Radši ani nemyslet.

Uběhlo šedesát vteřin, pak se znovu ozval Váňa: „Pumpa běží!“

„Rozumím!“ odpověděl Vitalij.

Zdola zaslechl výkřiky: „Ne, nechoď tam! Pojď zpátky!“

Vitalij přiskočil k pravému bočnímu oknu a přitiskl na ně obličej. Vzadu zahlédl postavu, která se vypotácela ze dveří kabiny na horní palubu. Byl to jeden z Fredových mužů.

„Co k čertu…“

Muž se zapotácel a padl na kolena. Z úst mu vystříkl proud zvratků. Vitalij viděl, že je úplně vyděšený. V podpalubí propadl panice a pud sebezáchovy mu vypnul logické myšlení.

Vitalij sáhl po interkomu: „Váňo, na zadní palubě je chlap –“

Náraz zvedl záď člunu do výše. Sotva dopadla zase dolů, osamělá vlna udeřila do pravoboku. Muže vymrštěného do vzduchu smetla stranou a narazila na zábradlí. Chvilku tam visel, přehozený přes okraj jako hadrový panák, nohy na palubě, trup volně v prostoru, pak přepadl a zmizel.

„Muž přes palubu, muž přes palubu!“ zakřičel Vitalij do palubního rozhlasu. Díval se z oken, hledal mezeru mezi hřebeny vln, aby se mohl obrátit. „Nedělejte to,“ zaslechl za sebou hlas.

Otočil se a spatřil Freda. Stál na posledním schůdku a oběma rukama pevně svíral zábradlí. Košili měl pozvracenou.

„Cože?“ zeptal se Vitalij.

„Je pryč, zapomeňte na něho.“

„Zbláznil jste se? Nemůžeme –“

„Když teď otočíte člun, můžeme se převrátit, že?“

„Ano, ale –“

„Věděl, do čeho jde, kapitáne. Nedovolím, aby jeho chyba ohrozila všechny ostatní.“

Vitalij si uvědomoval, že Fred uvažuje logicky správně, ale opustit muže na moři bez jediného pokusu o jeho záchranu mu přišlo nelidské. A navíc bez sebemenší známky pohnutí v obličeji…

Jako by vycítil Vitalijovu nerozhodnost, muž známý jako Fred prohlásil: „Za svoje lidi odpovídám já; na vás je bezpečnost člunu a cestujících, správně?“

„Správně“

„Tak pokračujeme.“

KAPITOLA 39

„HALÓ?“ ozval se bývalý prezident Jack Ryan. Pořád si rád zvedal svůj telefon sám, aspoň tenhle.

„Pane prezidente?“

„Jo, kdo je tam?“ Ať to byl kdokoliv, měl Jackovo soukromé číslo. Takových nebylo moc.

„John Clark. Předevčírem jsem se vrátil z Británie.“

„Johne, jak se máš? Takže to udělali, co? Sbalili Amíkům kufry.“

„Obávám se, že jo. Každopádně jsme i s Dingem doma. Proto vám volám, asi vám oba dlužíme zdvořilostní návštěvu. Šlo by to?“

„Sakra, jistěže. Přijďte na oběd. Řekněte kdy.“

„Třeba za půldruhé hodiny?“

„Dobře, to se hodí. Takže v jedenáct?“

„Ano, pane.“

„Pořád ještě Jack, pamatuješ?“

Clark se uchechtl. „Zkusím si to pamatovat.“

A telefon se odmlčel. Ryan sáhl vedle a prozvonil Andreu.

„Ano, pane prezidente?“

„Kolem jedenácté přijdou dva přátelé. John Clark a Domingo Chavez. Vzpomínáte si na ně?“

„Ano, pane. Dobře, dám je na seznam,“ odpověděla pečlivě neutrálním tónem. Tihle dva, jak si pamatovala, byli z těch nebezpečných, i když se zdáli dost spolehliví. Jako zvláštní agent Tajné služby Spojených států nevěřila vůbec nikomu. „Na oběd?“

„Nejspíš ano.“

CESTA PŘÍJEMNĚ UBÍHALA po dálnici 50 k východu a dále na jih až skoro k Annapolis. Clark zjistil, že zpětný přechod na jízdu po pravé straně silnice po několika letech jízdy vlevo proběhl skoro automaticky. Celoživotní program očividně snadno převážil nad změnami z Británie, i když tu a tam se musel trochu zamyslet. Pomáhaly mu i zelené směrové tabule.

V Anglii a Walesu byly odpovídající značky modré a to mu také připomínalo, že je v cizí zemi – jakkoli tam měli lepší pivo.

„Takže jaký je plán?“ zeptal se Chavez.

„Řekneme mu, že jsme se upsali Univerzitě.“

„A o juniorovi?“

„Co uděláš ty, to je na tobě, Dingu, ale já to vidím takhle: Co si mezi sebou řeknou otec se synem, je jejich věc a ne naše. Jack junior je dospělý člověk Co udělá se svým životem, je jeho věc, a koho do toho zapojí, je taky jeho věc.“

„Jo, já ti rozumím, ale jestli se mu něco stane… Kristepane na nebesích, nechtěl bych být u toho, až se to posere.“

To ani já, pomyslel si Clark.

„Ale zase, co můžeš říct?“ pokračoval Ding. „Šéf chce, abys ho cvičil, těžko řekneš, že ne.“

„Chápeš to správně.“ Clark se ve skutečnosti cítil nesvůj z tutlání před Ryanem starším – konec konců spolu prošli dlouhou cestu a on sám bývalému prezidentovi vděčil za mnohé. Na druhé straně zase značnou část svého života postavil na uchovávání tajemství jiných lidí. Tohle bylo sice osobní, ale Jack je velký kluk a na ramenou mu sedí chytrá hlava. Což samozřejmě neznamená, že by neměl zkusit přesvědčit Jacka, ať sám řekne tátovi o své práci na Univerzitě.

PO ČTYŘICETI MINUTÁCH odbočili doprava na silnici k Peregrine Cliff, nepochybně pod dohledem bezpečnostních kamer. Agenti Tajné služby také nacpou do svých počítačů registrační značku vozu, zjistí, že je z půjčovny, a nedostanou se dost rychle do počítačů u Hertze, aby si ověřili, kdo si ho pronajal. To je trochu znervózní, ale jenom neznatelně, jsou na to přece cvičení. Konečně se objevil kamenný sloupek vyznačující vjezd na Ryanovu čtyřsetmetrovou příjezdovou cestu.

„Prokažte se, prosím,“ ozval se vzdálený hlas z reproduktoru na sloupku.

„Duha Šest na návštěvu k MEČÍŘOVI.“

„Pokračujte,“ odpověděl hlas, následovalo elektronické pípnutí a hydraulický zvuk otevíraných vrat.

„Neřekls jim o mně,“ zaprotestoval Chavez.

„Stačí, když necháš ruce venku,“ uchechtl se Clark.

Když přijeli, Andrea Price-O’Dayová stála na zápraží. Paní vedoucí osobně, uvědomil si Clark. Třeba si myslí, že jsem důležitý. Kamarádit se šéfem má své výhody.

„Nazdar, veliteli,“ zvolala na pozdrav.

Má mě ráda? pomyslel si Clark. Veliteli mu říkali jenom přátelé.

„Dobré ráno, paní. Jak se má šéf?“

„Dělá na své knize, jako vždycky,“ odpověděla Andrea. „Vítejte doma.“

„Díky.“ Stiskl její napřaženou ruku. „Znáte Dominga, myslím.“

„Jistěže. Jak se má rodina?“

„Výborně. Jsou šťastní, že jsou doma. Jo a cestou nás taky přibylo.“

„Blahopřeji!“

„A jak mu to jde?“ pokračoval Clark. „Leze po zdi?“

„Běžte se podívat sami.“ Andrea otevřela hlavní dveře.

Oba tu už byli dřív, ve velkém otevřeném obýváku s vykládaným dřevěným stropem a ohromnými okny s výhledem na zátoku Chesapeake, s Cathyiným koncertním křídlem, na které nejspíš hrává aspoň obden. Andrea je zavedla po schodech přímo do Ryanovy pracovny a pak se vytratila.

Našli Ryana, jak mlátí do klávesnice vražednými údery jednou za uherskou minutu. Když vstoupili, zvedl zrak.

„Tíživé myšlenky, pane prezidente?“ zeptal se Clark s úsměvem. „Zdravíčko, Johne! Dingu. Vítejte!“ Učinili náležité kroky a potřásli si rukama. „Sedněte si a udělejte si pohodlí,“ nařídil Jack a oni uposlechli jeho rozkaz. Starý přítel sem nebo tam, byl to bývalý prezident Spojených států a oni oba ještě nedávno nosili uniformu.

„Rád tě vidím zdravého a vcelku,“ prohodil Clark.

„Co, Georgetown?“ Ryan zavrtěl hlavou. „To nic nebylo. Andrea ho sejmula jako na střelnici. Teda, Jack ji navedl.“

„Ještě jednou?“

„Byl tam. Dal Andree tip. Cosi se mu nezdálo na údržbářovi.“

„Jako co?“ zeptal se Clark.

„Vrtal se v leštiči šroubovákem – měl mít hasák.“

„Chytrý kluk,“ poznamenal Chavez. „Táta musí mít radost.“

„To si piš,“ poznamenal bývalý prezident Ryan s neskrývanou pýchou. „Chcete trochu kafe?“

„To je jedna z věcí, co v Anglii neumějí, pane,“ souhlasil Chavez. „Je tam sice Starbucks, ale mně to nevyhovuje.“

„To napravíme. Pojď sem.“ Vstal a přešel do kuchyně, kde byla plná konvice a šálky hned vedle. „Tak jak se vám žilo v Británii?“

„Hodní lidé. Naše základna byla kousek od velšských hranic – milí lidé, dobré hospody a docela slušné jídlo. Zvlášť mi chutnal jejich chleba,“ referoval Clark. „Ale myslí si, že hovězí je něco z plechovky.“

Ryan se zasmál. „Jo, psí žrádlo. Dělal jsem v Londýně skoro tři roky a nenašel jsem tam slušné hovězí. Říkají tomu rostbíf, ale zdaleka to není ono. Takže v Duze vás vystřídali, co?“

„Řekl bych, že jsme vyčerpali svou životnost,“ odvětil Clark.

„Kdo tam zůstal?“ zeptal se prezident Ryan.

„Dvě zásahové skupiny, kompletně vycvičené, asi půlka britských sasíků. Jsou docela dobří,“ ujistil ho Clark. „Ale ostatní evropské složky mají snahu vycouvat. Věčná škoda. Byli mezi nimi špičkoví bojovníci. Zpravodajská podpora je taky na úrovni. Duha poběží dál, jestli ji nechají. Ale místní – teda myslím hlavně evropští – byrokrati, ti se snad strachy podělali pokaždé, když moji kluci vyrazili.“

„Jo, teda tady je máme taky,“ opáčil Ryan. „Až se jeden diví, kam se poděl Wyatt Earp.“

Hosté se uchechtli.

„A co teď dělá ZASTÁVKA?“ zeptal se Clark. Byl to přirozený dotaz mezi přáteli, kteří se dlouho neviděli, nezeptat se by bylo nápadné.

„Obchoduje s papíry, jako kdysi já. Neptal jsem se kde. Mít tatínka prezidentem může být v jeho věku na obtíž, víte?“

„Hlavně randit s ochrankou všude kolem,“ nadhodil Chavez s úšklebkem. „Nemyslím, že by se mu to líbilo.“

Dalších deset minut strávili klábosením o svých rodinách, sportu a globálním stavu světa, načež Ryan prohodil: „A co teď budete, chlapi, dělat? Umím si představit, že vám oběma CIA nabídla odchod do výslužby. Jestli budete potřebovat doporučující dopis, dejte mi vědět. Oba jste dobře sloužili své zemi.“

„To je jedna z věcí, o kterých jsme si chtěli promluvit,“ odpověděl Clark. „V Langley jsme narazili na Jimmyho Hardestyho, a on nás nasměroval na Toma Davise.“

„Jo?“ řekl Ryan a odložil šálek.

Clark přikývl. „Nabídli nám flek.“

Bývalý prezident Ryan o tom chvilku uvažoval. „No, ne že by mi to párkrát neproběhlo hlavou. Vy dva se na to hodíte, o tom není pochyb. Co si o tom podniku myslíte?“

„Dobrý. Nějaké dětské choroby tam podle mě ještě budou, ale s tím se musí počítat.“

„Gerry Hendley je správný chlap. Jinak bych to nepodepsal. Víte o těch milostech?“

Tentokrát odpověděl Chavez. „Jo, děkujeme předem. Modleme se, aby nebyly potřeba, ale je fajn vědět, že tam jsou.“

Ryan přikývl. „No a co ten oběd?“ zeptal se.

A konec řečí, amen, uvědomil si Clark. Ryanovo duchovní dítě sem nebo tam, od Univerzity radši co nejdál.

„Myslel jsem, že se ani nezeptáš,“ neodpustil si Clark. „Mohl bych dostat hovězí?“

„Z podniku jménem Attman’s v Baltimoru. To je jedna z výhod Tajné služby: k ničemu mě nepustí, a tak mají spoustu pochůzek.“

„Vsadím se, že za starých časů by to přivezli z New Yorku od Carnegieho,“ přisadil si Chavez.

Teď se usmál Ryan. „Nejspíš ano. Jenže na takové věci musíš být opatrný. Necháš se rozmazlit a začneš si myslet, že na to máš nárok. Sakra, docela mi vadí, že si nemůžu vyjít jenom tak na nákupy, ale když to zkusím, Andrea a její vojska dostanou hysterický záchvat.“ Tajná služba například trvala na tom, aby měl jeho dům závlahový systém. Ryan ho sám objednal a zaplatil, přestože mohl účet poslat na ministerstvo financí. Nechtěl se cítit jako král. Teď zavedl své hosty do kuchyně, kde už ležely plátky hovězího spolu s houstičkami a hořčicí.

„Díky Bohu za americký oběd,“ zvolal Clark. „Mám Brity rád a půllitr Johna Smithe zvlášť, ale doma je doma.“

KDYŽ DOJEDLI, Ryan položil otázku: „Teď když jste svobodní lidé, řekněte mi: Jaké je nové Langley?“

Clark odpověděl: „Znáš mě, Jacku. Jak dlouho jsem ječel kolem ředitelství operací?“ Měl na mysli Tajnou službu CIA, opravdové špiony, terénní zpravodajce. „Modrý plán sotva odstartoval, když ho sestřelil ten pitomec Kealty.“

„Mluvíš arabsky, že jo?“

„My oba,“ potvrdil Chavez. „John je lepší než já, ale na cestu se vždycky nějak doptám. Ale paštunsky ne.“

„Moje arabština je už dost rezavá,“ odvětil Clark. „Nebyl jsem tam dvacet let nebo tak nějak. Zajímaví lidi, tihle Afghánci. Tvrdí, ale jednoduší. Věc je v tom, že tam jde jenom o mák.“

„Jak velký je to problém?“

„Je tam pár těžkých miliardářů, všechno z opia. Žijí jako králové, rozhazují kolem prachy, hlavně v podobě kvérů a střeliva. Všechny tvrdé drogy, co si koupíš na ulici v jihovýchodním Washingtonu, jsou z Afghánistánu. Zdá se, že si to nikdo neuvědomuje. Všechny, nebo skoro všechny. Je za to dost peněz, aby rozvrátily jejich kulturu, a tu naši taky. Oni nepotřebují žádnou pomoc. Než tam v devětasedmdesátém přišli Rusové, zabíjeli se mezi sebou. Potom se spojili a způsobili Ivanovi pořádný břichabol. A sotva se Rudá armáda vypakovala, netrvalo možná ani dva týdny a zas se začali řezat mezi sebou. Oni nevědí, co je to mír. Nemají zdání, co je to blahobyt. Když jim postavíš školy pro jejich děcka, vyhodí ty školy do luftu. Žil jsem tam přes rok, lezl po těch horách a střílel na Ivana, snažil jsem se je vycvičit. Leccos se mi na nich líbí, ale neobracej se k nim zády. Jsou srostlí s přírodou. Některá místa jsou tak vysoko, že tam vrtulník nevyletí. Není to místo na prázdniny. A jejich kultura to jistí. Pralidi s moderními zbraněmi. Vypadá to, že mají vrozenou schopnost najít cokoliv, čím se dá zabít. Něco takového se hned tak nevidí. Jediné, co ti neprovedou, je, že tě nesežerou. Na to jsou moc muslimové. Každopádně, dokud se na máku vydělává, tak udržuje v chodu celou zemi. A na tom se nic nezmění.“

„To zní dost pochmurně,“ poznamenal Ryan.

„Pochmurně není to pravé slovo. Sakra, Rusové zkoušeli všechno možné – stavěli školy, nemocnice a silnice –, jenom aby si to nějak usnadnili. Chtěli si je koupit a podívej, kam s tím došli. Tihle lidi válčí pro zábavu. Můžeš jim nabízet jídlo a věci, jo a taky stavět špitály a školy a silnice. Mělo by to fungovat, ale radši na to nesázej. Musel bys nějak vymazat tři tisíce let kmenových válek, krevní msty a nedůvěry k cizincům. To je hodně tvrdý oříšek. Hele, já jsem sloužil ve Vietnamu, a Vietnam je proti Afghánistánu úplný Disneyland.“

„A někde v tom pohádkovém království si hraje Emír na schovávanou,“ poznamenal Chavez.

„Nebo možná ne,“ namítl Clark. „Všichni předpokládají, že je pořád ještě tam.“

„Víš něco, co my ne?“ zeptal se Ryan s úsměvem.

„Ne, jenom se snažím myslet jako ten chlap. U SEAL to bylo první pravidlo při nácviku útěku ze zajetí: běž tam, kde ti darebáci nejsou. Jo, má omezený výběr, ale má solidní infrastrukturu a spoustu peněz.“

„Možná je v Dubaji,“ nadhodil Ding, „V jedné z těch luxusních vil.“

Tomu se bývalý prezident Ryan zasmál. „No dobře, my ho hledáme, seč nám síly stačí. Problém je v tom, že bez analytiky, která položí ty správné otázky, a bez optativy, která na ně najde odpovědi, poběží všechno naprázdno. Všichni ti chlápci, co tam Kealty dosadil, myslí globálně, a tím se prostě nic nevyřeší.“

O DVĚ HODINY POZDĚJI Clark s Chavezem mířili zpátky do Washingtonu, zažívali oběd a přemítali o novinkách. Ačkoli se o tom Ryan nijak blíž nezmiňoval, Clarkovi bylo jasné, že bývalého vrchního velitele tíží myšlenka na druhý boj o Bílý dům.

„Půjde do toho,“ poznamenal Chavez.

„Jo,“ souhlasil Clark. „Cítí se být v pasti.“

„On je v pasti.“

„My taky, Domingo. Nová práce, stejné sračky.“

„Ne úplně stejné. Bude to zajímavé, to je jisté. Jsem zvědav, jak moc po nás budou chtít –“

„Myslím, že moc ne. Mrtvoly ve všeobecnosti kazí kšefty, a taky toho moc neřeknou. Nezapomínej, že teď jsme v informačním byznysu.“

„Ale stádo občas potřebuje probrat.“

„Pravda. V Langley byl pokaždé problém s tím, že někdo musel podepsat příkaz. Papír totiž zůstane nafurt. Ve Vietnamu jsme měli opravdovou válku a tam stačil ústní rozkaz, ale potom si kancelářské krysy začaly krejt záda, a ještě potom začali vystrkovat svoje ohavné držky právníci, ale to není to nejhorší. Státní zaměstnanci nemůžou vydat takový příkaz, kdykoliv je napadne. Dříve či později dojde k tomu, že osoba A je odstraněna a osoba B dostane záchvat špatného svědomí a napráská tě bez ohledu nato, jak moc ten darebák potřeboval zmizet do věčných lovišť. Je zvláštní, jak umí být takové svědomí nebezpečné – a obvykle v nevhodnou dobu. Žijeme v nedokonalém světě, Dingu, a nikde není řečeno, že by měl dávat smysl.“

„Nevyplněná prezidentská milost,“ poznamenal Chavez trochu mimo téma. „A je to legální?“

„No, takhle nám to řekli. Vzpomínám si, když přišel do kin Dr. No. Byl jsem tehdy na střední. Upoutávka na ten film hlásala, ‚Dvě nuly znamenají oprávnění zabít, koho chce a kdy chce.‘ Tehdy v šedesátých to všichni žrali. Před Watergate se ta myšlenka líbila i Kennedyho vládě. Takže spustili Operaci Mongoose. Samozřejmě to byl totální průšvih, ale nikdy se nepřiznalo, jak velký opravdu byl. Politika,“ vysvětloval Clark. „Myslím, žes o tom nikdy neslyšel.“

„Na Farmě nás o tom neučili.“

„Však dobře. Kdo by chtěl pracovat pro agenturu, co dělá takové hovadiny? Sejmout cizí hlavu státu je opravdu hloupý nápad, synku. I když si jeden z našich prezidentů myslel, že je fajn chovat se jako psychopat. Je srandovní, jak lidi neradi domýšlejí věci do konce.“

„Jako my?“

„Ne když sejmeš lidi, na kterých tolik nezáleží.“

„A co se to děje kolem toho rangera?“

„Sam Driscoll,“ doplnil Clark. Ryan jim pověděl o Kealtyho nátlaku na vyšetřování. „V devadesátých letech jsem s Driscollem přelezl pár kopců. Dobrý chlap.“

„Zkusil to někdo nějak zastavit?“

„To nevím, ale Jack nám to řekl z jednoho důvodu.“

„Nový nábor pro Univerzitu?“

„Jistě by to Driscollovi zjednodušilo život.“

„To jistě, ale stejně, když ti jde kariéra do hajzlu jenom proto, že si na tebe zasedne nějaký idiot – to prostě není správné, mano.“

„Ze všech stran,“ souhlasil Clark.

Několik minut jeli mlčky, pak Chavez pronesl: „Vypadá ustaraně. Unaveně.“

„Kdo? Jack? Taky bych byl. Chudák starý. Chce psát paměti a možná se trochu zlepšit v golfu, pohrát si s děckama… Víš, ve skutečnosti je to hodný člověk.“

„To je jeho problém,“ konstatoval Chavez.

„Jistěže.“ Bylo milé vědět, že jeho zeť na Univerzitě George Masona nemrhal časem. „Smysl pro povinnost tě může zavést do ošklivých míst. A pak si musíš sám najít cestu ven.“

PO ROZLOUČENÍ s návštěvou se Ryan přistihl s prsty nad klávesnicí a myslí zatoulanou jinde. Ten pitomec Kealty… Stíhat vojáka za zabití nepřítele. To je, pomyslel si rozmrzele, dokonalé svědectví o charakteru současného prezidenta.

Vrhl pohled na manažerský telefon. Dvakrát po něm sáhl, ale ruka se mu zastavila jakoby sama od sebe, v rozporu s učením sv. Augustina o vůli a odporu. Ale nakonec zvedl sluchátko a vyťukal číslo.

„Jo, Jacku,“ ozval se van Dammův hlas. Měl na své soukromé lince zobrazení čísla volajícího.

„Arnie, zmáčkni spoušť. S pomocí Boží,“ dodal.

„Zavolám pár lidem. Ozvu se zítra.“

„Dobře. Tak zatím.“ Ryan zavěsil.

Co to sakra děláš? položil si otázku.

Ale odpověď znal až příliš dobře.

KAPITOLA 40

MUSELI SE SNAŽIT nechovat se jako spiklenci, vypadat jako obyčejní lidé, co obyčejně obědvají v pařížské kavárně jednoho sychravého dne, což hrálo v jejich prospěch. Kromě nich tam byli jenom dva hosté, mladý pár u sousedního stolku se slunečníkem.

Ibrahím jim řekl, jak se mají obléct – jako středostavovští Francouzi – a aby to odteď dělali pořád. Všichni mluvili francouzský, a přestože byli muslimové, nikdo z nich nechodil pravidelně do mešity. Modlili se doma a rozhodně nechodili na kázání radikálnějších či důraznějších imámů, kteří byli pod neustálým dohledem rozmanitých francouzských policejních složek.

Scházeli se na veřejnosti a klábosili jako normální lidé, vystříhali se spikleneckých schůzek v malých místnostech, kde by šikovní policajti mohli nasadit štěnice. Setkání pod širým nebem je snadné pozorovat, ale skoro nemožné odposlechnout. A skoro každý Francouz pravidelně chodí s někým na oběd. Jakkoliv početná a dobře financovaná je francouzská policie, nemůže sledovat každého v této nevěřící zemi. Kdo je pravidelně vidět, zůstává anonymní. Nemálo jiných už bylo dopadeno a dokonce zabito, protože to dělali jinak. Zejména v Izraeli, kde jsou policejní složky pověstné svou účinností, z nemalé části díky penězům, které hojně rozhazují v ulicích. Vždycky se najde někdo chtivý peněz výměnou za informace, proto musí Ibrahím tak pečlivě vybírat svoje lidi.

Takže jejich schůzka nezačala prozpěvováním modliteb. Stejně je všichni znali. A hovořili výhradně francouzský, aby nikoho neupoutal cizojazyčný hovor. Příliš mnoho západních lidí pozná arabštinu po sluchu – a vždycky jim zní spiklenecky. Jejich úkolem bylo zůstat neviditelní, a přitom všem na očích. Naštěstí to nebylo nijak obtížné.

„Takže o co jde v této akci?“ zeptal se Šásif Hádí.

„Je to průmyslový závod,“ odpověděl Ibrahím. „Zatím nepotřebujete vědět víc. Jakmile budeme na místě, dostanete podrobné instrukce.“

„Bude to velká akce?“ zeptal se Ahmed, nejmladší člen skupiny. Byl čistě oholený s pěstěným knírkem.

„Účelem nejsou škody – přinejmenším ne na životech.“

„Takže co?“ To byl Fahd. Kuvajťan, vysoký a pohledný.

„Jak jsem řekl, dozvíte se víc, až to bude nutné.“ Vytáhl z kapsy kus papíru a rozložil ho na stole před sebou. Byl to počítačový výtisk mapy, ze které byly nějakým programem vymazány všechny místní názvy.

„Problém bude vybrat nejlepší místo vstupu,“ vysvětloval Ibrahím. „Ten závod je docela dobře střežený, uvnitř i zvenčí. Nálože budou obyčejné, dost malé na to, aby se vešly do batohu. Stráže obhlížejí prostor dvakrát denně, takže bude záležet na načasování.“

„Pokud mi upřesníte druh trhaviny, můžu začít plánovat,“ prohlásil Fahd potěšen tím, že může pro svátou věc využít svoje vzdělání. Ostatní měli pocit, že se svým inženýrským titulem z káhirské univerzity moc vytahuje.

Ibrahím přikývl.

„Jak to tam vypadá s policií a tajnýma službama?“ zeptal se Hádí.

Ibrahím přezíravě mávl rukou. „Zvládnutelné.“

Jeho nedbalý tón skrýval skutečné myšlenky. Měl opravdový strach z policejních vyšetřovatelů. Byli jako zlí džinové, uměli prozkoumat kousek papíru a kouzlem z něj vytáhnout všemožné informace. Nikdy jste nemohli odhadnout, kolik toho vědí a jak si to všechno dokážou spojit. A jeho hlavním úkolem bylo neexistovat. Nikdo nesměl znát jeho jméno ani jeho obličej. Cestoval stejně anonymně jako pouštní vítr. URC mohla přežít, jenom dokud zůstala skrytá. Co se Ibrahíma týče, cestoval s mnoha různými anonymními kreditkami – hotovost naneštěstí už dlouho nebyla ani trochu anonymní; policajti podezřívali ty, co platí hotově, a důsledně po nich pátrali. Měl doma tolik pasů, že by stačily pro ministerstvo zahraničí menšího státu, a každý z těch draze pořízených dokladů použil jen párkrát, než ho spálil na popel. A pořád se zamýšlel, jestli je dost opatrný. Stačí jediný člověk, aby ho prozradil.

A prozradit by ho mohl jedině někdo z těch, komu bezvýhradně důvěřoval. Podobné myšlenky se mu neustále převalovaly v hlavě. Upil hlt kávy. Dokonce se obával, aby nemluvil ze spaní během letu přes moře. To by mohlo všechno zmařit. Nebál se smrti – té se nebál nikdo z nich – jenom neúspěchu.

Ale nejsou snad Boží bojovníci ti, kdo nesou nejtěžší břímě, a nebude snad odměněn úměrně svým zásluhám? Budou na něho vzpomínat. Jeho krajané si ho budou vážit. Uštědří úder pro svátou věc – i kdyby to zvládl nepoznán, půjde k Bohu s mírem v srdci.

„Máme konečný souhlas?“ zeptal se Ahmed.

„Ještě ne. Čekám ho zanedlouho, ale zatím jsem ho nedostal. Jakmile se teď rozejdeme, neuvidíme se, dokud tam nebudeme.“

„A jak se to dovíme?“

„Mám strýce v Rijádu. Chce si koupit nové auto. Jestli se v e-mailu zmíním o červeném autě, čekáme; když o zeleném autě, jdeme na další etapu.

V tom případě se pět dní po tom e-mailu sejdeme v Caracasu podle plánu, a zbytek cesty pojedeme.“

Šásif Hádí se usmál a pokrčil rameny. „Tak se všichni modleme za zelené auto.“

CLARK SI VŠIML, že na dveřích už jsou štítky s jejich jmény. Dostali sousedící středně velké kanceláře se stolem, otočnou židlí, dvěma židlemi pro návštěvy a počítačem včetně návodu k použití a přístupu ke všemožným souborům.

Co se týče Clarka, rychle se v tom zorientoval. Během dvaceti minut ke svému nemalému úžasu brouzdal v základní úrovni ředitelství CIA v Langley.

Po dalších deseti minutách vydechl: „A do prdele!“

„Jo,“ ozval se Chavez ve dveřích. „Na co myslíš?“

„Teď jsem právě vlezl do ředitelských stránek. Ježíši, tohle mě pustí skoro všude.“

Do místnosti vstoupil Davis. „To jste rychlíci. Počítačový systém vám dává přístup ke spoustě věcí v Langley. Ne úplně všude, jenom na hlavní stránky, ale víc ani nepotřebujeme. To samé platí o Fort Meade. Máme cestičku ke skoro všem jejich odposlechům. Musíte toho hodně přečíst, abyste měli přehled. Klíčové slovo EMIR vás pustí na třiadvacet stránek – tam je všechno, co o tom ptákovi máme, včetně sakra dobrého profilu, aspoň si to myslíme. Má záložku AESOP.“

„Jo, tady to vidím,“ odpověděl Clark.

„Chlápek jménem Pizniak, profesor psychiatrie z lékařské fakulty v Yale. Přečtěte si to a řekněte, co si o tom myslíte. Každopádně, pokud mě budete potřebovat, víte, kde mám krám. Nebojte se přijít a vyptávat se. Jediná špatná otázka je ta, kterou nepoložíte. Jo, a mimochodem, Gerryho osobní sekretářka je Helen Connollyová. Dělá pro něho už hodně dlouho. A není – opakuji není – seznámena s tím, co tady děláme. Gerry si sám připravuje zprávy a podklady, ale většinou všechno na jeho stupni řízení projednáváme ústně. A abych nezapomněl, Johne, pověděl mi o tvém nápadu s reorganizací. Jsem rád, žes to řekl; aspoň s tím nemusím vyrukovat sám.“

Clark se uchechtl. „Já jsem rád za žáka darebáka.“

Davis odešel a oni se znovu dali do práce. Clark si nejprve prošel všechny dostupné Emírovy fotky. Nebylo jich moc a byly v mizerné kvalitě. Všiml si studených očí. Skoro bez života, jako u žraloka. Úplně bez výrazu. Není to zajímavé? přemítal Clark. Hodně lidí tvrdí, že Saúdové jsou lidi bez humoru – jako Němci, ale bez smyslu pro humor říkala spousta lidí doslova –, ale jeho vlastní zkušenost byla jiná.

Clark nikdy nepotkal zlého Saúda. Několik jich znal dobře ze služby u CIA, od nich se také naučil jazyk. Všichni byli věřící, patřili k ortodoxní vahhábovské větvi sunnitského islámu. Neochvějností své víry ne nepodobní jižanským baptistům. To bylo v pořádku. Kdysi byl v mešitě a pozoroval jejich bohoslužbu, pěkně vzadu, aby nerušil – z větší části to pro něho byla lekce jazyka, ale jejich upřímné přesvědčení bylo očividné. Hovořil se svými saúdskými přáteli o jejich víře a nenašel v ní nic sebeméně závadného. Se Saúdy je těžké se opravdu spřátelit, ale skutečný saúdský přítel se pro tebe postaví do cesty kulce. A jejich náboženské předpisy o věcech jako pohostinnost jsou vskutku obdivuhodné. Islám navíc zakazuje rasismus, což křesťanství naneštěstí opomenulo.

Clark nevěděl, jestli je Emír oddaný muslim nebo ne, ale nebyl to blázen, jak AESOP jasně dokazoval. Byl trpělivé povahy, ale uměl být rozhodný. Vzácná kombinace, pomyslel si Clark, sám podobně založený. Trpělivost se těžko získává, natož člověku, který hluboce věří v cokoliv a učiní z toho svůj životní úděl.

V návodu k počítači měl také katalog počítačové knihovny Agentury, navíc měl odkazy pod klíčovým slovem EMIR. Takže začal surfovat. Kolik toho mají v Langley na toho chlapa? Kteří terénní agenti na něm pracovali? Jaké historky si o něm zapsali? Má někdo klíč k jeho povaze?

Clark se probral ze svého snění a podíval se na hodinky. Uběhla hodina. „Čas letí,“ zamumlal a sáhl po telefonu. Když to druhá strana zvedla, řekl: „Gerry, John. Máš chvilku? A Tom taky, jestli je po ruce.“

Za dvě minuty byl v Hendleyho kanceláři. Po další minutě vešel náborář Univerzity Tom Davis. „Co se děje?“

„Mám kandidáta, možná,“ řekl Clark, a než se kdokoliv z nich zmohl na samozřejmou otázku, pokračoval. „Ten tip je od Jacka Ryana – teda staršího.“

To zaujalo Hendleyho, který se předklonil na své židli a rukama svíral notes. „Pokračuj.“

„Neptejte se mě jak, protože neznám podrobnosti, ale je tady jakýsi ranger, stará páka jménem Driscoll, kterému je teď pěkně horko. Proslýchá se, že Kealty z něho chce udělat exemplární případ.“

„Kvůli čemu?“

„Akce v Hindúkuši. Zabil hrstku teroristů v jeskyni, když spali. Kealty a jeho generální prokurátor mu chtějí pověsit na krk vraždu.“

„Kristepane,“ zamumlal Tom Davis.

„A ty ho znáš?“ zeptal se Hendley.

Clark přikývl. „Asi před deseti lety, těsně než začala Duha, jsem měl menší prácičku v Somálsku. Skupina rangerů mi tam kryla záda. Driscoll byl jeden z nich. Byli jsme ve styku, občas jsme zašli na pivo. Správný chlapík.“

„Jak daleko je to stíhání?“

„Má to armádní inspekce. Předběžné vyšetřování.“

Hendley vzdychl a poškrábal se na hlavě. „Co říkal Jack?“

„Řekl mi to z nějakého důvodu. Ví, že jsem nastoupil sem.“

Hendley přikývl. „Začněme od začátku: jestliže to jde z Bílého domu, Driscoll z toho nevyvázne bez úrazu.“

„To je mu určitě jasné.“

„V nejlepším případě ho vyrazí. Bude rád, když s výsluhou.“

„To je mu asi taky jasné.“

„Kde je?“

„V Brookově vojenské nemocnici v San Antoniu. Přivezl si menší suvenýr v rameni.“

„Něco vážného?“

„To nevím.“

„Dobře, pokecáme s ním. Oťukněte ho.“ A k Davisovi: „Tome, zatím založ Driscollovi kartu. Všechno kolem a tak.“

„Jasně.“

„POJĎ DÁL,“ řekl Ben Margolin Mary Pat. „Zavři dveře.“

Další den v NCTC. Další odposlechy, další nitky, co můžou vést k něčemu velkému nebo vůbec nikam. To množství je hrozilo zavalit, což sice pro nikoho z nich nebylo nic nového, ale většinou se obávali, že jim uteče mnohem víc než zachytí. Pomohla by lepší technika, ale kdo ví, jak dlouho by trvalo spustit a zaběhnout nové systémy. Fiasko s Trailblazerem vedlo nejvyšší kruhy k obavám z dalšího neúspěchu, takže ověřovali ten krám do úplného zblbnutí. A mezitím, říkala si Mary Pat, ona se zbytkem NCTC lítá jako hadr na holi ve snaze ucpat hráz a současně hledat nové trhliny.

Mary Pat poslušně zavřela dveře a sedla si naproti Margolinovi. Operační středisko za dveřmi bzučelo neúnavnou aktivitou.

„Náš nápad sáhnout ven spláchli do hajzlu,“ zavrčel Margolin bez úvodu. „Nesmíme použít žádné britské zdroje v Pákistánu.“

„Pro smilování Boží, proč?“

„To je nad výší mého platu, Mary Pat. Tlačil jsem to, kam až to šlo, ale nejede přes to vlak. Nejlepší, co mě napadá: Irák.“

Stejnou myšlenku měla Mary Pat těsně předtím, než to její šéf vyslovil. Británie se pod tlakem svého obyvatelstva neustále odtahovala od války v Iráku, politicky i vojensky. Proslýchalo se, že nehledě na Kealtyho smířlivý tón na veřejnosti má prezident na Brity vztek, protože podle jeho názoru v tom nechali jeho vládu vymáchat. Bez alespoň jakési podpory Britů se každý plán na stažení vojsk protáhne, pokud ne rovnou zadrhne. Odtažitý postoj Británie navíc povzbudil iráckou vládu, která přešla od zdvořilých, ale neústupných požadavků na odchod Američanů k požadavkům naléhavým až ultimativním. Už si toho chtíc nechtíc všimla i americká veřejnost. Nejprve náš nejbližší spojenec, a potom i ti lidé, za jejichž záchranu jsme prolévali krev. Vzhledem k tomu, že Kealty postavil svou předvolební kampaň na slibu vyvést Spojené státy z Iráku, padaly mu teď preference a někteří televizní experti šli tak daleko, že ho obviňovali ze záměrného bránění odsunu s úmyslem tlačit na Kongres, který se k některým zamilovaným projektům nového prezidenta stavěl dost nerozhodně.

Zamítnutí žádosti o zapojení Britů do sledování stopy péšávarské mapy nemělo Mary Pat překvapit, zažila přece tolik politického hašteření mezi jednotlivými vládními úřady, že si to ani nemohla všechno pamatovat. Ale zaskočilo ji to. Ta zatracená jeskyně byla nejlepším vodítkem k Emírovi za dlouhá léta. Že by jim proklouzlo mezi prsty jen kvůli jakési prezidentské umanutosti, bylo k vzteku. Samozřejmě jim nijak nepomohlo ani to, že jejich ředitel Scott Kilborn je podrazák.

Mary Pat potřásla hlavou a vzdychla. „Škoda že Driscoll přišel o ty zajatce.“

„Chvilka dýchání vody umí rozvázat řeč,“ podotkl Margolin.

Rozšířený názor, pomyslela si Mary Pat, ale ve skutečném světě nemá mnoho využití. Nebyla nijak zvlášť přecitlivělá a nemyslela si, že mučení nefunguje, ale podobné metody často nepřinášejí spolehlivé a ověřitelné informace. Většinou je to spíš ztráta času. Během druhé světové války a po jejím skončení získaly MI6 a OSS od zajatých německých generálů daleko víc informací u pingpongu nebo dámy než pomocí kleští či elektrod.

Často uváděná situace s „tikající bombou“ je víceméně mýtus. Většina připravovaných útoků proti Spojeným státům po 11. září byla odhalena už v zárodku, když teroristé verbovali lidi, přesouvali peníze nebo připravovali materiál. Obrázek bůhvíkde ukrytého teroristy s prstem na tlačítku, zatímco se hodní hoši snaží vyždímat z jeho kumpána informace, je více než vzácný. Je to hollywoodská fikce a podobá se skutečné zpravodajské práci asi stejně jako James Bond. Ve skutečnosti zažila za celou svou kariéru jenom jeden případ „tikající bomby“ a ten vyřešil John Clark během pár minut, když zlomil pár prstů a položil správné otázky.

„Klišé se staly klišé z jednoho důvodu,“ řekl jí kdysi Ed. „Je to proto, že jsou tak pravdivé, že s nima lidi plýtvají.“ Co se týče Mary Pat, věřila, že v případě výslechu je klišé „Na med se naláká víc much než na ocet“ naprosto pravdivé. Morálka byla jenom jednou stránkou na vahách pro a proti. Opravdu důležitá je účinnost. Dělejte to, co přinese výsledek. Tečka.

„Takže,“ zeptala se šéfa, „začínáme od nuly?“

„Na to kašlu. Ten starý přítel za louží, co jsi se o něm zmínila… Brnkni mu a neformálně s ním promluv.“

Mary Pat se usmála, ale zavrtěla hlavou. „Tomu se říká poukázka na padáka, Bene.“

Pokrčil rameny. „Žijeme jenom jednou.“

MELINDA byla příjemně překvapená, že ho zase vidí. Před týdnem ji vyvezl za „Johnem“. Ten jí dobře zaplatil a nedělal nic vyloženě zvrhlého, což jí vyhovovalo, hlavně se jí líbil jeho přístup k penězům.

Tenhle chlápek – teda, byl řádně vyfešákovaný, aspoň na místní poměry. Nebyla zvyklá takhle se vystavovat na veřejnosti. Pracovala na telefonu, nešlapala chodník, ale tenhle hotel měl zvlášť příjemnou jídelnu a šéfkuchař ji znal a měl pro ni slabost. Taková pozornost podniku může holce hodně pomoct v profesi, a popravdě to byl solidní chlápek, ženatý jako většina jejích klientů, a tudíž spolehlivě slušný. No dobře, skoro spolehlivě. Nikdy si nemůžete být jistí, ale chlapi v jeho postavení, jací se pohybovali kolem ní, většinou dodržovali pravidla. A kdyby ne, pořád je v kabelce maličký pan Colt.

Oční kontakt. Chápavý úsměv. Je roztomilý, tenhle dohazovač. Kratičký plnovous, jaký by mohl mít Errol Flynn ve filmu o pirátech. Ale ona není Olivia de Havilland. Je hezčí. O tom byla Melinda přesvědčená beze stopy pochybností. Tvrdě dřela, aby zůstala štíhlá. Chlapi mají rádi ženské, které mohou v pase obejmout dlaněmi. Zvlášť pokud mají ještě pěkná prsa.

„Ahoj,“ pronesla přívětivě. Úsměv na první pohled jen přátelský, ale adresát věděl, že je za ním mnohem víc.

„Dobrý večer, Melindo. Jak se máš v tento teplý večer?“

„Báječně, díky.“ O něco širší úsměv.

„Máš dnes večer něco?“

„Ne, momentálně ne.“ Ještě širší úsměv. „Nepostřehla jsem tvoje jméno.“

„Ernest,“ odpověděl a také se pousmál. Ten chlap má jistý šarm, ale jaksi cizí, napadlo Melindu. Ne evropský. Odněkud odjinud. Jeho angličtina je v pořádku, lehký přízvuk… Učil se anglicky někde jinde. To je ono, naučil se dobře, a… a co? Co je na něm jinak? přemítala. Zkusila ho zařadit přesněji. Štíhlý, vyšší než ona, hezké tmavé oči, takové oduševnělé. Jemné ruce. Žádný stavební dělník. Spíš bude přes prachy, tenhle Ernest, určitě to není jméno, se kterým přišel na svět. Hodnotil ji očima. Na to byla zvyklá. Ten pohled Jak je asi dobrá v posteli? No, měl důvod si myslet, že je hodně dobrá. Jeho šéf si nestěžoval, dokonce jí připlatil. I na to byla zvyklá. Jo, byla tak dobrá. Melinda měla spoustu stálých zákazníků, některé znala i pravým jménem – nebo jménem, které jí řekli jako pravé. Pro pravidelné klienty měla přezdívky, nezřídka odvozené od velikosti údu. Nebo v tomto případě barvy, pomyslela si s potlačovaným smíchem a neskrývaným úsměvem, který Ernest mohl vztáhnout na sebe. Takové věci dělala skoro mimovolně. Každopádně v duchu už počítala peníze.

„Chtěla bys jít se mnou?“ zeptal se, skoro nesměle. Muži podvědomě tušili – aspoň ti chytřejší –, že stydlivost zabírá u žen nejvíc.

„To bych ráda.“ A ostýchavost funguje stejně dobře v opačném směru. „Za tvým přítelem?“

„Možná.“ Jeho první chyba. Ernest by sám nepohrdl jejím zbožím. Aťsi je prašivá štětka, ale je dobrá milenka, zkušená ve své branži, a jeho fígle byly stejné jako u většiny ostatních mužů. „Šla bys tedy se mnou?“

„Jistěže.“

K Melindině překvapeni jeli jenom kousek. Místo přímo ve městě, luxusní bytový dům s vlastní podzemní garáží. „Ernest“ vystoupil z vozu a galantně jí otevřel dveře. Přešli k výtahu a Ernest stiskl tlačítko. Neznala tuhle budovu, ale zvenčí byla dost osobitá, aby si ji zapamatovala. Tak John má byt ve městě? Jí to vyhovovalo víc. A co jemu? říkala si. Nejspíš na ni vzpomínal v dobrém. To se jí stávalo dost často.

„John“ stál v kuchyňských dveřích a držel sklenku bílého vína.

„Jé, ahoj Johne, to je příjemné překvapení,“ řekla na pozdrav se svým nejlepším úsměvem. Byl to zvlášť vydařený úsměv, schopný rozehřát mužovo srdce – a to ostatní samozřejmě také. Přišla k němu, vtiskla mu sladký polibek a vzala si nabízenou skleničku. Jen malý doušek. „Johne, vybrals úžasné víno. Italské?“

„Pinot grigio,“ přisvědčil.

„Italové mají také nejlepší jídlo.“

„Jsi snad původem Italka?“ zeptal se John.

„Maďarka,“ přiznala. „Děláme dobré cukroví, ale Italové mají nejlepší telecí na světě.“ Další polibek na uvítanou. John je trochu zvláštní, ale líbat opravdu umí. „Jak se ti vedlo?“

„Cestuju tak nerad,“ přiznal se, v rozporu se skutečností.

„Kam jsi musel jet?“ zeptala se Melinda.

„Paříž.“

„Chutná ti tamější víno?“

„Italské je lepší,“ odpověděl, trochu otrávený z tolika řečí. Nebyla tady pro své konverzační umění. Kecat dokáže každá ženská, ale Melindin talent spočíval v něčem jiném. „Máš hezké šaty,“ poznamenal.

A jak rychle sklouznou, pomyslela si. Vybírala si pracovní oděv s ohledem na okolnosti. Někteří muži mají ženy rádi nahé, ale překvapivě mnohým se líbí ne zcela svlečené rychlovky: vyhrnout sukni, přehnout přes stůl nebo pohovku, podprsenku ano, ale prsa venku… John měl rád orál vkleče, což jí nevadilo, pokud se nenechal příliš unést. „Jenom jsem si na sebe něco hodila. Ale tohle je hezký byt.“

„Vyhovuje mi. Líbí se mi ten výhled.“

Melinda využila příležitost a podívala se z okna. Výborně. Teď už věděla přesně, kde se nachází. Na ulici byla spousta lidí, tedy pokud se tomu dalo říkat ulice. Spíš stezky pro přecházení od jednoho přepychového hotelu ke druhému pro ty, co nemají náladu na taxíka. Žádné opravdové chodníky. Chodníky nevydělávají. John zůstal stát a jenom na ni hleděl.

„Melindo, ty jsi zjevení,“ pronesl s úsměvem. Byl to úsměv, na jaký byla zvyklá – takový ten úsměv, který jasně říkal „chci tě šukat“. Na povrchu zdvořilý, pod povrchem chtivý. Krátkým pohledem Johnovi pod pás si potvrdila svůj odhad.

Bylo načase přistoupit k němu pro další polibek. Mohlo to být horší.

„Mmm,“ zamumlala. Dobře, tak do práce, Johne. Jeho paže ji objaly. Docela silné paže, asi aby jí dal najevo, že je jeho majetkem. Chlapi už jsou takoví. Pak ji jemně odvedl do ložnice.

Páni, proběhlo jí hlavou. Ten, kdo zařizoval tenhle pokoj, věděl, čemu má byt sloužit. Určitě to nebyla jeho první zakázka tohoto druhu, napadlo Melindu, dokonce je tu šikovná židlička pod oknem k odložení šatů. Při západu slunce by to bylo naprosto dokonalé, přemítala. Sedla si a jako první si zula botky od Manola Blahnika. Byly sice krásné, ale zouvat je bylo příjemnější než obouvat. Byly určeny pro oko, ne pro chůzi, a ona měla drobné, dívčí nohy. Mužům se vždycky líbily. Když vstala, zavinovací šaty sklouzly a zůstaly ležet na židličce. V práci nikdy nenosila podprsenku, protože si to mohla dovolit. Pevné větší dvojky (skoro trojky) bez známek ochablosti. Mužům se vždycky líbily. Okamžik poté už byla nahá a přistoupila k Johnovi blíž.

„Můžu ti pomoct?“ zeptala se. Mužům se vždycky líbilo, když je svlékala, obzvlášť pokud se tvářila trochu nedočkavě.

„Ano, prosím,“ odpověděl John se zasněným úsměvem. Ať už pocházel odkudkoliv, nebyl zvyklý na podobné chování. No však za to také štědře platil, a tohle byla jedna z věcí, které uměla opravdu dobře. Po chvilce zahlédla to, co jí tak utkvělo v paměti. Červeňák, to byla ta správná přezdívka. Samozřejmě následoval polibek.

A samozřejmě následovala vstřícná reakce z jeho strany. Při tom, kolik platil, by ho chtěla za pravidelného zákazníka. Uvažovala o novém autě. BMW, nebo třeba rovnou mercedes. Mohl by jí s tím pomoct. Stejně jako v práci i při nákupech měla raději platby v hotovosti. No dobře, tak poctivý šek na to správné auto. Třídy E, říkala si. Líbila se jí solidnost německých vozů. Cítila se v nich bezpečně. Ráda se cítila v bezpečí. Vstala.

„Johne, je to na celou noc? To je za víc, dva a půl.“

„Tolik?“ zeptal se s úsměvem.

„Je takové pořekadlo: Co si zaplatíš, to dostaneš.“

„Dneska ne. Musím někam jít.“

Nebudeš tady přes noc? podivila se. Máš to tady jenom na šukání? Musí mít prachů na rozhazování. Tohle místečko mu muselo odlehčit o milion, možná o půldruhého. Teda jestli mu sex stojí za tyhle prachy, tak ho určitě chce za stálého zákazníka. Mužům nikdy nedocházelo, jak je ženské jako ona hodnotí, a do jaké hloubky. Muži jsou tak bláhoví, říkala si Melinda, dokonce i ti bohatí. Obzvlášť ti bohatí. Sledovala, jak se natáhl pro obálku. Tují pak podal.

Melinda jako vždy obálku otevřela a přepočítala bankovky. Bylo důležité, aby si muži uvědomili, že jde o obchodní transakci, i když provedenou s nejlépe předstíranou láskou, jakou si lze za peníze koupit. Pár mužů už mělo sklon tlačit jejich vztah někam dál. Uměla naprosto okouzlujícím způsobem zavést řeč jinam.

Obálka putovala do kabelky od Gucciho, hned vedle maličkého pana Colta s perleťovou rukojetí. Vstala s nejlepším ze svých úsměvů. Obchodní část měli za sebou. Teď byl čas na lásku.

KAPITOLA 41

NENÍ TO chyba? přemítal Emír. Na jeho úrovni řízení věci málokdy bývaly zcela jasné. Cílová země byla tentokrát nepodstatná, ale samotný cíl vysoce důležitý – nebo potenciálně důležitý. Následky útoku se budou šířit jako vlny na hladině a zanedlouho dorazí na břeh skutečného cíle.

K mnoha zdrojům starostí se současnou operací nepočítal jejího velitele. Ibrahím byl ctižádostivý, ale také pečlivý a opatrný, a svůj malý tým měl dobře zorganizovaný do posledního detailu. Ostatně skutečnou zkouškou bude až realizace plánu, a právě před tímto rozhodnutím teď stál. Nejdůležitější bylo načasování, a také schopnost zaměřit se na „velký obraz“, jak tomu říkají Američané. Na plátně se pohybovala spousta dílků a každý se musel hýbat správným směrem a správnou rychlostí, aby se ani jeden neoctl osamocený a bez podpory. Kdyby k tomu došlo, popadaly by i další a Lotus by se zhroutil. A on by nejspíš zemřel, aniž by spatřil jeho výsledek. Když bude postupovat příliš rychle, jeho život může skončit bez užitku; když bude příliš pomalý, výsledek bude stejný.

Takže nechá Ibrahíma pokračovat v průzkumu na místě, ale s definitivním spuštěním operace počká, dokud si nezjistí polohu dalších dílků.

A jestli Ibrahím uspěje? ptal se sám sebe. Tak co potom? Bude ten Kealty reagovat podle očekávání? Měl zpracovaný jeho profil – pod kódovým názvem KASKÁDA – a podle toho si mohl být celkem jistý, ale Emír se už dávno naučil mít na pozoru před zákruty lidské mysli.

KASKÁDA… příhodný název. Zdál se mu stejně zábavný jako podstata té věci. Západní výzvědné služby určitě mají také jeho psychologické profily – jeden z nich dokonce četl – a jemu přišlo legrační postavit svou nejnáročnější operaci na profilu jednoho z nejvlivnějších představitelů Západu.

Kealty byl stoprocentní politik, což se v americké politice považovalo za totéž co vůdce. Kdy a jak toto nedorozumění vzniklo, Emír netušil. Ani ho to nezajímalo. Američané si zvolili politika, který dokázal sám sebe nejlépe vykreslit jako vůdce, a nikdy se nezeptali, jestli ten obraz odpovídá skutečnosti. KASKÁDA tvrdí že ne, a Emír byl stejného názoru. Tím hůř – nebo tím líp, záleží na úhlu pohledu – že Kealty se obklopil pochlebovači a nohsledy, kteří nijak nepřispívali k jeho renomé.

Takže co se stane, když má slaboch pochybného charakteru čelit kaskádě katastrof? Sesype se, samozřejmě – a s ním celá země.

PRONAJATÝ ČLUN na ně čekal přesně podle ujednání. Kapitán, místní rybář jménem Petr Salyčev, seděl na rozkládací židli na konci opuštěného prkenného mola a kouřil dýmku. V černé ledové vodě se pohupoval dvanáctimetrový trawler Halmatic britské výroby se širokým trupem. Salyčev se zamračil a vstal.

„Jdete pozdě,“ zavrčel a překročil z mola na zadní palubu.

„Špatné počasí,“ odpověděl Adnán. „Jste připravený?“

„Nebyl bych tu, kdybych nebyl.“

Během předchozího domlouvání se Salyčev moc nevyptával, kdo jsou ani proč chtějí na ten ostrov, ale Adnán v roli ekologického nadšence utrousil v průběhu hovoru několik narážek. Salyčev odpověděl s pokrčením ramen, že sem už dlouho jezdí skupinky nejrůznějších aktivistů točit dokumenty o následcích studené války. Dokud platí a neohrožují jeho ani jeho člun, Salyčev ochotně vezme každého na to Bohem opuštěné místo. „Za blbost neúčtuju,“ řekl Adnánovi.

„Je menší, než jsem si představoval,“ poznamenal Adnán a kývl k člunu.

„Čekal jste bitevní loď? Vydrží dost. Halmatic je jedna z mála věcí, co Britové udělali dobře. Už mi ležela na boku a srovnala se. Vy se starejte o sebe. Tak pojďte, odrážíme za deset minut.“

Zbytek Adnánových mužů vyložil věci z auta, pak si pospíšili po molu a začali je ukládat na zádi. Salyčev štěkal pokyny, kde a jak to všechno umístit. Když konečně uspokojeně uznal, že je všechno v pořádku, uvolnil lana, opřel se jednou nohou o molo a odstrčil loďku. Pár vteřin nato zapadl do kormidelny a nahodil motor. Diesel se se zachrchláním probudil, výfuky vychrlily mrak černého kouře a voda za zádí se zpěnila.

„Příští zastávka,“ zvolal Salyčev přes rameno, „peklo.“

O DVĚ HODINY později se v mlze vpředu na pravoboku objevil jižní okraj ostrova. Adnán stál uprostřed lodi a pozoroval pobřeží triedrem. Salyčev ho ujistil, že vojenské hlídky nebudou problém, a Adnán také žádné neviděl.

„Jsou tam,“ volal z kormidelny, „ale nejsou tak chytří. Můžete si podle nich řídit hodinky. Stejné trasy, každý den ve stejnou dobu.“

„A co radar?“

„Kde?“

„Na ostrově. Slyšel jsem, že tam byla letecká základna.“

Salyčev se uchechtl. „Cože, to mluvíte o Rogačovu? Kdepak, už dávno ne. Málo peněz. Býval tam stíhací pluk, tuším 641., ale dnes je tam jenom pár nákladních letounů a vrtulníků.

A pokud jde o hlídkové čluny, tak dostali hezoučké navigační soupravy, a jak jsem říkal, jedou pořád stejně. Jakmile budeme na břehu, jsme v bezpečí. Asi si umíte představit, že se snaží držet na distanc.“

Adnán věděl proč. Jeho muži sice věděli o povaze jejich akce a místa určení hodně málo, ale Adnán dostal podrobné instrukce.

Novaja Zemlja byla opravdové peklo na zemi. Podle posledního sčítání byl ostrov domovem 2500 obyvatel, většinou Něnců a Avarů soustředěných v osadě Beľužja Guba. Ve skutečnosti šlo o dva ostrovy – Severnyj a Južnyj – oddělené Matočkinovým průlivem.

Vlastně je ostuda, přemítal Adnán, že svět zná Novuju Zemlju jenom kvůli studené válce. Rusové a Evropané o ní věděli od jedenáctého století, nejprve díky novgorodským kupcům, po nichž následovala nepřetržitá řada badatelů – Willoughby, Barents, Liitke, Hudson… Ti všichni ji navštívili staletí předtím, než ji Sověti v roce 1954 přejmenovali na Zkušební prostor Novaja Zemlja a rozdělili na oblasti: A – Čornaja Guba, B – Matočkin Šar a C – Suchoj Nos, kde v roce 1961 odpálili rekordní padesátimegatunovou vodíkovou bombu.

Za tu dobu zažila Novaja Zemlja bezmála tři sta jaderných výbuchů, poslední v roce 1990. Od té doby znamenala pro řadu lidí mnoho různých věcí – zajímavost, tragédii, chmurnou připomínku… Ovšem pro zchudlou ruskou vládu po rozpuštění Svazu se ostrov stal skládkou, kam mohla odložit to nejohavnější svinstvo.

Jak že zní to americké přísloví? zamyslel se Adnán. Aha, ano… Co je pro jednoho odpad, to je pro druhého poklad.

CASSIANO CHAPAL, že je zajímá nová trať. Kde křižuje silnice, jak daleko je od země, kolik nosných sloupů na míli… zajímavý dotaz, a on se samozřejmě ze všech sil vynasnaží to zjistit.

Zajímaly je také vlaky, což Cassiana udivilo. Pravda, vlaky přijíždějí a odjíždějí denně, ale jejich vjezd do závodu je omezený a přísně sledovaný. Jestli se chtějí dostat dovnitř, existují jednodušší způsoby. To byla možná odpověď. Nezajímají je vlaky jako prostředek vniknutí, ale spíše jako nástroj k měření. Produkce závodu byla přísně utajovaná, ale pokud se spočítají přijíždějící a odjíždějící vlaky a znají se jejich parametry, dá se objem těžby snadno odhadnout.

To je hodně chytré, pomyslel si. A sedělo to k tomu, co věděl o svých zaměstnavatelích. Vždycky mu říkali, že konkurence je zdravá věc. S nově objeveným ropným polem se toho moc nenadělá, ale dá se hýbat s cenou a těžbou, a zřejmě právě to měl jeho zaměstnavatel v úmyslu. Země OPEC (islámské země) byly po desítky let největším světovým dodavatelem ropy, a pokud Cassiano může pomoci zachovat tento stav, rád k tomu přispěje.

KAPITOLA 42

ZPĚTNĚ si Jenkins uvědomil, že to mohl čekat, tohle „povýšení“, ve skutečnosti příjemné jako žhavý pohrabáč v zadku. Závod pravidelně navštěvovali činovníci z různých vládních institucí od úřadu pro ochranu životního prostředí přes ministerstvo vnitřní bezpečnosti až po báňský úřad a ženijní službu pozemních vojsk. Dosud s nimi jednal mluvčí ministerstva energetiky. Nedávno se však ve Washingtonu rozhořela bitva o budoucnost závodu a všechno se změnilo. Vypadalo to, že sem zavítá každý politik nebo vyšší úředník, který dokáže najít cestu, vyzbrojený seznamem otázek, vypracovaných houfem špatně placených podúředníků, a snaží se dobrat těch nejmenších provozních detailů.

„To, co chtějí, Steve,“ vysvětlil mu jeho šéf, „je pohled za oponu, a ty jsi právě tak neohrabaný, aby věřili, že se jim to povedlo.“

Nehledě na dvojsmyslný kompliment musel Steve uznat, že zná závod zevnitř i zvenku, zpředu i zezadu. Nastoupil sem sotva tři roky po škole, kdy se projekt teprve rozjížděl, devatenáct let po vytipování tohoto místa spolu s deseti dalšími lokalitami v šesti státech; po dvanácti letech postoupilo do finále důkladných „popisných“ studií a po dalších deseti letech získalo vítěznou korunku v soutěži krásy. Pracoval na tom nevelkém kousku pouště po většinu svého dospělého života, a za dosud utracených 11 miliard dolarů to byl jeden z nejdůkladněji prozkoumaných pozemků na celém světě. A podle toho, kdo vyhraje ve Washingtonu, by se těch 11 miliard dolarů mohlo odepsat do ztrát. Jak se to asi dělá? uvažoval. Do které položky federálního rozpočtu taková částka spadá?

Dokončení projektu se stalo otázkou cti pro všech zhruba devět set členů týmu. Sice se zaměstnanci neshodli na tom, jestli by chtěli bydlet někde poblíž, ale jejich kolektivní nasazení bylo ohromné. Steve byl v pouhých sedmatřiceti letech považován za jednoho ze starých machrů, spolu s asi stovkou dalších, co tu byli od chvíle, kdy projekt přestal existovat jen na papíře a první lopata se zaryla do hlíny. Naneštěstí nemohl o své práci nikomu moc vyprávět. To mu nijak nevadilo, dokud nepotkal Allison. Ta se nadšeně a upřímně zajímala o jeho práci, co pořád dělá, což oběma jeho předchozím přítelkyním chybělo. Bože, jaké má štěstí. Najít takovou ženskou, a táhne ji to k němu… A sex. Bože všemohoucí. Nutno připustit, že měl poněkud omezené zkušenosti, ale co všechno mu dělala, rukama, pusou,… Pokaždé když byli spolu, se cítil, jako by prožíval příběhy z Penthousu.

Jeho úvahy přerušil výmluvný sloup prachu nad kopcem naproti hlavnímu vjezdu do tunelu, ohlašující příjezd vozidel. Šedesát vteřin poté se na severní silnici objevily dva terénní chevrolety a zajely na parkoviště. Odpolední práce už skončily a všechny náklaďáky a palety se stroji byly odstaveny na okraji parkoviště. Oba terénní vozy zpomalily a zastavily asi padesát stop od nich s běžícími motory. Žádné dveře se neotevíraly a Steve si představil, jak se pasažérům příčí myšlenka na vystoupení z klimatizovaných kabin. A to ani není horko, říkal si, přinejmenším ne letní vedro. Je legrační, jak takovýchhle návštěv ubývá v červnu, červenci a srpnu.

Nakonec se dveře otevřely a ven vylezlo deset úředníků vyslaných příslušnými guvernéry. Dva za každý z pěti sousedících států. Už si stačili vyhrnout rukávy a povolit kravaty. Celá skupinka chvilku stála, pomrkávala a rozhlížela se kolem, až zahlédli mávajícího Steva. Hromadně se vydali k němu a shlukli se do půlkruhu.

„Dobré odpoledne, vítejte u nás,“ promluvil. „Jmenuju se Steve Jenkins a jsem jedním z vedoucích inženýrů závodu. Vynasnažím se zapamatovat si vaše jména, ale teď vám rozdám návštěvnické visačky.“

Nastavil jim krabici od bot a všichni k němu po jednom přistoupili a vyhledali svou jmenovku.

„Jenom pár stručných poznámek, a potom už půjdeme do chládku. Rozdám vám informační materiály, kde máte rozepsáno všechno, o čem budeme dnes odpoledne mluvit, a také všechno, co jsem oprávněn vám říkat.“

To vyvolalo pár pobavených úsměvů. Steve se trochu uvolnil. Třeba to nakonec nebude tak hrozné.

„Takže vás poprosím, nedělejte si poznámky, ani na papír, ani do PDA. To samé platí i diktafonech a kamerách.“

„A proč to?“ zeptala se jedna z delegátek, blondýna kalifornského typu. „Na internetu je spousta obrázků.“

„Pravda, ale jenom těch, co tam chceme mít,“ odpověděl Steve. „Věřte mi, pokud na nějakou otázku můžu odpovědět, udělám to. Naším cílem je poskytnout vám tolik informací, kolik můžeme. Ještě poslední věc, než půjdeme dovnitř. Tohle udělátko vedle mě, co vypadá trochu jako raketový urychlovač, trochu jako maringotka a trochu jako ropovod, je náš razicí štít, důvěrně přezdívaný Yucca Mucker (hnojomet). Pro ty z vás, co mají rádi fakta a čísla, je sto šedesát stop dlouhý, pětadvacet stop široký, váží sedm set tun a prokouše se souvislou skálou rychlostí až osmnáct stop za hodinu. Pro ilustraci, to je zhruba délka takového teréňáku, jakými jste přijeli.“

Delegace vydala pochvalné mručení a úsměvy.

„Dobře, pojďte prosím za mnou ke vchodu do tunelu a můžeme začít.“

„NACHÁZÍME SE v takzvaném závodu zkušebního provozu,“ vysvětloval Jenkins. „Má tvar podkovy zhruba pět mil dlouhé a pětadvacet stop široké. Na několika místech jsme postavili osm výklenků zhruba o velikosti garáže, kde skladujeme zařízení a provádíme experimenty, a před šesti týdny jsme dokončili první pokusný závozný sklípek.“

„A to je co?“ zeptal se jeden z návštěvníků.

„V podstatě místo, kde bude vlastní úložiště, až – a jestli vůbec – se zprovozní. Za pár minut uvidíte vstup do sklípku.“

„Nepůjdeme dovnitř?“

„Ne, obávám se, že to nejde. Zatím pořád provádíme zkoušky, abychom zajistili jeho bezpečnost.“ To bylo samozřejmě hrubé podhodnocení reality. Vyhloubení závozného sklípku zabralo poměrně krátkou dobu. Odzkoušení a pokusy potrvají dalších devět měsíců až rok. „Řekněme si něco z geologie,“ pokračoval Steve.

„Horský hřeben nad námi vznikl zhruba před třinácti miliony let činností dnes už vyhaslé sopky typu kaldery, a tvoří ho střídavě vrstvy horniny zvané přeměněný tuf – také se jí říká ‚ignimbrit‘ –, nepřeměněný tuf a částečně přeměněný tuf.“

Zvedla se ruka. „Slyšel jsem dobře? Řekl jste ‚sopka‘?“

„Ano. Ale je už dávno vyhaslá.“

„Ale měli jste tady zemětřesení, že?“

„Ano, dvakrát. Jednou pět stupňů Richterovy škály a jednou 4,4. To první způsobilo menší škody na budovách na povrchu, ale tam dole nevznikla ani trhlina. Byl jsem tady – přímo uvnitř – v obou případech. Sotva jsem to ucítil.“

Ve skutečnosti bylo v poušti kolem závodu třicet devět zemětřesných zlomů a devět malých sopek v různém stupni aktivity. Stálo to v informačním materiálu, který jim rozdal. Ale dokud o tom nezačal nikdo z nich, on to rozhodně nebude. Jak lidi zaslechnou slova jako sopka a zlom, přepne se jim mozek do režimu jeskynního člověka.

„Pravda je,“ pokračoval Steve, „že tento kousek zemské kůry se podrobně zkoumá už skoro pětadvacet let a máme horu důkazů, že jeho složení dokonale vyhovuje pro uskladnění jaderného odpadu.“

„Kolik přesně bude toho odpadu?“

„No, to je jedna z těch otázek, na které nesmím odpovídat.“

„Na čí příkaz?“

„Vyberte si. Ministerstvo vnitřní bezpečnosti, FBI, ministerstvo energetiky… Stačí říct, že tady bude hlavní úložiště vyhořelého jaderného paliva.“ Odhadovaná maximální kapacita úložiště činila kolem 135 000 tun čili 300 milionů liber. Část z toho „vychladne“ na bezpečnou úroveň za pár desítek let, něco zůstane potenciálně smrtící po celé miliony let. Oblíbený představitel jaderného odpadu, nejčastěji zmiňovaný novináři – plutonium 239 s poločasem rozpadu kolem pětadvaceti tisíc let –, zdaleka nepatří k těm zvlášť dlouhověkým. Steve věděl, že uran 235, používaný v reaktorech i zbraních, má poločas asi 704 000 let.

„Jak se bude odpad převážet?“ zeptal se jeden z oregonských delegátů.

„Po železnici a kamiony, v obou případech speciálními vozy konstruovanými pro tento účel.“

„Myslel jsem tím, že se asi nebavíme o dvousetlitrových barelech.“

„Ne, pane. Podrobné údaje o přepravních nádobách najdete v materiálu, který jsem vám rozdal, ale viděl jsem ty věci zblízka a také jsem byl u zkoušek odolnosti, kterými prošly. Jsou tak nezničitelné, jak je to jenom možné.“

„To samé tvrdili o Titaniku.“

„A jsem si jistý, že u General Atomics si to dobře uvědomovali, když posledních deset nebo dvanáct let pracovali na těchhle věcech.“

To mělo žádoucí účinek. Jestliže jeden z dodavatelů projektu věnoval deset let jenom práci na přepravním obalu, kolik času, námahy a peněz se věnovalo samotnému zařízení?

„A co zabezpečení, pane Jenkinsi?“

„Jestli bude závod uveden do provozu, o zabezpečení se postará ochranná služba Úřadu pro bezpečnost jaderných zařízení ministerstva energetiky. Samozřejmě budou k dispozici také… rychle dosažitelné doplňkové síly pro případ mimořádné události.“

„Jaký druh doplňkových sil?“

Steve se usmál. „Takové, ze kterých mají lumpové noční můry.“

Ozval se smích.

„Dobře, takže pojďme na to, kvůli čemu jste přijeli. Nastupte si do těch vagónků napravo, a můžeme vyrazit.“

CESTA ZABRALA patnáct minut, ale několikrát zastavili kvůli dotazům. Nakonec zpomalili u otvoru ve stěně hlavního tunelu. Návštěvníci vylezli a shromáždili se u ústí kolem Steva. „Štola, kterou vidíte, se svažuje v délce šesti set stop a vede do závozného sklípku, což je vodorovná síť menších tunelů, které ústí do vlastních úložišť.“

„Jak se odpad dostane z kamionu nebo vlaku dolů do úložiště?“ zeptal se návštěvník z Utahu. „Zůstává v přepravní nádobě?“

„Je mi líto ale to je už zase tajné, o tom se nemluví. Zato vám můžu říct, jak se ukládá odpad dole v sklípku. Každý ‚balíček‘ se uzavře do dvou nádob, ta vnitřní je vyrobená ze skoro palec tlustého vysoce odolného kovu jménem Slitina 22 a ta vnější z dvou palců takzvaného 316NG – v podstatě z vysoce tvrzené nerezové oceli. Nad těmi nádobami bude titanový štít, který je bude chránit před průsaky a padajícím kamením.“

„Obáváte se něčeho podobného?“

Steve se usmál. „Inženýři se neobávají. My plánujeme. Zkoušíme modelovat všechny možné scénáře a podle toho plánujeme. Tyto tři součásti – do sebe vložené nádoby a titanový štít – tvoří to, čemu říkáme ‚hloubková ochrana‘. Bloky nádob se budou ukládat vodorovně a střídavě s různou aktivitou odpadu, takže v každé komoře bude stálá stejná teplota.“.

„Jak velké jsou ty bloky?“

„Zhruba šest stop v průměru a dvanáct až osmnáct stop na délku.“

„Co se stane, když se ty bloky… netrefí na správné místo?“ zeptal se druhý delegát z Kalifornie.

„To se nemůže stát. Vzhledem k počtu kroků při každém pohybu bloku a počtu lidí, kteří to musejí podepsat, je to prakticky vyloučeno. Představte si to takhle: Každý jsme někdy ztratili klíče od auta, že? Představte si osmičlennou rodinu. Každý z nich má svou sadu klíčů; každý musí třikrát denně podepsat prohlášení, že má klíče u sebe nebo je odložil na zvláštní místo pro ukládání klíčů; každý musí třikrát denně ověřit, že jeho sada klíčů opravdu funguje v zámcích dveří i zapalování; a konečně každý musí třikrát denně obejít ostatní členy rodiny a přesvědčit se, že provedli všechny tyto kroky. Umíte si to představit?“

Všichni horlivě přikyvovali.

„Všechno tohle a ještě víc tady probíhá v každé směně každý den v roce. A na to všechno ještě dohlíží počítače. Ujišťuju vás, že stejně jistě jako zítra vyjde slunce, tady se nic nikam nezatoulá.“

„Řekněte nám něco o korozi, pane Jenkinsi.“

„Zkoušky odolnosti proti korozi nám dělá LTCTF – promiňte, Livermoreův zkušební ústav dlouhodobé koroze.“

„To jako Národní laboratoř Lawrence Livermorea?“

Díky za nahrávku, pomyslel si Jenkins pro sebe. Lawrence Livermore byla domácká přezdívka, a přestože většina lidí by nedokázala říct, čím se ta laboratoř zabývá, měla velmi vysoké renomé. Takže pokud na tom dělá Lawrence Livermore, proč si dělat starosti?

„Správně,“ odpověděl. „Zkoušky zahrnují zkoumání stárnutí a zatěžování vzorků materiálu, kterým se říká ‚kupony‘. Právě teď zkoumají osmnáct tisíc kuponů ze čtrnácti různých slitin ve všech roztocích, jaké se vyskytují v této oblasti. Zatím to vychází, že průměrná rychlost koroze kuponů je dvacet nanometrů za rok. Lidský vlas je pěttisíckrát tlustší. Tímto tempem vydrží Slitina 22 použitá k výrobě nádob asi sto tisíc let.“

„Působivé,“ přikývl chlap v kovbojském klobouku, kterého Jenkins odhadl na zástupce Idaha. „Pojďme mluvit o nejhorším možném scénáři. Co když něco vyteče a začne prosakovat do země.“

„Pravděpodobnost něčeho takového je Jenom pro pobavení.“

„Především musíte vědět, že hladina spodní vody pod našima nohama je mimořádně hluboko, průměrně patnáct set stop, což je jedenáct set stop pod tím závozným sklípkem.“

Tohle bylo také tématem žhavých diskusí, jak Steve dobře věděl. To, co právě řekl návštěvníkům, byla sice pravda, ale někteří z řešitelů projektu prosazovali hlubší úložiště – zhruba tři sta stop pod tím stávajícím. Pravda byla, že nikdo neměl jednoznačnou odpověď na otázku prosakování. Jak rychle budou různé kapaliny pronikat skálou pod úložištěm, byla velká neznámá, stejně jako možný vliv zemětřesení na rychlost průsaku. Na druhé straně, připomněl si, pravděpodobnost katastrofického zemětřesní, které by ovlivnilo vrstvy kolem úložiště, se odhadovala na jedna ku sedmdesáti milionům.

Pokud by něco mohlo zasadit projektu neodvratný smrtící úder, pak právě hladina spodní vody. Až do doby před deseti měsíci se všichni shodovali, že oblast pod úložištěm představuje uzavřenou hydrologickou pánev, tedy ohraničený geologický útvar bez odtoku do moře nebo řek. Nyní však dvě rozsáhlé studie, jedna od EPA (Pozn. překl.: Environmental Protection Agency, Úřad pro ochranu životního prostředí) a druhá od USGS (Pozn. překl.: US Geological Survey, Geologický průzkum USA), tento předpoklad zpochybnily. Pokud byly studie správné, mohly by vodonosné vrstvy zasahovat až k západnímu pobřeží a Kalifornskému zálivu. Až do vyřešení této záležitosti však měl Steve jasný příkaz: Model uzavřené hydrologické pánve je stále platný.

Začal vysvětlovat: „Aby odpad vůbec začal prosakovat do skály, musely by napřed selhat tucty systémů a subsystémů – lidských i počítačových. Zase jenom pro bližší představu: Ve srovnání s bezpečnostními opatřeními v tomhle závodě by proklouznout do sila mezikontinentální balistické střely a odpálit raketu byla procházka v parku.“

„Je některý z těch materiálů štěpitelný?“

„Myslíte, jestli něco z toho může vybuchnout?“

„Ano.“

„No, přesně vysvětlit proč by asi dokázal jen někdo s pár tituly za jménem, ale odpověď zní ne.“

„Řekněme, že někomu se podaří proklouznout dovnitř a dostane se až dolů k úložištím s bombou –“

„Předpokládám, že myslíte ‚někoho‘ jako Superman nebo Neuvěřitelný Hulk?“

To vyvolalo hlasitý smích.

„Jistě, proč ne? Dejme tomu, že to udělají. Jakou škodu by mohli způsobit?“ Steve zavrtěl hlavou. „Nerad ruším vaše kruhy, ale už jenom kvůli provozním postupům je něco takového neuvěřitelně nepravděpodobné. Především si všimněte, že tento šikmý tunel je deset stop široký. Množství konvenční trhaviny potřebné k sebemenšímu poškození úložišť by se nevešlo ani na kamion.“

„A co nekonvenční výbušniny?“ zeptal se zástupce Idaha.

V takovém případě, pomyslel si Steve, bychom měli problém.

KAPITOLA 43

„DOBŘE, LIDI, je čas změnit hru,“ oznámil Gerry Hendley poté, co vešel do zasedací místnosti a našel si židli.

Bylo další ráno na Univerzitě a stůl v zasedací místnosti byl pokrytý džbánky s horkou kávou a tácky s koláčky, koblihami a chlebíčky. Jack si nalil šálek kávy, popadl celozrnný chlebíček – bez taveného sýra – a našel si volné místo u stolu. Dostavili se také Jerry Rounds, hlavní analytik; Sam Granger, vedoucí operací; Clark s Chavezem a bratři Carusové.

„Je čas, abychom přešli na cílený postup. Od této chvíle nikdo v této místnosti nebude mít před sebou nic než Emíra a Umajjovskou revoluční radu – samozřejmě kromě mě, Sama a Jerryho. My také budeme hlídat, aby všechno běželo, ale vy ostatní se začnete zbavovat všeho kolem. Budeme žít, dýchat a jíst Emíra čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu – až dokud nebude zatčený nebo mrtvý.“

„Dobrou chuť,“ dodal Brian Caruso, což vyvolalo vlnu smíchu.

„Proto dáme naší skupině šikovný název: Králiček. Emír si myslí, že je králem nad osudy lidí, tak dobře. My ho vytáhneme a dáme mu za uši. Odteď je to vaše práce a máte všechny dveře otevřené – to znamená moje, Samovy a Jerryho.“

Sakra, pomyslel si Jack. Co se to děje?

„Začneme od začátku. Dom s Brianem našli nějaké nitky ve Švédsku,“ pokračoval Hendley, načež shrnul Jackův nález odposlechu DHS/FBI o Hlasek Air. „Budeme za ně dál tahat, ale zatím nic nevyskočilo. Mechanik se přihlásil švédské policii, ale nic z něho nevytěžili. Platba v hotovosti za trochu práce s odpovídačem a let možná plný Arabů.“

„Králiček,“ pokračoval Hendley. „Jestli vás něco napadne, povězte to někomu z nás. Jestli chcete zkusit něco nového, zeptejte se. Jestli chcete jenom uvažovat a hádat co-by-kdyby, sedněte si spolu a dejte se do toho. Jediné hloupé otázky nebo nápady jsou ty, které si tady neřekneme. Jdeme na to ‚organicky‘, lidi. Zapomeňte, jak jsme to dělali doteď, a začněte myslet jinak. Vemte na to jed, že Emír to tak dělá. Takže: Nějaké dotazy?“

„Jo,“ přihlásil se Dominic Caruso. „Proč ta změna?“

„Nedávno jsem dostal dobrou radu.“

Jack si všiml, jak Hendley sotva znatelně mrkl na Johna Clarka, a najednou mu všechno dávalo smysl.

„Jsme moc malá firma na to, abychom to provozovali jako úřad,“ ozval se Jerry Rounds. „My tři se tady budeme pravidelně střídat, abychom si zachovali přehled, ale závěr je takový: Emír je mimořádná osobnost, a my musíme odpovídajícím způsobem změnit taktiku.“

„Co to znamená z operativní stránky?“ zeptal se Chavez.

Odpověděl Sam Granger: „Víc práce, doufejme. Spoustu nových věcí, se kterými přijdeme, si nebudeme moci ověřit. To znamená vypouštět průzkumné balónky a sledovat odezvu. Spousta té práce bude zbytečná, ale postupně se něco nasbírá. Nechápejte mě špatně, všichni bychom rádi dali gól rovnou z výkopu, jenže to se nestává moc často. Každý gól si musíte pořádně oddřít.“

„Kdy začneme?“ zeptal se Jack.

„Právě teď,“ odpověděl Hendley. „První pravidlo byznysu je přesvědčit se, jestli máme všichni otevřenou stejnou stránku. Ujasníme si, co víme, co se domníváme a co ještě musíme zjistit.“ Podíval se na hodinky. „Přestávka na oběd, potom se zase sejdeme tady.“

JACK STRČIL HLAVU do Clarkovy kanceláře. „Ať jsi udělal cokoliv, Johne, určitě si toho Hendley sakra všiml.“

Clark zavrtěl hlavou. „Neudělal jsem nic, jenom jsem ho postrčil směrem, kam už sám mířil. Jemu to pálí. Nakonec by k tomu došel sám. Pojď dál. Jestli máš chvilku, tak se posaď.“

„Jistě.“ Jack se usadil naproti.

„Slyšel jsem, že si chceš umazat ruce.“

„Cože? Aha. Řekl ti to, co?“

„Požádal mě, abych tě cvičil.“

„Paráda, to budu rád. Víc než rád, opravdu.“

„Proč to chceš dělat, Jacku?“

„Hendley ti neřekl –“

„Chci to slyšet od tebe.“

Jack si poposedl. „Johne, sedím tady den co den, čtu záznamy odposlechů, snažím se najít smysl v informacích, které můžou něco znamenat, nebo taky vůbec nic. Jistě, vím, že je to důležité a musí se to udělat, ale já chci dělat něco skutečného, víš?“

Clark přikývl. „Jako Mo-Ha.“

„Jo, něco takového.“

„Není to vždycky tak čisté.“

„Já vím.“

„Opravdu? Já jsem to dělal, Jacku – tváří v tvář a vlastníma rukama. Většinou je to ošklivé a špinavé, na to nikdy nezapomeneš. Tváře vyblednou, místa a okolnosti taky, ale ten čin – ten vlastní skutek – zůstane pořád s tebou. Jestli se s tím nedokážeš vyrovnat, tak tě to sežere.“

Jack se zhluboka nadechl a hleděl do podlahy. Je připravený? Cítil, že Clark má pravdu, ale v této chvíli to byla čistě abstraktní úvaha. Věděl, že nic není jako ve filmu nebo v románech, ale tato vědomost mu byla k ničemu. Jako by někdo popisoval červenou barvu tak, že nevypadá jako modrá. Žádný záchytný bod – nebo skoro žádný záchytný bod, připomenul si. Byl tady Mo-Ha.

Clark pokračoval, jako by četl jeho myšlenky: „A aby ses nemýlil. Mo-Ha byl úlet, Jacku. Spadls do toho, neměls možnost o tom přemýšlet, a byl sis jistý, že ten chlápek je darebák. Není to pokaždé tak jasné a přehledné. Ve skutečnosti to tak bývá málokdy. Musíš se umět srovnat s nejistotou. Dokážeš to?“

„Abych řekl pravdu, Johne, já nevím. Nedokážu ti odpovědět. Vím, že to není ideální odpověď, ale –“

„Ne ne, to je přesně ta správná odpověď.“

„Cože?“

„Když jsem procházel základním výcvikem jako potápěč-pyrotechnik, všichni jsme měli pohovor s psychologem. Čekal jsem na chodbě a jeden můj kamarád vyšel ven. Zeptal jsem se ho, jaké to je. Vyprávěl mi, že se ho doktor ptal, jestli si myslí, že by dokázal zabít člověka. Kamarád se chtěl ukázat a řekl: ‚Samo že jo.‘ Když na mě přišla řada a doktor se mě zeptal na to samé, odpověděl jsem mu, že si myslím, že ano, ale že si tím nejsem stoprocentně jistý. Jeden z nás prošel, ten druhý ne.“

Ať se propadnu, pomyslel si Jack. Nějak se mu nedařilo představit si Johna Clarka jako vyjukaného bažanta místo obávaného bojovníka. Každý ovšem nějak začínal.

Clark pokračoval: „Ukaž mi chlápka, který na takovéhle otázky odpovídá ‚Samo že jo‘, a já uvidím magora, lháře nebo člověka, co se nad tím pořádně nezamyslel.“

„Poradím ti: zeptej se někdy Dinga. Když měl poprvé někoho sejmout, nebyl si úplně jistý až do chvíle, kdy stiskl spoušť. Věděl, že to půjde, a byl si na devětadevadesát procent jistý, že to udělá, ale dokud to nezmáčkl, pořád slyšel v hlavě pochybovačný hlásek.“

„A co ty?“

„To samé.“

„Těžko tomu uvěřit,“ poznamenal Jack.

„Věř tomu.“

„Takže co myslíš? Mám se držet klávesnice a monitoru?“

„To je na tobě. Jenom jsem se chtěl ujistit, že to máš v hlavě srovnané. Kdyby ne, ohrožuješ sebe i všechny ostatní.“

„Jasně.“

„Ještě něco: zauvažuj, že bys to řekl tátovi.“

„Ježíši, děláš si srandu –“

„Ne, nedělám. Já zachovám tajemství, Jacku, protože jsi dospělý a je to tvoje volba, ale asi je načase, abys vystupoval sám za sebe, a to nemůžeš, dokud se pořád bojíš postavit před něho. Do té doby nejsi svéprávný člověk.“

„Ty si nebereš servítky, co?“

Na to se Clark usmál. „To mi říkají docela často.“ Podíval se na hodinky. „Je skoro čas jít zpátky. Dej si ještě pár dní na rozmyšlenou – o obojím. Jestli budeš pořád chtít do terénu, naučím tě všechno, co půjde.“

MARY PATIN kontakt v Legolandu – ředitelství britské tajné výzvědné služby na Vauxhall Cross nad Temží se přezdívalo Legoland nebo také Babylon kvůli robustní architektuře připomínající zikkurat – jí na její dotaz nabídl jediné jméno. Nigel Embling. Tenhle starý vysloužilec toho o Stánech zapomněl víc, než o nich ostatní kdy budou vědět. Mary Pat předpokládala, že Britové tam mají i aktivní zdroje, ale nebyla si jistá, jestli k nim Embling také patří. Spíš ne. Její neformální dotaz zřejmě jasně naznačil jejímu kontaktu, že nejde tak úplně o oficiální postup, a v tom případě by jeho nadřízené nepotěšilo, kdyby jí předhodil skutečného agenta.

Samozřejmě správný kontakt byl jenom půlka bitvy. Embling je člověk v letech a terénní práci má dávno za sebou, takže tam budou muset vyslat někoho, kdo by to oběhal. Mary Pat nemusela dlouho přemýšlet. Okamžitě jí vytanula na mysli dvě jména, a pokud se klepy nemýlily, měly by tyhle osoby mít zájem o menší zakázku. NCTC mělo nějaké diskrétní fondy a ona i Ben Margolin se shodli, že tohle by mohly být účelně vynaložené peníze.

Potřebovala jenom dva telefonáty k ověření kolujících drbů a další dva k získání aktuálního telefonního čísla.

CLARKŮV MOBIL, odložený v horní zásuvce psacího stolu, zazvonil jednou, pak podruhé. Na třetí zazvonění ho vytáhl. „Haló.“

„Johne, tady Mary Pat Foleyová.“

„Ahoj, Mary Pat, mám tě na seznamu úkolů.“

„Vážně?“

„Právě mě i s Dingem vyrazili z Duhy. Chtěli jsme se ti ozvat a pozdravit tě.“

„A co takhle vyřídit to osobně? Mám tu něco a chtěla bych to s tebou probrat.“

Clarkův vnitřní radar zacvrlikal. „Jistě. Kdy a kde?“

„Co nejdřív to půjde.“

Clark se podíval na hodinky. „Můžu si udělat polední přestávku právě teď.“

„Dobře. Znáš to U Hucka v Gainesville?“

„Jo, hned vedle Linton Hall Road.“

„Ano. Sejdeme se tam.“

CLARK VYPNUL POČÍTAČ a zamířil do kanceláře Sama Grangera. Pověděl operačnímu řediteli Univerzity o telefonátu. „Mám tušení, že to nebude zdvořilostní oběd,“ prohodil Granger.

„Taky si myslím. Měla u toho svůj hráčský hlas.“

„Ví, žes vypadl z Agentury?“

„Máloco zůstane utajeno před Mary Pat.“

Granger se nad tím zamyslel. „Dobře, zastav se u mě, až se vrátíš.“

Clark chodíval kolem Hucka, ale ještě nikdy nebyl uvnitř. Slyšel, že tam mají nejlepší koláče ve Virginii. Ne že by to tak vypadalo zvenku, pomyslel si, když zajížděl na šikmé parkovací místo před podnikem. Dvě rozměrná okna po stranách jednoduchých dveří stíněných vybledlou červeno-bílou plátěnou markýzou. Neonový nápis v okně hlásal „U ucka“. Špatné znamení? napadlo Clarka. Asi ne.

Popravdě měl na Gainesville jenom dobré vzpomínky. Strávil zde mnoho hodin chozením po ulicích jako instruktor terénních pracovníků CIA při výcviku sledovacích a protisledovacích technik. Tomu se v učebnách Camp Perry moc naučit nedá. A tak pokojní obyvatelé Gainesville a tuctu dalších měst v Marylandu a Virginii ani netušili, že v kteroukoliv dobu se jejich ulicemi potloukají špioni, kteří si hrají na přežití, než to budou muset uplatnit ve skutečném světě.

Prošel dveřmi a našel Mary Pat sedět na židličce u baru. Objali se a Clark si přisedl. Přispěchal k nim tělnatý chlap s řídnoucími zrzavými vlasy a rukama zaprášenýma od mouky. „Co vám můžu nabídnout?“

„Jablečný,“ odpověděla Mary Pat bez zaváhání. „S sebou.“

Clark pokrčil rameny a objednal si totéž. „Jak se daří Edovi?“

„Dobře. Chytil trochu ponorku, řekla bych. Píše knihu.“

„To je dobrý nápad.“

Jakmile muž přinesl koláče, navrhla: „Máš chuť na procházku?“

„Jistě.“

Vyšli ven a zvolna kráčeli po chodníku, povídali si o ničem, dokud nenarazili na parčík se zelenou trávou a úpravnými živými ploty. Našli si lavičku a posadili se.

„Mám problém, Johne,“ řekla Mary Pat, když oba snědli kousek koláče. „Myslela jsem, že byste mi s Dingem mohli pomoct.“

„Jestli to půjde… Ale začněme od začátku: Víš, že nás –“

„Jo, slyšela jsem. Je mi líto. Znám ctihodného Charlese Sumnera Aldena. Je to blbec.“

„Zdá se, že jich teď pobíhá v Langley spousta.“

„Bohužel, je to tak. Začíná to tam vypadat jako v temném středověku. Pověz mi, co si myslíš o Pákistánu?“

„Pěkné místo na výlet…,“ nadhodil Clark s úsměvem.

Mary Pat se rozesmála. „Je to docela jednoduchá akce, tak na pět šest dní. Potřebujeme tam vyřešit pár věcí, ale nikoho tam nemáme – přinejmenším tedy nikoho použitelného. Nové vedení ořezalo ředitelství operací, jako by měli výprodej. Máme chlápka – jednoho Brita – co se tam vyzná, ale je už trochu za zenitem.“

„Upřesni, jaké věci potřebuješ vyřešit.“

„Mělo by jít o přímý sběr informací. Šlapání v terénu.“

„Předpokládám, že z pohledu bafuňářů je to něco okrajového?“ Mary Pat jenom přikývla. „A už jsi to zkoušela zjišťovat přes Langley?“ Další přikývnutí. Clark se nadechl a zase vydechl. „Takže s tímhle si docela zahráváš.“

„O to právě jde.“

„Jak na to spěcháš?“

„Čím dřív, tím líp.“

„Dej mi odpoledne.“

ZA HODINU BYL ZPÁTKY na Univerzitě. Grangera našel v Hendleyho kanceláři. Zaklepal na futro, na Hendleyho pokývnutí vstoupil a sedl si. „Sam už mi říkal,“ začal Hendley. „Chutnal ti koláč?“

„Jablkový. Možná ne úplně nejlepší, ale moc mu do toho nechybělo. Nabídla mi melouch. Pákistán.“ Ve zkratce jim načrtl obsah rozhovoru.

„No sakra,“ reagoval Granger, „ona je v NCTC, takže není těžké domyslet si, co mají na mušce. Co jsi jí řekl?“

„Že jí zavolám později. Není moc o čem přemýšlet, ale má to háček: jestli do toho půjdem, nechtěl bych před ní mlžit.“

„O Univerzitě?“ zarazil se Granger. „Já ne –“

„Promiň,“ přerušil ho Clark. „Mary Pat a já jsme spolu už leccos zažili, a ona v tomhle hodně riskuje. Nebudu jí nic předstírat. Hele, chlapi, přece víte, co je zač, víte, co si o ní myslí Jack Ryan. Jestli tohle nestačí, tak už opravdu netuším, co byste chtěli.“

Hendley to přemílal v hlavě asi půl minuty, až nakonec přikývl. „Tak dobře. Ale našlapuj opatrně. Kdy tě bude potřebovat?“

„Řekl bych, že včera bylo pozdě,“ odpověděl Clark.

KAPITOLA 44

„TOHO, CO víme o Emírovi a URC zcela jistě, je velice málo,“ zahájil Jerry Rounds pokračování schůze.

„Tak pojďme mluvit o tom, co víme skoro jistě.“

„Až donedávna se URC spoléhala hlavně na spojení přes internet, ale nemůžeme je dohledat až k ISP, protože jsou pokaždé trochu jiné a my jsme v tomhle závislí na NSA, jestli je vyhmátne podle šifrování. A ani potom nedokážeme pokaždé přesně určit adresu, ale víme, že se přesouvají z jedné země do druhé.“

Dominic navázal: „Jestli nám neutekla spousta elektronické komunikace – což je taky možné –, můžeme s jistotou předpokládat, že důležité věci teď převážejí fyzicky z místa na místo, a to znamená kurýry. Možná převážejí cédéčka nebo jiná přenosná média, co se dají použít v laptopu nebo předat někomu dalšímu, kdo má počítač s připojením na síť přes telefon nebo kabel. Nebo wi-fi.“

„Wi-fi připojení není moc bezpečné,“ nadhodil Brian.

„To nemusí vadit,“ namítl Chavez. „Neuvažovali jsme o možnosti, že používají jednorázové tabulky?“

„No jo,“ přitakal Rounds.

„S těma si můžeš posílat, cokoliv tě napadne. Když to někdo odchytí, bude to vypadat jako změť náhodných čísel nebo písmen nebo slov.“

„Což nás vede k otázce,“ navázal Jack, „jestli ti kurýři nosí jenom zprávy, nebo také ty tabulky – tedy jestli je opravdu používají –“ Rounds ho přerušil: „Jacku, vrhni všechny urychleně na toho chlápka…“

„Šásif Hádí,“ upřesnil Jack. „Byl na jednom z e-mailových adresářů, co jsme už dřív sledovali. Jeho ISP účet nebyl tak dobře chráněný jako ty ostatní. Zkoušíme prohrabat jeho finance. Ale nevím, jestli zjistíme víc než to, kde nakupuje jídlo.“

„Ještě k těm kurýrům,“ podotkl Chavez. „Nesleduje FBI časté cestující u aerolinek? Něco jako pravidelné trasy? Chtělo by to najít souvislost mezi e-mailovým provozem URC a těmi lety.“

Dominic mu odpověděl: „Máš představu, kolik lidí létá pravidelně přes Atlantik? Tisíce, a Úřad je všechny sleduje. Kolik času mi zabere prověřit z nich aspoň čtvrtinu? Je to jako číst si osm hodin denně v telefonním seznamu. A nakonec ten hajzl pošle svoje cédéčka zásilkovou službou nebo třeba obyčejnou poštou. V poštovní schránce se schová kde co.“

Ozvala se melodie z laptopu Jerryho Roundse. Podíval se na obrazovku, četl zprávu celou minutu a pak řekl: „Tohle nám komplikuje situaci.“

„Co?“ zeptal se Jack.

„Přišel nám přehled obsahu té věci z ambasády v Tripolisu. Ding tam nedopatřením sebral flešku jednoho teroristy. Byla na ní spousta JPEG souborů.“

„Fotky z Emírovy nory?“ zeptal se Brian.

„Tolik štěstí nemáme. Ti darebáci se modernizují. Používají steganografii.“

„Ještě jednou?“

„Steganografii. Krátce stego. Je to šifrovací metoda – v podstatě jde o schování zprávy do obrázku.“

„Jako neviditelný inkoust.“

„Víceméně ano, ale je to ještě starší. Ve starověkém Řecku oholili otrokovi hlavu, vytetovali mu zprávu na lebku, počkali, až mu vlasy dorostou, a poslali ho skrz nepřátelské linie. Tady hovoříme o digitálních obrázcích, ale podstata je stejná. Podívej, digitální snímek není nic než halda barevných teček.“

„Pixelů,“ nadhodil Chavez.

„Správně. Každý pixel má přiřazené číslo – hodnotu pro červenou, modrou a zelenou, zpravidla od nuly do dvou set pětapadesáti, podle sytosti. Každé to číslo je uloženo v osmi bitech, které se postupně půlí od sto dvaceti osmi do jedné, takže: sto dvacet osm, šedesát čtyři, třicet dva a tak dál. Rozdíl v RGB hodnotách o jednu či dvě, nebo dokonce čtyři je pro lidské oko nepostřehnutelný –“

„Už se v tom ztrácím,“ zarazil ho Brian. „Shrň to.“

„V podstatě schováš do digitální fotky písmena tím, že trochu pozměníš pixely.“

„Kolik informace?“

„Řekněme obrázek 640 x 480… hrubým odhadem půl milionu písmen. Slušně tlustý román.“

„Sakra,“ zamumlal Chavez.

„Je tu jiná věc,“ ozval se Jack. „Jestli používají stego, budou asi dost chytří, aby dělali ty zprávy krátké. Hovoříme pak o pár tuctech pozměněných pixelů v obrázku s několika miliony. Jako ta příslovečná jehla v kupce sena.“

„A jak těžké je to zakódovat?“ zeptal se Chavez. „Nemohli bychom to nějak vystopovat?“

„To těžko. Existují tuny volně dostupných programů, co to umějí udělat. Některé jsou lepší než jiné, ale není to nic složitého. Ani nemusí, pokud má klíč jenom odesílatel a příjemce.“

„A jak se ty zprávy z toho vytahují? Jde to vůbec? A co to obnáší?“ Rounds odpověděl: „Je to v podstatě zpětný rozklad každého obrázku – rozložit ho, zjistit, které pixely byly pozměněny a do jaké míry, a pak sestavit zprávu.“

„To zní jako přímo z dílny NSA,“ podotkl Brian. „Můžeme se napojit –“

„Ne,“ namítl Rounds. „Rád bych, věř mi, ale odchytávat jejich provoz je jedna věc. Zkusit se k nim nabourat do systému je něco úplně jiného. Ale stejně, snad nebudeme potřebovat nic tak velkého. Jacku, jsou na to nějaké komerční programy?“

„Jistě, ale nevím, jestli jsou tak výkonné, jak potřebujeme. Porozhlídnu se. Kdyby nic jiného, snad bychom si podle toho mohli udělat vlastní program. Poradím se s Gavinem.“

„Takže ta věc v Tripolisu,“ zeptal se Dominic. „Předpokládám, že to považujeme za akci URC?“

„Správně. Všichni teroristé byli ze skupin navázaných na URC – polovina z buňky v Benghází, zbytek směska.“

„Sebranka,“ řekl Jack. „Z toho, co jsem zatím četl, je to pro URC pěkně neobvyklé. Zpravidla si potrpí na celistvé buňky. To musí něco znamenat.“

„Souhlas,“ přikývl Rounds. „Chyť se toho a podívej se, kam to vede. Proč porušili zaběhlé zvyky?“

„A kde je zbytek buňky z Benghází?“ dodal Brian.

„Správně. Dobrá, zpátky k tomu stegu: pokud to není nějaká výjimka, musíme předpokládat, že jde o standardní postup URC, a možná už delší dobu, takže to máme mnohem těžší. Každá webová stránka, kterou kdy URC použila, může být pro nás informačním zdrojem. Musíme je prohledat a stáhnout všechny obrazové soubory – JPEG, GIF, bitmapové, PNG. Všechno.“

„Videa?“ ozval se Chavez.

„Jo, je to možné, ale těžší. Některé kompresní metody můžou nadělat v obrazových pixelech bordel. Lepší se zatím soustředit na fotky a sereencapy. Takže stáhneme všechno, co půjde, a začneme to pitvat a hledat ukryté zprávy.“

„Měli bychom si pořídit zásobu nenápadných IP adres, kdyby je někdo sledoval,“ navrhl Jack.

„Co kdybyste mi to řekli anglicky?“ opáčil Brian. „Znáte mě, velký blbý mariňák.“

„IP je internetový protokol – znáš tu řádku čísel na své domácí síti… jako 67.165.216.132?“

„Jo.“

„Když začneme bombardovat jejich stránky ze stejných IP adres a někdo to bude sledovat, okamžitě pozná, že je někdo zkoumá. Můžu si říct Gavinovi, ať nám zavede náhodné střídání, takže budeme vypadat jako normální návštěvníci. A třeba se přes ně dostaneme i na další islamistické stránky.“

„Dobře,“ přitakal Rounds. „Tak jo, rozjedeme to. Co ještě? Vysypte to rovnou.“

„Dá se nějak zjistit, kdy se který obrázek dostal na stránky?“ zeptal se Dominic.

„Snad jo,“ odpověděl Jack. „Proč?“

„Srovnat datum vyvěšení s e-maily, známými akcemi a takovými věcmi. Třeba nějaký obrázek ohlašuje e-mail, nebo naopak. Možná je v tom nějaký systém, na kterém můžeme začít stavět.“

Jack si udělal poznámku. „Dobrý nápad.“

„Pojďme si probrat naše předpoklady,“ navrhl Chavez. „Předpokládáme, že Emír je pořád někde v Pákistánu a Afghánistánu. Kdy to máme naposled potvrzené?“

„Před rokem,“ odpověděl Jack. „Už jsme probírali, že se mohl dávno přestěhovat nebo dokonce změnit vzhled, ale nemáme žádný konkrétní důkaz…“

„Dejme tomu, že jo. Proč by se stěhoval?“

„Buď z operativních důvodů, nebo jsme se dostali nepříjemně blízko k jeho noře,“ odpověděl Rounds.

„Kam by šel?“

„Já hlasuju pro západní Evropu,“ nadhodil Dominic.

„Proč?“

„Tak už jenom hranice. Je tam mnohem snazší pohyb.“

Jack věděl, že to způsobily Schengenské dohody, které sjednotily hraniční kontroly a požadavky pro vstup do většiny zemí EU, takže cestování mezi nimi se stalo skoro stejně snadné jako mezi jednotlivými státy USA.

„Nezapomeň na měnu,“ dodal Brian. „Euro berou víceméně všude. Bylo by tam mnohem snazší převádět peníze a zařídit bydlení.“

„Pokud nezměnil vzhled, bylo by pro něj mnohem snazší zapadnout někde na jihu, ve Středozemí – Kypr, Řecko, Itálie, Portugalsko, Španělsko…“

„Docela velký flák země,“ poznamenal Brian.

„Tak na co se zaměříme?“ řekl Rounds.

„Sledujte prachy,“ navrhl Dominic.

„To dělám už celý rok; a Langley taky,“ namítl Jack. „Vedle finančních toků URC vypadá slavný Labyrint v Knóssu jako dětská prolézačka v obchoďáku.“

„Máš pěkně ujetý přirovnání, bratránku,“ ušklíbl se Brian.

„Promiň. Katolická výchova. Pointa je stručně a jasně v tom, že podle mě přes finance cesta nevede. Aspoň ne sama o sobě.“

„Někdo to modeloval?“ zeptal se Chavez. „Vzít to, co víme o jejich transakcích, propojit to s e-mailovou korespondencí a zprávama na webových stránkách, a to všechno porovnat s událostma?“

„Dobrý nápad,“ odpověděl Rounds.

„Bylo by divné, kdyby to v NCTC anebo v Langley nezkoušeli. Kdyby na něco přišli, ten chlap by už byl v pytli.“

„Možná,“ pokrčil rameny Rounds, „ale my jsme to zatím nezkoušeli.“

„Když to neudělá Univerzita, tak to nejde?“ nadhodil Brian.

„Přesně tak. Předpokládejme, že to nezkoušeli. Nebo dejme tomu zkoušeli, ale špatně. Co kdybychom to udělali správně?“

„Zakázkové programové vybavení,“ opáčil Jack.

„Máme na to lidi i prachy. Pojďme to prozkoumat.“

„Gavin nás bude nenávidět,“ podotkl Dominic s úsměvem.

„Kup mu krabici sýrových křupek a bednu koly,“ odpálil ho Brian. „A bude v pohodě.“

„Co takhle poslat někoho šlapat chodník do Tripolisu?“ změnil Dominic téma. „Ta věc na ambasádě se nevylíhla z prázdna. Pojďme tam zatřást stromem. A možná taky v Benghází.“

Rounds se nad tím zamyslel. „Předložím to Samovi s Gerrym.“

Takhle si pohazovali nápady ještě hodinu, než Rounds shromáždění rozpustil. „Tak konec a jde se do práce. Sejdeme se zase zítra ráno.“

Všichni se rozešli, až na Jacka, který si otočil židli a zíral z okna.

„Vidím točit kolečka,“ ozval se Chavez ze dveří.

„Promiň… cože?“

„Vypadáš stejně jako táta, když mu jede mozek na plný výkon.“

„Pořád si hraju co by – kdyby.“

Ding si přitáhl židli a posadil se. „Tak spusť.“

„Neptali jsme se proč. Jestliže Emír zmizel z Pákistánu nebo Afghánistánu neznámo kam, proč? Proč právě teď? Pokud víme, neopustil tu oblast nějaké čtyři roky. Dostali jsme se k němu moc blízko, nebo je za tím něco jiného?“

„Jako třeba co?“

„Já nevím. Jenom zkouším myslet jako on. Kdybych něco chystal, opravdu velkou akci, asi bych měl cukání sbalit fidlátka a najít si jinou noru, aby mě náhodou nevyhmátli a nezkřížili mi plány.“

„Přesun je riziko.“

„Asi jo, ale spíš menší než dřepět na jednom místě, kde pravděpodobnost prozrazení postupně narůstá. Když se sebereš a přestěhuješ krám, nejenom že zůstaneš volný, ale můžeš si pořád přihřívat polívčičku.“

Chavez chvilku mlčel. „Jsi hlavička, Jacku.“

„Díky, ale v tomhle bych se radši mýlil. Protože jestli se nepletu, tak se na nás může valit něco velkého.“

PODAŘILO SE JIM PŘEŽÍT BOUŘI, ale zasáhla je naplno a člun se dostal skoro až na hranici rozlomení. Čtyři hodiny po vstupu do bouřkové oblasti překročili její východní okraj a ocitli se znovu na klidné vodě pod modrou oblohou. Vitalij s Váňou strávili zbytek dne a část večera po přistání obhlídkou škod na člunu, ale nenašli nic, co by je nutilo k návratu do přístavu. Ale i kdyby něco našli, Vitalij pochyboval, že by to Fred dovolil. To, jak obětoval svého muže, byl pro Vitalije šok – ani ne tak samotné rozhodnutí, spíše nedostatek emoční odezvy. Tihle lidi to brali vážně, opravdu vážně.

Jejich cílem byl maják, ačkoli Vitalij pořád nechápal, proč by tam kdo chodil. Stál na mysu Morrasale v Bajdarackém zálivu a nebyl nijak zvlášť významný pro námořní plavbu – přinejmenším teď už ne. Kdysi tu bývala osada, nejspíš i monitorovací stanice jaderných zkoušek na Nové Zemlji. Pokoušelo se tady uchytit pár komerčních rybářů, ale vydrželi jenom čtyři sezóny, a pak se i s čluny přesunuli západněji na lepší loviště. Mapy ukazovaly deset až dvanáct sáhů hloubky, takže nehrozilo najetí na dno, ostatně většina člunů měla GPS navigace západní výroby.

Jeho pasažéři teď prohlíželi svůj terénní vůz, zkoušeli motor a výložník. Mělo by mu vadit, co chtějí dělat, ale on tady nerybaří, ani nikdo, koho zná.

Viděl jenom světlo, zablýsklo každých osm sekund, přesně jak říkala mapa. Jakmile dorazí na cílový břeh, maják bude necelý kilometr daleko, na konci spirálovité serpentiny vedoucí na vrchol útesu. Vitalij věděl, že to bude nejhorší úsek. Nanejvýš tři metry šířky silnice sotva stačí pro gazik.

Na co sem chodit? podivil se znovu. Už samo moře bylo dost strašlivé, ale cesta autem touto pustinou nebyla nic pro ustrašené či nerozhodné lidi. Přestože cesta k majáku zabere Fredovi a jeho mužům sotva deset minut, oznámil Fred Vitalijovi, že budou pryč celý den, možná i přes noc. Co tam můžou takovou dobu dělat? Vitalij setřásl tu otázku; není na něm, aby nad tím bádal. Jeho práce je řídit člun.

Moře bylo hladké jako skleněná tabule a pleskání vlnek příboje na ocelové stěny výsadkového člunu bylo sotva slyšet. Na palubě si jeho nájemci vařili kávu na malých benzinových kamínkách, která si přivezli s sebou.

S hrdelním chrchláním dieselů zařadil Vitalij zpětný chod a přidal plyn, aby se člun svezl z kamenité pláže. Po stovce metrů zatočil kormidelním kolem, aby obrátil člun, a po pohledu na gyrokompas zatočil ještě jednou, tentokrát na kurz nula-tři-pět.

Vitalij zvedl triedr a prohlížel obzor. Na dohled nebylo nic, co by sem nedal Pánbůh sám, až na jednu či dvě bóje. Zimní led je často odnesl pryč nebo je rozmačkal a poslal na dno, a námořnictvo si nedělalo starosti s jejich doplňováním, jak by mělo, protože sem nikdo nepojede lodí s větším ponorem. Další známka toho, jak daleko zapadli do divočiny.

O ČTYŘI HODINY POZDĚJI otevřel boční okénko a zvolal: „Pozor! Přistaneme za pět minut.“ Ukázal na své hodinky a vystrčil pět prstů. Fred mu zamával v odpověď. Dva členové skupiny se vydali k vozu nastartovat motor, další dva začali házet vaky s věcmi do vozu.

Vyhlížel z okna, až zachytil pohledem místo, kam zamířil s člunem. Blížil se ke břehu rychlostí asi pěti uzlů, dost rychle, aby řádně najel na břeh, ale ne zas tolik, aby tvrdě narazil přídí na kamení.

Asi padesát metrů před linií příboje se podvědomě připravil na náraz a zastavil lodní šrouby. Nemusel nad tím přemýšlet. T-4 narazil na dno, nijak tvrdě, a rychle se zastavil se slabým skřípěním kamení o ocel.

„Spustím kotvu?“ zeptal se Váňa. Na zádi byla jedna slušně velká pro uvolnění člunu z obtížnějšího břehu.

„Ne. Je odliv, ne?“ odpověděl Vitalij.

Stáhl diesely na volnoběh, posunul se k páce ovládání rampy a uvolnil hydrauliku. Rampa spadla vlastní vahou a dopadla na pláž. Vypadalo to, že svah pobřeží je dost strmý. Při pádu rampy to sotva žbluňklo. Jeden z mužů vlezl do kabiny gazu a rozjel se kupředu, brzdová světla párkrát zablikala, jak se sunul po rampě, pak vyjel na kamení. Řetěz se houpal na konci výložníku jako chobot cirkusového slona. Terénní vůz se zastavil. Fred se zbytkem mužů sešli po rampě na pláž – kromě jednoho, všiml si Vitalij. Ten zůstal stát na horním konci rampy.

Vitalij vyšel z kormidelny a přešel dopředu. „Tohohle neberete?“ zavolal na Freda.

„Zůstane tady, pomůže vám, kdyby bylo třeba.“

„Není třeba. Zvládneme to.“

Fred se v odpověď jenom usmál a mávl rukou. „Vrátíme se.“

KAPITOLA 45

CLARK BRAL jako známku pokročilého věku, že stále hůře snáší cestu letadlem. Stísněná sedadla, špatné jídlo, hluk… Jakž takž to přežíval jenom díky protihlukovým sluchátkům Bose, polštářku ve tvaru podkovy, který dostal k Vánocům, a pár tabletkám ativanu, co mu dala Sandy s sebou. Chavez seděl u okénka se zavřenýma očima a poslouchal iPod Nano. Aspoň že sedadlo mezi nimi zůstalo volné, takže oba měli trochu místa pro lokty.

Po debatě s Hendleym a Grangerem Clark vyhledal Dinga a uvedl ho do situace, pak zavolal Mary Pat a domluvil si na odpoledne návštěvu u ní doma. Na její naléhání pak přijel dřív, a než dorazila, asi hodinu nezávazně klábosil s Edem. Pak se Ed odebral k večeři, zatímco Clark s Mary Pat se chopili sklenic s pivem a stáhli se do ústraní.

Clark nechal plavat Hendleyho varování „našlapuj opatrně“ a vyložil karty na stůl. Na něco jiného se oba znali už příliš dlouho. Mary Pat ani nemrkla. „Takže Jack to zvládl, co? Vždycky jsem si říkala, jestli by na to měl. Tak to má dobré. Hele, ani jim to moc netrvalo, než vás dva odchytli, co? Kdo vás naverboval?“

„Jimmy Hardesty, asi deset minut potom, co nás Alden vyrazil. Jde o to, Mary Pat, že podle mě skládáme stejný puzzle. Kdyby ti vadilo dát dohromady, co všechno jsme zatím vyhrabali…“

„Proč by mělo?“

„Jenom zkraje porušíme přinejmenším tři federální zákony. A riskujeme, že rozzuříme všechny Aldeny v Langley.“

„Jestli dostaneme toho sráče – nebo pokud nás to k němu jenom trochu přiblíží –, tak mi to stojí za to.“ Mary Pat se napila piva a úkosem pohlédla na Clarka. „Znamená to, že Hendley podepíše účet?“

Clark se uchechtl. „Ber to jako gesto dobré vůle. Takže co z toho bude? Jednorázový kšeft, nebo začátek úžasného přátelství?“

„Jedeme v tom spolu, rovným dílem,“ odpověděla Mary Pat. „Ať zhyne byrokracie. Jestli máme dát hlavy dohromady, abychom dostali našeho člověka, tak budiž. Samozřejmě,“ dodala s úsměvem, „musíme brát ohled na to, že vy chlapi vůbec neexistujete.“

PŮL TABLETY ATIVANU s jedním pivem pomohlo Clarkovi přečkat posledních pět hodin letu v hlubokém a nerušeném spánku. Jakmile kola letadla začala nadskakovat na asfaltu péšávarského letiště, otevřel oči a rozhlédl se kolem. Vedle něho si Chavez strkal iPod a nějakou brožurku do příruční tašky.

„Čas do práce, šéfe.“

„Jo.“

ŽÁDNÉHO Z NICH NEPŘEKVAPILO, že celní a hraniční odbavení na letišti probíhalo pomalu, ale bez komplikací. Hodinu po vstupu do terminálu byli venku na stanovišti taxíků. Sotva Clark zvedl ruku, ozval se za nimi hlas se silným přízvukem: „To bych vám nedoporučoval, pánové.“

Clark s Chavezem se obrátili a spatřili za sebou vytáhlého bělovlasého muže ve světle modrém letním obleku s bílým slamákem. „Zdejší taxíky jsou smrtící pasti.“

„Vy budete pan Embling,“ konstatoval Clark.

„To jsem.“

Clark představil sebe i Chaveze, jenom křestními jmény. „Jak jste –“

„Jeden přítel mi e-mailem oznámil vaši linku. Pak už bylo snadné vyhlížet dva chlápky s odpovídající atmosférou kolem sebe. Nic nápadného, nemyslete, ale já už mám něco jako… radar, tak tomu asi říkáte. Půjdeme?“

Embling je odvedl k zelenému range roveru s tmavými skly, zaparkovanému opodál. Clark se posadil dopředu, Chavez dozadu. Vůz se dal do pohybu a vklouzl do provozu.

Clark začal: „Promiňte, ale váš přízvuk“

„Holandský. Památka na aktivní službu. Víte, v Holandsku je hodně silná komunita muslimů a daří se jim tam docela dobře. Je daleko snazší skamarádit se – a zůstat naživu – jako Holanďan. Pud sebezáchovy, víte. A vaše krytí?“

„Kanadský reportér a fotograf na volné noze. Zvláštní kousky pro National Geographic.“

„Řekl bych, že na chvilku to může zabrat. Pokud chcete zapadnout, musíte vypadat, že už jste tady nějakou dobu.“

„A to se dělá jak?“ ozval se Chavez.

„Musíte vypadat ustrašeně a sklesle, milý hochu. Poslední dobou je to pákistánský národní zvyk.“

„MĚLI BYSTE ZÁJEM o rychlý okruh po horkých místech?“ zeptal se Embling po pár minutách. Jeli na západ po ulici Džamrúd a mířili do centra města. „Takové Kdo je kdo v Péšávaru?“

„Jistě,“ odpověděl Clark.

Po deseti minutách sjeli z Džamrúdu a zamířili k jihu po Báča Chán. „Tohle je Hajatábád, péšávarské vydání vašeho jižního středního Los Angeles. Hustě obydlené, velice chudé, skoro bez policie… drogy, pouliční kriminalita…“

„A nic moc dodržování dopravních předpisů,“ doplnil Chavez a posunkem ukázal na kličkující proud aut, náklaďáků, ručních vozíků a mopedů. Klaksony houkaly v takřka nepřetržité symfonii.

„Obávám se, že vůbec žádné. Ujíždění od nehod je tady skoro jako sport.

V minulých letech se město pokoušelo tu čtvrť aspoň trochu pozvednout, představte si, ale nějak se to neujalo.“

„Špatné znamení, když se policajti přestanou ukazovat,“ poznamenal Clark.

„Ohó, oni se ukazují. Dvě nebo tři auta tudy projedou dvakrát denně, ale pokud nevidí právě probíhající vraždu, tak ani nezastaví. Teď před týdnem ztratili jedno auto a dva policajty. A když říkám ‚ztratili‘, tak tím myslím, že zmizeli beze stopy.“

„Bože všemohoucí,“ řekl Chavez.

„Ten sem nechodí,“ povzdechl si Embling.

Během dalších dvaceti minut zajížděli stále hlouběji do Hajatabádu. Ulice byly stále užší a domy zchátralejší, až míjeli chatrče z vlnitého plechu a asfaltové lepenky. Z temných vchodů hleděly na Emblingův range rover prázdné oči. Na každém rohu postávaly hloučky mužů, kteří kouřili cosi, co podle Clarka nebyl tabák. Odpadky lemovaly chodníky a přetékaly do ulic, mezi nimi vítr proháněl sloupce prachu.

„Mnohem líp bych se cítil ozbrojený,“ mumlal si Chavez.

„Žádné strachy, milý hochu. Shodou okolností má zdejší zvláštní armádní skupina v oblibě range rovery s tmavými skly. Vlastně když se právě teď podíváte dozadu, uvidíte chlapa, jak běží přes ulici…,“ ozval se Embling.

Chavez se ohlédl. „Vidím ho.“

„Než dojedeme na další křižovatku, všechny dveře se zabouchnou.“

John Clark se usmál. „Pane Emblingu, vidím, že jsme narazili na správnou osobu.“

„Díky za uznání. Mimochodem, jsem Nigel.“

JEŠTĚ JEDNOU ODBOČILI a ocitli se v ulici lemované směsí krámků ze škvárových tvárnic a několikapatrových domů z nepálených cihel a dřeva. Hodně jich mělo fasády zčernalé ohněm nebo poďobané kulkami – nebo obojí.

„Vítejte v ráji extremistů,“ ohlásil Embling. Ukazoval na budovy, kolem kterých projížděli, a uváděl jména teroristických skupin: Laškar-e-Umar, Tarík-e-Džafaríja, Sipáh-e-Muhammad, Nadímovo komando, Lidová fronta ozbrojeného odporu, Harkat-ul-Mudžáhedín Alami, až dokud neodbočil za roh, kde seznam pokračoval. „Nic z toho nejsou samozřejmě ‚oficiální velitelství‘,“ vysvětloval, „ale spíš něco na způsob klubů nebo spolků. Příležitostně sem vtrhne policie nebo armáda a udělá razii. Někdy se postižená skupina sebere a zmizí. Jindy je druhý den zpátky.“

„Kolik je jich celkem?“ zeptal se Clark.

„Oficiálně… skoro čtyřicet a přibývají další. Problém je v tom, že sčítání dělá ISI,“ odpověděl Embling. Měl na mysli Meziresortní ředitelství výzvědných služeb (Directorate for Inter-Services Intelligence), pákistánskou verzi CIA. „Do jisté míry taky vojenská rozvědka. Je to klasický scénář ‚kozel zahradníkem‘. Většina z těch skupin dostává peníze nebo výzbroj, nebo informace od ISI. Je to tak propletené, že podle mě už to ISI ani nepočítá.“

„Ty škody tam vzadu,“ přidal se Chavez. „Z policejních razií?“

„Ne, kdepak. To je práce Umajjovské revoluční rady. To je bezpochyby největší kohout na smetišti. A pokaždé když někdo z těch menších vleze, kam nemá, URC přijde a sežere ho. A na rozdíl od místních úřadů takovým způsobem, že se ta skupina už nikdy neobjeví.“

„To o něčem vypovídá,“ opáčil Clark.

„To jistě.“

Předním oknem zahlédli, jak se pár mil před nimi zvedl k obloze sloup dýmu. Po několika vteřinách ucítili v útrobách otřes výbuchu. „Nálož v autě,“ poznamenal Embling klidně. „Bývají průměrně tři denně, a k tomu pár minometných útoků. Po setmění to začíná být opravdu zajímavé. Doufám, že dokážete spát i při střelbě…“

„Bývalo i tak,“ odpověděl Clark. „Musím vám říct, pane Emblingu, že nám líčíte dost bezútěšný obraz Péšávaru.“

„Takže jsem to vystihl zcela věrně. Zdržuju se tady bezmála čtyřicet let a podle mého odhadu je Pákistán na hranici zhroucení. Ještě nějaký rok může vydržet, ale země je teď nejblíž k rozvratu za posledních dvacet let.“

„Rozvrácený stát s jadernými zbraněmi,“ zavrtěl hlavou Clark.

„Správně.“

„Proč tady zůstáváte?“ zeptal se Chavez.

„Jsem tu doma.“

PO CHVÍLI Chavez promluvil: „Zpátky k Hajatabádu… Můžete nám prozradit, kdo tady nebydlí?“

„A to je dobrá otázka,“ opáčil Embling. „Je to sice subjektivní hodnocení, ale tři zdejší velcí hráči – URC, Laškar-e-Tajba a Sipáh-e-Sahaba, dříve Andžuman – se v podstatě shlukují kolem bývalé péšávarské pevnosti – Starého města – a čtvrti Saddár. Čím blíž k pevnosti, tím jsou důležitější.

V současnosti si tu pozici drží URC.“

„To je ale náhoda, že se zajímáme právě o tyto oblasti,“ prohodil Clark. „Představte si,“ usmál se Embling, „že můj dům je hned vedle pevnosti, u tvrze Balahisar. Můžeme tam poobědvat a projednat, co je třeba.“

EMBLINGŮV SLUHA – Clarkovi ten pojem nešel do hlavy, ačkoli věděl, že se tady běžně používá – Mahmúd jim k obědu naservíroval raitu: zeleninový salát s jogurtem, dušenou čočku a kheer, rýžový puding, načež se na Chavezově tváři objevil tázavý výraz.

„Jaký je jeho příběh?“ zeptal se Clark.

„Jeho rodina zahynula při nepokojích potom, co zabili Bhuttovou. Příští rok jde studovat na Harrow v Middlesexu.“

„To děláš dobrou věc, Nigeli,“ podotkl Chavez. „Nemáš vlastní děti…“

„Ne.“ Úsečně.

„Promiň. Nechtěl jsem strkat nos do tvých věcí.“

„Nemusíš se omlouvat. Přišel jsem o ženu v devětasedmdesátém, při sovětském vpádu. Špatné místo, špatná doba. Kdo si dá čaj?“ Když nalil každému šálek, zeptal se: „Tak co to bude, pánové? Osoba, místo nebo věc? Myslím to, co hledáte.“

„Pro začátek místo. Přesněji místa, množné číslo,“ odpověděl Clark. Vytáhl z aktovky digitálně upravenou kopii plánu města z turistického průvodce, odsunul šálky a talířky a rozložil ji na stole. „Když se podíváš blíž –“

„Mrtvé schránky,“ přerušil ho Embling. Všiml si Clarkova a Chavezova užaslého výrazu a usmál se. „Za dávných časů špionáže, pánové, byly mrtvé schránky naším denním chlebem. Tři tečky uložení, čtyři vyzvednutí?“

„Naopak.“

„Jak čerstvá je tahle mapa?“

„Nemáme tušení.“

„Takže nemůžeme vědět, jestli jsou ty schránky ještě aktivní. Kde jste –“

„V horách,“ odpověděl Chavez.

„Někde, kde je tma a sychravo, řekl bych. Předchozí majitelé – byli přítomni?“

Clark přikývl. „A dělali psí kusy, aby ji zničili.“

„To je bod v náš prospěch. Pokud se nemýlím, ty trojité tečky neznamenají ani tak polohu schránky, jako signál k vyzvednutí.“

„Taky si to myslíme,“ potvrdil Clark.

„Zajímá vás, co se tam ukládá a vyzvedává, nebo kdo to dělá, nebo obojí?“

„Kdo to je.“

„A znáte signál?“

„Ne.“

„No, je docela pravděpodobné, že to bude naše nejmenší starost.“

Chavez se zeptal: „Jak to?“

„Protože nás ani tolik nezajímá, o jaký signál jde, jako kdo se o něj zajímá.

V tom případě si musíme pečlivě vybrat místo.“ Embling se odmlčel, pomlaskával a zíral do mapy. „Tady je můj návrh: Odpoledne si uděláme malý reko–“

„Co že to?“ zarazil ho Chavez.

„Rekognoskaci.“

„To mi tam nějak uniklo.“

„Strávili jsme chvilku v Herefordu,“ vysvětlil Emblingovi Clark.

„To je banda mračounů,“ odvětil Embling. „Rád vidím, že jste neztratili úsměv. Dobře, takže se pánové rozkoukáte po okolí a zítra začneme klást návnady. Protože se obávám, že dnes už to za světla nestihneme.“

I KDYŽ VĚTŠINA SCHRÁNEK byla v širokém okolí, rozhodli se soustředit na čtyři v oblasti Starého města. Nejprve ho objeli po obvodu, zhruba v místech hradeb, které ho uzavíraly do poloviny padesátých let. „Bývalo tady šestnáct bran, s věžemi a ochozy pro lučištníky,“ vysvětloval Embling a ukazoval bočním okénkem. „Ostatně Péšávar znamená persky ‚Vysoká pevnost‘.“

Clarkovi se Embling líbil, jednak proto, že během služby v Duze začal trochu lépe chápat britský styl myšlení, jednak proto, že byl opravdu osobnost. Když tak poslouchal Emblinga, jak básní o Péšávaru, napadlo ho, že ten chlap se snad narodil o sto let později, než měl. Nigel Embling by tady byl opravdu doma za britské nadvlády.

Embling našel místo k zaparkování u nemocnice Lady Readingové, všichni vystoupili a vydali se pěšky do starého města. Uličky staré pevnosti bzučely činorodým ruchem: davy lidí proudily sem a tam, mizely a vynořovaly se pod plátěnými markýzami; z balkonů vykukovaly děti mezi příčkami zábradlí. Vzduch byl plný pachu pečeného masa a silného tabáku a přetékal změtí hlasů v urdštině, pandžábštině a paštštině.

Po pár minutách chůze dorazili na rozlehlé náměstí. „Čauk Jadgár,“ oznámil Embling. „Všechny schránky jsou v okruhu půl míle od náměstí.“

„Asi kvůli těm davům,“ ozval se Chavez. „Těžko někoho najít, snadné ho ztratit.“

„Další trefný postřeh, mladý Domingo,“ podotkl Embling.

„Jsem v kondici.“

Clark navrhl: „Pojďme se rozdělit a prověřit je. Sejdeme se za hodinu.“ Domluvili se, kdo si vezme kterou schránku, a rozešli se.

PO HODINĚ se sešli a porovnávali si poznámky. Dvě schránky – jedna na dvorku mezi klenotnickým bazarem a mešitou Mahábbat Chán, druhá v uličce poblíž bývalé brány Kóhati – vykazovaly stopy po značce křídou, což je zlatý standard značení mrtvých schránek už od doby studené války. Křída dobře odolává počasí a snadno se přehlédne, protože vypadá jako dětské čmáranice. Clark vytáhl mapu a Embling zvažoval obě místa. „Brána Kóhati,“ rozhodl nakonec. „Nejsnáz se pozoruje a je nejblíž k východu ze Starého města.“

„Výborně,“ přitakal Clark.

„Je ještě brzo,“ nadhodil Embling. „Co byste, chlapi, řekli na kriket?“

KAPITOLA 46

CLARK S CHAVEZEM nechtěli riskovat, že by je někdo zahlédl při kreslení značek, proto druhý den vstali dlouho před svítáním a našli Emblinga už vzhůru, jak vaří kávu a chystá celodenní zásoby do chladicí tašky. Takto vyzbrojeni se vydali do Starého města, tentokrát Emblingovým druhým vozem, odučenou modrou Hondou City z roku 2002. Po patnácti minutách dorazili k Čauk Jadgár, kde se v ranním rozbřesku rozdělili – Clark s Chavezem se vydali na procházku, aby se obeznámili s prostředím a vyzkoušeli nové vysílačky, kterými je vybavil Gavin Biery; Embling šel prohlédnout schránku u brány Kóhati a nechat tam značku. Po čtyřiceti minutách se sešli zase u Čauk Jadgár.

„Pamatujte si,“ řekl Embling, „že o pár set yardů dál na náměstí je policejní stanice. Kdyby něco –“ Zarazil se a rozesmál se. „Co to plácám. Umím si představit, že už jste něco takového dělali.“

„Jednou nebo dvakrát,“ přisvědčil Clark. Nebo stokrát. Práce s mrtvými schránkami nebyla tak úplně běžná, ale obecné sledovací a protisledovací postupy u ní platily stejně. Protože teď nebudou svou kořist sledovat, ale budou na ni čekat, bude jejich největším nepřítelem únava a nuda. Nudíš se, nesoustředíš se, něco přehlédneš. Někde v koutku Clarkovy mysli tikal budík: jak dlouho zůstanou v Péšávaru a budou čekat, jestli si někdo dojde do schránky, než prohlásí tuto síť za mrtvou?

„Tak dobře,“ přikývl Nigel. „Popojedu s vozem blíž k bráně Kóhati. A zůstanu na příjmu.“

KDYŽ SE PRIŠOURALI první prodavači a začali vytahovat rolety a rozkládat stánky a vozíky, Chavez nastoupil první směnu. „Jsem na místě,“ ohlásil se vysílačkou.

„Rozumím,“ odpověděl Clark nákrčním mikrofonem. „Dej vědět, až uvidíš projíždět Nigela.“

Uplynulo deset minut. „Mám ho. Právě minul bránu Kóhati. Teď parkuje.“ A teď čekáme, pomyslel si Clark.

KDYŽ STARÉ MĚSTO obživlo a začali do něj proudit turisté i místní, Clark, Chavez a Embling procházeli oblastí kolem brány Kóhati, plynule se střídali bez jediného vzájemného pohledu, pohybovali se co nejpomaleji, ale aby to nebylo nápadné; zastavovali se u Stánků a smlouvali s majiteli o korálkový náhrdelník nebo vyřezávaného dřevěného velblouda, fotografovali budovy nebo klábosili se zvědavými domorodci, které zajímalo, odkud jsou a co je přivedlo do Péšávaru – a po celou dobu koutkem oka sledovali křídovou značku na cihlové zdi v uličce naproti bráně.

V 11:15 CLARK, který právě hlídal, pocítil klepnutí na rameno. Obrátil se a spatřil policistu. „Američan?“ zeptal se lámanou angličtinou.

Clark mu věnoval odzbrojující úsměv. „Ne, Kanaďan.“

„Pas.“ Clark mu ho podal. Policajt ho studoval asi třicet vteřin, potom ho sklapl a podal zpět Clarkovi. Kývl na jeho fotoaparát. „Jaké obrázky?“

„Prosím?“

„Vy fotograf. Co fotíte?“

Clark mávl rukou na okolní budovy. „Architekturu. Jsem z National Geographic. Děláme článek o Péšávaru.“

„Máte povolení?“

„Nevěděl jsem, že nějaké mám mít.“

„Povolení.“

Clark rozuměl. Bakšiš. V muslimském světě mohlo to slovo znamenat cokoliv od almužny žebrákům přes spropitné až po neskrývaný úplatek, jako v tomto případě. „Kolik stojí povolení?“

Policajt si Clarka prohlížel shora dolů a odhadoval jeho cenu. „Patnáct set rupií“

Zhruba dvacet dolarů. Clark vytáhl ze své „úřední“ kapsy svazek složených bankovek a podal mu tři pětistovky.

„Jenom den budete tady?“

„Možná se zítra vrátím,“ odvětil Clark s přátelským úsměvem. „Můžu si zaplatit to povolení předem?“

Tato nabídka vyloudila na policistově dosud kamenné tváři úsměv. „Jistěže.“

„Je při platbě předem sleva?“ Většina obchodně založených Pákistánců se cítí dotčena, když jejich partner aspoň trochu nesmlouvá.

„Čtrnáct set rupií.“

„Dvanáct.“

A pak, podle očekávání: „Třináct.“ Clark odevzdal další bankovky, policista přikývl a odkráčel.

„Co chtěl, šéfe?“ ozval se vysílačkou kdesi ukrytý Chavez.

„Obrat mě. Jsme dobří.“

Emblingův hlas: „Ťuká nám ryba, Johne.“

Clark přiložil fotoaparát k oku a pomalu se otáčel, jako turista hledající pěkný záběr, dokud neměl v hledáčku uličku a bránu Kóhati. U označené cihly se hrbil sedmi či osmiletý kluk v rozedraných plátěných kalhotách a modrém tričku s emblémem Pepsi. Po chvíli si plivl do dlaně a důkladně cihlu otřel.

„Zabral,“ hlásil Clark. „Míří z brány ven. Bílé gatě, modré tričko Pepsi.“

„Mým směrem.“ To byl Chavez.

„Jdu k vozu,“ ozval se Embling. „Sejdeme se venku.“

Chavez se potkal s Clarkem hned za bránou, po necelé minutě. „Odešel touhle ulicí. Po naší straně, teď míjí ten modrý opel.“

„Vidím ho.“

Embling s hondou přibrzdil u chodníku a oba nastoupili. Brit vyjel, trhl volantem, aby se vyhnul kolemjedoucí dodávce, prudce vyrazil vpřed, pak zvolnil, pomalou jízdou dojel a minul kluka, na nejbližší křižovatce odbočil doprava, pokračoval vedlejší ulicí asi třicet metrů, pak se rychle otočil do protisměru a dojel zpátky ke křižovatce. Zastavil asi tři metry před ní. Čelním sklem viděli kluka, jak zahýbá do vedlejší ulice na opačné straně, přechází na protější chodník a vstupuje do trafiky.

„Jdu tam,“ ozval se Chavez ze zadního sedadla a sáhl po klice.

„Počkej,“ zamumlal Embling s pohledem upřeným na trafiku.

„Proč?“

„Ten, pro koho pracuje, má nejspíš víc takových ‚kurýrů‘. Je tady zvykem nechávat si vyřizovat drobné pochůzky od takových kluků.“

Po minutě kluk zase vyšel na chodník. Rozhlédl se na obě strany a cosi zavolal na muže sedícího na lavičce o dva vchody dál. Ten mu něco odpověděl a ukázal přímo na Emblingovu hondu.

„Znepokojivý obrat,“ poznamenal Embling.

Clark klidně namítl: „Ani ne, pokud půjde sem. Kdyby nás prokoukli, půjde opačným směrem.“

Nestalo se tak. Kluk se rozběhl, prokličkoval mezi troubícími a uhýbajícími auty a proběhl kolem nich. Chavez ze zadního sedadla ohlásil: „O jeden blok dál. Zahnul k východu.“

Nigel zařadil rychlost a popojel ke stopce, kde čekal na mezeru. Potom zahnul doprava. „Pojedeme dva bloky souběžně s ním.“ Na nejbližší stopce zahnul doprava, pak doleva, až zastavil u školního hřiště.

„Mám ho,“ pronesl Clark s očima upřenýma do bočního zrcátka.

Kluk zapadl do dveří s červenou markýzou a po pár vteřinách se znovu objevil s dalším klukem, o něco starším, s kudrnatými černými vlasy a v kožené bundičce. Zatímco ten první něco povídal a rozhazoval rukama, výrostek došel k nedalekému kandelábru a odepínal zámek citrónově žlutého mopedu.

„Tos přesně trefil, Nigele,“ řekl Clark.

„Uvidíme. Děcka na mopedech se tady cítí jako motorkáři.“

RYCHLE SE UKÁZALO, že ani tento není výjimkou. Přestože nepřekonal čtyřicetikilometrovou rychlost, proplétal se provozem velice chaoticky, takže Clarkovi připomínal papírového draka v poryvech větru. Nigel se ani nesnažil sledovat kličkování mopedu a pokračoval rovně, snažil se udržet moped v dohledu a přejížděl pruhy, jenom když to bylo nezbytné.

Výrostek si to namířil k jihovýchodu, pryč od Starého města, nejdřív po ulici Bará, potom k severozápadu po obchvatu. Tabule s urdskými nápisy byly pro Clarka s Chavezem záhadou, ale Embling jim barvitě komentoval celou cestu.

„Křižujeme Kábulský kanál,“ oznámil.

Chavez se zeptal: „To se blížíme k Hajatabádu, ne?“

„Dobrý postřeh. Ano, je to tak. Ještě dvě míle. Blížíme se ke Gul Mohár.“

Moped se v poslední vteřině prosmýkl přes dva pruhy doprava a zamířil na výjezd. Embling, který už jel v krajním pravém pruhu, prostě vyhodil blinkr a jel za ním.

DALŠÍCH DVACET MINUT jezdil výrostek takovým způsobem, že to musela být snaha zamést stopy – a Clark byl nucen uznat, že si vede docela dobře. Minuli Péšávarskou univerzitu, budovu ministerstva turismu a britský hřbitov, až nakonec jejich objekt zamířil po ulici Padžžági k severu, minul péšávarský golfový klub a znovu překročil Kábulský kanál. Zanedlouho se ocitli na předměstí. Po obou stranách se objevily čtverce zavlažovaných polí. Embling trochu zpomalil, až se z mopedu stal jen světležlutý flíček.

Po šesti mílích moped odbočil k západu a pokračoval klikatou, stromy lemovanou silnicí, až zajel do úzké uličky. Embling zastavil o pár set metrů dřív, otočil se do protisměru a vypnul motor. Vyčkávali. Takhle daleko od Péšávaru nebylo slyšet žádné troubící klaksony ani řev vytáčených motorů. Minuty ubíhaly, až minulo půl hodiny.

Po silnici se blížil zvuk motoru mopedu. Embling nastartoval vůz a odjel asi čtvrt míle k nejbližší odbočce, kde sjel polní cestou po svahu dolů tak daleko, že sotva viděli zadním oknem na hlavní silnici. Před nimi byla stará stodola s částečně propadlou střechou. Chavez se otočil na svém sedadle dozadu. Po chvilce zahlédl chlapcovu hlavu.

„Je to na tobě, Johne.“

„Nech ho běžet. Myslím, že jsme našli, co jsme hledali. Jestli ten kluk má prověřit schránku, za chvilku bude zpátky.“

Vrátil se, asi po čtyřiceti minutách prosvištěl kolem nich. Po chvíli zvuk mopedu utichl.

„Řekl bych, že jste narazili na zlatou žílu,“ poznamenal Embling.

Clark přikývl. „Jeďme zpátky a uvidíme, co se dá ještě zjistit.“

O HODINU POZDĚJI seděli Clark s Chavezem zase v Emblingově domě a popíjeli čaj, zatímco jejich hostitel vyřídil tři telefonáty v rychlopalné urdštině. Zavěsil a řekl: „Je to soukromá bezpečnostní firma.“

„Zajímalo by mě, čeho se bojí?“

Když projížděli kolem uličky, viděli tam bílou dodávku s bíločerveným nápisem, odstavenou na blátivém nádvoří před dvoupatrovým bílým statkářským domem.

„To nevím, ani se mi nepodařilo zjistit jméno klienta. Ale tu firmu si najal docela nedávno. Vlastně minulý týden. Dva muže na směnu, čtyřiadvacet hodin denně.“

Clark se podíval na hodinky. Slunce zapadá za pět hodin. Pohlédl na Chaveze, který už mu četl myšlenky. „Dojdeme si pro něj.“

„Nigele, nepředpokládám, že bys měl nějaké zbraně…“

„Ale mám. Vlastně docela obstojný výběr.“

KAPITOLA 47

DVĚ HODINY PO ZÁPADU SLUNCE zabočil Clark s Emblingovou hondou na cestu k opuštěné stodole. Vyřadil, vypnul motor a nechal vůz sjet po svahu do stínu u boční stěny. Když se vůz zastavil, zatáhl ruční brzdu, Chavez zhasnul světlo v kabině a oba vystoupili.

Nigel nepřeháněl o svém arsenálu, ukrytém ve starém bojleru na záchodě. Vybrali si pár pistolí SIG Sauer ráže 9 mm s tlumičem. Standardní pobočná zbraň britských SAS. Oba s ní strávili na střelnici spoustu hodin. Na Emblingovo naléhání si každý vzal ještě kožený obušek s olověnou náplní. „Nikdy nevíte, kdy se vám taková hračka může hodit,“ prohodil Brit s úsměvem. Teď Chavez zašeptal: „Jaký je plán?“

„Jeden strážný je nejspíš venku, buď na stanovišti, nebo na obchůzce, a druhý uvnitř. Sejmeme prvního a druhého vyřídíme, až přijde čas. Dingu, zkus napřed ten obušek. Čím míň mrtvol, tím líp.“

„Nic proti tomu.“

ROZDĚLILI SE, Clark postupoval západním směrem mezi stromy za stodolou a Chavez podél drenážní strouhy vedoucí vedle hlavní silnice. „Jsem na místě,“ zaslechl Clark ve sluchátku.

To bylo rychlé, napadlo ho. Ach, být tak znovu mladý. „Čekej.“

Pomalu se sunul podrostem, vyhýbal se zrádným větvičkám pod nohama a nízko nad zemí, které nebylo ve tmě vidět. Po čtvrt míli začaly stromy řídnout a za chvíli se ocitl na severním okraji nádvoří, třicet metrů od protilehlého vjezdu.

„Jsem na místě,“ zašeptal. „Kde jsi?“

„Na konci drenážní strouhy, naproti příkopu u silnice.“

„Vidím jednoho strážného. Sedí na zahradní židli u předního nárazníku dodávky.“

„Ještě jednou?“

„Sedí na zahradní židli, kouří, kouká mým směrem.“ Ať si ochranku najal kdokoliv, nedostal za své peníze řádnou protihodnotu. „Má Typ 56 opřený o nárazník po své pravé ruce.“ Typ 56 je čínská kopie AK-47. Není to stejná kvalita, ale škodu nadělá taky.

Chavez hlásil: „Vidím jedno světlo, přízemí, na mojí straně.“

„Tady je tma. Žádný pohyb. Až budeš připravený, tak vpřed.“

„Rozumím.“

Přestože Clark věděl, že Ding přichází, nevšiml si ho dřív, než se ocitl asi tři metry od zadního nárazníku dodávky. Nindžům patří noc – to bylo heslo Chavezova bývalého útvaru. A Clark viděl, že to stále platí.

Chavez se dostal až k nárazníku, vykoukl přes blatník, přidřepl a čekal.

„Pořád nic,“ zašeptal Clark po minutě.

V odpověď se ozvalo dvojí cvaknutí. Rozumím.

Chavez trochu couvl, obešel dodávku z druhé strany a zmizel Clarkovi z dohledu. O deset vteřin později se za sedícím strážným objevil stín. Chavezova paže se napřáhla a dopadla. Strážný se zhroutil a sklouzl na bok, až se opřel o mřížku chladiče. Chavez ho zase posadil a zašlápl upadlou cigaretu.

„Vyřízeno.“

„Rozumím. Jdu.“

Setkali se ve stínech u jižní stěny domu. Verandu a přední vchod měli po levé straně. Sunuli se podél stěny, Clark jako první, dokud neviděli na vchod. Vnitřní dveře byly otevřené, ale síťové dveře zaklapnuté. Vyšli na verandu a stoupli si z obou stran dveří. Zevnitř domu teď slyšeli slabé zvuky televize. Clark stál na straně zámku, natáhl ruku a zkusil otevřít. Západka byla zacvaklá. Sáhl do zadní kapsy, palcem otevřel nůž a jemně, opatrně zajel špičkou do síťoviny a táhl čepelí dolů, dokud nevytvořil asi šestipalcovou škvíru. Zavřel nůž a vrátil ho do kapsy, pak sáhl do škvíry a hmatal dokola, až našel, co hledal. Ozvalo se tiché cvak. Vytáhl ruku a celou minutu se ani nehnul.

Clark kývl na Chaveze, ten mu kývnutí oplatil a proplížil se za něj. Clark pak natáhl ruku a stiskl kliku. Otevřel dveře na palec, počkal, pak zkusil ještě pár palců. Síťové dveře mívají bez ohledu na své stáří a stav tendenci skřípat. Možná je to vliv působení vnějšího prostředí.

Ani tyto dveře nezklamaly. Asi v polovině dráhy panty zapískaly. Clark ztuhl. Chavez se rychle posunul dopředu, aby viděl pod Clarkovou nataženou paží do domu. Stáhl se zpátky a naznačil čisto. Clark pomaloučku dokončil otevírání dveří. S napřaženou pistolí pak vkročil dovnitř. Chavez mu přidržel dveře a pak ho následoval. Opatrně za sebou zavřel. Neozvalo se nic než další kovové písknutí.

Byli v kuchyni. Dřevěná kuchyňská linka, kredenc a dřez nalevo; kulatý jídelní stůl uprostřed. Napravo vedl průchod ve zdi do další místnosti. Chavez tam nakoukl a dal znamení zvednutým palcem. Prošli místností, která zřejmě sloužila jako obývák. Vpravo bylo schodiště do horního poschodí. Vpředu krátká chodba. Odtud se ozývaly zvuky televize. Oba postupovali chodbou podél zdi, krok a pauza, krok a pauza, dokud se nedostali tři metry od otevřených dveří. Uvnitř Clark viděl modravé světlo televizoru odražené od stěn.

Clark překonal zbývající vzdálenost a zastavil se u dveří. Kývl na Dinga. Ten postupoval podél pravé stěny, potom nahlédni do místnosti. Kousek couvl a posunkem naznačil: Dva muži v křeslech. Ten blíž u dveří je ozbrojen. Clark mu stejným způsobem odpověděl: Toho si beru já, ty proběhneš dovnitř.

Chavez přikývl.

Clark si přendal pistoli do levé ruky a vytáhl z opasku obušek. Krátce nakoukl za roh, zaměřil cíl a pohybem zápěstí švihl chlapa obuškem do spánku. Když muž sklouzl na bok, Chavez už byl v pokoji s napřaženou pistolí. Náhle se zastavil. Zvedl obočí. Prstem kývl na Clarka, který vstoupil do dveří.

Druhý muž spal.

CHAVEZ HO PROBUDIL lehkým klepnutím hlavní na kořen nosu. Muž zvedl víčka a Chavez se zeptal: „Mluvíš anglicky?“

Muž se vtiskl do křesla, jak hluboko to jen šlo.

„Mluvíš anglicky?“ zopakoval Chavez.

„Ano, hovořím anglicky.“

Clark řekl: „Zajisti, aby tady ten a pan Zahradní Židle zůstali mimo provoz. Já se postarám o tohohle spáče.“ Chavez shodil omráčeného strážného na podlahu, pak ho uchopil za zápěstí, odtáhl ho chodbou do obýváku a zamířil ven.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Clark jejich hostitele.

Žádná odpověď.

„Jestli mi ani neřekneš svoje jméno, čeká nás dlouhá a ošklivá noc. Začneme křestním jménem. To nikomu neuškodí.“

„Abbás.“

Clark si přitáhl uvolněné křeslo po strážném, otočil ho a posadil se tak, že se oba dotýkali koleny.

Síťové dveře se otevřely a zabouchly. Chavez přinesl prvního strážného na ramenou a bez okolků ho shodil vedle jeho druha. „Našel jsem v dodávce nějakou lepicí pásku,“ oznámil Clarkovi a hned ji použil. Když byl hotov, přidal se ke Clarkovi.

„Ujistíme se, že vykročíme správnou nohou,“ řekl Clark Abbásovi. „Víš, co to znamená?“

„Ano.“

„Nemyslím, že se jmenuješ Abbás. Pošlu svého přítele, aby se porozhlédl po tvém domě po věcech označených jménem. Když to nebude Abbás, začneme ti ubližovat.“

„Jmenuju se Ubajd Masúd. A kdo jste vy?“

„To záleží na tom, jak budeš odpovídat na moje otázky. Spolupracuj a budeme přátelé. Když ne… Pověz mi něco o své ochrance. Proč myslíš, že ji potřebuješ?“

Masúd pokrčil rameny.

„Poslouchej, kdyby ses obával policie nebo armády, asi by tady už byli. Takže si myslím, že ses prostě dostal do špatné společnosti… Třeba někdo, pro koho jsi pracoval?“

Chavez se vrátil z obhlídky domu. Kývl: Říká pravdu.

„Někdo, pro koho jsi pracoval?“ zopakoval Clark.

„Možná.“

„Umajjovská revoluční rada?“

„Ne.“

„Koukáš na baseball?“

Masúd zvedl obočí. „Viděl jsem ho, ano.“

„Takže tvoje ‚ne‘ prohlásíme za druhý strajk,“ pokračoval Clark. „Ještě jednou a střelím tě do nohy. Napadlo tě přemýšlet, jak jsme tě našli?“

„Mrtvé schránky?“

„Správně. A co myslíš, jak jsme se o nich dověděli?“

„Už to chápu.“

„Nemyslím. My jsme tě našli. Oni tě taky můžou najít.“

„Vy jste Američani.“

„To je pravda. Ty se teď musíš rozhodnout, jestli nás nenávidíš víc, než se jich bojíš. Protože pokud rychle nedostaneme aspoň nějaké odpovědi, odvezeme tě do Hajatabádu a vyhodíme tě z auta.“

Masúd zbystřil. „Nedělejte to.“

„Proč ne?“

„Dřív jsem dělal pro ISI. Já jsem… přesouval lidi. Přemísťoval.“

„Jako cestovní kancelář na černém trhu?“ poznamenal Chavez.

„Ano, řekl bych. Před osmi měsíci mě oslovili.“

„Kdo?“

„Neznal jsem ho a nikdy víc jsem ho neviděl.“

„Ale byl z URC, správně?“

„Na to jsem přišel až potom. Nabídl mi spoustu peněz za přemístění jednoho člověka.“

„Kolik peněz?“

„Dvě stě tisíc, amerických.“

„Setkal jsi se s tou osobou?“

„Ne.“

„Co přesně jsi pro ně dělal?“

„Pasy, doklady, soukromá letadla. Zajistit, aby se zaplatilo správným celníkům a pohraničníkům. Trvalo mi pět měsíců, než jsem to dal všechno dohromady. Byli strašně puntičkářští, všechno jsem musel dvakrát třikrát kontrolovat…“

„Kdy jsi jim to všechno odevzdal?“

„Jsou to dva měsíce.“

Chavez se zeptal: „Dals jim to všechno?“

„Jak to myslíte?“

„Nechal sis kopie?“

„Papírové kopie?“

Clark nechal v hlase zaznít trochu ocelový tón: „Jakékoliv kopie, Ubajde.“

„Mám tady harddisk.“

„Tady?“

Masúd přikývl. „Přilepený zespodu na kuchyňském dřezu, v igelitovém sáčku.“

Chavez zamířil ke dveřím. Za minutu se vrátil se sáčkem v ruce. Uvnitř byl disk velikosti balíčku hracích karet. „Osm giga.“ prohlásil Chavez.

„Rád bych ti rozuměl, Dingu.“

„Spousta místa.“ Podržel sáček před Masúdem. „Všechno, cos pro ně dělal, je tady?“

„Ano. Skeny, e-maily… všechno. Můžete mě dostat ven? Ze země?“

„To může chvilku trvat,“ odvětil Clark, „ale zařídíme to. Do té doby tě uklidíme z dohledu. Vstávej.“

Masúd poslechl. Clark ho poplácal po rameni. „Vítej v týmu hodných hochů.“ Postrčil Masúda ke dveřím. Ding chytil Clarka za loket. „Minutku?“

„Běž napřed, Ubajde. Počkej tam na nás.“

Chavez řekl: „Ty myslíš ulít ho u Nigela.“

„Napadlo mě to.“

„Je šance půl napůl, že ho tam někdo vystopuje. A pak je konec s Nigelem i s jeho klukem.“

„Máš lepší nápad?“

Chavez zaváhal. „Máme disk. Měli bychom sbalit kufry a –“ Chavez naklonil hlavu ke straně a koukl Clarkovi přes rameno. „Do prdele.“

V sousední místnosti zazněly kroky.

„Slyšel mě! K čertu s tím!“

Chavez vyrazil ke dveřím, přes obývák a do kuchyně přesně ve chvíli, kdy zaklaply síťové dveře. „Kurva!“ Byl právě v půli cesty ke dveřím, když ho zarazila hlasitá rána – prásk. Skrčil se a zacouval do obýváku. Clark už tam byl a vykukoval přes parapet. Na ulici kreslil pár automobilových reflektorů v bahně dva jasné pásy. V jednom z nich ležel Masúd. Přistoupila k němu postava s pistolí, klekla si a střelila mu dvě rány do hlavy, pak vstala a vrátila se ke světlům. Bouchly dveře a následovalo skřípění pneumatik na štěrku.

Ticho.

„Co se to k čertu právě stalo?“ zašeptal Chavez.

„Dostal návštěvu, které se tak obával.“

„A my?“

„Museli si myslet, že utíká před nima. Pojď, vypadneme, než se nad tím zamyslí“

KAPITOLA 48

JACK ZASLECHL ze svého počítače zazvonění ohlašující novou e-mailovou zprávu. Přelétl ji jednou, pak podruhé. „No teda…“ Zvedl telefon, zavolal Ricku Bellovi, řekl mu, co má, a po chvilce už probíhal konferenční hovor se Samem Grangerem.

„Pověz mu to, Jacku,“ vyzval ho Bell.

„Víte o tom chlápkovi, jak si myslíme, že by mohl být kurýr URC?“

„Hádí?“

„Ten. Dostali jsme se trochu na jeho finance – konkrétně na kreditku. Cestuje, právě teď, jumbem Alitalie z da Vinciho letiště v Římě na Pearson u Toronta.“

„A odtud?“

„Chicago, ale dál zatím kreditkou ještě nic neplatil.“

„Je to buď cíl jeho cesty, nebo čistírna,“ poznamenal Bell. Použil přitom starý slangový pojem CIA pro kontrolní zastávku proti sledování. „Chicago je dopravní uzel; může odtud kamkoliv, vnitrozemsky nebo zase ven.“

„Kolik máme času?“ zeptal se Granger.

„Čtyři hodiny,“ odpověděl Jack.

Granger se ptal dál: „Ricku, jakou jistotu máme u toho chlapa?“

„Sedmdesát na třicet. Je v adresáři URC a má hodně ‚pochůzek‘ tady, v Evropě, v Jižní Americe. Nejspíš je to buď plnohodnotný kurýr, nebo externista, který jim zajišťuje zázemí. V obou případech myslím, že stojí za tu námahu. Máme ho v letadle, známe jeho cíl a dobu příletu. O moc líp už to ani nejde.“ Granger chvilku mlčel a nakonec rozhodl: „Dobře, svolej Králička do zasedačky. Jdu dolů.“

„TAK CO SE DĚJE?“ zeptal se Dominic Caruso při vstupu do zasedačky. Ostatní až na Clarka s Chavezem už tam byli: Brian, Rick Bell, Jerry Rounds. Jack to stručně vysvětlil.

„A do prdele!“

„Přesně moje slova.“

„Kdy to letadlo přistane?“

„Tři dvacet, podle letového řádu,“ odpověděl Jack.

Sam Granger vešel a zaujal svoje místo v čele stolu. „Tak dobře, tady je osm čtyřicet, počítejme sedmdesát, nanejvýš sedmdesát pět minut do Toronta. Nemáme moc času na cokoliv. Aspoň ne bez speciální podpory. Kdy mají dorazit Clark s Chavezem?“

Rick Bell se podíval na hodinky. „Kolem čtyřiceti minut.“

„Podívejme se, jestli by šli nasadit na tohle. Jacku, máš Hádího rodokmen?“

„Jo.“

Rozdal papíry a následovalo šedesát vteřin ticha, rušeného jenom obracením stránek. Brian se zeptal: „Máme fotku toho chlapa?“

„Kdepak,“ odpověděl Jack. „Vůbec žádný popis.“

„Z Říma do Toronta – odtud do Chicaga a potom… Nevíme nic, je to tak?“

„Přesně,“ potvrdil Jack a souhlasně přikývl.

„Kdyby to byla akce Úřadu,“ poznamenal Dominic, „spojili bychom se s kanadskou policií, nahnali na letiště plno chlapů v civilu, zkusili ho ztotožnit a potom ho sledovat, kamkoliv by šel. Ale to nemůžeme, že?“

„Leť do Toronta,“ navrhl Jack. „Použij ‚oční bulvu vzor 1‘ a modli se o kousek štěstí. Předpokládejme, že toho chlápka identifikujeme. A potom uděláme co?“

„Skryté sledování,“ opáčil Dominic. „Zkusit ho sledovat, kamkoliv k čertu půjde. Nebude to snadné. I když se to podaří, nemůžeme ho zatknout, nemůžeme ho vyslýchat, nemůžeme nic moc, leda by někdo schválil, že ho sebereme.“

„Ani náhodou,“ ozval se Granger. „Je to zatím náš jediný zásek u URC. Buď se na něho pověsíme, označíme ho, nebo napíchneme – v tomto pořadí.“

„Sbíráme informace,“ připomenul Bell. „Cokoliv získáme, bude víc než máme teď. Malé kroky, chlapi.“

„Pojďme za šéfem,“ shrnul to Granger.

„MÁME PTÁČKA V LETU,“ řekl Jack Hendleymu jen pár minut nato. „Jméno objektu je Hádí, cestuje do Toronta. Jeho letadlo přistává po třetí východního času.“

„Chcete na něho zkusit hodit oko?“ zeptal se Hendley.

„Je to šance na smeč,“ přitakal Rounds. „Ale máme o něm trochu chabé údaje,“ připustil.

„Co přesně máme?“ zeptal se Hendley. Jack mu podal výtisk a Hendley se do něho začetl. „Dobrý úlovek,“ zabručel, když od něj vzhlédl. „Tak fajn. Pošlete tam někoho.“

„Clark s Chavezem už pomalu přistávají. Podívám se, jestli je dokážeme odchytit.“

„Dobře. Jacku, Dome, Briane, vyzvedněte si ve druhém patře kreditky a mobily.“

VŠICHNI ODJELI NA LETIŠTĚ BWI společně Brianovým Mercedesem C-Klasse. Rounds jim zavolal, že do Kanady odlétá jedna 737 za pětasedmdesát minut. Letenky už na ně čekají. Jakmile dorazili do terminálu, vyzvedli si letenky, našli na informační tabuli Clarkův a Chavezův let a zamířili ven. Brian se zeptal Dominika: „Jaký jsou kanadský policajti?“

„Britská tradice, a vlastní navrch. Královská kanadská jízdní funguje už dlouho a jsou docela dobří, ale já jsem s nimi nikdy nespolupracoval.“

„Jasně červené kabáty,“ rozumoval Brian. „To z nich dělá snadné cíle, zvlášť na koních.“

„Jsou na naší straně,“ připomněl Dominic bratrovi.

Brian se uchechtl. „Pouhý drobný postřeh.“

CLARK S CHAVEZEM vyšli z chodby, spatřili Jacka a ostatní a přistoupili k nim. „Odvozová služba?“ zeptal se Clark.

„Něco chystáme. Měli byste náladu na malou sledovačku?“

Chavez prohlásil: „Jenom když mi napřed najdeš Starbucks.“

KDYŽ PROŠLI bezpečnostní kontrolou a vrátili se k odbavovacímu pultu pro Clarkův a Chavezův pas, Jack jim vysvětlil situaci. „Tak jak to uděláme?“ zeptal se Jack Clarka cestou zpět ke kontrole.

„Hledej chlápka, který vypadá, jako že tam nepatří. Je to svým způsobem cvičený špion. Nejspíš ví, jak se udělat neviditelným. Právě to hledej. Nebude se rozhlížet kolem jako většina turistů, nebude dělat nic, čím by na sebe upozornil, ale asi se nebude v místě nijak zvlášť dobře orientovat. Takový běžný obchodní týpek, co nezná prostředí. Když už se rozhlíží kolem, tak opatrně. Nejspíš bude opatrný – bude se koukat, jestli ho někdo nesleduje. Učili jste se, jak se to dělá. Tak hledejte někoho, kdo dělá to, co jste se učili. Je to spíš umění než věda.“

„Takže co sakra máme dělat?“ zeptal se Brian.

„Vypadat jako americký turista. Všechno to nacvičené vypnout. Prostě být obyčejný balík. Takových si nikdo nevšímá. Leda u komoušů – například v bývalém SSSR. Tam se hlavně nikdy neusmívat. Rusové se skoro nikdy neusmívají, to je takový podivný rys jejich kultury. Není to snadné, já vím. Ale dělal jsem to skoro třicet let,“ uzavřel s úsměvem.

„Kolikrát jsi tam byl?“

„V Rusku? Víc než jednou, a pokaždé jsem měl strach. Člověk tam šel nahý, bez bouchačky, nebylo kam utéct, jenom s ‚legendou‘ a při troše štěstí s nějakým nouzovým krytím.“

„Nouzovým?“

„Co by obstálo při zběžné prověrce. Hotel, kde jsi bydlel posledně, telefonní číslo zaměstnavatele… Takové věci.“

„Chtěl jsem se tě ještě zeptat,“ ozval se Dominic. „A co tihle noví chlápci, současný druh nepřítele?“

Clark se nad tím zamyslel. „Něco ve mně mi říká, že jsou pořád stejní – mají jinou motivaci, jinak vypadají a tak, ale dělají stejné svinstvo. Ale nějak si tím nejsem jistý. Tahle banda aspoň věří v Boha, ale zase porušují zásady své vlastní víry. Psychopatické osobnosti? Sakra, já nevím. Mají svoji představu o světě, a my máme svou. A ty dvě nejdou dohromady.“

OHLÁSILI JEJICH LET tak se vydali na palubu. Pět sedadel v jedné řadě, oddělených uličkou, v ekonomické třídě. Chavezovi s jeho krátkýma nohama to nevadilo, zato Clarkovi ano. Jak stárnul, tělo mu tuhlo. Clark měl jako vždy pás zapnutý a utažený. Za ta léta se naučil nezanedbávat bezpečnostní pravidla v žádné podobě. Stroj 737-400 pojížděl po ranveji stejně rutinně, jako by pilot řídil auto. Clark vytáhl reklamní časopis a začal listovat v nabídkách. Zastavil se u inzerátu na kufřík s nářadím.

„Tak jak přesně to uděláme?“ zeptal se ho Jack.

„Budeme improvizovat,“ odpověděl Clark a vrátil se ke svému časopisu.

PŘISTÁNÍ bylo skoro stejně hladké jako vzlet, po dojezdu následovalo pojíždění k terminálu. Po vystoupení obvyklý zmatek a shon. A terminál byl stejně nevýrazný jako všechny ostatní po celém světě. Zahnuli doleva a kráčeli rozlehlou anonymní halou. Značky je navedly k mezinárodním příletům, sotva si stačili chůzí rozproudit krev v nohou. Informační monitory jim řekly, že letu Alitalie zbývá do přistání ještě devadesát minut. Rychlá obhlídka letištní haly jim prozradila, že je dobře přehledný. A navíc tu byla jídelna s přímým výhledem do haly, s obvyklými plastovými židlemi kolem plastových stolků.

„Dobře, chlapi, máme nějaké dvě hodiny, když započtu celní odbavení té smečky,“ přemýšlel Clark nahlas.

„Copak to proběhne tak rychle?“ podivil se Jack.

„Možná nechají nějakého psa očuchat kufry kvůli drogám, ale to je asi všechno. Kanaďani nejsou tak ostražití. Teroristé Kanadou spíš jenom projíždějí. Nezdržují se tu a nedělají rotyku. Takže domácí mají štěstí, řekl bych. Můžou šetřit na bezpečnostních výdajích.“

„Pokud se tu teroristé vyskytují běžně, možná by jich pár mohli docela snadno sbalit a posadit na letadlo do Buffala…“

„A tím,“ rozvinul myšlenku Dominic, „by si nadělali nepřátele, o které opravdu nestojí. Proč by to riskovali? Je to byznys.“

„Správná úvaha,“ dodal Chavez. „Byznys je byznys, a spícího psa necháš na pokoji, dokud po tobě nevyjede. Zajímalo by mě, jestli se to Kanaďanům někdy stane.“

„To záleží především na teroristech, ale dělat si nepřátele pro nic za nic byznysu škodí. Pamatuj, že terorista je byznysman a jeho byznys je zabíjet lidi. Ženou je sice ideologické pohnutky, ale obchod je pořád obchod.“

„Kolik jste jich dostali?“ zeptal se Clarka Dominic.

„Pár, všechny v Evropě. Nejsou moc dobře cvičení. Jsou opatrní a mazaní jako lišky, ale to není to samé jako výcvik. Takže jenom dáváš pozor a sejmeš je. Pomáhá střelit je do zad. Těžko tak můžou opětovat palbu.“

Dominic se zamračil. „Hmm.“

„Nemá to být fér. Tohle není olympiáda.“

„To je mi jasné.“

„Ale je ti to proti srsti, co?“

Dominic nad tím chvíli uvažoval, potom pokrčil rameny. „O srsti nic nevím – mám jenom jiný způsob uvažování.“

Clark se zachmuřeně usmál. „Vítej na druhé straně dalekohledu.“ Podíval se na hodinky. Letadlo se už blíží.

HÁDÍHO POKAŽDÉ ZARAZILO, že země pod letounem vypadá vždycky stejně – a přitom pokaždé jinak. Vzdálená, ale lákavá, když se k ní přibližuje. Jako Amerika, všechny ty ulice s auty, co se postupně ukazují. Odhadoval výšku podle toho, jak dokázal rozlišit jednotlivé vozy. Obrazovka minitelevizoru před ním hlásila výšku 4910 stop a klesání, rychlost 295 uzlů, takže mnohem míň, než byla cestovní výška a rychlost nad oceánem. Zanedlouho přistanou. Za deset minut, podle počítače. Čas se probrat. Stevardka odnesla šálek od kávy. Italská káva mu svou kyselostí připomínala vzdálené mládí, a popravdě mu také velice chutnala italská kuchyně. I když Italové používali spoustu vepřového masa, a on sice pil víno, ale vepřové už bylo daleko za mezí jeho tolerance. Takže teď vystoupí, projde celní a pasovou kontrolou, najde svého „průvodce“, vezme si od něho letenku do Chicaga a nechá se odvézt na navazující let United Airlines 1108, dostane od něho cigaretu, ale moc si s ním nepopovídá.

Musel dávat pozor při celním a pasovém odbavení. Neměl samozřejmě nic k proclení, dokonce ani láhev italského vína. Vystupoval jako obchodní cestující, pro kterého je takový let rutinou. Obchodník s klenoty, to bylo jeho krytí. Znal toho dost, aby mohl krátce konverzovat na dané téma. Samozřejmě ne tolik, aby přesvědčil nebo oklamal opravdového židovského obchodníka s diamanty, ale uměl odvést řeč jinam, a dokonce napodobit židovský přízvuk. Ostatně on byl skutečně něco na způsob obchodního cestujícího, a takovýto let pro něj byl opravdu rutinní, ačkoli to byla jeho vůbec první návštěva Kanady. Další země nevěřících, s jednoduchými a mírnými pravidly pro tranzitní cestující, kde ho spokojeně propustí a vyprovodí na další cestu, a vůbec si ho nevšimnou, dokud nebude mít zbraň nebo nespáchá nějaký zločin.

Dosednutí bylo trochu tvrdší. Možná byla letová posádka taky unavená. Jaký mají hrozný život, pomyslel si Hádí. Celý den sedět, nemoct se ani trochu projít, a neustále si posouvat biologické hodiny. Ale každý má ve světě své místo a to jejich bylo dobře placené, jenom nepohodlné, i pro nevěřící. Jeho práce a krytí ho nutily chovat se vstřícně ke každému, koho potká. To zahrnovalo i nevěřící, co běžně jedí prasata. Bylo to těžké, ale jeho místo v životě to vyžadovalo. Letoun se zastavil a on spolu s dalšími 153 cestujícími vstal, sebral svůj cestovní kufřík a klopýtal ke dveřím.

Kanadští úředníci se vyznačovali kšiltovkami v barvě námořnické modři, netečným výrazem a pozornýma očima. Ani za mák je nezajímalo, koho vítají ve své nevěřící zemi. Nejspíš by se tady v okruhu míle našla nějaká mešita, ale on se k žádné nehodlal ani přiblížit. Zdejší vláda sice nechávala muslimy chválit Alláha ve vlastních modlitebnách, ale určitě je měla všechny pod dohledem a fotografovala si příchozí. Jeho práce byla zůstat neviditelný.

„JE NA ZEMI,“ pronesl Clark při pohledu na šest metrů vzdálený monitor.

„Víme o něm jenom to, že močí vestoje,“ připomenul mu Dominic.

Kde je nejbližší záchod? napadlo Clarka. Spousta lidí chodí na toaletu krátce po přistání, protože se jim nechtělo použít záchod v letadle. Nebyl by špatný nápad utábořit se poblíž. Špioni nejsou roboti. Každý má své zvláštnosti, a když se na ně přijde, jsou kvůli nim zranitelní. Uvědomil si, že nikdy nepůsobil v kontrarozvědce. Rozpoznávání špionů byla věc, které se vždy snažil vyhnout. Třeba právě díky tomu získal potřebné předpoklady pro tuto práci… To se ukáže. Hledají Araba, nejspíš kolem čtyřicítky, muže. Výška, váha, barva vlasů a očí zůstávaly neznámé. Je to cvičený operativec. Takže se nejspíš bude chovat jako cvičený operativec.

A někdo ho tu čeká. Aspoň tolik vědí. Někdo mu má předat letenku na navazující let. Asi ne tak dobře cvičený. Nejspíš externista. Třeba někdo, kdo chce postoupit na žebříčku své organizace, ať je to, která chce. Možná dost chytrý, ale ne dost zkušený ani cvičený. Někdo, kdo zná příchozího podle tváře? Možná ano, možná ne. Nejspíš řidič. Bude ho vyhlížet. Bude prohlížet obličeje, aby ho poznal. Bude držet nápis? Jo, třeba POSILA MĚ EMÍR, pomyslel si Clark a odfrkl si. Svého času potkal pár blbců, ale takového ještě ne. Tihle maníci sice nejsou profesionálové v obvyklém smyslu slova, ale hloupí rozhodně nejsou. Někdo je vycvičil nebo je naučil, jak mají trénovat terénní praxi. Není to zase tak těžké. Nuance si člověk začne uvědomovat až se zkušenostmi, ale základy si dokáže každý průměrný chlapík osvojit i sám. Dominic, Brian, Ding a Jack teď stáli v řadě. To není chytré. Posunul se k Dominikovi.

„Udělejme dvě skupiny, z obou stran zábradlí. Dominiku, ty s Brianem. Jacku, pojď s Dingem a se mnou.“

Dominic s Brianem sjeli po eskalátoru dolů a oklikou se vrátili na místo naproti Clarkovi s Chavezem. John si promnul nos a dvojčata to po něm opakovala.

„Co myslíš, Domingo?“ zeptal se John.

„Cože, o nich? Mají správné instinkty, jsou trochu neohrabaní, ale to je přirozené. Jestli budou potíže, myslím, že to zvládnou.“

„Dobré hodnocení od nindži,“ odpověděl Clark.

„Noc patří nám, bejby.“ To sice platilo před nějakou dobou, ale zůstávalo to součástí Domingovy osobnosti. Bylo ho těžké odhalit. Protože byl malý, lidé ho často přehlíželi. Oči by ho mohly prozradit, ale jedině pokud jste si pořádně prohlédli jeho tvář, a on opravdu nebyl tak velký, aby si s ním kdejaký tvrďák lámal hlavu. Až dokud dotyčný neležel na zádech, celý udivený, jak se mu to sakra přihodilo. Doba se od jeho působení u SEAL změnila. Kdysi měli u 3. SOG pár chlapů typu Johna Syna, ale ti noví vypadali spíš jako maratónci, pomenší a šlachovití. Bylo těžší je zasáhnout, takže přežívali déle. Ale jejich oči byly jiné, a signalizovaly nebezpečí. Pokud jste si toho dokázali všimnout.

„Jsem trochu nervózní,“ přiznal se Jack.

„Pěkně se uvolni,“ opáčil John. „Nesnaž se přes míru. A nikdy se nedívej objektu přímo do očí, jedině snad když chceš zjistit, jak se rozhlíží, ale jenom krátce a opatrně.“

Kdo jsi, Hádí? přemítal Clark. Proč jsi tady? Kam jdeš? S kým se chceš setkat? Ani jednu neměl komu položit a neznal na ně odpovědi. Ale jeho mysl po celou dobu pracovala samovolně.

KAPITOLA 49

HÁDÍ MOHL BÝT ve frontě první, ale záměrně se zdržel, aby se takové možnosti vyhnul. Nemusel předstírat únavu. Spolu s předchozím letem z Marseille a mezipřistáním v Miláně byl ve vzduchu celých patnáct hodin a snížený parciální tlak kyslíku si na jeho těle vybral svou daň. Další důvod k údivu nad letovými posádkami a jejich bídnou prací.

„Vítejte, pane Kleine,“ řekl imigrační úředník s čímsi, co připomínalo úsměv.

„Dobrý den,“ odpověděl Hádí a znovu si připomenul svou falešnou totožnost. Naštěstí se nikdo nepokusil oslovit ho v letadle, kromě letušky, která pečovala o jeho skleničku. A jídlo bylo snesitelné, což ho příjemně překvapilo.

„Účel vaší cesty?“ zeptal se úředník a pozoroval Hádího obličej.

„Obchod.“ Což byla svým způsobem pravda.

„Doba pobytu?“

„Ještě to nevím jistě, ale nejspíš čtyři pět dní. Je to důležité?“

„Jenom pro vás, pane.“ Úředník oskenoval pas, projel okraj čtečkou čárového kódu a čekal, jestli se rozsvítí červené světlo – skoro nikdy se tak nestalo, stejně jako tentokrát. „Nic k proclení?“

„Vůbec nic,“ odpověděl Hádí.

„Vítejte v Kanadě. Východ je tam,“ dodal úředník a pokynul tím směrem.

„Děkuji.“ Hádí si vzal pas a odkráčel k řadě dveří. Západní země jsou tak sebevražedně vstřícné ke svým nepřátelům, uvědomil si už pokolikáté. Předpokládal, že prostě jen chtějí vyždímat z turistů peníze. Přece nemůže být v jejich nevěřících srdcích tolik pohostinnosti, nebo snad ano?

„HLAVY VZHŮRU,“ řekl John. Jako první prošly dveřmi dvě ženy, takže Hádí mezi nimi být nemohl… Leda že bychom měli opravdu špatné informace, napadlo Clarka. Už se mu to stalo nejednou.

Dobře, takže co hledáme? Muže mezi pětatřiceti a pětačtyřiceti, průměrně vysokého, podle amerických norem možná trochu nižšího. Tmavé oči, moc se nerozhlíží, je předstíraně uvolněný, ale kouká kolem sebe. Zajímá se, ale nedává to znát. Po cestě bude trochu unavený. Létání bývá únavné. Trošku zdrchaný po skleničkách, které si nejspíš dal… Ale zase se mohl trochu prospat.

Spatřili světle hnědý kabát z velbloudí srsti, tříčtvrteční délky. Vypadal italsky. Hádí je pravděpodobně usazen v Itálii – v Římě – správně? Asi metr sedmdesát, střední postavy, spíš hubenější. Tmavé oči. Tmavé jak peklo, skoro černé, pomyslel si John. Dívá se upřeně přímo vpřed, ne do stran, tlačí vozík s jedním velkým a jedním menším kufrem. Nevypadají tak těžké a ten velký má kolečka… Líný nebo unavený? Vlasy má stejně černé jako oči; neurčitý sestřih. Čistě oholený. Žádné vousy, možná – pravděpodobně? – záměrně. Za ním vyšli další dva, očividně Kanaďané, bledí a nazrzlí. Jeden zamával komusi napravo od Clarka. Nevšímat si jich. Zpět k velbloudímu kabátu. Očima šmejdí na obě strany, ale hlava se mu nehýbe. Slušná terénní práce, napadlo Johna okamžitě, jakmile si toho všiml. Pak se ty oči na něčem zastavily: Clark otočil hlavu a spatřil kohosi v černém obleku, vypadal jako šofér, ale bez čepice, a držel kus bílého kartonu s nápisem KLEIN.

„Bingo,“ zašeptal si sám pro sebe. K Chavezovi: „Spoj se s bráchy a hlídejte boky. Já jdu na procházku. Jacku, pojď se mnou.“

Zamířili dolů do haly.

„Vidíš něco, co já ne?“ zeptal se Jack.

„Nejmenuje se Klein. Na to vsadím balík.“

Žádná cesta na záchod, všiml si Clark. Tolik k jednomu nápadu. Sledovali oba muže s čtyřicetimetrovým odstupem. Nevypadalo, že by se jejich objekt bavil s řidičem. Jsou tak ukáznění, nebo se neznají?

„Máš foťák?“ zeptal se John.

„Jo. Digitální. Připravený k použití. Mohl bych našeho přítele vyfotit, ale zatím jsem se nezastavil.“

„Jestli nastoupí do auta, tak určitě –“

„Jo. Značku, model a číslo. Jak to uděláme?“

„Nemyslím, že by si nás všiml – jsem si jistý, že se nedíval naším směrem. Buď je to hodně velký kliďas, nebo je čistý jak padlý sníh. Vyber si.“

„Vypadá jako Žid,“ poznamenal Jack.

„V Izraeli mají takový fórek. Jestli někdo vypadá jako Žid a prodává macesy, tak je to Arab. Neplatí to stoprocentně, ale jako vtip to ujde.

Až na ty vlasy si ho umím představit v klobouku a dlouhém černém kabátě, jak na Sedmačtyřicáté v New Yorku kšeftuje s diamanty. To není špatný převlek. Ale je to asi stejný Žid jako já.“

Kolem stánku s časopisy, kolem bufetu, jednosměrným východem s detektorem kovů a ven do hlavní haly. Ne po eskalátoru dolů pro zavazadla, ta už má u sebe. K hlavním dveřím ve skleněné stěně a ven do chladného vzduchu kanadského podzimu. Kolem stanoviště taxíků, přes ulici k parkovišti. Ať ho přijel vyzvednout kdokoliv, zaparkoval na hodinovém stanovišti, ne na dlouhodobém. Jasně, tohle byl předem plánovaný odvoz, nikoli vyžádaný až z letadla. Na parkoviště… tady Clark musel trochu zpomalit… a přímo k zaparkovanému vozu.

„Foťák,“ vyštěkl Clark a doufal, že Jack dokáže cvaknout snímek nenápadně.

Ve skutečnosti to zvládl docela dobře, vysunul objektiv na dvoj-či trojnásobný zoom. Byl to černý Ford Crown Victoria, nový model, jaký používají levnější smluvní přepravci. Všechno odpovídá, pomyslel si Clark, a mezera se uzavírá.

„TADY MÁTE LETENKU do Chicaga,“ promluvil řidič a podal mu ji dozadu.

Hádí otevřel desky a prohlížel si letenku. Cíl cesty ho překvapil. Podíval se na hodinky. Načasování klaplo takřka dokonale. Pomohlo i to, že cestující první třídy procházeli kontrolou rychleji.

„Jak dlouho to potrvá na ten druhý terminál?“

„Jenom pár minut,“ odpověděl řidič.

„Dobře.“ Hádí si zapálil cigaretu.

AUTO VYJELO. Clark to zaznamenal, ale pokračoval v chůzi. Až dokud nebylo sto metrů daleko, pak se vrátil na stanoviště a mávl na taxík.

„Kam to bude?“ zeptal se řidič.

„Hned vám to řeknu. Jacku?“

„Mám ho,“ ujistil ho Jack. Ford se zařadil do fronty na placení parkovného. Cvakl ještě dva snímky s registrační značkou, kterou si už mezitím zapamatoval. Jenom pro jistotu si ji také načmáral do notýsku, který pořád nosil v kapse.

„Dobře,“ řekl Clark řidiči. „Vidíte tamhleten černý ford?“

„Ano, pane.“

„Sledujte ho.“

„Je to snad film?“ zeptal se řidič pobaveně.

„Jo, a já jsem hvězda.“

„Už jsem to dělal, víte? Opravdové filmy. Platí za řízení auta docela slušně.“ Clark pochopil narážku, vylovil peněženku a podal řidiči dvě dvacetidolarovky. „Stačí?“

„Ano, pane. Vsadím se, že jede k terminálu Tři.“

„Uvidíme,“ odpověděl Clark. Upíral zrak na ford, který projížděl obvyklou letištní změtí silnic, nepochybně navržených týmž bezduchým idiotem, který projektoval terminály. Clark už viděl dost letišť, aby si byl jistý, že všichni ti architekti chodili do stejné školy.

Taxikář měl pravdu. Ford zajel ke značce UNITED AIRLINES a zastavil u chodníku. Dveře u řidiče se otevřely, řidič vystoupil a přešel ke dveřím pasažéra.

„Dobrá trefa – jak se jmenujete?“ zeptal se Clark.

„Tony.“

„Díky, Tony. Mějte se.“ Clark s Jackem vyskočili z vozu. Jack měl v ruce fotoaparát, dobře ukrytý, ale připravený k akci.

„On kouří,“ poznamenal Clark. Ocitl se teď v docela dobré pozici pro nenápadný snímek. Někdy vám štěstěna přeje. „Dobře, cvakni mě,“ řekl Clark a zaujal pózu. Jack mu vyhověl. Clark se vrátil, prohodil cosi nepodstatného a potom: „Máš ho?“

„Perfektně. A co teď?“

„Teď zkusím sehnat lístek do Chicaga. Ty ho sleduj k odbavení a zavolej mi jeho let.“

„Myslíš, že dostaneš letenku dost rychle?“

„No, když to nevyjde, nebudeme na tom hůř než teď.“

„To je fakt,“ souhlasil Jack. A dal se do toho. Našel si místo padesát metrů od Hádího, který si vychutnával každý šluk, než se otočil a vydal k terminálu. Mám pěkný záběr toho hajzla, přesvědčil se Jack pohledem na displej fotoaparátu.

CLARK DOŠEL k přepážce United Airlines. Potěšilo ho, že tam nečekalo tolik lidí.

Hádí dokouřil a odhodil nedopalek na chodník, zhluboka se nadechl „neletadlového“ vzduchu a vešel dovnitř. Dominic ho sledoval z diskrétní vzdálenosti, zabezpečený mobil v levé ruce. Hádí šel přímo do odletové haly a našel si na monitoru správný východ. Choval se stejně jako kterýkoliv normální cestující, co se snaží stihnout svůj let. Netrvalo ani deset minut a posadil se u východu D-28. Jack zavolal.

„Clark,“ řekl hlas na druhé straně.

„Tady Jack. Východ dé dvacet osm, let jedna jedna nula osm.“

„Mám to. Vypadá plný?“

„Ne, ale už je přistavený a plánovaný odlet je za pětadvacet minut. Radši sebou hoď.“

„Už na to jdu.“ John došel k přepážce, počkal, až si vyřídí letenku nějaký obchodní cestující, a pak se usmál na slečnu za přepážkou. „Let jedna jedna nula osm do Chicaga, prosím. První třídu, pokud možno, ale beru i ekonomickou.“ Podal jí zlatou kreditku Master Card.

„Ano, pane,“ odpověděla zdvořile. Ukázala se mimořádně výkonná a počítačová tiskárna vyplivla hromádku kartiček už za tři minuty.

„Díky, slečno.“

„Doprava.“ Ukázala tam pro případ, že by nevěděl, kde je vpravo. John odkráčel. Dvacet minut na odbavení. Žádný problém. Potíže se dostavily až u detekčního rámu. Johna docela překvapilo, když zapískal. Uniformovaný zřízenec kolem něj mávl kouzelnou hůlkou a ta cinkla u jedné kapsy. John do ní sáhl a zjistil, že příčinou je odznak vězeňské služby. Tenhle detektor byl opravdu hodně citlivý.

„Ó, v pořádku, pane.“

„Ale nejsem tady služebně,“ vysvětloval Clark s rozpačitým úsměvem. „Je to ono?“

„Ano, pane. Děkuji vám.“

„Dobře.“ Příště ho hodím na pás, napadlo Johna, ať si celý svět myslí, že jsem polda. Ono to pískalo na pero v náprsní kapse. To bylo zajímavé, nebo by mohlo být, kdyby měl to „ostré“ pero. Ale neměl. Škoda.

Letoun byl Boeing 737. Ze Seattle jich museli prodat spoustu, přemítal Clark, zatímco se rozhlížel po nepohodlné hale. Stejný architekt, stejně mizerné židličky. Stejná firma, co vyrábí sedačky do letadel? napadlo ho. Není to třeba nějaké spiknutí?

Támhle je Hádí, sedí v nekuřácké čekárně. Nechce upoutat pozornost? Jestli je to tak, je docela dobrý. Prostě tam sedí a bez většího zájmu si prohlíží časopis, je to Newsweek. Po dalších deseti minutách ohlásili jejich let. Clark měl štěstí a dostal místo v první třídě, sedadlo 4C. U uličky, což je lepší. Vzpomněl si na nedávný let z Londýna, ale tehdy měl u sebe pistoli, o které posádka British Airways neměla tušení; bylo by je to vyděsilo stejně jako příruční zavazadlo plné dynamitových patron. Ovšem letušky jsou většinou hezké holky a nemá cenu je jakkoliv zlobit. Musejí tvrdě dřít za bídnou mzdu. Hádí nastoupil jako čtvrtý v řadě, zaznamenal Jack, a skončil na sedadle 1A, u okénka úplně vpředu vlevo, asi pět metrů před Clarkem a na druhé straně. Tři kroky a mohl by mu zlomit vaz jako suchou větev. Vlastně nic takového nedělal od Vietnamu, kde měli nepřátelé často vychrtlé, tenké krčky. Ale to bylo dávno, a ani tehdy to nedělal rád. Vzpomínky na staré časy. Držme se věci, pět metrů k hlavě před sebou. Čím byl starší, tím víc se musel soustředit na takové věci.

Obvyklá bezpečnostní instruktáž. Pás je stejný, jako máš v autě, blbe, a opravdu je potřeba. Maminka ti ho přijde zapnout – a žádný chlast! Toalety jsou vpředu a vzadu, pro negramoty jsou označené obrázkem. Lidi jsou čím dál blbější i v Kanadě. Škoda, pomyslel si John. Leda že by United Airlines létaly jenom pro americké občany.

Let proběhl úplně obyčejně, bez jediného otřesu, za necelou hodinu přistáli na O’Hareově. Jméno dostalo po námořním letci z druhé světové války, který dostal Čestnou medaili Kongresu a pak byl sestřelen, pravděpodobně palbou svých spolubojovníků, která vás zabije stejně dobře jako každá jiná. Clark se podivoval, jak dokáže pilot najít správný koridor u terminálu, ale nejspíš tady už někdy byl, možná že stokrát. Teď přijde ta těžší část, uvědomil si. Kam má Hádí namířeno? A podaří se mu dostat místo na stejný let? Škoda, že se toho parchanta nemůže prostě zeptat. Musel projít imigrační kontrolou, protože Amerika si začala docela vážně hlídat, kdo přichází do země. Reálně to znamenalo, že darebáci se musejí aspoň na minutu zamyslet, než se jim podaří proklouznout dovnitř. Třeba to poslouží alespoň k zastavení těch opravdu blbých. Ale ti blbí zas nejsou moc nebezpeční, nebo snad ano?

Takové úvahy však zdaleka převyšovaly jeho platovou třídu, a ti, kdo o tom rozhodovali, se jen málokdy radili s pracovitými včelkami, které v terénu nasazují vlastní životy. To si Clark uvědomil už ve Vietnamu, kdy se ještě jmenoval Kelly. Takže tyhle věci se nikdy nezmění. To bylo děsivé pomyšlení, ale svět je plný děsivých věcí, a on se téhle práci upsal před více než třiceti lety. Vstupní kontrola byla více než povrchní. Ke svému nemalému překvapení nedostal ani razítko do pasu. Další změna postupů? Snad aby si úředníci neumazali ruce od inkoustu?

„TAK DOBŘE, CO SE DĚJE?“ zeptal se Granger na druhém konci zabezpečené linky.

„Clark nastoupil na stejný let jako náš přítel,“ odpověděl Jack. „Máme pár jeho fotek. S trochou štěstí mu John bude dělat stín.“

Málo pravděpodobné, pomyslel si operační šéf na druhém konci. Málo sil, málo prostředků. Jako soukromá společnost zkrátka nemůžete dělat všechno – a pořád vás to sráží v rozletu. „Dobře, hlaste mi průběžně další vývoj. Kdy se, chlapi, vrátíte?“

„Máme let do Washingtonu; odlet za třicet minut. Budeme zpátky v baráku asi v pět třicet nebo v šest.“ Což znamená celý promarněný den, pokud nepovažujeme za úspěch pár fotek, přemítal Jack. Ale k čertu s tím – bylo to víc, než měli předtím.

KAPITOLA 50

CLARK SE PŘESOUVAL podzemní chodbou z jednoho terminálu do druhého. Většinou tu byly pohyblivé chodníky připomínající pásové dopravníky; tento rozhodně vypadal dost dlouhý. Sledoval, jak Hádí vyšel na vzduch znovu si zakouřit. Potom se vrátil zpátky, prošel detektory kovů – tentokrát ho odznak kupodivu neprozradil – dolů k tomuto dlouhatánskému tunelu a pak nahoru po eskalátoru k vnějšímu terminálu, kde nastal čas vrátit se zase do práce. Hádí nahoře odbočil doleva. Našel si východ na informační tabuli – aniž si ověřil číslo letu z letenky. Je to cvičený profesionál nebo prostě chlápek s dobrou pamětí či nadměrnou sebejistotou? uvažoval Clark. Můžeš si vybrat a vsadit si. Nahoře Hádí zabočil doleva do haly F. Kráčel svižně. Třeba pospíchá? napadlo Clarka. To by byla špatná zpráva. Teď se objekt otočil k tabuli, zorientoval se a zamířil šikmo doleva k východu F-5, kde se usadil a vypadal, že si potřebuje odpočinout. F-5 byl let do… Las Vegas? McCarranovo mezinárodní letiště je hodně veliké se spoustou navazujících letů do bůhvíkolika dalších míst. Je to jenom další Hádího přestup? Že by byl tak opatrný? pozastavil se John. Hmm. Kdo, pokud vůbec někdo, cvičil tohohle ptáčka? Někdo z KGB, nebo jejich vlastní instruktor? Tak či onak další linka odlétá za patnáct minut, takže není čas vrátit se k přepážce v terminálu 1 a sehnat si letenku, aby mohl pokračovat dál. Sledovací cvičení tady končí. Sakra. Ani se na toho chlápka nemůže podívat zblízka, aby na něho moc nápadně necivěl. Hádí se asi rozhlíží kolem sebe a mohl by poznat jeho tvář. Možná ho cvičil nějaký profík a může mít podobnou schopnost jako Clark: pamatovat si tváře, které se v průběhu života objevují a zase mizí. Pro špiona v terénu to byla podstatná výhoda v boji o přežití. Clark přešel ke kiosku s občerstvením a koupil si čokoládovou tyčinku a kolu bez cukru, jenom aby mohl dál přejíždět halu pohledem. Hádí seděl, ani se nerozhlížel po kuřárně, kde se lidi můžou oddávat svému zlozvyku za sklem. Třeba dokáže zkrotit své vášně, napadlo Johna. Takoví lidé bývají nebezpeční. Ale pak už ohlásili let, nejprve cestující první třídy, Hádí vstal, přešel k východu a ukázal letenku. Dokonce se usmál na zřízence, který ji zkontroloval a propustil ho na palubu postaršího DC-9, kde ho čekalo široké kožené sedadlo a bezplatný alkohol po celou cestu do Las Vegas, kde se lidé mohou oddávat všemožným prostopášnostem, co hrdlo ráčí. John snědl tyčinku a vrátil se k podchodu. Stejně jako předtím měl pocit, že eskalátor vede do pekla, takže blahořečil architektu, který sem umístil pohyblivý chodník. Clark už byl dost starý na to, aby to ocenil. Připomněl si, že nemá smysl mračit se nad zmařenou akcí. Vlastně jenom částečně. Teď o tom chlapovi vědí, co předtím nevěděli, a mají fotku. Rád cestuje pod židovským krytím, což bylo docela chytré, ale trochu průhledné. Židé a Arabové jsou konec konců geneticky vzato bratranci, a jejich náboženská víra není zase tak odlišná – i když jak ty, tak ony by samozřejmě rozzuřil už jenom náznak takové úvahy. Vlastně taky křesťané, to všechno jsou Lidé Knihy, jak mu kdysi vysvětlili jeho saúdští přátelé. Ale věřící lidé obvykle nepáchají vraždy. Bůh by s tím nemusel souhlasit. V každém případě, jeho nejbližším úkolem je letět zpátky na Univerzitu. Počkal, až se zavřou dveře, pak sledoval dvoumotorový letoun, jak couvá od terminálu, otáčí se a pojíždí na vzletovou dráhu. Tři hodiny do Vegas? Možná i trochu míň, přes Iowu, Nebrasku a Wyoming, do města, které uctívá hřích. A odtud potom kam? zamyslel se John. Ať to bude kamkoliv, on na to v dohledné době nepřijde. No dobře, celá tahle akce byla od počátku nejistá, takže nemůže být zklamaný, že skončila fiaskem. A k čertu s tím, vždyť mají fotky toho mizery. Našel přepážku, kde mu nabídli letenku zpátky do Washingtonu za devadesát minut. Předem zavolal, aby ho někdo čekal s autem.

HÁDÍ SI NA SEDADLE ID prohlížel jídelní lístek a upíjel bezplatné bílé víno – v Itálii bylo lepší, ale to zase není takové překvapení. V duchu se pokáral za nemístnou vybíravost. Krajina dole byla převážně plochá, s několika podivně zelenými kruhy. Jak už věděl, byly to kruhové závlahy, jaké používají američtí farmáři v prérijních státech. Tuto oblast dokonce kdysi první průzkumníci nazvali Velká americká poušť. Dnes to je obilnice světa, i když jiné, opravdové pouště leží hned vedle, za horami. Je to taková velká a podivná země, plná podivných lidí, většinou nevěřících. Ale musel se před nimi mít na pozoru, musel se hlídat a neustále kontrolovat své chování, ještě více než předtím v Itálii. Je těžké nikdy se neuvolnit, nikdy nepolevit v bdělosti.

S trochou štěstí si odpočine, až se sejde se svým přítelem, ale to záleží na příští zastávce v jeho letu. Jak podivné, že se nikdy nedověděl, kde vlastně Emír žije. Jsou přáteli už dlouhá, dlouhá léta. Dokonce se spolu učili jezdit na koni, ve stejnou dobu a na stejném místě, jako děti chodili do stejné školy, hráli si a běhali spolu… Víno si vybralo svou daň a on měl za sebou dlouhý a úmorný den. Víčka mu ztěžkla, a sotva letadlo obklopila noc, propadl se do spánku.

CLARK NASTOUPIL do dalšího letadla, zaujal místo v první třídě a zavřel oči. Nepotřeboval spát, ale probrat si v duchu události dne. Co udělal? Co udělal špatně? Co udělal dobře, a proč to nepomohlo?

Nejslabším článkem byl lidský faktor. Carusovic kluci vypadají docela slušně a Jack si vede dobře, ale to není žádné velké překvapení. Ten kluk má dobré instinkty. Asi dědičnost. Vlastně to nebyla tak špatná akce, když se uváží, jak narychlo byla provedená. Věděli, že má namířeno do Chicaga. Bylo by lepší rozdělit se do dvou skupin a poslat fotku elektronicky, aby si usnadnili další postup? Šlo by to vůbec? Technicky jistě, ale to, že je něco možné, ještě neznamená, že by to také fungovalo. Takovéhle věci vyžadují vícenásobné zálohování, protože náhoda pokaždé může něco podělat. Sakra, nedá se spolehnout na sebepečlivěji naplánované věci, ani se spoustou agentů z řad cvičených profíků. Nepřítel ani nemusí být moc šikovný, aby náhoda zvrátila i ten nejlépe připravený plán. Stálo by za to, napadlo ho, projít si s dvojčaty akce v Evropě, jenom aby si ujasnil, jak použitelní jsou v terénu. Vypadají dobře, ale to dokážou módní manekýni taky. Záleží na výcviku a zkušenosti. Hlavně na zkušenosti. Venku v terénu si vypracujete vlastní výcvik – a zkušenosti se ze všech sil snažil předat novým pracovníkům CIA na Farmě tam ve Virginii. Nikdy se nedověděl, jak dalece se mu to povedlo. Někteří se vrátili a vypili s ním a s Chavezem pár piv. Ale co ti kluci, co se nevrátili? V čem by se od nich dalo poučit? Tyhle příběhy se málokdy dozvíte, protože nevrátit se znamenalo nevrátit se už nikdy, zlatou hvězdu na pravé stěně ve vstupní hale budovy CIA, a zpravidla prázdné místo v knize.

Zlepšit vnitrotýmovou komunikaci, aspoň pro začátek, pomyslel si. Jestliže neumějí číst myšlenky, měli by mít sakra dobré komunikační schopnosti. Najmout další síly by byl dobrý nápad, ale to se neujme. Univerzita byla vymyšlena jako malý a výkonný celek. Tím snad i byla, ale jistě někdy nastanou chvíle, kdy by spousta lidí dokázala vyřešit spoustu problémů. Jenže to se nestane.

CLARKOVO LETADLO měkce přistálo na mezinárodním letišti Baltimore-Washington. Během tří minut dojelo k východu D-3, takže Clark mohl rychle vystoupit. Došel si na záchod a kráčel halou v naději, že ho tam někdo bude čekat. Byl to Jack. Jakmile Clarka spatřil, zamával na něj.

„Já vím, jak vypadáš,“ usadil ho Clark. „Nemusíš všem ukazovat, že mě znáš.“

„Počkej, myslel jsem –“

„Já vím, cos myslel. Akce končí až s prvním pivem doma. Na to nikdy nezapomínej.“

„Chápu. Co jsi zjistil?“

„Letěl dál do Las Vegas, a teď je asi tam. Hlavně jsem zjistil, že nemáme dost lidí na cokoliv většího,“ uzavřel naštvaně.

„No jo, ale zase by nešlo dělat to, co děláme, pod vládním dohledem, ne?“

„To asi ne, ale být součástí většího celku má i své výhody, chápeš?“

„Jo. Řekl bych, že jsme cosi jako paraziti na těle státu.“

„Tak nějak. Zkusili jste nějak sledovat, kam se ptáček vypařil?“

Oba vyšli z haly. Jack zavrtěl hlavou. „Kdepak.“

„Vsadil bych se, že pokračoval dál – možná ještě dvě nebo tři zastávky, ale těžko říct.“

„Proč?“

„Kvůli složitosti. Udělejte to svému soupeři co nejtěžší. To je v téhle hře základní pravidlo.“

PŘED MCCARRANOVÝM letištěm říkal Hádí přesně totéž Taríkovi, který opáčil: „Rozebírali jsme to dost podrobně. Nevíme o žádném riziku. Naše spojení je to nejbezpečnější, jaké se dá koupit, a nikdo se k nám nenaboural, jinak bychom tady nebyli, no ne?“

„Co Uda bin Sáli a ti ostatní?“ zeptal se Hádí.

„Zemřel na srdeční selhání. Všichni jsme viděli oficiální pitevní zprávu.“

„A ostatní?“

„Muži umírají na srdeční zástavu dennodenně, i Alláhovi vyvolení,“ zdůraznil Tarík. „Třeba ho Židi zabili, ale doktoři v Římě řekli, že to byla srdeční mrtvice.“

„Třeba je nějaký způsob – třeba nějaká droga – aby to tak vypadalo.“

„Třeba.“ Tarík se otočil doleva, k východu do města. „Ale v tom případě se tady Izraelců bát nemusíme.“

„Snad,“ připustil Hádí. Byl po dlouhé cestě příliš unavený, než aby se pouštěl do vážnější roztržky. Příliš dlouho ve vzduchu, příliš mnoho vína a příliš málo slušného spánku, než aby se namáhal přemýšlením. „Auto je bezpečné?“

„Myjeme ho každé tři dny. Při té příležitosti hledáme štěnice všeho druhu.“

„A jak je na tom on?“

„Uvidíte sám za pár minut. Je zdravý a po tělesné stránce je na tom docela dobře. Ale sám se přesvědčíte, že je těžké ho poznat. Ti švýcarští chirurgové přímo zázračně změnili jeho vzhled. Kdyby chtěl, mohl by se tady procházet po ulicích a nemusel by se obávat odhalení.“

Hádí se podíval ven z vozu. „Proč se usadil právě tady?“ zeptal se unaveně. „Nikdo se nepřizná, že tady bydlí, snad s výjimkou zlodějů, co tady vlastní hotely a kasina. Město je pověstné svou zkažeností, něco jako býval kdysi Bejrút – alespoň otec mi o tom vyprávěl. Samé herny. Ale Jeho Výsost nehraje o peníze.“

„Já vím, sází jenom svůj život. Je to sice zdánlivě nebezpečnější, ale každý jednou zemře, že?“

„Zdejší nevěřící se chovají, jako by se toho vůbec nebáli. Je s podivem, kolik je tady křesťanských kostelů. Lidé se tady rádi žení a vdávají – nechápu proč, ale je to tak. Emír zvolil toto město kvůli jeho anonymitě. Myslím, že to bylo moudré rozhodnutí. Přichází sem tolik lidí hrát hazard a hřešit proti Bohu! Je tu tolik zločinu, že zdejší policie je dost zaměstnaná.“

Tarík zahnul doprava na příjezdovou cestu k Emírovu venkovskému domu, a přemýšlel právě o něm. Byl mnohem pohodlnější než jeskyně na západě Pákistánu, ke značnému Taríkovu potěšení, stejně jako k potěše ostatního personálu, Alláh budiž pochválen. Zpomalil a zapnul levý blinkr. On i jeho kolegové dodržovali všechny jim známé americké zákony a předpisy. „To je ono?“

„Ano,“ potvrdil Tarík.

Vybral si dobře, pomyslel si Hádí. Emír si mohl zvolit lépe chráněné obydlí, ale to by mohlo upoutat pozornost sousedů a v době vrtulníků a letounů naložených bombami to představovalo značné nebezpečí. Při přiblížení k Las Vegas je pilot upozornil na velkou vojenskou leteckou základnu na severním okraji města. To byl další chytrý tah jeho přítele, usadit se těsně vedle významného amerického vojenského zařízení – přímo na očích. To nebyl pouze dobrý nápad, ale přímo vynikající. Rozhodnutí žít na nevěřícím Západě, tak zkaženém, pomyslel si Hádí s obdivem. Jak dlouho to asi plánoval? Jak to zařídil? Ostatně právě proto se stal vůdcem celé organizace: díky své schopnosti vidět to, co ostatním uniká. Zasloužil si své postavení na tomto světě, a v tomto postavení měl možnost – a právo – zacházet podle svého s muži… i ženami, aspoň podle muže za volantem. Všichni muži mají své potřeby, a také své slabůstky, říkal si Hádí. A tahle ho nijak zvlášť neomezuje. Ostatně Hádí se také podílel na některých radostech života v Římě. Dost často, aby už kvůli tomu neměl žádný pocit provinění. Takže jeho přítel dělá to samé. Nic překvapivého.

Vůz zajel do garáže. Všiml si, že jedno místo je volné. Takže má Emír ještě dalšího sluhu? Vystoupil z vozu, vytáhl z kufru zavazadla a vydal se ke dveřím.

„Hádí!“ zaburácel hlas od vstupních dveří. Garážová vrata se právě zavírala.

„Effendi,“ zvolal Hádí na oplátku. Oba muži se objali a políbili podle obyčeje své kultury.

„Jaký byl let?“

„Všechny čtyři byly bez problémů, ale únavné.“ Hádí se pozorně zadíval do obličeje před sebou. Podle hlasu ho poznal. Podle tváře ale ne. Sájf Rahmán Jásin se změnil. Nos, vlasy, dokonce i oči… Nebo snad? zarazil se. Jenom ten jejich pohled. Byl očividně potěšen, že vidí přítele z dětství, a veselý úsměv v jeho očích byl tak odlišný od formálního výrazu, jaký ukazovali v televizi a novinách. „Máš se dobře, příteli,“ pravil Hádí.

„Žiju tady klidným a pohodlným životem,“ vysvětloval Emír s vzácným úsměvem. „Chvála Alláhovi, nemusíme tady šplhat po horách. Je hodně veselé žít jim přímo před nosem, jak oni říkají.“

„Když jsem se to dověděl, myslel jsem, že jsi se zbláznil, ale teď nahlížím tvoji moudrost.“

„Děkuji.“ Emír ho vedl do domu. „Rozhodl ses cestovat jako Žid, že? To je dobré. Jsou jich tady spousty.“

„Je tohle město tak zkažené, jak se říká?“

„Ještě mnohem víc. Obyvatelstvo se neustále mění. Lidé tady neznají nikoho, snad až na několik nejbližších přátel; jako to bývalo v Libanonu.“

„Nebo pořád je v Bahrajnu.“

„To je příliš blízko domova.“ Nemusel nic vysvětlovat. Spousta Saúdů se tam nechala vozit svými limuzínami užít si tělesných radovánek a příliš mnoho z nich by ho mohlo poznat po hlase, když už ne podle nového obličeje. Saúdská královská rodina toužila po jeho smrti stejně jako Američané. Dokonce instalovali na náměstí Čop Čop v Rijádu pozorovací místa pro nevěřící s jejich minikamerami a dalšími zařízeními, aby mohli pozorovat jeho poslední chvíle. Na jeho hlavu bylo vypsáno mnoho odměn… A ta od Američanů nebyla ani zdaleka nejvyšší. „Pojď. Najdeme ti přiměřené lůžko.“ Hádí ho následoval přes kuchyň do domu, potom doleva ke křídlu s ložnicemi.

„Jsi tady v bezpečí?“ zeptal se Hádí.

„Ano, ale můžu zmizet v pár minutách. Není to dokonalé, ale mám to nejlepší, co se dá sehnat.“

„Ověřuješ si únikové trasy?“

„Každý týden.“

„Stejně jako já v Itálii.“

„Odpočiň si!“ řekl Emír a otevřel dveře do ložnice. „Chceš něco?“

Hádí zavrtěl hlavou. „Jedl bych, ale potřebuju se především vyspat. Sejdeme se ráno.“

„Dobrou noc, příteli.“ Emír ho poplácal po rameni a zavřel dveře. Ten chlap uletěl skoro šest tisíc mil. Má právo být unavený.

KAPITOLA 51

JACK S CLARKEM vešli do Hendleyho kanceláře; čekal tam na ně už také Bell s Grangerem. „Zkrachli jsme v Chicagu,“ oznámil jim Clark a sesunul se na otáčecí židli. „Dál letěl do Las Vegas. A potom, kdo ví? Z McCarranova letiště se létá všude. Možná do L. A., San Franciska, sakra, třeba zpátky na východní pobřeží, co já vím?“

„Pod jakým jménem cestuje?“ zeptal se Bell.

„Joel Klein. Žid, věřili byste? Řekl bych, že to dává smysl. Asi můžeme projet počítače a podívat se, jestli si odtud objednal další let, ale kdo může vědět, jestli nemá několik dalších totožností?“

„Už se na tom pracuje,“ ujistil ho Granger. „Zatím bez výsledku. Došly mi nápady.“

„Kdybych si měl vsadit, řekl bych že tam někde zalehne a možná bude pokračovat v cestování zítra. Nejsou lidi, Ricku. Na tohle potřebujeme víc nohou a víc očí.“

„Máme to, co máme,“ opáčil Bell.

„Jo.“

„Je tu ještě jedna možnost,“ ozval se Jack. „Co když byl jeho cíl Las Vegas? Co potom?“

„To je sakra děsivá myšlenka,“ odvětil Granger. „To by znamenalo, že tam máme činnou buňku URC.“

„POVÍDEJTE O PÉŠÁVARU,“ vyzval Hendley Clarka pár minut poté.

Clark se pohrabal ve své tašce a položil na stůl Masúdův disk. Předložil přítomným zhuštěnou verzi cestovní zprávy ve stylu Readers Digestu. „Proč nevtrhli do domu, to netuším,“ řekl. „Podle Masúda měl kopie od všeho, co dělal pro URC. Musíme předpokládat, že ten chlápek, co jim pomáhal s přesunem, byl Emír.“

„Prozatím budeme.“ Hendley kývl na Bella. „Ricku, můžeš to šoupnout dolů Gavinovi? Ať pošle obsah nahoru co nejdřív!“ A ke Clarkovi: „Chceš zavolat Mary Pat?“

„Už se stalo. Je na cestě.“

Hendley zvedl telefon a zavolal na vrátnici: „Ernie, tady Gerry. Přijde návštěva. Mary Pat Foleyová… Správně, díky.“

MARY PAT se objevila ve dveřích čtyřicet minut poté. „Máš to tu pěkně zařízené,“ řekla. „Vypadá to, že jsem u špatné firmy.“ Přešla po koberci a potřásla Hendleymu rukou. „Ráda tě zase vidím, Gerry.“

„Já tebe taky, Mary Pat. Tohle je Rick Bell a Sam Granger. A Jacka Ryana myslím znáš.“ Další stisky rukou a překvapený pohled Mary Pat. „Pokračuješ v rodinné tradici?“ zeptala se Jacka.

„Teprv začínám, paní Foleyová.“

„Mary Pat.“

Hendley řekl: „Posaď se.“ Vybrala si židli vedle Clarka. „Vypadáš unaveně, Johne,“ prohodila.

„Vždycky tak vypadám. To je osvětlením.“

„Pojďme si to shrnout,“ navrhl Hendley.

Clark zopakoval pro Mary Pat souhrn situace. Když skončil, tiše hvízdla. „Stěhovák. To nám něco říká. Nepotřebujete nikoho jako Masúd, pokud neodjíždíte…“

Granger řekl: „Za chvilku bychom měli mít obsah toho disku.“

„Neřekne nám, kde je,“ předpověděla Mary Pat. „Na to je Emír moc opatrný. Nejspíš použil víc stěhováků. Tak aby mohl odtáhnout někam, kde by šlo zmizet z radaru. Přinejlepším se mu trochu přiblížíme.“

„Což bude sakra mnohem blíž, než jsme teď,“ poznamenal Rick Bell.

ZATÍMCO BIERY se hrabal se svými mágy v Masúdově disku a Clark s Chavezem narychlo dospávali na pohovkách v odpočinkové místnosti, Jack se zaměřil na flešku, kterou sebral Ding jednomu z tripoliských teroristů. Jakmile dospěli k závěru, že obsahuje stego-kódované obrázky, rozhodli se s Bierym zkusit rozlousknout kód hrubou silou s tím, že tomu, kdo uspěje, zaplatí ten druhý oběd. Jack už se Masúdovým diskem zabýval, tak se považoval za favorita. Po dvou hodinách narazil jeden z algoritmů na zlato. Na jeho obrazovce se začal rozkládat jeden z obrázků. Byl to velký, skoro šestimegabytový soubor, takže dekódování zabere několik minut. Zvedl telefon a zavolal Grangerovi. Dvě minuty poté měl Jack osmičlenné diváctvo nakukující mu přes rameno a upřeně sledující monitor, kde se postupně vykreslovala fotografie. „Co to k čertu je?“ zeptal se Brian a naklonil se blíž.

Fotka byla rozmazaná a vybledlá. Jack ji přenesl do Photoshopu, prohnal soubor několika filtry, upravil kontrast a jas, až nakonec získal jasný obraz. Následovalo deset vteřin ticha.

Obrázek byl ve stylu plakátů čtyřicátých let: tmavovláska v bílé bavlněné selské sukni seděla na balíku sena se stydlivě zkříženýma nohama. Od pasu nahoru byla nahá a neskutečně mohutné prsy jí visely až na stehna.

„Kozy,“ zašklebil se Sam Granger. „Bože můj, Jacku, odhalils kozy.“

„A do prdele,“ zamumlal Jack.

Všichni vybuchli smíchem.

Dominic řekl: „Jacku, ty malý zvrhlíku… Tohle jsem netušil.“

Brian si přisadil: „Tak, Jacku, kolik takových ‚depixelací‘ děláš ve volném čase?“

Další smích.

„Moc vtipné,“ zavrčel Jack.

Jakmile smích utichl, Hendley prohlásil: „Tak dobře, tady to rozpustíme a necháme našeho erotomana pokračovat. Dobrá práce, Jacku.“

VE ČTYŘI JACK probudil Clarka s Chavezem. „Představení začíná, chlapi. Za pět minut v zasedačce.“

Dorazili za čtyři minuty, oba vyzbrojeni zvlášť velkými hrnky s kávou. Všichni ostatní už tam seděli: Hendley, Granger, Bell, Rounds, Dominic a Mary Pat. Clark s Chavezem si našli židle. Rounds se ujal vedení schůze. Vzhlédl od souhrnu, který Biery poslal nahoru před pár minutami.

„Spousta z toho jsou drobnosti, co by nám časem mohly pomoct. Větší věci jsou tři.“ Vzal si dálkový ovladač a namířil ho na metrovou obrazovku. Na obrazovce se objevila stránka z cestovního pasu. „Takhle vypadal náš člověk někdy v posledních šesti až devíti měsících.“

Kolem stolu se rozhostilo desetivteřinové ticho.

„Trochu se to podobá těm pár obrázkům, co máme,“ utrousil Bell. Rounds vysvětloval: „Falešný francouzský pas. Vysoce kvalitní práce. Razítka, vodoznak i další ochranné prvky – všechno dokonalé. Podle Masúdova disku Emír použil tenhle pas před třemi měsíci. Z Péšávaru do Dušanbe v Tádžikistánu, potom Ašchabad, Volgograd a Sankt-Petěrburg. Dál už nic.“

„Takže až tam ho dostal Masúd,“ dodal Dominic.

„To nemůže být jeho konečný cíl,“ opáčil Jack. „Potom ho asi převzal další stěhovák.“

Clark prohlásil: „Když si seřadíte tyhle skoky, směřuje víceméně na severozápad. Protáhněme to dál a skončíme ve Finsku nebo Švédsku.“

„Švédsko,“ ozvala se Mary Pat. „Ta věc s plastickou operací?“

„Možná,“ odtušil Granger.

„A ta věc s Hlasek Air?“ přemýšlel Chavez nahlas.

„Možná i to. Jestli ho Masúd vzal až do Sankt-Petěrburgu, znamená to, že vyměnil francouzský pas za nějaký jiný. Jestli jel do Švédska nebo Finska na nový pas, nemohl by potom nikde přistát – aspoň ne legálně.“

„Vysvětli nám to,“ ozval se Hendley.

„Nemohl použít původní obličej na nový pas a s obvázaným obličejem to taky nejde, takže musel počkat, až mu zmizí otoky a vstřebají se modřiny, teprv potom mohl použít nový pas.“

„Vraťme se kousek zpátky,“ navrhl Jack. „Kdo si ho převzal jako stěhovák v Sankt-Petěrburgu? To je ta správná otázka, kterou si musíme položit.“

„Jehla v kupce sena,“ namítl Bell.

„Možná ne,“ podotkla Mary Pat. „Masúd dřív patřil k ISI. URC si ho vybrala, protože býval profík. V Rusku určitě hledali to samé. Asi bychom měli hledat mezi bývalými pracovníky SVR nebo KGB.“

„Nebo GRU,“ dodal Rounds. „Vojenská rozvědka.“

„Správně.“

„Můžeme nějak zúžit seznam, Mary Pat?“ zeptal se Clark.

„Možná. Je to dost specializovaná činnost. Nejspíš by hledali někoho, kdo zajišťoval nelegály. Po světě jich běhá ještě dost.“

„Ale kolik jich zemřelo?“ nadhodil Jack. „V Sankt-Petěrburgu. V posledních měsících. Masúda by asi taky zabili dřív, kdyby se nezdekoval. Byl pro ně slabé místo. A ten ruský stěhovák taky.“

„Správná úvaha, Jacku,“ přitakal Hendley. „Myslíš, že s tím můžeš něco podniknout?“ zeptal se Mary Pat.

„Dej mi několik hodin.“

VRÁTILA SE Z NCTC už za dvě hodiny. „Ve skutečnosti to nebylo tak těžké. Jacku, trefils hřebíček na hlavičku. Minulý měsíc v Sankt-Petěrburgu, Jurij Beketov, bývalý důstojník KGB, správa S – nelegálové – První hlavní správy. Zastřelen v čečenské restauraci. Sankt-Petěrburská policie to nahlásila na Interpol. Pár lidí pro mě zkouší zjistit další podrobnosti, ale Beketov, zdá se, sedí.“

„Takže až na další to bereme,“ přikývl Hendley. „Řekněme, že Emír jel do Švýcarska, Švédska nebo Finska, aby tam podstoupil plastickou operaci.“

„Osobně bych si přisadil na Švédsko,“ poznamenal Rounds. „Určitě chtěl něco špičkového, velice soukromě, s vybranou klientelou. Takových zařízení je mnohem víc ve Švédsku než ve Finsku. Tam můžeme začít.“

„Google,“ prohlásil Jack.

BYLO SKORO DEVĚT VEČER, když našli, co potřebovali. Jack se narovnal u svého počítače a prohrábl si vlasy. „Dobře, jedno jim musím uznat. Jsou důkladní. Důslední a nemilosrdní.“

„Vysvětli nám to,“ požádal ho Clark.

„Před třemi týdny, klinika Orrhogen v Sundsvallu. Shořela do základů s provozním ředitelem uvnitř. Ještě něco: Sundsvall je jenom asi pětasedmdesát mil severně od Söderhamnu. Kdyby se tam neobjevili Brian s Dominikem, vsadím se, že mechanik Rolf by byl teď už taky mrtvý.“

„Dobře, takže Emír má po operaci, pár dní se zotavuje a pak odjede,“ řekl Granger. „Máme poloviční šanci, že nemá pas. Takže potřebuje soukromé letadlo, soukromé letiště a pilota, kterému nevadí trochu se umazat.“ Hendley o tom zauvažoval. „Jak by to přesně udělal?“

„Rolf nám už odpověděl,“ opáčil Dominic. „Okopírovat kód odpovídače.“

„Správně,“ navázal Jack. „Hlasek vypne první odpovídač, schová se radaru, zapne druhý odpovídač – a promění se v jiný letoun.“

„Taková věc by se určitě někde zaznamenala,“ podotkl Rounds. „Máme přístup k FAA nebo Transport Canada?“

„Ne,“ odpověděl Granger. „Ale to neznamená, že by to nešlo.“ Zvedl telefon a o dvě minuty později se v zasedačce objevil Gavin. Jack mu vysvětlil, co hledají. „Je to proveditelné?“

Gavin si odfrkl. „Firewally FAA jsou pro srandu. A Transport Canada nemá o nic lepší. Dejte mi půl hodiny.“

BIERY DODRŽEL SLOVO a po třiceti minutách volal nahoru do zasedačky. Hendley přepojil hovor do reproduktoru. „V časovém okně, co jste mi zadali, zmizelo z radaru v americkém nebo kanadském vzdušném prostoru osmnáct letů. Šestnáct nic nebylo – lidská chyba –, jeden byla cessna, co se zřítila u Albany, a jeden, Dassault Falcon 9000, zmizel nadobro. Pilot nahlásil potíže s podvozkem cestou do Moose Jaw. Pár minut nato zmizel z radaru.“

„Kde je Moose Jaw?“ zeptal se Dominic.

„V Kanadě. Přímo na sever, někde u hranic Severní a Jižní Dakoty,“ vysvětlil Jack.

„Je tu ještě něco jiného,“ pokračoval Biery. „Trochu jsem se pohrabal u Transport Canada, FAA a NTSB. Tři dny po ztrátě toho falconu v Moose Jaw nějaký rybář u kalifornského pobřeží vylovil datový záznamník – černou skříňku. Podle NTSB patřil gulfstreamu – tomu, který nejspíš pořád sedí v hangáru u Söderhamnu. Problém je v tom, že Dassault vybavuje své letouny prototypovým záznamníkem. Je konstruován tak, že se uvolní z draku při překročení určitého násobku přetížení. A má plovák a maják – skříňky gulfstreamů mají jenom maják. Ta skříňka, co našli, patřila Hlasekovic falconu.“

Hendley vydechl a přejel pohledem všechny přítomné. „Je tady. Ten zkurvysyn se ukrývá přímo nám před nosem.“

Clark přikývl. „Otázka zní, co se děje? Musí to být něco velkého, že vylezl ven.“

KAPITOLA 52

„NÁŠ PŘÍTEL DORAZIL V POŘÁDKU?“ zeptal se Ibrahím.

Jeho ponížený hlas občas přerušilo digitální cvaknutí.

„Ano,“ odpověděl Emír. „Včera zase odjel. Četl jsem detaily vašeho plánu. Řekni mi, jak si věci stojí.“

„Jsme připraveni. Prostě dejte pokyn a můžeme být v zemi během dvaasedmdesáti hodin.“

Přímé spojení s velitelem pozemního oddílu bylo neplánovaným rozhodnutím a jistě bylo nebezpečné, zejména s ohledem na Emírovu vlastní ošemetnou situaci, ale riziko bylo přijatelné. Způsob spojení byl ze všech nejbezpečnější, šlo o speciální šifrovací program, který propojili s účtem počítačového telefonování přes Skype.

Jakmile se Emír rozhodl pokračovat v Ibrahímově operaci, chtěl ji s ním ještě naposled projednat, aby ujistil jak sebe, tak hlavně Ibrahíma o jejím zdaru. Pokud by Ibrahím přišel o život, čekala by ho konečná odměna v ráji, ale tady na zemi to byl pořád voják před bitvou a vojáci potřebují povzbuzení a pochvalu.

„Kolikrát jsi tam byl?“ zeptal se Emír.

„Čtyřikrát. Dvakrát kvůli náboru a dvakrát na průzkumu.“

„Řekni mi víc o svém kontaktu.“

„Jmenuje se Cassiano Silva. Rozený Brazilec, vychovaný v katolické víře. Konvertoval k islámu před šesti lety. Je jedním z věřících, tím jsem si jistý, a nikdy nezklamal, když jsem po něm něco žádal.“

„Tarík mi vyprávěl, že jsi ho zverboval doslova příkladně.“

„Západní špioni tomu říkají ‚falešná vlajka‘. Věří, že patřím ke kuvajtské výzvědné službě, s vazbou na obchodně analytické oddělení OPEC. Myslel jsem, že představa průmyslové špionáže bude jaksi… stravitelnější.“

„Jsem ohromený, Ibrahíme,“ prohlásil Emír a myslel to doslova. „Uvažoval jsi naprosto správně.“

„Děkuji, pane.“

„A tvůj plán… Jsi přesvědčený, že to jde provést?“

„Jsem, ale raději bych byl opatrný, dokud si nebudu úplně jistý. Zatím to vypadá, že do sebe všechny dílky krásně zapadají.“

Takže nechá Ibrahíma pokračovat podle jeho plánu s vědomím, že to bude první kostička domina v řadě, na jejímž konci očekával opravdu světodějnou událost. Ale ta teprve přijde – sice v nepříliš vzdálené budoucnosti, ale pořád je to dost daleko. Takže přehnané soustředění na ni na úkor drobnějších akcí by mohlo ohrozit celkový výsledek.

„Kolik obětí očekáváš?“ zeptal se Emír.

„To zatím nejde odhadnout. Možná stovky. Ale jak jsi říkal, na těchhle počtech zas tolik nezáleží.“

„To je pravda, ale mrtvá těla v televizi vyvolají strach, a to později bude hrát v náš prospěch. Jak dlouho ti potrvá závěrečný průzkum?“

„Pět až šest dní.“

„A potom?“

„Osmačtyřicet až dvaasedmdesát hodin na samotnou akci.“

Emír si v duchu promítl kalendář. Protože žongluje s několika operacemi, bude muset počkat s konečným schválením, přinejmenším dokud nedostane zprávu od skupin z Ruska. Další články v Dubaji a Dakaru jsou na místě a připravené. Samozřejmě klíčový prvek, ta krásná tatarská holka, se nemůže moc popohánět. Tarík byl přesvědčený, že postupuje přiměřeným tempem, a zatím by to mělo stačit, ale v koutku mysli musel Emír zvažovat další možnosti pro případ, že by neuspěla. Pořád musejí být připraveni zasáhnout. To je nebezpečná hra. Můžou zamaskovat některé akce nebo něco odložit, ale násilí – obzvlášť takové násilí, jaké asi bude nutné – by nepochybně přitáhlo pozornost úřadů.

Bude-li taková akce nezbytná, podaří se jim zůstat dost daleko v pozadí, aby mohli dokončit Lotus?

„Máš můj konečný souhlas,“ prohlásil Emír.

TUŠENÍ, že Emír je s největší pravděpodobností už ve Spojených státech a ukrývá se někde mezi Severní či Jižní Dakotou a Kalifornií, rychle vystřídalo poznání, že nemají mnoho možností, jak si to ověřit. Pravda, věděli že Šásif Hádí, cestující pod pseudonymem Joel Klein, mířil do Las Vegas, kde ztratili jeho stopu, ale to nic neznamenalo. Kleinův pas se už později nikde v systému neobjevil, což mohlo znamenat, že z Las Vegas už dál necestoval, anebo prostě postupoval podle zásad řemesla a vyměnil Kleina za jiný pseudonym. Jackovo zpětné rozkrývání Hádího činností ukázalo spoustu cest do států kolem Perského zálivu, západní Evropy a Jižní Ameriky – což by vyžadovalo spoustu mezipřistání ve Spojených státech. Dost dobře nemohli poslat Hádího fotku policii v Las Vegas, takže jim nezbývalo než řešit problém s tím, co měli v ruce.

„JUUU!“ ozval se Jack Ryan junior ze své kóje.

„Co je?“ zavolal Dominic ze zasedačky, kde právě začala ranní „masáž mozků“.

„Vydržte, už jdu.“ Klepl na pár kláves, aby odeslal soubor do zasedačky, potom tam došel a sebral ze stolu ovladač.

„Vypadáš jako puberťák, co poprvé uviděl kozy,“ poznamenal Brian. „Co se děje?“

„Hrabal jsem se v jedné internetové stránce URC a narazil jsem na tohle.“ Namířil ovladač na metrovou obrazovku na zdi. Po pár vteřinách se na ploše objevily tři vedle sebe seřazené obrázky. Na prvním byl chlap visící za krk v prázdném pokoji; druhý ukazoval stejného chlapa ležet na zemi, odťatou hlavu vedle sebe; na třetím byla ta hlava orámována jeho vlastníma useknutýma nohama.

„Ježíši Kriste, to je ale svinstvo,“ vydechl Brian.

„Jaká že to byla stránka, Jacku?“ zeptal se Rounds.

Jack mu nadiktoval adresu a dodal: „Je to hlavní stránka URC, ale až dosud tam byla samá propaganda – hurá hurá, nandejte to nevěřícím, my nad nima vyhrajem a tak podobně.“

„Dobře, ale tohle sakra jistě není nic pro povzbuzení,“ zavrčel Ding Chavez.

„Je to trest,“ řekl Clark s pohledem upřeným, na obrazovku.

„Co si o tom přesně myslíš, Johne?“

„Oběšení je u nich docela běžný způsob popravy a useknutí hlavy je trochu větší ponížení navrch – tak trochu mimo korán, pokud si vzpomínám. Ale ty nohy… To je to pravé poselství.“

„Cože, zkoušel utéct?“ zeptal se Dominic. „Vystoupit z URC?“

„Ne, podnikl nějaký krok a těm nahoře se to moc nelíbilo. Viděl jsem to v Libanonu ve dvaaosmdesátém. Nějaká odnož Hamásu, název už si nepamatuju, vyhodila do vzduchu autobus v Haifě. O týden později našli jejich vůdce právě takhle, oběšené, sťaté, s useknutýma nohama.“

„Sakra způsob, jak něco zdůraznit,“ podotkl Chavez.

Rounds se zeptal: „Jacku, odkud je ta stránka?“

„To je právě ten gól,“ odpověděl Jack. „Je to Benghází.“

„Bingo,“ řekl Dominic. „Taková věc a tak blízko tripoliské ambasády… Vsaďte se, že koukáme na trest za neschválenou akci!“

Nikdo u stolu mu neodporoval.

„Co když je to víc než jenom trest?“ nadhodil Jack.

„Vysvětli to,“ požádal ho Rounds.

Odpověděl Clark: „Je to varování. Ta libanonská záležitost… O dva týdny později Hamás zkoušel vjet auťákem s bombou na britskou ambasádu asi o blok dál, než bouchl ten autobus. Nevyšlo to, protože policajti ještě pořád pracovali na té bombě v autobusu a bylo jich tam všude plno.“

„Stejně to může fungovat i tady,“ dodal Jack. „Dávají najevo ostatním buňkám, aby se zklidnily.“

„Jo, ale kvůli čemu?“ zeptal se Chavez.

KAPITOLA 53

ŠTĚRKOVÁ SILNICE vedoucí od pláže vypadala skoro nedotčená, nejspíš kvůli slabému provozu. Nebyl vlastně vůbec žádný, dokonce tu nechodila ani zvířata, a drsné počasí zabilo nebo zarazilo v růstu všechno, co tu zkoušelo vyrůst.

Músa naposled zamával kapitánu Vitalijovi a pak vážně kývl hlavou k Idrísovi, kterému nařídil zůstat na lodi. Nebylo to pravděpodobné, ale kdyby snad kapitán chtěl odplout dřív, než se skupina vrátí, Idrís měl oba Rusy zabít. Řídit člun zpátky do přístavu bez nich by byla fuška, ale Alláh by jim ukázal cestu.

Músa vylezl na sedadlo vedle řidiče. Fawwáz, který už seděl za volantem, nastartoval motor, Numajr a Sábit vylezli na korbu.

„Jeď,“ nařídil Músa. „Čím dřív dokončíme to, proč jsme tady, tím dřív opustíme tohle prokleté místo.“

Fawwáz zařadil rychlost a vyrazil po svahu nahoru.

MAJÁK s přilehlým domkem byl vzdálený jenom kilometr, z toho asi pět set metrů se muselo jet do kopce. Vitalij s Váňou seděli v kormidelně a dalekohledem sledovali postup svých zákazníků, pili čaj a kouřili cigarety, přemýšleli o jídle a poslouchali mizernou hudbu z rádia. Fredův hlídací pes stál u zábradlí a pozoroval je oba. Na východ se táhla souvislá zelená tundra; pohled na ni byl podobně jednotvárný, jako by myš hleděla na zelený koberec.

Vitalij sledoval, jak dva z jeho pasažérů slezli z auta a posunky navádějí řidiče, který zacouval k plechové boudě.

Vitalij nikdy neviděl žádný z těch generátorů, které zásobují majáky elektřinou. Slyšel, že obsahují radioaktivní materiál, ale neměl ponětí, jak fungují. Slyšel taky, že pár jich zmizelo, ale určitě ne z žádného důležitého majáku na jeho úseku pobřeží. Pokud mu bylo známo, taky to docela dobře mohly být dieselové agregáty. V majácích se obvykle používají docela slabé žárovky, málokdy přes sto wattů, což pokaždé překvapí – či spíše ohromí – všechny, co se to poprvé dovědí. Světlo se soustředí Fresnelovou čočkou do úzkého paprsku, tenkého jako tužka, jehož účinný dosah je dán výškou majáku. No a v temné noci se zdá každé světlo jasné. Majáky, říkal si v duchu, jsou zastaralý přežitek minulých časů, v době elektronických přístrojů už sotva potřebný. Takže jakou škodu by vlastně mohl způsobit? Jeho pasažéři mu uhradili nákup moderního GPS přijímače, nejspíš jednoho z těch nových japonských, co se prodávají za pět či šest stovek eur – což bylo mnohem méně než obnos na nové auto, po kterém toužil. A co na tom k čertu záleží?

V tu chvíli ho ani nenapadlo, že by to mohlo zabít tisíce lidí.

TRVALO TO ČTYŘI HODINY, mnohem méně, než Fred naznačoval. Mohlo to jít ještě rychleji, kdyby byli plechovou boudu prostě rozbili, ale to očividně nechtěli. Maják vypadal za denního světla úplně normálně (za slunečního svitu se těžko pozná, jestli světlo svítí nebo ne) a v noci sem zavítá sotva kdo, aby si toho všiml. A i kdyby, v Rusku nefunguje tolik věcí, jak by mělo, že jedna navíc by se jen těžko dostala do novinových titulků. Dva šálky čaje a pět cigaret od jejich odjezdu terénní vůz zase obživl a s rachotem sjížděl po štěrkové cestě zpátky ke člunu. Až když se otočil, zahlédl Vitalij, že na výložníku se něco houpe, asi metrový, zhruba pravoúhlý předmět se zaoblenými hranami naznačujícími, že uvnitř je válec, veliký asi jako sud na naftu. Takže to je baterie z majáku? Podivil se, jak vypadá, a přemýšlel, jak asi funguje. Zdála se příšerně obrovská na takovou malou žárovičku. To bylo ovšem typicky sovětské: velké, neohrabané, ale většinou spolehlivé věci.

Jeden ze skupiny se postavil za auto s nákladem a navedl ho zpátky na člun. Po třech hodinách, kdy vrcholil příliv, nastal čas zvednout rampu a odplout. Muž v kabině vozu spustil vrátek a přemístil generátor na palubu lodi. Ostatní ho nezajistili na místě. Nebyli to námořníci, ale měli spoustu eur.

Vitalij zařadil zpětný chod a vycouval do hlubších vod, potom otočil kormidelním kolem a zamířil zpátky k severozápadu do Karského průlivu. Takže si Vitalij vydělal svých zhruba dva tisíce eur. Z toho spálí zhruba tisícovku v naftě – ve skutečnosti míň, ale to jeho zákazníci nevědí – a zbytek jde na amortizaci člunu a samozřejmě jako náhrada za kapitánův cenný čas. Takže úkol je napůl splněn. Až dorazí zpátky do přístavu, vyloží je a nechá je jít, kam je napadne. Ani ho nezajímalo, kam by to mohlo být. Nestaral se a nechtěl to vědět. Podíval se na časoměr. Přesně čtrnáct hodin. Takže dnes už to do přístavu nestihne. Čili jim naúčtuje další den, což mu plně vyhovuje.

ADNÁN SE SVÝMI MUŽI, nic netušící o souběžné akci probíhající o tři sta mil dál, se připravoval opustit relativní pohodlí člunu. Kapitán Salyčev vedl svůj halmatic do zátoky na západním pobřeží ostrova. Adnán stál na zádi, pozoroval, jak se kolem nich zužují sněhem pokryté břehy, až mezi nimi nebyla vzdálenost větší než kilometr. Nad hladinou se neustále tvořila mlha, takže nakonec Adnán rozeznával jenom prchavé obrysy pobřežních útesů, erozí rozervané hnědé srázy poseté sutí a balvany.

Diesel člunu tiše bafal a Salyčev v kormidelně si pohvizdoval. Adnán popošel dopředu a vstoupil dovnitř.

„Jak daleko jsme od osady“

„Beľužja Guba,“ dokončil za něj Salyčev. „Nedaleko. Kousek podél pobřeží – sto, možná sto padesát kilometrů. Nedělejte si starosti. Hlídky nezajíždějí do zátok; drží se podél pobřeží. Při příznivém větru je můžeme uslyšet, ale takhle blízko u břehu jejich plavební radary nic nerozliší. Neuvidí nás, dokud do nás nevrazí.“

„Odehrály se v této oblasti nějaké výbuchy?“

„Pár, ale to bylo v roce šedesát nebo jednašedesát. Jenom malé. Nic přes patnáct kilotun. Takové prskavky. Kousek dál, asi tři sta kilometrů severně od Belužej Guby, je Miťušev. Tam jich bylo hodně. Tucty a tucty, všechno stovky kilotun, i pár megatunových. Jestli chcete vidět měsíční krajinu, tak tam je to správné místo.“

„Byl jste tam?“

„Na volném moři ano. Žádné peníze na světě by mě nedostaly do těch zátok a průlivů. Kdepak, tam co míříme, je proti Miťuševu ráj.“

„Je s podivem, že tam něco žije.“

„Všechno je relativní. Víte, co je ‚rak mozg‘?“

„Ne.“

„Anglicky asi něco jako ‚mozkový krab‘. Má být asi půl metru vysoký, má krunýř dole otevřený a nervový systém odkrytý, prostě mu visí ven dírou v krunýři.“

„Děláte si ze mě legraci.“

Salyčev pokrčil rameny. „Ne. Nikdy jsem ho neviděl, ale jeden přítel přísahal, že on ano.“

Adnán přezíravě mávl rukou. „Nesmysl. Za jak dlouho dorazíme k loděnici?“

„Za dvě hodiny, plus minus. Zakrátko potom se setmí, takže budete muset počkat do rána. Nechcete se tam přece potloukat potmě, nebo ano?“

„Ne.“

„Neřekli jste, co vlastně chcete. Vzorky, že?“

„Prosím?“

„Vzorky půdy a kamení. Kvůli tomu vás sem jezdí nejvíc: pro bahno. Na nějaké testy.“

„Správně,“ odpověděl Adnán. „Bahno.“

KAPITOLA 54

JEDINOU NEVÝHODOU byla možnost, že si lidé všimnou přijíždějících a odjíždějících aut.

Arnie dorazil jako první. Bývalý prezident Ryan ho uvítal a zavedl do obýváku.

„Připraven?“ zeptal se bývalý vedoucí kanceláře.

„Nejsem si jistý,“ připustil Jack.

„Dobře, Jacku, jestli máš nějaké pochybnosti, radši s nima skoncuj ještě dnes. Chtěl bys další čtyři roky Eda Kealtyho v Bílém domě?“

„Sakra, to ne,“ odpověděl Jack takřka automaticky. Pak se nad tím znovu zamyslel. Je vážně tak domýšlivý, že se považuje za spasitele Spojených států? Znenadání na něj přicházely takové sebekritické chvilky. Nepatřil k těm, jejichž ego má rozměry vzducholodi. Nadcházející kampaň nebude v žádném ohledu zábavou. „Problém je v tom, že mojí silnou stránkou jsou otázky národní bezpečnosti,“ řekl Ryan. „Nejsem expert na domácí záležitosti.“

„To Kealty je – nebo aspoň vytváří takový dojem. Ale má trhliny v brnění, Jacku, a my je najdeme. A jediné, co je pouze na tobě, je přesvědčit dvě stě milionů Američanů, že jsi lepší než on.“

„Nežádáš toho mnoho,“ ušklíbl se Ryan. „Musíme zajistit spoustu věcí.“ Musíme zajistit sakra spoustu věcí, dodal v duchu. „Dobře, kdo první?“

„George Winston a pár jeho přátel z Wall Street. George bude spravovat finanční stránku.“

„Co to bude stát?“

„Přes stovku milionů dolarů. Víc, než si můžeš dovolit, Jacku.“

„Vědí ti lidé, co kupují?“ zeptal se Ryan.

„George jim to určitě vysvětlil. Musíš to samozřejmě podpořit. Ale podívej se na to z té lepší stránky. Tvoje vláda neměla mnoho problémů s korupcí. Novináři se dost snažili něco vyčmuchat, ale nikdo nikdy nic moc nenašel.“

„JACKU, ten chlap je zosobněný malér,“ prohlásil George Winston za všeobecného souhlasu přítomných. „Země potřebuje někoho jiného. Tebe, například.“

„Otázka zní, jdeš do toho se mnou znovu?“ zeptal se Ryan.

„Já jsem si svoje odsloužil,“ namítl bývalý ministr financí.

„Zkoušel jsem říct Arniemu to samé, ale nebere to.“

„Zatraceně, měli jsme tak krásně srovnanou daňovou soustavu, dokud nepřišel ten pablb a celé to zas nerozvrátil – a hned se snížil výběr!“ prohlásil Winston znechuceně. Zvyšování daňových sazeb pokaždé vedlo ke snížení výběru od chvíle, kdy účetní přešli na nové tabulky. Nové a „spravedlivé“ daňové sazby byly darem z nebes pro ty, co se vyhýbají placení daní.

„A co s Irákem?“ zeptal se Tony Brentano na další problém. Bývalého výkonného ředitele firmy TRW, někdejšího výrobce kosmických raket, si Ryan vyhlédl jako ministra obrany.

„No, ať se nám to líbí nebo ne, jsme v tom až po uši,“ připustil Ryan. „Otázka zní, dokážeme se odtamtud nějak rozumně vymotat? Aspoň trochu chytřeji než Kealty?“

„Když o tom před dvěma lety promluvil Mary Diggs, málem se pak musel zastřelit.“ Generál Marion Diggs jako náčelník štábu pozemních sil sice porazil armádu Sjednocené islámské republiky, ale jeho názory na pozdější konflikty nebrala nová vláda vůbec v úvahu. Diggsovi nástupci v Pentagonu se podřizovali pokynům z Bílého domu a dělali, co se po nich žádalo. Nejvyšší armádní představitelé takhle selhávali dost často a nebylo to nic nového. Mnoho z nich zaplatilo za čtvrtou hvězdu ztrátou osobnosti. Většinou nebyli tak staří, aby sloužili ve Vietnamu. Neviděli své přátele a spolužáky umírat kvůli špatnému politickému rozhodnutí. Zkušenosti starší generace důstojníků se ztratily během takzvaného „pokroku“. Tomu, že Ed Kealty rozpustil celé dvě lehké pěší divize a potom se pustil do války, která přímo křičela po lehké pěchotě, nevěnovali novináři skoro žádnou pozornost. Kromě toho tanky vypadají na fotkách moc pěkně.

„Něco ti povím, Tony. Vždycky jsi naslouchal dobrým radám,“ ozval se Ryan.

„Je dobré znát meze svých možností. Já jsem dobrý inženýr, ale zdaleka nerozumím všemu. Ten chlápek, co sedí v mojí staré kanceláři, se občas mýlí, ale nikdy o sobě nepochybuje.“ Současný ministr obrany byl snad nejnebezpečnější osobou na Zemi. „Jacku, musím ti to říct hned, já se nevrátím. Moje žena je nemocná. Má rakovinu prsu. Doufáme, že se to zachytilo včas, ale zatím není nic jisté.“

„U koho se léčí?“ zeptal se Ryan.

„U Charlieho Deana. Z Kalifornské univerzity v Los Angeles. Řekli mi, že je hodně dobrý,“ odpověděl Brentano.

„Hodně štěstí, kámo. Kdyby ti Cathy mohla nějak pomoct, dej vědět, jo?“ Ryan za ta léta často využíval svou ženu v lékařských záležitostech; na rozdíl od většiny politiků si nemyslel, že každý člověk s titulem MUDr, je stejný a léčí stejně dobře.

„Jo, díky.“ Tahle zpráva přítomné trochu zarazila. Valerii Brentanovou, temperamentní matku tří dětí, měli víceméně všichni rádi.

„A jak to uděláme s ohlášením tvé kandidatury?“ zeptal se van Damm.

„No, to nás zřejmě nemine, co?“

„Leda že bys chtěl dělat utajenou kampaň. Ale to bys pak asi těžko vyhrál,“ poznamenal Arnie. „Mám požádat Callie Westonovou o nějaký šikovný projev?“

„Se slovy to umí,“ uznal Ryan. „Kdy musím tu kandidaturu ohlásit?“

„Čím dřív, tím líp. Začni si hledat témata.“

„Souhlasím,“ přitakal Winston. „Kealty neumí udeřit nad pás. Tajíš něco, Jacku?“

„O ničem nevím – a to neznamená, že si nepamatuju. Jestli jsem někdy porušil zákon, budou mi to muset dokázat – a taky soudu.“

„To rád slyším,“ podotkl Winston. „Věřím ti, Jacku, ale nezapomínej na ‚ďáblovy advokáty‘. Ve Washingtonu jich jsou mraky.“

„A co Kealty? Jaké ten má špinavé prádlo?“

„Má ho spoustu,“ odpověděl Arnie. „Ale tuhle zbraň musíme používat opatrně. Pamatujte, že to má dobré u novinářů. Pokud nebudeme mít videozáznam, rozvrtají to ze všech stran a zkusí to otočit proti nám. Můžu s tím trochu pomoct. Jacku, nech zkrátka úniky informací na mně, a čím míň o nich budeš vědět, tím líp.“

Ryan se zdaleka ne poprvé přistihl u úvahy, proč vlastně je mu van Damm tak věrný. Byl tak hluboko vrostlý do politického systému, že dělal a říkal věci, kterým Jack nikdy doopravdy neporozumí. Kdyby byl dítě ztracené v lese, Arnie van Damm by byl jeho chůva. Užitečná pomocnice, taková chůva.

KAPITOLA 55

DIESELY monotónně bafaly a výsadkový člun mířil zpátky k západu. Vitalij stál u kormidla, po očku sledoval gyrokompas a přes tupou příď a boky plavidla sledoval vodní hladinu. Žádná jiná loď v dohledu, ba ani rybářský člun. Bylo pozdní odpoledne. Terénní vůz byl zpátky na svém místě. Béžové zbarvená věc, kterou vzali – Ukradli? napadlo ho. No, nejspíš jo –, spočívala na rezavé ocelové palubě. Bude ji muset opískovat a natřít, než začne pořádně mrznout. Natírání za mrazu je ztráta času. I kdyby to zaschlo, tak to zase odprýská. Musím to natřít co nejdřív, řekl si pro sebe. Váňa bude mít řeči. Jako bývalý příslušník Sovětského námořnictva považoval podobné údržbářské práce za urážku. Ale Váňa nebyl majitelem člunu, zatímco Vitalij ano, a to rozhodovalo. Pasažéři odpočívali, kouřili cigarety a popíjeli čaj. Divné, že nepijou vodku. Dal si práci se sháněním kvalitního alkoholu, žádné samohonky z brambor. Vitalij si pití vychutnával. Jenom čistou vodku, pálenou z obilí. Někdy se rozšoupl a pil Starku, nazlátlou vodku, kdysi vyhrazenou pro politbyro a místní stranické špičky. Ale ty časy byly pryč – navždy pryč? To se uvidí. Prozatím si nebude ničit vnitřnosti pančovaným chlastem. Vodka zůstala tím jediným, co jeho země pořád dělala dobře – lépe než kterákoliv jiná země na světě. Naša lučše vsjech, řekl si – Naše je nejlepší – prastará ruská pověra, ale v tomto případě pravda. Co nevypijou tihle barbaři, zanedlouho spotřebuje sám.

Na mapovém stole si našel polohu. Opravdu si musí pořídit tu GPS navigaci. Tady nahoře se znalost přesné polohy nedala ničím nahradit, protože hladká černá vodní hladina neprozradí, co je třeba jen metr pod ní… Moc jsem se zasnil, okřikl se v duchu. Námořník má být neustále bdělý. I když je na palubě široko daleko jediného plavidla na hladkém a klidném moři.

Po jeho boku se zjevil Váňa.

„Stroje?“ zeptal se majitel svého prvního důstojníka.

„Předou jak koťátka.“ Sice trochu hlučnější koťátka, ale konec konců běží hladce a pravidelně. „Němci je navrhli dobře.“

„A ty se o ně řádně staráš,“ poznamenal Vitalij pochvalně.

„Nechtěl bych, aby zrovna tady ztratily výkon. Vždyť jsem taky na palubě, soudruhu kapitáne,“ podotkl Váňa. Kromě toho mu tahle práce docela slušně vynášela. „Chcete, abych vás vystřídal u kormidla?“

„To by šlo,“ přikývl Vitalij a odstoupil.

„Na co jim ta věc bude?“

„Třeba tam u nich mají veliké svítilny,“ nadhodil Vitalij.

„Tak velkou nikdo neunese,“ namítl Váňa a zařehtal se.

„Možná si chtějí doma postavit vlastní maják a taková baterie je v krámě moc drahá.“

„Co myslíte, kolik stojí?“

„Vůbec nic, když máš správný auťák,“ poznamenal Vitalij. „Ani na tom nejsou žádné výstražné nálepky. Já bych si to domů stejně nevzal.“

„Nechtěl bych to mít pod polštářem. Je to atomový generátor.“

„Opravdu?“ Vitalij neměl páru, jak takový generátor funguje.

„Jo. Má na boku trojitý trojúhelník. Já se k té zatracené věci ani nepřiblížím,“ oznámil Váňa.

„Hmm,“ zavrčel Vitalij od mapového stolku. Ať je to cokoliv, jeho pasažéři to vědí, a oni se kolem toho pohybovali docela blizoučko. Jak nebezpečné to teda může být? Přesto se rozhodl nechodit k tomu moc blízko. Radioaktivita. Není to vidět ani cítit. Proto se toho všichni bojí. No dobře, jestli si s tím chtějí hrát, jejich věc. Vzpomněl si na starý vtip z dob sovětského námořnictva: Jak se pozná námořník Severního loďstva? Svítí ve tmě. Jistěže slyšel všemožné zkazky o mužích, co sloužili na atomových ponorkách. Mizerná práce, a jak se na vlastní kůži přesvědčila posádka Kursku, pořád ještě nebezpečná. Kdepak, jaký blázen může vyplout na moře na lodi, u které se počítá s tím, že půjde pod hladinu? ptal se v duchu. Navíc s pohonem, který vyzařuje neviditelné jedy. Hned tak něco ho nevyděsilo, ale tahle myšlenka určitě. Diesel sice není tak silný, ale nesnaží se vás zabít, když jenom procházíte kolem. Takže dobře, patnáct metrů od té baterie. To by mělo stačit. Jeho pasažéři sedí jenom pět metrů od ní, a vypadají docela v pohodě.

„Co myslíš, Váňo?“ zeptal se.

„O té baterii? Nedělám si starosti. Aspoň ne moc velké.“ Jeho lůžko bylo na zádi hluboko pod kormidelnou. Váňa neměl vzdělání, ale se stroji si rozuměl.

Vitalij se podíval na ocelovou přepážku před kormidelním kolem. Konec konců je to ocel, sedm či osm milimetrů tlustá. Dost, aby tím neprošla kulka. Tak tím určitě neprojde ani záření, no ne? A vůbec, člověk se nemůže bát úplně všeho.

TĚSNĚ PO ZÁPADU SLUNCE dorazili do přístavu, kde se už pro dnešek končilo s prací. U mola velkých lodí stála „ro-ro“ loď, napůl naložená nákladem pro ropná pole na východě, a přístavní dělníci se rozcházeli do svých domovů s tím, že dokončí nakládku zítra. Přístavní hospody chystaly stoly pro obvyklý večerní provoz. Jedno s druhým, normální ospalý večer v ospalém přístavu. Vitalij dovedl člun k molu, k tomu s rampou pro nakládku kamionů a přívěsů na čluny, jako je ten jeho. Zdálo se, že na molu nikdo není, ostatně jako obvykle, dozorce už byl nepochybně na cestě do některé z hospod, aby si vypil večeři.

„Dny se krátí, kapitáne,“ poznamenal Váňa, stojící vlevo od kormidla. Za dalších pár týdnů už slunce sotva zahlédnou; nastane jim čas zimní údržby, kdy si jejich loď nikdo nepronajme. Dokonce i lední medvědi si začnou hledat skrýše, kde by prospali tuhou zimu, a lidi dělají v podstatě to samé, jenom si pomáhají vodkou. A jeden maják nebude svítit celou zimu, ne že by na tom nějak zvlášť záleželo.

„Takže si můžeme přispat, co, Váňo?“

Docela dobrý způsob trávení času, pomyslel si mechanik.

Pasažéři byli pořád v nákladovém prostoru, postávali kolem auta. Vitalij si všiml, že návrat do přístavu je nijak zvlášť nevzrušuje. Dobrá, byli věcní, a to bylo dobré. Polovinu ceny už měl v kapse a zbytek penízků se k ní zanedlouho přidá. Možná si koupí tu GPS navigaci pro snazší plavbu, jestli ji sežene za dobrou cenu. Jurij Ivanov by měl mít ve svém hokynářství slušný výběr, a za láhev Starky by možná mohl udělat dobrý kšeft.

„Jdi k motorům, Váňo.“

„Jak nařizujete, soudruhu kapitáne,“ odpověděl mechanik a zamířil dozadu dolů.

Vitalij se rozhodl, že prostě najede na břeh. Byla tam betonová rampa pokrytá bahnem a jeho člun byl dělaný právě na takové věci. Pečlivě ho srovnal a plul třemi či čtyřmi uzly přímo proti břehu. Stmívalo se, ale zase ne tak rychle.

„Připrav se,“ houkl do interkomu.

„Připraven,“ odpověděl Váňa.

Vitalij nahmátl levačkou plynové páky, ale zatím s nimi nehýbal. Třicet metrů, najížděj pomalu, říkal si. Dvacet metrů. Periferním viděním vnímal jenom rybářský člun, co se pohupoval po straně, na dohled ani živáčka. Ještě kousek… teď.

Ozval se příšerný zvuk, ze kterého by jednomu vypadaly zuby, jak ocelové dno drhlo o rampu, ale rychle ustal. Vitalij stáhl plynové páky na volnoběh. Plavba i pronájem skončily.

„Motory stop, Váňo.“

„Ano, soudruhu kapitáne. Vypínám.“ Rachot ustal.

Vitalij zatáhl za páku spouštění rampy, a ta pomalu klesla k zemi. Potom sešel do nákladového prostoru. Pasažéři k němu přistoupili.

„Děkujeme, kapitáne,“ pronesl jejich vůdce s úsměvem. Mluvil anglicky se silným přízvukem, ale Vitalij to vůbec nepoznal.

„Všechno v pořádku?“

„Ano,“ přitakal cizinec. Řekl něco jednomu ze svých společníků jiným jazykem, kterému Vitalij nerozuměl. Nebylo to anglicky ani rusky. Je těžké poznat jazyk, kterým sami nemluvíte, takže pro kapitána to klidně mohlo být svahilsky. Jeden ze skupiny vlezl do vozu a nastartoval, potom vycouval na břeh i s nákladem, pohupujícím se na výložníku. Ve slábnoucím světle nezvykle jasně zářil výstražný trojitý trojúhelník varující před zářením. Po chvíli se na molu objevil náklaďák a bývalý armádní terénní vůz zacouval k němu. Další člen skupiny se ujal páček výložníku, zvedl náklad a spustil ho na korbu druhého vozu. Ať byli ti lidé kdokoliv, byli úžasně sehraní a výkonní. Museli se ohlásit mobilem, domýšlel se Vitalij.

„Tak, tady jsou vaše peníze,“ řekl vůdce a předal mu obálku.

Vitalij ji vzal, otevřel a přepočítal bankovky. Dva tisíce eur, to není špatné za poměrně jednoduchou práci. A postačí to na GPS navigaci, nějakou tu Starku, no a samozřejmě stovku pro Váňu.

„Děkuji,“ opáčil Vitalij zdvořile a stiskl mu ruku. „Kdybyste mě zase potřebovali, víte, jak se se mnou spojit.“

„Můžu přijít zítra, řekněme v deset dopoledne?“

„Budeme tady,“ přislíbil Vitalij. Stejně musejí začít s natíráním paluby a zítřek je stejně dobrý jako každý jiný den.

„Tak na shledanou,“ rozloučil se vůdce. Potřásli si rukama a Fred vystoupil na břeh.

Tam se dal do řeči s jedním ze svých druhů, hovořili svým rodným jazykem. „Zítra v deset,“ řekl pak svému nejvýše postavenému podřízenému.

„A když budou v přístavu lidi?“

„Tak to prostě uděláme uvnitř,“ vysvětlil mu.

„Kdy nám letí letadlo?“

„Zítra v poledne.“

„Výborně.“

DOSTAVILI SE za Vitalijem těsně před desátou. Jak Vitalij doufal, s dalšími penězi. Dnes přijeli jiným vozem. Japonským. Ti se v Rusku také roztahují. Spousta jeho krajanů dosud nesnášela německé zboží, tento postoj však už nevycházel ani tak z dějin, jako z válečných filmů, které ruská kinematografie chrlila jako krabičky cigaret.

Návštěvník měl krátkou bundu, dost volnou aby se pod ni vešel tlustý svetr, a s úsměvem vstoupil na člun. Takže asi ano, bude mít pro něho příplatek. Lidé se obvykle usmívají, než vám dají peníze.

„Dobré ráno, kapitáne,“ zvolal muž při vstupu do kormidelny. Rozhlédl se kolem. Nikde žádný velký ruch, jenom u mola velkých lodí, kde se nakládají bedny, asi půl kilometru daleko. „Kde máte pomocníka?“

„Dole, hrabe se v motorech.“

„Jinak tu nikdo není?“ zeptal se udiveně.

„Ne, my si svůj člun udržujeme sami,“ řekl Vitalij a natáhl se pro šálek čaje. Už to nestihl. Devítimilimetrová střela se mu bez výstrahy zaryla do zad, pronikla srdcem a vylétla skrz přední díl kabátu ven z těla. Zhroutil se na ocelovou palubu, a než ztratil vědomí, sotva pochopil, co se vlastně přihodilo.

Vůdce bývalé skupiny pasažérů sestoupil po žebříku do strojovny, kde se Váňa, jak už řečeno, hrabal v rozvodech pravobočného motoru. Ani nevzhlédl od svého nářadí a vůbec si nevšiml napřažené pistole. Tentokrát vystřelila dvakrát, obě rány šly do hrudníku ze vzdálenosti tří metrů. Když se Músa ujistil, že jeho cíl je mrtvý, schoval pistoli do kapsy a vylezl zpátky nahoru. Vitalijovo tělo leželo na palubě tváří dolů. Músa zkusil tep na krkavici, nic nenahmatal, takže po splnění úkolu vyšel z kormidelny a po schůdcích dolů, kde se zastavil a zamával mrtvole v kormidelně pro případ, že by ho někdo viděl. Pak odkráčel dopředu a po rampě dolů k pronajatému vozu, který ho tam čekal. Měl mapu s vyznačenou cestou k místnímu letišti. Jeho pobyt v téhle zemi nevěřících zanedlouho skončí.

KAPITOLA 56

NÁSLEDUJÍCÍ DEN vstali krátce po šesté a sbírali po palubě svoje věci, zatímco starý šedivý Salyčev popíjel kávu a koukal na ně. Včera se vítr utišil a zátoka zůstala hladká a klidná, až na měkký pleskot na asi kilometr vzdálených skalách. Obloha se však proti včerejšku nezměnila, měla už od prvního dne jejich pobytu v Rusku stále stejnou olověnou barvu.

Jakmile sesbírali všechny krámy, Adnán je zkontroloval podle seznamu uloženého v paměti. Potom nařídil všechno sbalit do velkých vyztužených batohů. Pak přišly na řadu oba čluny, které museli nafouknout. Byly černé a vypadaly hodně obstarožně, ale nikde neměly žádné záplaty ani trhliny a vrčící závěsné motory byly dobře seřízené. O tom se Adnán přesvědčil hned při nákupu. Jakmile byly čluny plně nafouklé, muži začali zasunovat do příslušných drážek výztužné palubky.

„Počkejte, počkejte,“ zarazil je Salyčev. „Tohle je špatně.“ Přešel k nim, vytáhl jednu desku a obrátil ji, aby zapadla zaobleným koncem do obruby člunu. „Takhle, vidíte?“

„Děkuji vám,“ pokýval hlavou Adnán. „Je v tom velký rozdíl?“

„Řekl bych, že záleží na tom, jestli chcete přežít nebo zemřít,“ opáčil kapitán. „Tak, jak jste to měli, by se vám dno složilo jako škeble a zavřelo vás uvnitř. Ocitli byste se pod vodou, než byste si něčeho všimli.“

„Och.“

Pět minut nato byly čluny kompletně složené. Muži je spustili přes bok lodi a přivázali příďová lana k záďovým vazákům halmatiku. Pak přišly na řadu motory, vaky s výstrojí a nakonec sami muži. Adnán přelezl lub jako poslední. „Vrátíme se před setměním,“ oznámil Salyčevovi.

„A když ne?“

„Vrátíme se.“

Salyčev pokrčil rameny. „Nezkoušejte tam zůstat přes noc – leda že byste měli v těch batohách polárnickou výstroj.“

„Vrátíme se,“ zopakoval Adnán. „Hlavně ať jste tady.“

„Za to mi platíte.“

NEBÝT PLOVOUCÍCH KER a ledových ploten sotva vyčnívajících z vody, zabrala by cesta na břeh deset minut, ale takhle uběhlo bezmála čtyřicet minut, než se špička vedoucího člunu zadrhla na oblázkové pláži. Vytáhli čluny trochu výš a vyložili batohy. Adnán postupně pomohl každému muži naložit zátěž, pak si hodil na ramena svůj vlastní batoh.

„Nevlídný kraj,“ prohodil jeden z mužů, rozhlížeje se kolem.

Až na řadu hladkých hnědých útesů čtyři kilometry východněji byla krajina plochá, pokrytá kamením, chomáči hnědé trávy a tenkou sněhovou skořápkou, která jim křupala pod botami.

„Co s čluny?“ zeptal se jiný muž.

„Potáhneme je,“ rozhodl Adnán. „Ty kameny jsou dost kluzké.“

„Jak je to daleko?“ zeptal se další.

„Šest kilometrů,“ odpověděl Adnán. „Jdeme.“

Vydali se na cestu podél pobřeží k severu a východu, záliv po jejich levé straně se postupně zužoval a ohýbal k jihu kolem pevniny, až přecházel v úzký průliv souběžný s útesy, které viděli z místa přistání. Když se k nim přiblížili, mohl Adnán vidět, že jsou to ve skutečnosti kopce se strmými svahy zbrázděnými staletí či tisíciletí trvajícím vlivem sněhu a větru. Po dalších dvou kilometrech chůze se průliv náhle rozšířil v další zátoku, tentokrát zhruba oválného tvaru o ploše dvou čtverečních kilometrů.

Lodě byly uvázané bez ladu a skladu, jak si Adnán všiml, některé se nakláněly k těm sousedním, jiné se navzájem opíraly příděmi a záděmi v podivných úhlech, zatímco další byly remorkéry odtaženy na mělčinu, aby udělaly místo nově přibyvším. Všechny byly původně civilní, většinou určené pro sypký náklad, nebo zásobovací či dílenské, o různé velikosti od třiceti do dvou set metrů. Některé byly tak staré, že měly na trupu skrz naskrz prorezavělá místa.

„Kolik jich tam je?“ zeptal se jeden z mužů v úžasu.

„Osmnáct, plus minus,“ odpověděl Adnán.

Byl to jenom hrubý odhad získaný vlastní zpravodajskou činností, ale asi stejně přesný, jako měla sama ruská vláda. Tato zátoka se stala neoficiálním lodním hřbitovem v polovině osmdesátých let, kdy si závody ve zbrojení se Západem začaly vybírat svou daň na infrastruktuře Sovětů a bylo nutno ořezávat stále více civilních oblastí ve prospěch vojenských výdajů. Bylo levnější vyřazené lodě odstrojit a odstavit než je řádně rozřezat do šrotu. Tohle byl jenom jeden z tuctů lodních hřbitovů v Barentsově a Karském moři, většinou plných lodí, u kterých byla kdesi v rejstříku prostě přičiněna poznámka „na kotvišti, určena k rozebrání“. Adnánovi nikdo neřekl, proč se jeho nadřízení zaměřili na lodní hřbitovy, ani neznal podrobnosti toho, co se mělo zanedlouho ukázat jako nejdražší chybné rozhodnutí v moderních dějinách.

Loď nejspíš měla své jméno i konstruktéra, ale ani tyto údaje nebyly v Adnánově instruktáži zahrnuty. Naproti tomu měl mapu se souřadnicemi kotviště a hrubý náčrtek nákladového prostoru a palubních poklopů; náčrtek samozřejmě nepocházel od Atomflotu ani od výrobce, spíše od někoho z bývalé posádky. Adnán rovněž znal historii lodi a způsob, jak se sem dostala.

Byla zařazena do služby v roce 1970 u Atomflotu jako plovoucí základna ledoborců a byla konstruována pro odebírání vyhořelého paliva a poškozených součástek z civilních lodí s jaderným pohonem a jejich odvoz na pevninu k likvidaci. V červenci 1986 loď přetížená vysoce aktivními palivovými tyčemi z poškozeného atomového ledoborce ztratila na rozbouřeném moři ovladatelnost a ztroskotala. Mořská voda natekla do nákladového prostoru a uvolnila palivové tyče. Zamoření bylo tak rychlé a silné, že celá dvaačtyřicetičlenná posádka zemřela dříve, než na místo dorazily záchranné lodě. Moskva ve snaze vyhnout se odhalení další katastrofy, rozsahem srovnatelné s pouze tři měsíce starou havárií v Černobylu, nařídila odvléci loď do skryté zátoky na severním pobřeží Novoj Zemlji a odstavit ji tam.

Kolosálním omylem se pak umožnilo „odkládat“ tam i další lodě, ale taková už je povaha státní byrokracie, uvažoval Adnán. Jistěže si v jisté chvíli vláda uvědomila svou chybu, ale to už se nedalo mnoho dělat. Zátoka byla vyhlášena zakázanou oblastí a tajemství se zachovávalo i nadále. Dříve se snad do zátoky příležitostně vysílaly skupiny, které měly za úkol prověřit trup lodi z hlediska bezpečnosti, ale jak šel čas a měnily se priority, záznamy o nehodě na tajných stránkách sovětských studenoválečných dějin postupně vybledly.

Sejde z očí, sejde z mysli, vzpomněl si Adnán na správné pořekadlo.

LOĎ BYLA UKOTVENA na severní straně zátoky, padesát metrů od břehu a skrytá před zvědavými zraky dvojicí nákladních lodí. Trvalo jim dalších čtyřicet minut, než zátoku obešli.

Začali vybalovat výstroj. Jako první přišly na řadu pogumované protichemické obleky L1, potom gumové boty a rukavice. Jako většina jejich vybavení pocházely z armádních skladů: byly olivově zelené a tuhé, páchnoucí impregnační barvou. Když pečlivě pozapínali a přelepili všechny zipy a draky, nasadil si každý muž masku dýchacího přístroje GP-6 ze sovětské éry.

„Jak moc mi tohle pomůže?“ zeptal se jeden z mužů hlasem ztlumeným maskou.

„Jsou schválené pro krátkodobé použití,“ odpověděl Adnán. Část jeho já ta lež zamrzela, ale neměl na vybranou. I kdyby ty obleky nebyly staré přes dvacet let, stejně nechránily před ničím než před chemickými a biologickými látkami.

Kdyby jim prozradil skutečný rozsah nebezpečí, muži by do toho nejspíš šli stejně, ale nemohl si dovolit sebemenší riziko. „Pokud odtud vypadneme do hodiny, nehrozí nám trvalé následky.“ To byla také lež.

Spustili čluny na vodu, napáskovali se do nich a vydali se přes vodu směrem k prostřednímu nástupnímu žebříku lodě. Ten byl spuštěný a končil asi půl metru nad hladinou. Proč, to Adnán netušil; nikomu z posádky se přece nepodařilo zachránit. Nejspíš to tu vláda kdysi nechala prohlédnout.

Uvázali čluny k žebříku a vydali se nahoru. Žebřík se pod jejich nohama třásl a rachotil. Nahoře narazili na zavřená dvířka v zábradlí, ale Adnánovi se podařilo několika údery dlaní uvolnit západku a otevřít.

„Zůstaňte pohromadě a dávejte pozor na slabá místa v palubě,“ upozornil Adnán. Podíval se na svůj náčrtek a potom k zádi, aby se zorientoval. Druhý poklop, říkal si, po žebříku dolů, zabočit doprava…

Vykročili za ním, kráčeli ztuha a v mírném podřepu, látka obleků je dřela v podpaží a na stehnech. Adnán neustále pohyboval hlavou, prohlížel palubu pod svýma nohama i konstrukci nad hlavou. Snažil se nemyslet na neviditelné částice bombardující jeho oblek a pronikající kůží. Uzávěr poklopu byl stejně zarezlý jako západka dvířek v zábradlí a jeho prvnímu škubnutí páka odolala. Přidal se k němu další člen skupiny a společnými silami za ni táhli, až se skřípěním povolila.

Všichni rozžali svítilny a po jednom se spouštěli poklopem dolů. Na další palubě zahnuli doleva. Prošli třemi chodbami lemovanými kabinovými dveřmi nebo průlezy. Pod stropem se jako žíly táhla změť rour a elektrických vedení. Na čtvrté křižovatce chodeb Adnán zabočil doprava a zastavil se u jedněch dveří. V úrovni očí měl okénko. Podíval se dovnitř, ale nic neviděl.

Obrátil se. „Na podlaze asi bude voda. To bude největší riziko. Nespoléhejte moc na zábradlí ani na můstky. Když něco začne povolovat, nesmíte se ani hnout a nepanikařit. Rozuměno?“

Všichni přikyvovali.

„Jak ten kontejner vlastně vypadá?“

„Jako barel, ale je jenom poloviční na výšku. Je-li to Boží vůle, bude pořád upevněný ke stěně nákladového prostoru.“ Ještě lepší by bylo, kdyby si Alláh přál, aby byly dveře nákladového prostoru pořádně zavřené a zajištěné, pomyslel si Adnán. Jinak nestihnou najít to, pro co přišli, dřív než je záření zabije. „Nějaké další otázky?“ zeptal se.

Nebyly už žádné.

Adnán se obrátil zpátky ke dveřím a otočil klikou; tady byla docela chráněná před slaným vzduchem a otáčela se snadno. Pomalu otevřel dveře, až mohl proklouznout dovnitř, ale stále držel kliku, aby se dveře samy nezabouchly. Opatrně udělal první krok vpřed, naplocho položil nohu na můstek a pomalu přenášel váhu dopředu, až si byl jistý, že ho udrží. Udělal další krok, potom zabočil doleva, pak další dva kroky. Ohlédl se přes rameno a přikývl. Vstoupil další muž.

Nákladový prostor byl poměrně malý, měl zhruba desetkrát deset čtverečních metrů a asi šest metrů hloubky. Můstek, na kterém stáli, se táhl po celé délce přepážky a končil u žebříku. Jakmile zbytek

mužů prošel dveřmi, Adnán vyrazil po můstku. V polovině se zastavil a přistoupil k zábradlí, opatrně, aby do něj nevrazil. Posvítil nahoru a spatřil čtvercový obrys nakládacího poklopu šest na šest metrů; podél jednoho okraje prosvítal proužek šedého světla. Jak věděl, právě tudy pronikla mořská voda dovnitř. Poklop se zkroutil při náklonu lodi na pravobok a uzávěry povolily. Posvítil dolů. Jak se obával, paluba byla zaplavená: břečkou sestávající z černé mořské vody a radioaktivního prachu a úlomků palivových tyčí, pár jich viděl vyčnívat nad hladinu. Někde tam dole byly olovem vystlané nádoby „sarkofágů“. Kolika z nich se při nehodě uvolnila víka? napadlo ho. Kolik palivových tyčí zůstalo uzavřeno v nádobách?

Došli až k žebříku.

„To je ono?“ zeptal se jeden z mužů, když posvítil dolů.

Dole, vzdálené za dvěma metry zaplavené paluby, spatřili dveře jako do bankovního trezoru, zajištěné osmi pákovými uzávěry, po třech na každé straně a po jednom nahoře a dole. Ve výši pasu u levého okraje byla závora, zajištěná visacím zámkem.

„Alláh budiž pochválen.“ zamumlal Adnán.

KAPITOLA 57

MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ u Archangelska sloužilo hlavně vnitrostátním letům, a ani těch nebylo mnoho, leda snad v létě. Lidé jezdili na jih spíše vlakem, který je levnější a pro místní obyvatele dostupnější. Aeroflot se ještě nezbavil své letité pověsti nepříliš bezpečného leteckého dopravce. Ale byl zde také poněkud čilejší nákladní terminál, používaný hlavně k přepravě ryb vyžadujících rychlý přesun do různých světových restaurací. Takže zásilka přišla do předního nákladového prostoru čtyřicetiletého DC-8 dopravní společnosti Asin Air Freight. Měla letět do Stockholmu a odtud, s jinou posádkou, dál na jih, s mezipřistáním v Aténách před konečnou etapou na mezinárodní letiště v Dubaji ve Spojených arabských emirátech.

„Co je to?“ zeptal se celník při pohledu na čerstvě natřený kontejner s „baterií“.

„Vědecké přístroje, rentgen nebo něco takového,“ odpověděl jeho parťák.

Úředník se přesvědčil, že papíry jsou řádně vyplněné; o nic víc mu ve skutečnosti nešlo. Nebyla to bomba. Na ty se používají jiné tiskopisy. Takže připojil svůj podpis na dlouhou zelenou čáru a otiskl úřední razítko. Nikdo ho kvůli tomu ani nemusel podplácet. Kvůli střelivu by museli, ale tohle očividně nebyla žádná zbraň. Nic nežádal, a oni nic nenabídli. Jim se ulevilo, jemu to bylo jedno. Motorový vysokozdvižný vozík nabral tu věc – vážila kolem sedmi set kilo – a vyzvedl ji na plošinu vedle nákladových vrat. Odtud ji ručně přesunuli na palubu a pevně připoutali k hliníkové podlaze.

Kapitán s druhým pilotem se věnovali předletové prohlídce, obcházeli kolem, hledali úniky provozních kapalin a pohledem kontrolovali letoun, jestli něco nechybí. Letecká nákladní doprava není pověstná vysokou kvalitou údržby, a oba letci se ze všech sil snažili tuto nemilou skutečnost svému stroji vynahradit. Ostatně jde také o jejich životy. Levá zevní pneumatika hlavního podvozku potřebovala vyměnit do nějakých deseti letových cyklů. Jinak ale letoun vypadal, že nejbližších osm hodin ve vzduchu vydrží. Vrátili se tedy do místnosti posádek na trochu (mizerné) místní kávy a kousek (celkem slušného) chleba. Krabice s jídlem na cestu už byla na palubě – péčí palubního inženýra, který mezitím pilně připravoval motory.

O třicet minut později vyšli ven a vylezli po staromódním žebříku nahoru. Předletová příprava zabrala dalších patnáct minut, a pak už pojížděli na konec dráhy jedna-osm ke vzletu. Stařičký letoun měl za sebou třicet sedm tisíc hodin – začínal jako osobní na linkách United Airlines, většinou na vnitrostátních letech mezi východním a západním pobřežím, zažil i pár chvil jako Pták svobody při evakuaci Saigonu, na což by, kdyby měl paměť, vzpomínal s úsměvem. Vystoupal do přidělené letové hladiny třicet dva tisíc stop a zamířil k západu, pak se stočil nad Finskem k jihu, po přeletu Baltského moře zpomalil a klesal k přistání ve Stockholmu. Celý let proběhl rutinně a skončil na dráze dva-šest zabočením doleva k nákladovému terminálu. Neprodleně se dostavil cisternový vůz k doplnění křídlových nádrží a po chvilce i střídající posádka pozeptat se, jaký byl let a jak si stojí letoun. Všechny odpovědi byly v přijatelných mezích, načež se končící posádka odebrala po schůdcích dolů k vozu a odjela do místního hotelu, kde posádky obvykle přespávaly. S potěšením zjistili, že je tam výčep s dobře vychlazeným točeným pivem. Nová posádka byla s DC-8 ve vzduchu, ještě než dopili první půllitr.

V RUSKU se tou dobou Músa nacházel na moskevském letišti Domodědovo v budově terminálu, té, co vypadá jako mimozemská vesmírná loď (což je pořád pokrok proti Stalinovu oblíbenému architektonickému stylu připomínajícímu výtvory opilého cukráře), a telefonoval příteli v Berlíně. Když se dovolal, sdělil mu, že auto je řádně připraveno a že se vyrovnají, až se příště sejdou. Přítel souhlasil a tím hovor skončil. Músa se svými muži se pak odebral do letištního baru, kde se nerušeně oddávali konzumaci předražené ruské vodky, ale aspoň prvotřídní značky, a čekali na let KLM do Nizozemska, s odletem za dvě hodiny. Bar jim k vodce nabídl ještě okurkové řezy a chléb, aby nepili na lačný žaludek. Účet zaplatili v eurech a nechali barmanovi skromné spropitné, načež nastoupili do jumba KLM a v kabině první třídy pokračovali v konzumaci bezplatných lihovin. Músa se v myšlenkách nijak nezabýval oběma vraždami. Bylo to nezbytné. Souhlasil s tímto bodem akce, ještě než odjel do Ruska a najmul si člun toho nevěřícího. Při pohledu zpět byl překvapen, že on ani jeho muži nepili na lodi, ale staré pořekadlo radí nemíchat práci se zábavou, a nemíchat do práce alkohol je jistě ještě rozumnější. Zmínil se ten chlap Vitalij o něm mezi přáteli? To se nedá zjistit. Ale protože ruský námořník neznal žádná jména ani adresy, a nikdo nic nefotografoval, jaké mohl Músa zanechat stopy? Severní Rusko mu připomínalo staré filmy o americkém Západě a podobné věci tam zjevně byly příliš běžné, než aby se to řádně vyšetřilo. Použitých pistolí se zbavil, a tím to bylo podle něj vyřízeno. Jakmile dospěl k tomuto rozhodnutí, sklopil si opěradlo a nechal se alkoholem ukolébat ke spánku.

JUMBO JET přistál na berlínském letišti Tempelhof v 01:00 místního času. Músa a ostatní vystoupili jednotlivě, prošli zmatkem odbavení s pomocí svých holandských pásů, poté si sesbírali zavazadla a zamířili ven na stanoviště taxíků. Němec v mercedesu vyslechl pokyny v angličtině a odvezl je na udanou adresu. Byla v takzvané Talířové čtvrti, přezdívané tak podle obrovského množství antén satelitních přijímačů. Ty umožňovaly místním obyvatelům převážně arabského původu sledovat televizi ve svém rodném jazyce.

Hostitel ho už očekával, dostal echo od přítele v Amsterdamu, takže stačilo jen jednou zazvonit. Následovaly stisky rukou a polibky na uvítanou, pak byl Músa uveden do obývacího pokoje malého bytu. Mustafa, jeho hostitel, si přiložil prst ke rtům a potom k levému uchu. Byt byl podle něho nejspíš napíchnutý. Nu což, v zemi nevěřících nutno být opatrný. Mustafa zapnul televizi, kde dávali reprízu jakési zábavné show.

„Vaše akce byla úspěšná?“ zeptal se Mustafa.

„Naprosto.“

„To je dobře. Můžu ti něco nabídnout?“

„Víno?“ nadhodil Músa. Mustafa odešel do kuchyně a přinesl plný džbán bílého rýnského vína. Músa si dopřál mohutný lok a pak si zapálil cigaretu. Měl za sebou dlouhý den, navíc se dvěma vraždami, které ho z jakýchsi nepochopitelných důvodů trochu rozhodily. Každopádně jakmile mu Mustafa rozložil lehátko a on dopil rýnské, spánek na sebe nedal dlouho čekat. Zítra odjede do Paříže a počká na zprávu, že zásilka v pořádku dorazila, pak pojede za ní. Až už bude v Dubaji, dopřeje si chvilku odpočinku; ten inženýr, co ji má na starost, je spolehlivý a schopný, takže nepotřebuje žádný zvláštní dohled. Ostatně, přemítal Músa, jak by na něj mohl dohlížet? Neměl ani potuchy, co by se s tím krámem mělo dělat.

TO JE ALE DIVNÉ JMÉNO pro město, říkal si Kersen Kaseke. Místo Napoleonovy konečné porážky Wellingtonovými vojsky. Možná je to míněno metaforicky: božím úradkem se štěstěna odvrátila od tyrana, který měl pod palcem lán světa. Stejně však bylo překvapením najít takové místo tady, uprostřed „obilného pásu“. V Americe ho ale překvapovalo kdeco. Zdejší lidé vypadali docela slušní a chovali se k němu dobře, nehledě na jeho směšné jméno a topornou angličtinu. Byl si jistý, že k tomu napomohlo i to, že vystupoval jako křesťan, adoptivní syn luteránského misionářského páru, který zahynul před dvěma lety při minometném útoku u Kuchingu. Bylo mu sice odporné veřejně popřít islám a Jediného pravého proroka, ale tahle historka obměkčila srdce i těch nejpodezíravějších obyvatel městečka, většinou dělníků nebo farmářů. Ne, proti těm lidem vlastně nic neměl, ale pohrdal jejich vládou. A jakkoliv je to smutné, obyvatelstvo odjakživa platí za špatnou a krutou politiku svých vlád. Pro tyto lidi tady to bude prostě osud, který je nakonec dostihne. Osud a Boží vůle. Kromě toho, připomenul si, to, co čeká tyhle lidi, je jenom zlomek toho, co musela vytrpět jeho vlastní země. Přestože truchlivá historka o jeho rodičích misionářích byla věcně falešná, její duch byl pravý až až. Ulice měst byly po desetiletí zalévány krví muslimů, kterým Západ nijak nepomohl. Co by se dělo, říkal si Kaseke, kdyby to byly blonďaté a modrooké křesťanské děti, vražděné v ulicích Londýna nebo Los Angeles? Co potom?

Podle e-mailových pokynů Kaseke odjel svým Fordem Ranger na autobusové nádraží firmy Trailways na ulici Sycamore mezi Třetí ulicí a Park Avenue. Odstavil rangera na parkovišti Doyleovy hospody, vrátil se pěšky jeden blok zpátky na autobusové nádraží a vešel dovnitř. Klíč, který dostal poštou před týdnem, se hodil do schránky číslo 104. Uvnitř našel kartonovou krabici zabalenou v hnědém balicím papíře. Byla těžká, vážila bezmála patnáct kilo, a omotaná textilní páskou. Na papíře nebyl žádný nápis. Vytáhl krabici, položil si ji na zem mezi nohy, rozhlédl se kolem, jestli ho někdo nepozoruje, pak otřel klíč od schránky rukávem. Dotkl se ještě něčeho jiného? Nechal někde poblíž nějaké otisky? Ne, dotýkal se jenom toho klíče.

Kaseke vzal krabici a vyšel ven, pak podél bloku kráčel ke svému vozu. Otevřel dveře spolujezdce a položil krabici na sedadlo. Nastoupil z druhé strany a otočil klíčkem zapalování, pak se zarazil. Napadlo ho, jestli neměl položit krabici na podlahu. Kdyby měl nehodu… Ne, řekl si. Ne nezbytně. Věděl, co je v krabici, nebo aspoň měl o tom slušnou představu vzhledem k výcviku, kterým prošel v táboře. Tam ho naučili dělat vždycky jen jednu věc a nic jiného.

Tenhle náklad je dokonale neškodný. Prozatím.

KAPITOLA 58

JAKO VODÍTKA K TOMU, co Emír a URC chystá, a jestli vůbec něco, měli tři věci: staré záznamy e-mailů, jež mnoho užitku nepřinesly, až na oznámení o narození dítěte, které zřejmě přimělo všechny buňky URC k tichu na pojítkách a možná i k přesunu nějakých figurek na šachovnici; Hádího, kurýra a novou tvář na scéně, a flešku, kterou Chavez nedopatřením uzmul jednomu z teroristů při dobytí ambasády v Tripolisu. Skutečnost, že URC používá steganografii, jim zatím nepřinesla nic než stovky gigabytů fotek ze stránek napojených na URC za uplynulých osm let. Hledat pětikilobytovou zprávu v dvěstěkrát větším JPEG obrázku bylo nejen zdlouhavé, ale hlavně děsné.

Páté a nejslibnější vodítko se objevilo náhodou, přinesl ho prst, který přidržel spoušť fotoaparátu o pár vteřin déle, než bylo v plánu.

Ze zhruba dvou tuctů Jackových snímků Hádího z Chicaga byly tři vydařené, zachycovaly kurýrův obličej z profilu nebo šikmo zpředu, v dost dobrém světle. Ukázalo se však, že nejzajímavější pro Univerzitu není Hádího obličej, ale jeho ruce. Jack dobře věděl, že při zpravodajské práci někdy ani tak nejde o to najít, co hledám, ale spíš vidět, co mám před sebou.

„Tady je to,“ prohlásil Jack a stiskl tlačítko na ovladači. Na LCD obrazovce v zasedačce naskočil další snímek. Ukazoval Hádího, jak vystupuje na obrubník a uhýbá jinému chodci cestou ke dveřím. U dolního okraje snímku, sotva viditelná ve stínu, se Hádího ruka tiskla k ruce cizince – a mezi nimi byl nezřetelný předmět.

„Předávka,“ řekl Clark a naklonil se blíž. „Docela čistá.“

„Dobrá trefa, Jacku,“ usmál se Hendley.

„Díky, šéfe, ale byla to pouhá náhoda.“

„Nic takového neexistuje, mano“ namítl Chavez. „Měl jsi štěstí. Ber ho, jak přichází.“

„Takže máme další obličej,“ konstatoval Sam Granger. „Co z toho můžeme vyvodit?“

„Nic. Samo o sobě nic,“ odvětil Jack. „Ale mohl by nás někam dovést.“ Znovu stiskl tlačítko. „Kufr toho chlapa, zvětšený a vyostřený. Nechal jsem Gavina udělat malé photoshopové kouzlo. Koukněte do pravého horního rohu – ten zvlněný bílý čtvereček.“ Jack zase stiskl tlačítko, bílý čtvereček se roztáhl a rozjasnil. „Je to zavazadlová nálepka.“

„Ať se propadnu,“ zamumlal Brian Caruso. „Ten zasraný počítač se mi začíná líbit.“

Hendley se obrátil na Dominika. „Zvláštní agente Caruso, to by mohlo být něco pro tebe.“

„Hned se do toho pustím, šéfe.“

DOMINIKOVI, vyzbrojenému číslem zavazadla, přibližným časovým rámcem a číslem svého odznaku FBI, to trvalo necelou hodinu a měl jméno: Agong Nayoan, vicekonzul pro ekonomiku na generálním konzulátu Indonéské republiky v San Francisku.

„Není na něm nic zvláštního,“ hlásil Dominic. „Letěl z Vancouveru přes Chicago do San Franciska ten samý den co Hádí. Ve Frisku si ho důkladně proklepli před pár lety. Nic nenašli. Žádné známé spojení na extremisty, politicky umírněný, čistý trestní rejstřík –“

„Jestli by to Jakarta vůbec přiznala,“ řekl Granger. „Buď je to tak, nebo dobře zametl stopy. Načapali jsme ho při předávce se známým kurýrem URC. Někdo někde něco prošvihl při prověrce.“

Indonésie s bezmála dvěma sty miliony muslimských obyvatel se podle mnoha zpravodajských služeb, západních i jiných, rychle měnila v hlavní místo náboru pro extrémistické teroristické skupiny. Nejsilnější z nich – Džamíja Islámíja, Fronta obránců islámu, Dár ul-Islám a Laskar Džihád – měly nejen operační a finanční vazby na Emírovu URC, ale také sympatizanty na všech úrovních vládních úřadů v Jakartě. Představa, že Agong Nayoan, kmenový pracovník indonéského konzulátu, má podobné sklony, Jacka nijak nepřekvapila. Naproti tomu skutečnost, že se Nayoan rozhodl stát spojkou kurýra URC, to byla docela jiná káva.

„Ať už vtáhlo Nayoana přímo do hry cokoli, musí to být hodně důležité,“ řekl Jack. „Jestli bude dopaden, od nás nejspíš dostane přinejhorším PNG.“ Neboli persona non grata, v diplomatickém jazyce „nežádoucí osoba“. Vyhoštění. „Ale Jakarta je jiná pohádka. Tamější uvítání by nezapomněl.“ Indonéský Úřad pro řízení podpory upevňování národní bezpečnosti neboli BAKORSTANAS má rozsáhlé a nepříjemně neurčité pravomoce k vyhledávání a odstraňování zdrojů ohrožení republiky – k tomu jen málo zákonných omezení a zanedbatelný dohled. V případě vyhoštění ze Spojených států na základě obvinění ze spolupráce s URC by Nayoan v tom nejlepším případě mohl doufat v tmavou kobku ve vězení Cipinang, kde by mohl dlouhá léta meditovat o svých zločinech. Vláda v Jakartě se v posledních letech pokouší vystoupit z ekonomického stínu Číny a nabízí se Západu jako její tržní protiváha. A to se dá těžko realizovat s pověstí líhně teroristů.

Hendley se podíval na Clarka. „Něco tě napadlo?“ zeptal se.

„Sledujme tu nit,“ odpověděl Clark. „Víme, že Hádí mířil do Las Vegas a možná ještě dál. Víme, kde je Nayoan a odkud přišel. Podívejme se na něho a uvidíme, kam nás to zavede.“

Hendley se nad tím zamyslel; podíval se na Grangera a ten přikývl. „Ty a Chavez,“ rozhodl Granger. „Začněte v San Francisku, potom Vancouver. Rozpitvejte ho.“

„A co Jack?“ navrhl Clark. „Vhodná příležitost vyrazit do terénu.“ Hendley s Grangerem si znovu vyměnili pohledy. Šéf se podíval na Chaveze a na bratry Carusovy. „Pánové, necháte nás pár minut o samotě?“ Jakmile odešli, zeptal se Hendley Jacka: „Jsi si jistý, že o to doopravdy stojíš?“

„Ano, šéfe.“

„Pověz nám proč,“ ozval se Granger.

„Už jsem“

„Řekni nám to ještě jednou.“

„Myslím, že můžu dělat něco dobrého“

„Děláš dobré věci tam, co právě jsi. Navíc nehodláme riskovat žádný malér – nenecháme si zabít syna bývalého prezidenta. Jacku, jsi mediální tvář.“

„Tuctová tvář. Spočítám na prstech jedné ruky, kolikrát mě v posledních dvou letech někdo poznal. Sejde z očí, sejde z mysli. John a já jsme o tomhle už hovořili, tak co? Nemám žádné velké iluze o terénní práci.“

Hendley pohlédl na Clarka, který rozhodil ruce. „Buď je tak dobrý herec, nebo je to pravda.“

Jack se usmál. „Poslyšte, v nejhorším případě uvidím, jak se žije na druhé straně, a budu pak o to lepším analytikem, ne? V každém případě na tom vyděláme.“

„Tak dobře, jedeš v tom. Ale kroť se. Tentokrát žádné bodání lidí jehlama, rozuměno?“

Jack přikývl. „Rozuměno.“

„Johne, jak jsi na tom s Driscollem?“

„Mluvil jsem s ním dnes ráno, vysunul jsem pár tykadel. Myslím, že problém je v tom, že inspekce chce jeho hlavu. Snáší to dobře – líp než by to zvládla většina lidí. Ta práce se mu líbí. Myslím, že kdyby měl šanci vyhrabat se z toho a mohl si zase sáhnout na zbraň, měl by zájem. A z tvojí strany je nějaká naděje?“

„Myslím, že máme páky na to, aby generální prokurátor trochu ustoupil, ale nestačí to na udržení Driscolla v uniformě. Až se vrátíš z Chicaga, zajdi za ním.“

Clark přikývl.

„Zavolej je zpátky, Same.“

Když se Chavez a Carusové vrátili, Brian spustil: „Podívejte, když už se nám v těch sračkách cosi rýsuje… URC přece toho mizeru Dirára nezabila pro nic za nic. Co kdybychom zajeli do Tripolisu a mrkli se na to?“

„A co čekáte, že najdete?“ zeptal se Granger.

Odpověděl Dominic: „Buď Dirára rozsekala přímo URC, nebo na to někoho poslala. V každém případě zjistíme, kdo to byl, a budeme mít další dílek skládačky – třeba objevíme další cestičky pro spojení, financování… Kdo ví?“

Hendley přikývl. „Vyzvedněte si doklady a nechte si zpracovat itinerář. Uvidíme, jestli se vám podaří splašit v Tripolisu nějaký kontakt – někoho na ambasádě, komu nebude vadit neformální ‚rozhovor‘. A podíváme se, jestli máme pro Briana s Dominikem nějaké informace – Jacku, třeba ta nová věc, co na ní děláte s Gavinem?“

„Zařídím, šéfe.“

Hendley vstal a rozhlédl se kolem stolu. „Dobře, lidi, běžte si po svých. Potřebujeme něco, čeho se půjde chytit. A potom musíme pořádně zabrat.“

HÁDÍ VĚDĚL, že každý muž bude potřebovat vlastní pokoj v motelu, všechny do hodiny jízdy od závodu a ne příliš drahé, aby deseti-až čtrnáctidenní pobyt nevyvolal zbytečnou zvědavost. Cizinci přijíždějící za prací nemívají dost peněz na přepychové bydlení. A zůstat pohromadě by sice mělo svou logiku, ale čtyři muži arabského vzezření bydlící spolu na jednom místě by mohli vzbudit pozornost místních úřadů.

V S?o Paulu byla spousta dvouhvězdičkových motelů; Hádí se neobával, že by je nenašel, ale byla to jeho první terénní akce a nechtěl nic ponechat náhodě – stejně jako neponechali náhodě žádnou stránku svých krycích legend.

Každý z nich toho o té práci znal nebo si nastudoval dost na to, aby jejich příjezd a následné hledání místa nevyvolalo podezření, přinejmenším za tu krátkou dobu, co se plánovali zdržet v zemi. Nový brazilský boom přilákal zástupy dělníků, mnoho z nich také z Blízkého východu, kterým se už nechtělo brát žebráckou mzdu za vyčerpávající a nebezpečnou práci. Ne, říkal si Hádí, dokud na sebe nebudou zbytečně upozorňovat, nikdo si ani nevšimne čtyř Arabů hledajících práci.

Obtížný bude samotný průzkum. Bude třeba pozorovat mnoho mil kolejí a stovky vozů; bude třeba dvakrát či třikrát ověřovat trasy a časy; zmapovat topografii a infrastrukturu. Samotný závod má sice k nepřístupnosti daleko, ale má také vlastní bezpečnostní službu a předběžný průzkum Ibrahímovi prozradil, že se tam pravidelně provádí cvičení se zapojením armády i policie, obojí s vlastními zásahovými jednotkami. Ty jsou však použitelné jenom do jisté míry. Jestli on i všichni ostatní plánovali dobře a i nadále je povede Alláhova ruka, nic je nemůže zastavit.

KAPITOLA 59

STEVE USPĚL v poslední zkoušce na výbornou, rozhodla Allison. Na poslední chvíli zrušila jejich schůzku v Renu s tvrzením, že ji šéf požádal, aby ho zastoupila na konferenci farmaceutických reprezentantů v Sacramentu. Konference byla docela skutečná, stejně jako její vizitky a vzorky léků a literatura, co nosila ve své kožené aktovce, kdykoliv se sešli kvůli sexu. Ale tím to také končilo. Docela se jí líbil, ale v její branži se podobné věci posuzují na poněkud jednoduché stupnici. Steve nebyl odporný ani hrubý, takže se blížil k hornímu okraji stupnice. Ne že by to nějak ovlivnilo její výkon, ale určitě byly díky tomu jejich schůzky snesitelnější.

Steve byl podle očekávání ze schůzky zrušené na poslední chvíli rozrušený a zklamaný, a podle očekávání také okamžitě navrhl řešení: Vezme si v práci volno a odletí na víkend do Sacramenta, aby mohli být chvíli spolu. Přes den může Allison sedět na konferenci a noci budou mít pro sebe. Allison projevila nad tím nápadem přiměřenou míru překvapení a potěšení – a slíbila, že udělá z jejich prvního víkendového výletu památnou událost. Někdy během víkendu pak nahodí udici trochu dál, když nesměle naznačí, že by ji mohl představit rodině. Možná by dokonce mohla narafičit, aby ji přistihl se slzičkami, načež se mu přizná, že ji poněkud trápí „zvláštní vztah“ s ním a to, co k němu pociťuje.

Od začátku jí bylo jasné, že nejchoulostivější bude závěr akce. Její „vodič“ – ruský název, který nikdy nesnášela –, muž s rukama zjizvenýma od popálenin, jí doporučil postup, který podle jejího mínění stál za zkoušku, ale znamenal by vyrukovat s nezajištěnou historkou, kterou by si Steve, kdyby ho to napadlo, mohl ověřit. Na druhé straně – pokud ho do té doby už nebude mít úplně pod palcem, couvne a zkusí jiný přístup. Steve nebyl hloupý, ale pokud jde o srdeční záležitosti jsou muži stejně iracionální jako ženy, ne-li víc. Sex i s veškerou jeho silou pro ni byl jenom odrazový můstek, a pokud to odhadla správně, chybí jí už jenom kousek k vítězství.

Otázka, se kterou si Allison příliš nelámala hlavu, byla povaha informace, po níž se pídil její zaměstnavatel. Pro všechno na světě, říkala si, proč je zajímá spodní voda uprostřed pouště?

JAK UŽ TO U „KRABICOVÝCH“ panamaxů – lodí konstruovaných pro plavbu Panamským průplavem – bývá, kontejnerová loď Losan byla malá, mohla vézt ve dvanácti řadách 2700 standardních šestimetrových kontejnerů a měřila na délku sto pětašedesát metrů. Modernější post-panamaxy měly větší kapacitu, ale společnost Tarquay Industries ve virginském Smithfieldu se starala spíše o minimalizaci ztrát než o modernost lodní konstrukce.

Ze 120 pětisetgalonových nádrží na propan, které prodala senegalské vládě, jich bylo šestačtyřicet vadných: proklouzly výstupní kontrolou se špatně přivařenými závěsnými oky. To by samo o sobě nebyl nepřekonatelný problém, a firma Tarquay také nabídla bezplatnou opravu na místě, ale prohlídka za účasti senegalských úředních inspektorů i hlavního inženýra od Tarquaye v Dakaru ukázala, že svary narušily celistvost nádob; žádná z nádrží by nevydržela požadovaný tlak 250 PSI.

Protože šlo o úvodní kontrakt Tarqaye se Senegalem a vlastně o jejich vůbec první zámořský obchod, následovalo urychlené vrácení peněz spolu s oficiální omluvou představenstva, a neprodleně byly expedovány nové nádrže.

V Dakaru se vadné nádrže celně projednaly a zařadily pod kódem R3001c – „Reexport nevyhovujících výrobků neobsahujících ropné produkty“ načež byly odvezeny do celního skladu v Port Sud a složeny na prázdném zarostlém pozemku obklopeném metr dvacet vysokým drátěným plotem.

Po osmi měsících bylo vyřízeno vrácení vadných nádrží do Smithfieldu. Pro Losan byl Dakar posledním přístavem před plavbou napříč Atlantikem do Spojených států a měla volnou kapacitu pro takový náklad.

Dva dny před vyplutím se nádrže naložily na železniční vagony, řádně upevnily a odvezly po kolejích o dvě míle dál ke kotvišti Losan. Tam je jeřáby naskládaly do otevřených „bulktainerů“ – do každého nahoře otevřeného kontejneru se vešly čtyři nádrže – a pak uložily na palubu Losan po dvanácti vedle sebe.

Jelikož nádrže byly prohlédnuty při dovozu a od té doby byly v péči celního úřadu, před naložením na Losan je nikdo neprohlížel ani nevážil.

BOLEST HLAVY a nevolnost se během posledních deseti hodin neustále zhoršovala, což Adnána poněkud překvapilo; nečekal příznaky tak brzy. Třásly se mu ruce a měl lepkavou kůži. Bylo jasné, že historky o jedovaté lodi nebyly nijak přehnané. Nevadí, pomyslel si, už bylo skoro načase. Podle Salyčevovy mapy byli už jen dvacet kilometrů od výchozího bodu.

Laskavostí Boží našli kontejner přesně tam, kde měl být, spočíval ve svém držáku na přepážce. Byl lehčí, než Adnán čekal, což bylo současně požehnáním i prokletím. Znal přibližnou váhu jádra, takže mohl poměrně snadno odhadnout váhu obalu; očividně obsahoval olověný plášť, ale ne tak tlustý, jak naznačovali jejich informátoři. To znamenalo, že k odstínění sloužily hlavně stěny úložné komory, což jim nijak nepomůže. Válec však byl pořád ještě uzavřený a zdálo se, že při nehodě před těmi dávnými lety nebyl nijak poškozen.

Uvolnili držáky a uchopili válec za čtyři navařená madla, nadzvedli ho, vynesli z komory a pak přes zaplavenou palubu k žebříku. Potom se pomalu a opatrně, krok za krokem, posouvali po můstku a pak do hlavní chodby. Poslední dvě větší překážky – žebřík na horní palubu a vnější žebřík dolů do člunu – překonali bez nehody a zanedlouho byli zpátky na břehu. Vděčně svlékli ochranné oděvy a dýchací masky, nacpali je do jednoho batohu, zatížili ho kamenem a hodili do zátoky.

Cesta zpátky na pevninu jim zabrala hodinu. Adnán nařídil svým mužům odložit válec a odpočívat, sám sešel na břeh a skrz mlhu si prohlížel zátoku. Sotva rozeznal obrys Salyčevova člunu. Vytáhl z batohu světlici, strhl krytku se zapalovačem a mával jiskřící rourkou nad hlavou. Uběhlo třicet vteřin a pak se na člunu dvakrát zablýsklo světlo. Adnán se otočil k ostatním a pokynul jim k pochodu.

O třicet minut později byli zpátky na člunu a vraceli se stejnou cestou, kterou přijeli. Když dorazili do hlavní zátoky, uložili nádobu do druhého, podstatně lépe odstíněného válce, který si přivezli s sebou. Salyčev koukal na kontejner dost podezíravě, ale nic neříkal a řídil člun na volné moře.

Adnán si stoupl do kormidelny vedle Salyčeva. Blížila se půlnoc a za okny nebylo nic než černá tma. „Opravdu jste si zasloužil svou odměnu, kapitáne,“ řekl. „Děkujeme vám.“

Salyčev pokrčil rameny a neodpověděl.

Adnán cítil, jak ho do stehna tlačí hranatý okraj vysílačky, vyčnívající z dřevěného panelu. Pomalým pohybem vytáhl z kapsy malý nožík a palcem vyklopil čepel, kterou pak přitiskl na napájecí kabel vysílačky. Udělalo to sotva slyšitelné šmik.

„Půjdu zkontrolovat chlapy,“ řekl Adnán. „Mám vám přinést šálek kávy? Nebo něco silnějšího?“

„Kafe.“

Adnán sestoupil po žebříku do hlavního „salonu“ a odtud po schůdkách do spacího oddílu. Byla tam tma, jenom ze salonu sem prosakovalo trochu světla. Muži spali na palandách, všichni leželi na zádech. Před ulehnutím jim rozdal léky s tím, že je to další dávka jodidu draselného; ve skutečnosti celulózové lékárnické kapsle obsahovaly po třech gránech lorazepamu. Trojnásobek obvyklé dávky zklidňujícího léku uvrhl všechny do hlubokého spánku. Požehnání pro ně, pomyslel si Adnán.

Poslední čtyři hodiny se trápil tím, co musí udělat jako další krok – ne kvůli samotnému činu, ale kvůli způsobu, jímž to musí provést. Tihle muži už teď umírali a nešlo tomu nijak zabránit; on sám také umíral, a také tomu nešlo nijak zabránit. Taková byla cena války a břemeno věřících. Trochu ho utěšovalo, že se nikdo z nich už neprobudí, nepocítí už žádnou bolest. Jediné, na co musel brát ohled, byl hluk. Salyčev je starý, ale houževnatý a zocelený životem na moři. Bude jistější ho překvapit.

Adnán přistoupil ke stolku u zadní přepážky a vytáhl levou zásuvku. Uvnitř byl nůž, na který narazil při dřívější obhlídce. Měl tvar písmene J, špičku ostrou jako jehla a pečlivě nabroušené ostří. Odhadl, že slouží ke kuchání ryb.

Uchopil dřevěnou rukojeť, ostřím šikmo nahoru, a přistoupil k první palandě. Zhluboka se nadechl, pak přiložil levou ruku k mužově bradě a otočil mu hlavu k polštáři. Potom vbodl špičku čepele do jamky pod uchem a táhl nožem podél dolní čelisti. Z proťaté krkavice vyrazil proud krve; ve tmě vypadala černá. Muž slabě zasténal do Adnánovy dlaně, škubl sebou jednou, dvakrát a znehybněl. Adnán přešel ke druhému a zopakoval stejný postup, pak ke třetímu. Celkem to trvalo devadesát vteřin. Odhodil nůž na palubu, vystoupil nahoru do salonu a smyl si z rukou krev. Klekl si vedle dřezu, otevřel dolní zásuvku a vytáhl z ní ukrytou pistoli Jarygin ráže 9 mm. Stáhl závěr kousek dozadu, aby se přesvědčil, že je v komoře náboj, potom natáhl kohout, odjistil a zastrčil pistoli do kapsy. Nakonec sebral z okapávače plastový kelímek.

Vylezl po žebříku nahoru a vešel do kormidelny.

„Káva,“ ohlásil a levou rukou podal kelímek Salyčevovi. Kapitán se otočil a sáhl po něm. Adnán vytáhl jarygin z kapsy a střehl ho do čela. Krev a mozková tkáň vystříkly na boční okénko. Salyčev se zhroutil naznak a sesunul se po přepážce k zemi. Adnán přehodil spínač autopilota na ovládacím panelu, pak popadl Salyčeva za kotníky, odtáhl ho k žebříku a skutálel ho dolů do salonu.

Když se vrátil zpátky ke kormidlu, nechal si chvilku na ověření polohy pomocí stařičkého přístroje Loran-C, pak vypnul autopilot a upravil kurz.

ROVNÝ TMAVÝ PROUŽEK ostrova se objevil na obzoru o hodinu později; po další hodině Adnán ubral plyn a kopíroval pobřeží směrem k východu, dokud mu obrazovka Loranu-C neukázala správné souřadnice.

Ostrov nesl jméno Kolgujev a podle Adnánovy mapy byl součástí Něněcké autonomní oblasti, takřka dokonalého kruhu mokřin, bažin a nízkých kopců. Měřila osmdesát kilometrů v průměru a nacházela se tu jediná osada Bugrino na jihovýchodním pobřeží, domov několika stovek Něnců, rybářů, farmářů a chovatelů sobů.

Adnán stáhl plyn na volnoběh. Pohlédl na hodinky: deset minut zpoždění. Vzal z držáku na stěně přenosnou svítilnu a vyšel na palubu. Smluvený signál reflektoru okamžitě vyvolal správnou odpověď ze břehu.

Po pěti minutách zaslechl tlumené vrčení závěsného motoru. Ze tmy se vyloupl rychlý člun a přirazil k levoboku. Byli v něm čtyři muži; každý měl AK-47. Adnán neznal žádného z nich. Ne že by to vadilo; světelné signály souhlasily, a jestli je to past, teď už s tím nic nenadělá.

„Vy jste Abdul Bákí – Otrok Stvořitele?“ zeptal se jeden z mužů. Adnán usoudil, že to je jejich vůdce.

„Ne. Otrok Věčného,“ odpověděl Adnán. „Dobře, že jste tady.“

„Bůh s tebou, bratře.“

„Hoďte mi lano a pojďte nahoru. Musejí to zvedat aspoň dva.“

Zatímco Adnán uvazoval lano k rohatince, dva muži vylezli na palubu, odvázali nádobu a vlekli ji k boku lodi. Tam ji zbylí dva převzali a usadili do člunu. První dva se k nim zase připojili.

„Nějaké problémy?“ zeptal se vůdce.

„Ne. Všechno šlo podle plánu.“

„Můžeme ještě nějak pomoct?“

Adnán zavrtěl hlavou. „Ne, díky. Už je skoro hotovo. Tady je hloubka málem tři sta metrů. Moře zařídí zbytek.“

KAPITOLA 60

TOHLE, uvědomoval si admirál Stephen Netters, bude nepříjemné setkání, stejnou měrou kvůli tomu, kdo nepřijde, jako kvůli tomu, kdo tam bude. Správně by tím mužem na druhé straně psacího stolu měl být Robby Jackson. Ale nebyl. Postaral se o to jakýsi grázl se srdcem plným nenávisti. Místo toho teď měli jako prezidenta Edwarda Kealtyho. Špatného muže do každého počasí. Netters a Jackson se často setkávali, začalo to už na Námořní akademii a i později se jejich cesty tu a tam křížily, oba stoupali po kariérním žebříčku, až nakonec byl na sklonku Ryanovy vlády Netters ustanoven do funkce předsedy Sboru náčelníků štábů. Přijal ji z mnoha důvodů, ctižádost byla mezi nimi na posledním místě, rozhodující byla úcta k Ryanovi.

Po tom všem bylo těžké nerezignovat, zejména když se pak jasně ukazovalo, že Kealty se dostane do Oválné pracovny ne po zásluze, ale shodou okolností v důsledku tragédie. Ale i ve chvíli, kdy se sčítaly hlasy a volební mapa se neúprosně vybarvovala v Kealtyho prospěch, věděl Netters, že zůstane, dokud se tedy nový prezident nerozhodne jmenovat na jeho místo někoho z pentagonské „dvorské šlechty“. Stačilo se podívat na schopnosti (či jejich nedostatek) Kealtyho kabinetu, aby bylo jasné, co nový prezident od lidí očekává. A v tom byl ten háček. Odporujte králi příliš často nebo příliš horlivě a najde si ochotnějšího knížete. Neodporujte králi a zemi ovládnou barbaři.

„Řekněte mi, na co to tady koukám, admirále,“ zavrčel prezident Kealty a posunul družicový snímek přes stůl zpátky Nettersovi.

„Pane prezidente, máme zde zachycen rozsáhlý pohyb tanků a mechanizované pěchoty směrem k západním hranicím.“

„To vidím, admirále. O jakých počtech se tady bavíme a co mají sakra za lubem?“

„K první otázce, rozpoznali jsme jednu tankovou divizi složenou ze tří tankových brigád se smíšenou výzbrojí starších sovětských T-54, T-62 a tanků Zulfikar; dále čtyři dělostřelecké oddíly a dvě mechanizované pěší divize. Co se týče jejich zámyslu, pane prezidente, v těchto pojmech zatím nelze uvažovat. Musíme se soustředit na jejich možnosti, teprve potom se dobrat jejich záměru.“

„Vysvětlete to,“ požádala poradkyně pro národní bezpečnost Ann Reynoldsová.

Překlad: Nemám páru, o čem to sakra mluvíte. Stejně jako Scott Kilborn i demokratická poslankyně z Michiganu byla naprosto nekvalifikovaná, ale její „demograficky příznivě“ pohlaví a židle ve sněmovním výboru pro zpravodajské služby z ní učinily jasnou volbu do týmu Kealtyho nejbližších spolupracovníků. Jako výkonná ředitelka detroitské internetové firmy spravující sociální sítě byla Reynoldsová schopná a úspěšná. Předpokládala tudíž, že se snadno uplatní také jako politička a zákonodárkyně. Netters pojal podezření, že jí ještě vůbec nedošlo, jak jí všechno přerůstá přes hlavu, a ta myšlenka ho upřímně vyděsila. Poradkyně pro národní bezpečnost fungovala tímto nervy drásajícím způsobem v naději, že kostým s vycpávkami od Donny Karan, přísné obroučky brýlí a kulometný styl mluvy pro úspěch v politice stačí.

„Řekněme, že mám v úmyslu překonat olympijský rekord v maratónském běhu. To je můj záměr. Problém je v tom, že mám zlomené obě nohy a prodělal jsem srdeční záchvat. To je moje výkonnost. Ta mi diktuje limity.“

Reynoldsová moudře přikývla.

Scott Kilborn, ředitel CIA, si vzal slovo: „Pane prezidente, Teherán tomu bude říkat ‚cvičení‘, ale my nemůžeme pominout očividné věci: Především se to vojsko pohybuje směrem k Ilámskému výběžku – přímou čarou, a to je z celého Íránu nejblíž k Bagdádu. Nějakých osmdesát mil. Za druhé, právě jsme rozběhli náš plán stahování vojsk z Iráku. V nejlepším případě to má být varování sunnitům, aby se trochu krotili. V nejhorším to myslí vážně a plánují invazi.“

„S jakým cílem?“

Kealty položil správnou otázku, pomyslel si Netters, ale nebyl v tom skutečný zájem. Kdykoliv došlo na Irák, trval prezident na svém špatném řešení. Od prvního dne dal jasně najevo, že má v úmyslu stáhnout americká vojska co nejrychleji, s pouze symbolickými ohledy na taktickou a bezpečnostní stránku věci. Kealtymu chyběly dvě zásadní vlastnosti dobrého vůdce: pružnost a zvědavost. V politické aréně měl obojího až až, ale tam šlo o moc, ne o skutečné vůdcovství.

„Zkoušejí to, čekají, co uděláme,“ odpověděl Kilborn. „Čím víc budeme protahovat odsun, tím víc času bude mít Teherán na zákulisní pikle se šíitskými milicemi. Chtějí si ověřit, jestli jejich vpád nezarazí náš odchod.“

„Nesouhlasím,“ namítl admirál Netters. „Nemají co získat a můžou všechno ztratit, jakmile překročí hranice. Navíc mají slabou PVO.“

„Vysvětlete to.“

„Mají v poli jenom symbolickou protivzdušnou obranu. To není nedopatřením. Dobře vědí, že jestli na ně vlítnem, bude to v první řadě z letadlovek v Zálivu.“

Kealtyho poradkyně pro národní bezpečnost Ann Reynoldsová se ozvala: „Chtějí nám něco naznačit?“

„Víte, slečno Reynoldsová, tohle také patří do kategorie ‚zámyslů‘, ale řeknu vám tolik: Přes všechny nedostatky Íránci nejsou slepí a silně věří v sovětský model organizace vojsk – a ten předpokládá značné množství samohybných protiletadlových systémů. A také viděli, co jsme dokázali za první i druhé války v Zálivu, a nic z toho nezapomněli. Přece se nezbavíte protivzdušných sil jenom tak.“

„A co vzdušná podpora?“ naléhala Reynoldsová. „Stíhačky?“

„Totéž,“ odpověděl Netters. „Žádný pohyb kromě rutinních hlídkových letů.“ Prezident Kealty se zachmuřil. Tohle ho štve, pomyslel si Netters. Slíbil své zemi, že dostane Spojené státy z Iráku, a hodiny tikají. Ne vojskům ani americkým strategickým zájmům, ale Kealtyho naději na znovuzvolení. Jistě, Netters měl od počátku vlastní výhrady k válce v Iráku, a ty přetrvávaly, ale byly zanedbatelné vedle reálné možnosti, že se tamní situace promění v chaos. Ať se mu to líbí nebo ne, Spojené státy zabředly do konfliktu na Blízkém východě až po uši, více než kdy jindy ve svých dějinách. Bezbolestný odsun byl krásný sen, který se Kealtymu podařilo vsugerovat zemi unavené válkou. Současný plán odsunu nemá žádnou naději na úspěch. Maximálně se dá počítat s tím, že Irák bude jenom pozvolna sklouzávat k chaosu a nepropadne se do něj rovnýma nohama. V takovém případě Netters doufal, že Kealty bude mít aspoň tolik zdravého rozumu, aby přeskupil vojska a naslouchal velitelům na válčišti.

V jednom směru měl Scott Kilborn pravdu. Tahle událost na hranicích může být docela dobře generálka Kealtyho koncovky pro Irák bez amerických vojsk, ačkoli si nikdo netroufá odhadnout, jestli Írán opravdu po odchodu amerických sil nasadí svoje vojska. Ale kdyby opravdu chtěl, určitě použije jako záminku vzestup sunnitského násilí proti šíitům.

Íránci tady hrají nějakou matoucí hru. Průtahy v odchodu amerických vojsk se jeví v rozporu se zájmy Teheránu – přinejmenším s těmi, co jsou vidět z Washingtonu.

Kealty se zaklonil v křesle a propletl si prsty. „Takže, admirále, jelikož nechcete hovořit o záměrech, udělám to za vás,“ prohlásil. „Íránci chřestí šavlemi. Zkoušejí naše odhodlání. My si jich nebudeme všímat, dodržíme plán odsunu a pošleme jim vzkaz.“

„A to?“ zeptal se admirál Netters.

„Další svaz letadlové lodi.“

Vzkaz. Další akce bez jasně stanoveného cíle. Je sice pravda, že bojové svazy letadlových lodí jsou čistě nástrojem použití síly na dálku, ale pro jejich použití platí základní pravidlo pro použití palných zbraní: Nikdy nemiř na nic, na co nechceš vystřelit. V tomto případě se Kealty chystal jenom mávat pistolí kolem sebe.

„Jaké máme síly a prostředky?“ zeptal se Kealty.

Než Netters stačil odpovědět, předešel ho Kilborn: „Je tu Stennis –“

Netters ho přerušil: „Pane, už tak jedeme na doraz. Svaz Stennise byl vystřídán teprve před deseti dny. Už dlouho má po termínu –“

„Zatraceně, admirále, už mě nebaví poslouchat, co všechno nejde, rozumíte?“

„Ano, pane prezidente, ale musíte pochopit, že –“

„Ne, nemusím. Za tohle jste placený, admirále. Zařiďte to a dodejte mi plán, nebo si najdu někoho, kdo to udělá místo vás.“

TARÍK VEŠEL do obýváku, kde si Emír četl, a sáhl po televizním ovladači. „Něco byste měl vidět.“ Zapnul televizi a přepnul na kabelovou zpravodajskou stanici. Hezká blonďatá a modrooká hlasatelka byla právě v půli věty.

„ – zase, mluvčí Pentagonu právě potvrdil zprávu BBC o íránském vojenském cvičení u hranic s Irákem. Pentagon sice připustil, že teheránská vláda toto cvičení neoznámila, ale uvedl, že podobné události nejsou výjimečné a připomenul podobné pohyby vojsk a techniky počátkem roku 2008…“

Tarík vypnul zvuk.

„Divní spojenci,“ zamumlal Emír.

„Prosím?“

Teherán sice obecně nijak nepodporoval URC, ale také jí v ničem nebránil, dobře věděl, že nikdy nelze odhadnout předem, kde se mohou protnout jejich zájmy. V tomto případě íránské ministerstvo zpravodajských služeb a národní bezpečnosti neboli VEVAK v posledních letech zaměřilo pozornost na možný vývoj v budoucím postokupačním Iráku. Iráčtí šíité sice vytvořili několik milicí a měli pomoc a podporu hnutí Hizballáh a Pazdarán, byli však v menšině, a tudíž vystaveni pronásledování ze strany sunnitů. Tato mocenská nerovnováha Teheránu vadila a URC toho velmi ochotně využila. Jakmile Spojené státy v roce 2002 rozezněly válečné bubny, provedl Emír vlastní analýzu nákladů a výnosů a stanovil strategii k prosazování cílů URC. Skutečnost, že tato strategie nepřímo vycházela z amerického ekonomického modelu, Washingtonu asi nikdy nedojde.

Spojené státy nakonec odejdou, nebo přinejmenším omezí svou přítomnost na symbolickou úroveň, a v té chvíli Írán zahájí svou hru o mocenský vliv v Iráku. Jenže to se mu nemůže podařit bez nějakého trumfu proti sunnitské většině. V tomto smyslu měl Írán určitou potřebu. Byl to „zákazník“ ve fázi zrodu.

Aktivita URC v Iráku začala v srpnu roku 2003 nezištnou nabídkou lidí, materiálu a zkušeností sunnitským extrémistickým skupinám. Na základě společné nenávisti k americkým okupantům spojili Íránci a URC síly a sjednotili cíle, takže do roku 2006 URC ovládala velké části Bagdádu a většinu Sunnitského trojúhelníku. To bylo zboží či služba, za kterou bude Teherán ochoten zaplatit.

MARY PAT FOLEYOVÁ a celé NCTC dobře věděli, co si Jack Ryan mladší právě uvědomil, že dostupnost informací v digitální éře může být pro zpravodajskou práci prokletím stejně jako požehnáním. Počítače mohou vytřídit, porovnat a rozšířit obrovské množství informací, ale lidská mysl z toho zvládne vstřebat a využít jen zlomek. Zpracování informací je základem každého rozhodnutí – dobrého, špatného i neutrálního –, jak už dávno vědí konstruktéři, myslivci, provozovatelé kasin a zástupci stovek dalších zdánlivě nesouvisejících profesí. Kdo co dělá, kdy a kde to dělá? Pro urbanistu je seznam problémových křižovatek, kde se tvoří zácpy, prakticky k ničemu; dynamická mapa ukazující kritická místa a pohyby vozidel má cenu zlata. Naneštěstí vláda Spojených států až příliš často v oblasti informatiky a zpracování dat zaostávala za vývojem a musela nakupovat tyto služby u soukromých firem, zatímco federální byrokracie promrhala miliony dolarů a spoustu času.

Pro Jacka a Gavina Bieryho začal projekt, později nazvaný RADLICE, jako technický problém: jak zvládnout příval volně dostupných informací z Internetu a přetvořit ho v něco užitečného. Potřebovali meč, kterým by odrazili tu přesilu. Název projektu získali poněkud krkolomnou úvahou o překování mečů v pluhy. Přesto se rychle dostavily první úspěchy. Začali programem, který sbíral úmrtní oznámení z celého východního pobřeží a třídil je do různých skupin: podle věku, místa úmrtí, příčiny smrti, povolání atd. Řada výsledků se dala očekávat – jako nahromadění případů úmrtí v pokročilém věku v místě domova důchodců –, ale některé údaje je překvapily. Například po zvýšení věkové hranice umožňující prodej alkoholu v jednom státě následoval nárůst počtu mladistvých usmrcených při dopravních nehodách na dálnicích vedoucích do sousedního státu, kde zůstal nižší věkový limit. Shodli se sice, že se to dalo svým způsobem čekat, ale shluky teček na mapě byly mnohem výmluvnější než čísla v tabulkách.

Dalším překvapením byla hloubka a rozsah informací z veřejných zdrojů. Skutečně zajímavé údaje nebyly nijak nepřístupné, jenom zahrabané hluboko pod povrchem webových stránek obcí, států a federálních úřadů. Mohl se k nim dostat každý, kdo měl patřičné znalosti a dostatek trpělivosti. V zemích druhého a třetího světa, kde se odehrává většina teroristických útoků, to bylo ještě snazší. Často tam zůstával nevyřešený rozpor mezi umožněním online přístupu a zabezpečením databází. I jinak utajované dokumenty jako zatykače či vyšetřovací spisy se ukládaly na nezabezpečených serverech, propojených s vládními internetovými portály bez jakékoliv ochrany.

A tak tomu bylo i v Libyi. Čtyři hodiny po Hendleyho povelu ke startu přeorala RADLICE gigabyty dat z veřejných zdrojů i z vládních databází. Po dalších dvou hodinách vyplivla informace na Gavinovu pirátskou kopii programu Google Earth Pro. Jack svolal Hendleyho, Grangera, Roundse a bratry Carusovy do zatemněné zasedačky. Letecká mapa Tripolisu byla překryta změtí různobarevných čar, čtverečků a shluků teček. Jack stál u LCD obrazovky s ovladačem v ruce; Biery seděl vzadu u zdi s otevřeným laptopem na klíně.

„Vypadá to jako obraz od Jacksona Pollocka,“ poznamenal Brian. „Chceš, abychom dostali epileptický záchvat, Jacku?“

„Sledujte mě,“ opáčil Jack a stiskl tlačítko na ovladači. „Datové stopy“, jak tomu s Gavinem začali říkat, zmizely. Jack zahájil pětiminutovým výkladem o RADLICI, načež znovu sáhl po ovladači. Přiblížil se záběr tripoliského letiště, překrytý jakýmsi květem, jehož střed tvořila skvrna složená z barevných segmentů, obklopená různě dlouhými hranatými okvětními lístky.

„Ta blizna představuje průměrný počet příletů za den. Ráno je nejrušnější, odpoledne nejklidnější. Ty lístky představují průměrný počet zvláštních prohlídek na letištních kontrolních bodech. Jak vidíte, je tady ranní vrchol od sedmi do deseti a k poledni výrazný pokles. Přeloženo to znamená, že nejlepší doba na propašování něčeho je ve čtvrtek mezi půl jedenáctou a polednem.“

„Proč?“ zeptal se Granger.

„Ráno jsou kontrolní stanoviště plně obsazená, ale později se personál střídá o polední přestávce; méně lidí, kteří k tomu ještě přecházejí sem tam, znamená nižší bezpečnost. Navíc skoro dvě třetiny strážných pracují od neděle do čtvrtku.“

„Takže čtvrtek je jejich pátek,“ nadhodil Dominic. „Už myslí na víkend.“ Jack přikývl. „To je i náš názor. Máme taky odpovídající diagram odletů. Ten vám asi bude užitečnější.“

Potom Jack promítl řadu snímků města s barevně vyznačenými dopravními tahy, místy nejčastějšího výskytu přepadení, únosů, policejních a vojenských razií, protizápadních demonstrací… To všechno roztříděné podle data a času, městských čtvrtí, účasti cizinců, národnosti, náboženské a politické příslušnosti, až nakonec všechny údaje shrnul do návodu pro Briana s Dominikem: kam jít a kam nechodit, čemu se vyhýbat v tu kterou denní dobu, ve kterých čtvrtích lze očekávat silnou podporu URC a na kterých ulicích bývají nejčastěji vojenské hlídky a policejní razie.

„Jacku, tohle je teda dílo,“ ocenil výstup Brian. „Něco jako průvodce pamětihodnostmi Tripolisu.“

„Jak moc se ty údaje mění?“ dotázal se Dominic.

„Moc ne. Jsou tam nějaké výkyvy v době hlavních islámských svátků, ale pokud se tam nezdržíte aspoň deset dní, žádný nezastihnete.“

Granger se zeptal: „Můžou mít Dominic s Brianem všechny tyhle informace k dispozici v terénu?“

„Gavin jim právě chystá pár Sony Vaio VGN – s osmipalcovým displejem, operačním systémem Ubuntu a jedna celá tři –“

„Anglicky, Jacku,“ zarazil ho Rounds.

„Malé laptopy. Budou tam mít všechny údaje. Můžou měnit a prohlížet různé vrstvy RADLICE. Až tady skončíme, uděláme jim rychlokurz.“ Hendley uzavřel debatu: „Dobrá práce, Jacku a Gavine. Nějaké dotazy, chlapi?“

Brian s Dominikem zavrtěli hlavami.

„Dobrá, tak šťastnou cestu.“

KAPITOLA 61

JACK RYAN STARŠÍ si uvázal kravatu a podíval se do zrcadla. Usoudil, že to takhle stačí. Měl na sobě svůj „šťastný“ oblek, hladkou bílou košili a červenou vázanku. Včera se nechal ostříhat a ve vlasech měl dost šedin, aby nepůsobil jako kluk, ale na pokročilého padesátníka vypadal dostatečně mladistvě. Zkušební úsměv potvrdil, že si ráno řádně vyčistil zuby. Hra začíná.

Začne za hodinu, před asi dvacítkou televizních kamer s několika stovkami reportérů a komentátorů za nimi. Málokterý z nich k němu choval opravdové sympatie. Ale o to ani nešlo. Jejich úkolem bylo podat zprávu o faktech, jak je uvidí, poctivě a čestně. Většina, nebo aspoň část z nich to také udělá, dá-li Bůh. Ale Ryan musí správně přednést svoji řeč, nesmí se před kamerami pozvracet ani spadnout z pódia, ačkoli by to určitě bylo zábavné a Jay Leno by to využil ve své večerní talk show.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Ryan se vydal otevřít. Nemusel být zvlášť opatrný. Jeho oddíl Tajné služby střežil celé patro jako jaderný sklad letectva.

„Ahoj, Arnie, ahoj, Callie,“ řekl na pozdrav.

Arnie van Damm ho přejel pohledem od hlavy k patě. „Dobrá, pane prezidente, rád vidím, že se ještě umíš obléct.“

„Nemáš jinou kravatu?“ zeptala se Callie Westonová.

„Co je špatného na červené?“ namítl Ryan.

„Moc křiklavá.“

„Co bys měla radši?“

„Nebesky modrá je lepší.“

„Callie, mám rád tvoji práci, ale prosím, nech mě, ať se oblékám sám, ano?“

Callie Westonová nespokojeně zamručela, ale nechala to plavat.

„Všichni připraveni?“ zeptal se Arnie.

„Už je moc pozdě na útěk,“ odpověděl Ryan. A bylo. Od této chvíle byl dokonale nažhavený kandidát. Ocelový muž s očima podlitýma krví.

Van Damm řekl: „Jistěže tě nemůžu přemlouvat“

„Ne.“ Pohádal se s Arniem a Callie o Georgetown – jestli má nebo nemá zahrnout atentát do své řeči k zahájení kampaně. Oba byli pochopitelně pro, ale Ryan to odmítl. Ta událost bezesporu bude součástí kampaně, ale on s tím nezačne. Ovšem také se tomu nebude vyhýbat.

„Co posluchačstvo?“ zeptal se Ryan, aby uzavřel téma.

„Všichni jsou napružení,“ odpověděl Arnie. „Jinak se tam venku celkem nic neděje, takže tě rádi uvidí. Vyplní jim to aspoň pět minut vysílacího času. Prodáš jim spoustu zubní pasty, Jacku. Sakra, někteří tě mají docela rádi.“

„Opravdu? Odkdy?“ podivil se Ryan.

„To nejsou nepřátelé. To je tisk, média. Nezaujatí pozorovatelé. Měl bys s nimi pokecat, mimo záznam. Dát si s nimi pivo. Nechat je, ať si tě oblíbí. Jsi sympaťák. Využij toho.“

„Budu o tom uvažovat. Dáš si kávu?“

„Mají tady dobrou?“

„Já si nestěžuju,“ ujistil ho Jack. Přešel k servírovacímu stolku a sedl si, aby si nalil další šálek. Dnes třetí. Tím skončí, jinak bude z toho kofeinu nervózní. V Bílém domě se prezidentovi podávala káva Jamaican Blue Mountain z bývalé britské kolonie, obecně považovaná za nejlepší na světě. To byl šálek kávy. Možná je to díky tomu, že roste na bauxitu, uvažoval Jack.

Pak se Ryanova mysl vrátila k ústřední otázce: Jestli vyhraje, jak navést zemi zpátky na správný kurz? Řídit tak složitý útvar jako Spojené státy americké je prakticky nemožné. Příliš mnoho zájmů, každý z nich je pro někoho otázkou života a smrti, a ten někdo bude v televizi nebo v novinách tlačit, aby se jeho názoru věnovala přiměřená – nejlépe hodně hlasitá – pozornost. Prezident na to může a nemusí reagovat. Od toho má svůj štáb, aby se mu na stůl dostávaly jenom opravdu důležité věci. Ovšem tím se prezident stával rukojmím svého štábu. I schopný člověk může sejít z cesty pod vlivem lidí, které si sám vybral – a v praxi byl výběr personálu záležitostí poradců, vesměs velmi sebevědomých lidí, jako by kancelář v západním křídle Bílého domu nebo ve staré vládní budově byla osobním darem od samotného Pánaboha. Tihle lidé měli a také využívali možnost ovlivňovat představy a skutky svého prezidenta prostě jen výběrem věcí, které mu předkládali. A ty se s tím chceš potýkat další čtyři roky? ptal se Ryan sám sebe. Tobě snad přeskočilo.

„Znám tenhle tvůj výraz v obličeji,“ poznamenal Arnie. „Vím, na co myslíš. Co na to mám říct, Jacku? Jedině že si opravdu myslím, že jsi ten nejvhodnější kandidát. A že je to třeba. Jsem o tom přesvědčený až do morku kostí. A co ty?“

„Jdu to toho,“ opáčil Ryan.

„Viděls ty věci kolem Íránu?“ zeptal se Arnie.

„Které? Jaderný program nebo to příhraniční cvičení?“

„Obojí.“

„Ono je to vlastně to samé,“ zabručel Jack. „Teherán ví, že mu stačí trochu zachřestit zbraněmi a Kealty hned vyskočí – jak čertík ze škatulky. Co tam nechal Netterse poslat, celý operační svaz?“

„Jo. Stennis. Stáhl ho ze střídání.“

„Blbec. Prezident Spojených států skáče jako šašek na špagátě.“ Podíval se na hodinky. „Kolik mám ještě času?“

„Deset minut,“ odpověděla Callie. „Nenecháš se do televize trochu přepudrovat?“

„Ani za boha!“ zaburácel Ryan. „Nejsem žádná desetidolarová šlapka ze Šestnácté ulice.“

„Dneska jsou už dražší, Jacku. Inflace, víš?“

Ryan vstal a vydal se na toaletu. Tlak v měchýři byl další z věcí, kterým by se rád vyhnul, a před kamerami by si těžko mohl odskočit. S postupujícím věkem stále hůře snášel naléhavé nutkání. Příznak stárnutí, říkal si. Takže si ulevil, zapnul si kalhoty a vrátil se pro sako.

„Jdeme na to, lidi?“

„Do jámy lvové, pane prezidente.“ Arnie mu říkal Jacku jenom v soukromí. Callie Westonová měla stejnou výsadu, ale moc jí to nesedělo. Vyšli z místnosti. Venku už čekala Andrea Price-O’Dayová spolu s dalšími příslušníky Jackova oddílu, zbraně ve skrytých pouzdrech.

„MEČÍŘ v pohybu,“ ohlásila Andrea zbytku své skupiny do mikrofonu na klopě.

Jack přešel k výtahu, který už na něho čekal, s dalším ozbrojeným agentem uvnitř.

„Dobře, Eddie,“ řekla Andrea a Eddie uvolnil tlačítko, načež výtah sjel do druhého patra, kde byl sál rezervovaný pro dnešní tiskovou konferenci.

O čtyřicet vteřin později se dveře otevřely a oddíl Tajné služby zahájil procesí. Na místě byl houf diváků, mezi nimi kupodivu i běžní občané, ale většinou novináři všeho druhu a televizní kamery. Jack se na ně usmál – kandidát se musí neustále usmívat – a zamával několika z nich, které znal jménem z doby před čtyřmi lety. Z toho úsměvu mi snad praskne obličej, pomyslel si přitom.

„Pane prezidente, pojďte prosím za mnou,“ vyzval Jacka ředitel hotelu a vedl celou skupinu do čela místnosti. Tam stál řečnický pult. Ryan k němu hned přistoupil. Uchopil dřevěný panel tak silně, až to trochu zabolelo. Tak si to zvykl, pomáhalo mu to soustředit se na momentální úkol.

„Dámy a pánově,“ spustil Jack. „Děkuji, že jste přišli. Jsem zde, abych oznámil svou kandidaturu ve volbách na úřad prezidenta Spojených států, jež proběhnou v příštím roce.

Od té doby, co jsem před třemi lety opustil prezidentský úřad, sledoval jsem výkony současného prezidenta se zklamáním. Prezident Kealty nedokázal správně reagovat na výzvy, kterým musela čelit naše země. V Afghánistánu a Iráku vojáci zbytečně umírají jako oběti neřízené politiky stahování našich vojsk. I když máte špatně vedenou válku, pokud jste ve válce, musíte se podle toho chovat. Utéct z konfliktu není politika. Prezident Kealty ještě jako senátor nebyl přítelem našich ozbrojených sil. Teď ještě znásobil své dřívější chyby, nasazuje naše vojska neúčinně, řídí jejich činnost v poli z Oválné pracovny bez ohledu na názory velitelů a to vede ke zbytečným ztrátám.

Navíc prezident Kealty špatně řídí i ekonomiku země. Když jsem odcházel z úřadu, Amerika měla rostoucí a zdravou ekonomiku. V prvních dvou letech ji prezident Kealty scestnou daňovou politikou úplně zmrazil. V posledním roce se ekonomika odrazila od dna a začala zase růst, to je však navzdory vládní politice, ne díky ní. Za mé vlády jsme zjednodušili daňové předpisy. To připravilo o práci spoustu právníků a účetních – mimochodem připomínám, že já sám jsem certifikovaný účetní a Kealtyho nové daňové zákony jsou takové, že já se v nich už nevyznám. Možná je prezident Kealty spokojený, že podle jeho slov teď každý platí spravedlivou daň, ale daňový výnos federální vlády nestoupl, nýbrž klesl, a výsledný deficit škodí Americe každý den.

Kealtyho první tři roky v Bílém domě nemohu hodnotit jinak než jako velkou chybu, a z toho důvodu jsem zde – abych se zkusil vrátit a tuto chybu napravit.

Co se týče otázky národní bezpečnosti, naše země potřebuje nový a efektivní pohled na své postavení ve světě. Kdo jsou naši nepřátelé – a jak se s nimi musíme vypořádat. Pro začátek potřebujeme lepší zpravodajské služby. Dosažení tohoto cíle je úkol na několik let, ale začít musíme co nejdřív. Nemůžete se potýkat s nepřáteli, když nevíte, kdo to je a kde se nachází. Boj s nepřítelem vyžaduje podporovat a účinně používat ozbrojené síly. Prezident Kealty to zjevně nedělá dobře. Národní bezpečnost je prvořadým úkolem federální vlády. Jak řekl už Thomas Jefferson, život je před svobodou a snahou dosáhnout štěstí. Ochrana života naší země je úkolem armády, námořnictva, letectva a námořní pěchoty. K tomu potřebují nezbytnou podporu, dokonalý výcvik a možnost dělat svou práci v souladu s rozhodnutími a znalostmi svých profesionálních velitelů, pod strategickým řízením úřadujícího prezidenta. Prezident Kealty zřejmě nechápe tuto prostou skutečnost.

Dámy a pánové, jsem zde proto, že někdo by měl současného prezidenta nahradit. A tou osobou bych se rád stal já. Žádám o vaši podporu a podporu našich občanů. Amerika si zaslouží něco lepšího, než má, a já nabízím sebe a svou vizi vedoucí k nápravě problémů vzniklých za poslední tři roky. Mým úkolem je vrátit Ameriku ke starým pravdám, jež nám dobře sloužily posledních dvě stě let. Naši lidé si zaslouží něco lepšího. Jsem zde, abych jim dal to, co potřebují. A co to je?“ položil řečnickou otázku.

„Svoboda od strachu. Lidé musejí vědět, že jsou v bezpečí doma i na pracovišti. Musejí vědět, že jejich vláda bdí, sleduje všechny, kdo by chtěli uškodit naší zemi, a je připravena ke spravedlivé odplatě těm, kdo zaútočí na Ameriku nebo Američany kdekoliv na světě.

Svoboda žít svůj život bez zásahů lidí, kteří pracují ve Washingtonu a snaží se vnutit svou vůli všem ostatním, ať už žijí v Richmondu ve Virginii nebo v Cody ve Wyomingu. Svoboda je přirozeným právem každého Američana a já budu chránit toto právo ze všech svých sil.

Dámy a pánové, není úkolem vlády dělat všem chůvu. Průměrný občan se dokáže postarat o své potřeby bez podpory někoho, kdo pracuje tady ve Washingtonu. Amerika byla založena proto, že naši občané před více než dvěma sty lety nechtěli žít pod nadvládou lidí zdaleka, kteří o nich nic nevěděli a nijak zvlášť nedbali o jejich blaho. Amerika stojí na svobodě. Svobodě samostatně se rozhodovat, svobodě žít v míru se svými sousedy. Svobodě vzít své děti do Disneyworldu na Floridě nebo k pstruhovému potoku v Coloradu. Svoboda znamená rozhodnutí, co vy chcete podniknout se svým životem. Svoboda je přirozený stav. Tak chce Bůh, abychom žili. Úkolem prezidenta Spojených států je zachovat, chránit a bránit naši zemi. Když prezident plní tento úkol, občané můžou žít, jak se jim zlíbí. To je úkolem prezidenta: ochránit lidi a nechat je na pokoji.

Proto navrhuji toto: Obnovím ozbrojené síly, nechám je cvičit své příslušníky, poskytnu jim řádnou podporu a pošlu je na naše nepřátele. Obnovím naše zpravodajské služby tak, abychom dokázali odhalit a odrazit ty, kdo chtějí uškodit naší zemi a našim občanům, ještě dříve, než zahájí svou činnost proti nám. Obnovím rozumnou daňovou soustavu, která vezme lidem jenom tolik peněz, kolik země potřebuje k plnění svých skutečných funkcí, místo vysávání občanů a předepisování jim, jak mají žít.

Nedávno mě zaujala jedna taková věc. Prezident Kealty poštval celou mašinérii ministerstva spravedlnosti Spojených států na zasloužilého vojáka armády Spojených států. Ten voják pátral v Afghánistánu po Emírovi, Sáifu Rahmánu Jásinovi. Akce směřující k jeho dopadení se nezdařila, nejspíše kvůli špatnému zpravodajskému zabezpečení, ale při plnění úkolu tento voják zabil několik nepřátelských bojovníků. Nyní ho ministerstvo spravedlnosti stíhá pro vraždu. Díval jsem se na tuto konkrétní záležitost. Ten voják udělal přesně to, co dělají vojáci od počátku věků: zabil nepřátele své země. Je zřejmé, že prezident Kealty a já máme velmi rozdílné představy o tom, co by měly dělat ozbrojené síly naší země. Toto stíhání je obrovská nespravedlnost. Vláda má sloužit občanům a voják armády Spojených států je občan v uniformě. Vyzývám prezidenta Kealtyho, aby neprodleně skoncoval s touto nehorázností.

Takže – děkuji vám, že jste přišli. Moje kampaň začíná tady a teď. Bude dlouhá a nejspíš i těžká, rozhodně těžší než ta první. Ale jsem na startovní čáře a uvidíme, jak se americký lid v listopadu rozhodne. Ještě jednou děkuji, že jste přišli.“

Ryan odstoupil od řečnického pultu a zhluboka se nadechl. Potřeboval doušek vody. Posloužil si sklenkou na pultě. Podíval se na Arnieho a Callie, od obou se mu dostalo zvednutého palce. Dobře, to by bylo. Závod začal. Bůh mu pomáhej.

„HAJZLE!“ zavrčel Edward Kealty na televizor. „Zatracený Drsňák Dudley, co jede na pomoc obležené zemi. Nejhorší na tom je, že miliony ovcí mu ty zasrané kecy sežerou.“

McMullen se štábem věděli, že Ryan ohlásí kandidaturu, a také na to Kealtyho připravovali; jejich snaha očividně přišla vniveč. McMullenovi bylo jasné, že se Kealty hlavně rozčílil – ale také byl opravdu znepokojený. Nemalé části americké veřejnosti totiž Kealty pořád moc neseděl, do značné míry kvůli průběhu voleb. Slovní spojení „kontumační vítězství“ bylo asi měsíc po volbách běžné v televizních politických show. Počty volebních hlasů moc nehrály s náladou v zemi a McMullen měl dojem, že většina lidí má pocit, jako by volbám chybělo to nejdůležitější – totiž dlouhý a tvrdý souboj kandidátů, kteří usilují o hlasy voličů. Kealty to sice dělal, ale jeho soupeř nedostal příležitost.

„Jak k čertu vyčmuchal tu věc s tím rangerem?“ zeptal se Kealty. „Chci to vědět.“

„To se nedá zjistit, pane.“

„Neserte mě s takovýma blbostma, Wesi! Zjistěte to.“

„Ano, pane. Budeme muset to stíhání odložit.“

„Toho vojcla? Jo, já vím, k čertu s tím. Hoďte to do pátečních novin. Zbavte se toho. Co máme na Ryana?“

„Děláme na tom. Není se čeho chytit; problém je v Langley. Spousta akcí, na kterých tam Ryan dělal, je pořád ještě přísně tajná.“

„Ať Kilborn –“

„To se vynese. Jestli se tisk domákne, že se hrabeme v Ryanově minulosti v CIA, vrátí se nám to. Musíme najít jinou cestu.“

„Cokoliv bude potřeba. Ten blbec chce zpátky, dobře, ale musím mu to osladit.“

„A SAKRA,“ zvolal Sam Driscoll z nemocničního lůžka. „Tvář z minulosti. Co tu sakra děláš?“

John Clark se usmál. „Doslechl jsem se, že sis vyhodil rameno při badmintonu.“

„Kéž by. Sedej, chlape.“

„Nesu dárky,“ dodal Clark, položil aktovku na postel a otevřel ji. Uvnitř byly dvě láhve piva Sam Adams. Jednu podal Driscollovi, druhou si otevřel sám. Driscoll se napil a vzdychl. „Odkud to víš? Myslím to pivo.“

„Vzpomněl jsem si, žes o něm mluvil v Somálsku.“

„To teda máš paměť. Takýs trochu zešedivěl.“

„Od tebe to sedí.“

Driscoll si dal další pořádný hlt. „Takže… Co tě za mnou přivedlo?“

„Hlavně jsem tě chtěl vidět, ale také jsem slyšel o té hovadině s inspekcí. Jak to vypadá?“

„Nemám šajna. Vyslýchali mě třikrát. Můj právník si myslí, že teď nějaký blbec někde za stolem špekuluje, z čeho mě obvinit. Je to na hovno, Johne.“

„To máš recht. Když uděláš svou práci, je to špatně, když to nezvládneš, taky špatně. Co říkají doktoři o tvém rameni?“

„Potřebuje ještě jednu operaci. Ten kámen minul velké cévy, ale přetrhal šlachy a vazy. Odhadem tři měsíce na zahojení, potom další tři na rehabilitaci. Doktoři si docela věřej, ale nemyslím, že bych ještě zvládl opičí dráhu.“

„A co batoh?“

„Asi ani to. Doktor, co mě řezal, myslí, že nezvednu loket nad ucho.“

„To mě mrzí, Same.“

„Jo, to mě taky. Bude mi to chybět. Kluci mi budou chybět.“

„Máš odslouženou dvacítku, ano?“

„A něco navrch, ale s těma sračkama z inspekce… Kdo ví?“

Clark zamyšleně přikývl. „Dobře, takžes odtud vypadl s rachotem. Přitáhls z té jeskyně docela zajímavé věci. Sakra, vždyť jste mohli odplachtit dolů na té mapě.“

Driscoll se zasmál, pak se zarazil: „Moment. Jak to víš? Jo aha, zapomeň na to. Pořád v tom jedeš, že jo?“

„Přijde na to, co myslíš tím ‚v tom‘.“

Do pokoje vešla sestra s papíry. Driscoll schoval pivo pod deku, Clark uklidil svoje mimo dohled. „Dobré odpoledne, seržante Driscolle. Já jsem Veronica. Mám službu do půlnoci. Jak se cítíte?“

„Výborně, slečno, a vy?“

Veronica pečlivě zaškrtala kolonky v papírech a naškrábala si pár poznámek. „Nepotřebujete něco? Jaké máte bolesti na stupnici od jedné do –“

„Šestkové a trvalé,“ odpověděl Driscoll s úsměvem. „Co takhle trochu zmrzliny po večeři?“

„Uvidím, co se dá dělat.“

Veronica se usmála, obrátila se a zamířila ke dveřím. Přes rameno prohodila: „Hlavně nechte zmizet ty flašky, až s nimi skončíte, pánové.“

Když se Clark s Driscollem přestali chechtat, Driscoll pokračoval: „Myslel jsem… ve státní službě.“

„V tom případě ne. Přišel jsem ti nabídnout práci, Same.“ Clark si uvědomoval, že teď poněkud předbíhá událostem, ale pochyboval, že by měl problém zaměstnat v rámci Univerzity muže s Driscollovou kvalifikací.

„Co bych dělal?“

„Něco podobného jako dřív, ale bez batohu a za lepší plat.“

„Taháš mě do něčeho nezákonného, Johne?“

„Nejde o nic, co by ti mělo vadit. Nic, co bys nedělal už dřív. Navíc je k tomu propustka z vězení. Ale musel by ses přestěhovat. Zimy jsou tam tužší než v Georgii.“

„Washington?“

„Tam poblíž.“

Driscoll pomalu přikyvoval a zvažoval Clarkovu nabídku, když tu najednou zvolal: „Co to je?“ Popadl ovladač z nočního stolku a pustil zvuk televizoru na zdi.

„…Kealty poštval celou mašinérii ministerstva spravedlnosti Spojených států na zasloužilého vojáka armády Spojených států. Ten voják pátral v Afghánistánu po Emírovi, Sáifu Rahmánu Jásinovi. Akce směřující k jeho dopadení se nezdařila, nejspíše kvůli špatnému zpravodajskému zabezpečení, ale při plnění úkolu tento voják zabil několik nepřátelských bojovníků. Nyní ho ministerstvo spravedlnosti stíhá pro vraždu. Díval jsem se na tuto konkrétní záležitost. Ten voják udělal přesně to, co dělají vojáci od počátku věků: zabil nepřátele své země…“

Driscoll ztlumil zvuk. „Co to sakra… Jak k čertu?“ Clark se usmíval. „Cože?“ řekl Driscoll. „To ty?“

„Ale ne. To všechno generál Marion Diggs a Jack Ryan.“

„Máš to sakra neuvěřitelně načasované, Johne.“

„Shoda okolností. Tušil jsem, že udělá něco podobného, ale jinak…“ Clark pokrčil rameny. „Řekl bych, že tohle řeší tvůj problém s inspekcí, ne?“

„Jak to myslíš?“

„Ryan kandiduje na prezidenta, Same, a právě dal Kealtymu pořádnou facku v celostátní televizi. Teď může Kealty buď nechat to vyšetřování několik týdnů ve zprávách, nebo s ním přestane a bude doufat, že se na to zapomene. Právě teď Kealtymu přibyla spousta starostí. A ty jsi už moc malá ryba.“

„Ať se propadnu. Díky, Johne.“

„Já s tím nic nemám.“

„Moje šance dostat k telefonu Jacka Ryana nebo generála Diggse je dost chabá, takže jim to budeš muset přetlumočit.“

„Tvoje díky vyřídím. Přemýšlej o mojí nabídce. Necháme ji otevřenou, dokud se nepostavíš na nohy, potom se ozvi. Co ty na to?“

„Zní to dobře.“

TŘIAČTYŘICET HODIN POTÉ, co Adnán otevřel ventily Salyčevova halmatiku a potopil ho i se svými třemi společníky dvě stě metrů pod hladinu Barentsova moře, dorazila druhá zásilka do dubajského skladiště.

Od Músova příchodu inženýr tvrdě pracoval, sestavoval na podlaze skladiště jakýsi stan s olověným opláštěním a kontroloval dodané součástky podle seznamu. Podobně jako samotný stan, vyrobený v Malajsii podle parametrů z ukradené učebnice pro kurz radiační bezpečnosti ve Fort Leonard Wood, byly i další díly vyřezané a svařené laserem v Maroku podle ukrajinských náčrtků.

V jednoduchosti je krása, řekl si Músa v duchu.

Každá součástka pocházela buď z neškodného víceúčelového zařízení, nebo byla zhotovena podle plánů, které se už dávno přestaly používat jako zastaralé a neodpovídající současným požadavkům.

Součástka, kterou získal se svou skupinou, existovala jenom díky tomu, co většina organizací na ochranu životního prostředí považovala za nedbalé zacházení Ruska s jaderným materiálem. Músa ale věděl, že to je jenom jedna část rovnice. Dalšími byly příchylnost ruské vlády k novátorským jaderným programům a její tendence moc se ve světě o těchto programech nešířit.

Podél ruských severních lodních cest bylo roztroušeno nějakých 380 majáků napájených RTG – radioizotopovými termoelektrickými generátory, převážnou většinou s náplní stroncia 90. To je málo aktivní radioizotop s poločasem rozpadu devětadvacet let a tyto zdroje dávaly od několika do osmdesáti wattů. Mezi čtyřmi typy generátorů – Beta-M, Efir-MA, Gorn a Gong – byla i hrstka takových, co používaly zcela jinou náplň: plutonium 238. Na rozdíl od stroncia, které by se dalo přinejhorším použít k výrobě špinavé bomby, šlo o štěpitelný materiál. Ovšem dostupné množství by pro jejich účely zdaleka nepostačovalo. Chtělo to jiný zdroj. A to byl Adnánův úkol. Při kterém i se svými muži položil život. Z opuštěného ledoborce na Bohem zapomenutém ostrově získali poslední dílek skládačky: palivový článek tlakovodního reaktoru OK-900A se 150 kilogramy obohaceného uranu 235.

Obě věci volně k odnesení, přemítal Músa. Symbolické zabezpečení a prakticky neexistující evidence. Jestlipak ti blázni vůbec zjistí, že jim něco chybí, a pokud ano, za jak dlouho? uvažoval. V každém případě už bude příliš pozdě.

INŽENÝR MU ŘEKL, že nehledě na složité procesy a teorie kolem činnosti toho zařízení není jeho konstrukce o nic složitější než výroba čtyřválcového automobilového motoru. Pravda, armatury musejí být naprosto přesné, na tisíciny milimetru, takže to vyžaduje velice pečlivou montáž, ale volbou dubajského skladiště jim Músa zajistil dostatek soukromí i anonymitu. Emírův harmonogram jim ponechával dost času na řádnou montáž.

Inženýr se vynořil ze stanu, vysoukal se z ochranného obleku a vstoupil do volného prostoru skladiště. „Oba komplety byly správně zabalené,“ oznámil a vzal si od Músy láhev s vodou. „Kromě stopového zbytkového záření na povrchu kontejnerů tam není žádný únik. Po obědě vyndám obsah ven. Největší starosti mi dělá ten druhý balík.“

„A to proč?“

„Mohly by být problematické průchodky pro řídicí tyče. Nejspíš byly utěsněné při té záchranné operaci, ale je otázka, jakým způsobem a jak dobře. Dokud je neuvidím, nedá se nijak odhadnout, jestli zůstaly v pořádku.“

Músa se nad tím zamyslel a pak přikývl. „A výtěžnost?“

„To samé, uvidím, až ho odstrojím.“

„Víte, jaký nejmenší výkon potřebujeme, že?“

„To ano, a myslím, že ho dosáhneme bez problému, ale nemůžu vám zatím nic slíbit. Tohle je důležité: jste si jistý, že žádný nepochází z vojenského zařízení, je to tak?“

„Proč na tom záleží?“

„To je docela podstatné. To je základ všeho, příteli. My tady v zásadě to zařízení rekonstruujeme. Aby to bylo složitější, máme součástky z různých zdrojů určené k naprosto rozdílným účelům. Jak to budeme rozebírat, je proto skoro stejně důležité jako to, jak to budeme skládat. Rozumíte?“

„Rozumím. Získali jsme je přesně tak, jak jsem vám řekl. Plánky, co máte, patří k těmhle dvěma zařízením.“

„Dobře, to je dobře. Pak tedy nevidím žádné nepřekonatelné problémy.“

„Jak dlouho to potrvá?“

„Rozebrat ještě jeden den. Složit… dva až tři dny. Řekněme za čtyři dny to bude hotové k odeslání.“

KAPITOLA 62

GENERÁLNÍ KONZULÁT Indonéské republiky sídlil na Columbus Avenue, pár bloků jižně od Embarcadera, mezi Telegraph Hill a Lombard Street, na dohled ostrova Alcatraz. Clark našel místo na parkovišti na Jones Street, jeden blok jižně od konzulátu, a odstavil tam pronajatý Ford Taurus.

„Byls někdy ve Frisku, Jacku?“ zeptal se Chavez ze zadního sedadla.

„Jako malý kluk. Všechno, co si pamatuju, je rybářský přístav, ta muzejní ponorka –“

„USS Pampanito,“ upřesnil Clark.

„Správně. A Ostrov pokladů. Táta tvrdí, že jsem plakal, když mi řekl, že to není ten samý jako v knížce.“

Clark se zasmál. „A to bylo předtím, než ti pověděl pravdu o velikonočním zajíčkovi a Santa Clausovi?“

Jack se přidal. „Myslím, že ten samý den.“

Clark vytáhl mobil, jeden ze tří „čistých“ s anonymní kartou, které si pořídili na letišti. Vyťukal číslo a po chvíli řekl: „Ano, dobrý den, je dnes k zastižení pan Nayoan? Ano, děkuji.“ Clark zavěsil. „Je tam. Pojďme se projít, okouknout terén.“

„Co hledáme?“ zeptal se Jack.

„Všechno a nic,“ odpověděl Clark. „Mapa není území, Jacku. Musíš se aklimatizovat. Zjistit, kde jsou kavárny. Bankomaty, průchody a boční uličky, novinové stánky a telefonní budky. Kde je nejlepší chytat taxík nebo naskočit na lanovku… Aby ses cítil, jako bys tu bydlel.“

„Aha, a to je všechno?“

Odpověděl Chavez: „Kdepak. Jak se lidi pohybují, jak se k sobě chovají? Čekají na přechodu na zelenou nebo přecházejí, kde a jak je napadne? Dívají se na sebe, jsou na sebe milí? Kolik policejních aut uvidíš? Parkování je volné, nebo placené? Zapamatuj si vstupy do BART.“

„Bay Area Rapid Transit,“ dodal Clark, než se Jack stačil zeptat. „Zdejší podzemní dráha.“

„To je hodně věcí k zapamatování.“

„To je ta práce,“ opáčil Clark. „Chceš zpátky domů?“

„Ani nápad.“

„Je to způsob myšlení, Jacku. Musíš změnit svůj pohled na krajinu. Vojáci vidí místa pro krytí a přepady; špioni se rozhlížejí po mrtvých schránkách a pozorovacích stanovištích. Vždycky by sis měl klást dvě otázky: Jak bych tady někoho sledoval? A jak bych tady někoho setřásl?“

„Jasně.“

Clark se podíval na hodinky. „Dáme si hodinu, potom se sejdeme u auta a uvidíme, jestli se Nayoan chystá k obědu. Jacku, běž na jih; Ding a já to vezmeme na severovýchod a severozápad.“

„Proč právě tak?“ zeptal se Jack.

„Na jihu je to obydlenější. Během dne bude mít Nayoan fofr – schůzky, oběd a tak. Projdi se a aklimatizuj.“

JACK SE PODLE POKYNU vydal po Jones Street k jihu, potom západně po Lombard Street, trénoval na strmých a klikatých chodnících, až došel k tenisovým kurtům na vrcholku Telegraph Hill, kde se zase stočil k jihu. Domy tu byly stěsnané a pestře natřené, jejich balkony a verandy přetékaly květinami. Jack kdysi viděl obrázky těchto míst po zemětřesení roku 1906 a bylo těžké si to srovnat s tím, co teď měl před sebou. Zemská kůra se posune podél zlomu o pár stop, možná jenom o pár palců, a město je v troskách. S matičkou přírodou nejsou žádné žerty. Americe to nedávno připomněl hurikán Katrina, i když v tomhle případě hrála příroda jenom jednu z hlavních rolí. Zbytek obstarala špatná logistika a nedostatek zásob. Aby se jeden zamyslel, co kdyby se seběhlo něco horšího, ať už způsobeného přírodou nebo člověkem. Jsme opravdu připraveni na něco takového? přemítal Jack. Přesněji: Je vůbec možné být opravdu připravený? V Číně, Indii a Indonésii se perou s věcmi jako tsunami a zemětřesení od nepaměti, a stejně když k tomu dojde, vypadá reakce tak trochu jako řízený chaos. Možná je problém v samotné definici. Všechny systémy, od vlád po hasičské a policejní jednotky, mají určité meze a za nimi už jejich síly a prostředky nestačí. Když se nad tím zamyslíme, lidi jsou skutečně nejspíš různí. Není potom připravenost otázkou života a smrti, přežití nebo záhuby? Jestliže po katastrofě zůstanete naživu, byli jste na ni připraveni?

Soustřeď mysl zpátky na hru, nařídil si Jack.

Ve čtyřicáté minutě se u Feusier Octagon House obrátil zpátky k severu a vrátil se k autu. Clark s Chavezem tam ještě nebyli, tak si našel lavičku naproti přes ulici a začetl se do novin, které si koupil cestou.

„Správně, že sis nesedl do auta,“ uslyšel Jack za sebou. Stáli tam Clark s Chavezem. „Proč?“

„V takový krásný den jako dnes? Kdo by to dělal kromě poldů, agentů nebo soukromých čmuchalů?“

„Šikula. A teď vstaň a pojď sem. Stejný důvod. Tři chlapi prostě nebudou sedět spolu na lavičce, pokud nečekají na autobus nebo nejsou somráci.“ Jack se k nim přidal a všichni teď stáli v půlkruhu pod stromem. „Dobře, takže jsme ouřadové,“ nadhodil Clark, „co tu postávají a klábosí o včerejším zápase nebo o svém mizerném šéfovi. Takže co jste viděli?“

„Celkový dojem je pohodovější než v New Yorku nebo Baltimoru,“ odpověděl Jack. „Zdá se, že lidi se tu tolik nehoní. Víc si koukají do očí a usmívají se.“

„Dobře, co ještě?“

„Dobrý systém hromadné dopravy, spousta zastávek. Viděl jsem pět policejních aut, ale žádné majáky a sirény. Skoro každý tady má sako nebo svetr. Řidiči moc netroubí. Spousta menších aut a hybridů a bicyklů. Spousta obchůdků a kaváren se zadním vchodem.“

„To není špatné, Jacku,“ zhodnotil výkon Chavez. „Že by měl ten kluk nějaké špionské geny, co, Johne?“

„Je to možné.“

Dalších deset minut ještě předstírali, že jsou úředníci, potom Clark prohlásil: „Dobře, je pomalu čas na oběd. Dingu, ty tam dojedeš. Jack a já se trochu projdeme. Hlavní vchod na konzulát je na rohu Kolumbovy a Jonesovy, ale je tam ještě boční vchod, kousek jižněji na Jonesově.“

„Viděl jsem tam zastavit dodávku od zásobování,“ poznamenal Chavez. „A pár zaměstnanců tam kouřilo na chodníku.“

„Dobře. Tak jdeme.“

PĚTADVACET MINUT nato se Jack ozval: „Mám ho. Vyšel hlavním vchodem. Pěšky, jde po Kolumbově na jih.“

„Dingu, zůstaň na místě. Jacku, drž se ho, aspoň dvacet metrů odstup. Jsem jeden blok východně od tebe, jdu po Taylorově.“

„Rozumím.“ Po chvíli: „Míjím Motor Coach Inn. Asi třicet sekund mi zbývá na roh Taylorovy.“

„Jsem tu, jdu na jih,“ odpověděl Clark. „Ať udělá na rohu cokoli, ty přejdi ulici a jdi na západ po Chestnut. Já si ho převezmu.“

„Chápu. Teď je na rohu. Zahýbá na sever do Taylorovy.“

„Vidím ho. Končíš a jdi dál.“

Jack volným krokem přešel do ulice Chestnut a kráčel dál. Koutkem oka sledoval Nayoana. „Pouštím ho… teď,“ oznámil do mikrofonu.

Clark: „Jde přímo na mě. Počkejte.“ Po chvilce se Clarkův hlas změnil. „Ne, ne, říkám ti, že tahle sestava je úplně na hovno. Nemají na to. Chlape, jseš mimo. Deset babek, že ten zápas projedou…“ Uběhlo dalších pár vteřin. „Právě mě minul. Jde do restaurace – Patova kavárna, východní strana ulice. Jacku, jdeme na oběd. Zaberu nám stůl.“

Ding vstoupil do hovoru: „Dám si pastrami s pšeničným chlebem.“

JACK ZAHNUL na rohu Chestnut a Masonovy k severu a pak znovu severně do Taylorovy. Našel Clarka u stolu vedle dveří, čelem k oknu. Podnik se zaplňoval hosty. Jack si přisedl.

„U pultu,“ řekl Clark. „Třetí od kraje.“

„Jo, vidím ho.“

„Kdo sedí u vedlejších stolů?“

„Cože?“

„Sledovat toho hlavního je jenom půlka, Jacku. Mluvil s někým, když jsi ho sledoval, zastavil se někde?“

„Ne, ani se k nikomu nijak zvlášť těsně nepřiblížil.“

Clark pokrčil rameny. „Teroristi taky musejí žrát.“

Jack si objednal tuňáka s žitným chlebem, Clark sendvič se slaninou a balíček pro Dinga. „Už končí,“ řekl Clark. „Já zaplatím účet. U dveří si stiskneme ruce, řekneme si ‚Nashle za měsíc‘ a ty půjdeš k autu. Já ho doprovodím domů a potom se sejdeme v Starbucks u Zálivu.“

O TŘICET MINUT POZDĚJI seděli v boxu u okna u tří šálků černé kávy Gold Coast. Venku se v jasném slunečním světle míhali chodci i automobily. Na televizní obrazovce v rohu stál Jack Ryan starší za řečnickým pultem a mluvil. Zvuk byl ztlumený, ale všichni tři věděli, o čem je řeč. Stejně jako zbytek hostů i personálu, většinou poočku pokukujících na obrazovku.

„Chlape, on do toho opravdu jde,“ zvolal Chavez. „Tvůj táta si fakt troufá, Jacku.“

Jack přikývl.

Clark se zeptal: „Řekl ti to, počítám?“

Další souhlasné přikývnutí. „Nemyslím, že by z toho byl nějak odvázaný, ale povinnost volá, znáte to… Kdo může, ten musí.“

„No, on už toho zmohl dost. Dobře, teď do práce. Co jsme se dověděli?“ Jack spolkl hlt kávy a řekl: „Nayoan má rád hráškovou polévku a je škrt.“

„Cože?“ ozval se Chavez.

„Měl hráškovou polévku a club sendvič. Podle jídelního lístku plus minus dvanáct babek. Nechal pár čtvrťáků. Kromě toho nevím nic, co by stálo za řeč.“

„To není mnoho,“ souhlasil Clark. „Ani jsem moc nečekal. Jestli něco peče s URC, mohla by to být jednorázová záležitost. Byl by zázrak chytit ho při něčem hned první den.“

„Takže co dál?“

„Na stránkách velvyslanectví stojí, že dnes večer mají recepci v Holiday Inn Express. Nějaká společná dobročinná akce s polským konzulátem.“

„Nechal jsem smoking doma,“ zabručel Chavez.

„Nebudeš ho potřebovat. Vtip je v tom, že víme kde bude Nayoan dnes večer, a že nebude doma.“

OSM TISÍC MIL odtud se inženýr vynořil z převlékárny ve stanu a kusem hadru si otřel pot z čela a zátylku. Nejistě došel k nedaleké židli a posadil se. „No?“ zeptal se Músa.

„Je to hotové.“

„A výkon?“

„Sedm osm kilotun. Podle dnešních měřítek dost málo – například hirošimská bomba měla patnáct kilotun – ale na to, co chcete, je to víc než dost. Mělo by to hodit řekněme dvě atmosféry na vzdálenost pěti set metrů.“

„To se mi nezdá nijak moc.“

Inženýr se unaveně usmál. „To vám bohatě stačí na zboření železobetonu. Říkáte, že povrch je převážně zemina?“

„Správně. A nějaké zpevněné podzemní konstrukce.“

„Pak se nemusíte znepokojovat, příteli. Ten uzavřený prostor, o němž jste se zmiňoval… Jste si jistý jeho objemem?“

„Ano.“

„A strop? Z čeho se skládá?“

„Řekli mi, že se to jmenuje ignimbrit. Je to –“

„Ano. To znám. Také se nazývá sopečný pyroklast nebo přeměněný tuf – v podstatě jsou to stlačené vrstvy sopečného kamene. To je dobře. Pokud je strop dostatečně tlustý, půjde tlaková vlna s nepatrným oslabením přímo dolů. Požadovaný průnik, jak jste mi udával, určitě splní.“

„Beru vás za slovo. Je to připravené k převozu?“

„Jistěže. Navenek to vyzařuje jen velice slabě, takže o pasivní detektory se nemusíte starat. Něco jiného jsou ovšem aktivní opatření. Předpokládám, že jste podnikli kroky –“

„Ano, jistě.“

„V tom případě to dál ponechávám na vás,“ pokrčil rameny inženýr, vstal a zamířil do kanceláře v zadní části skladiště. „Teď jdu spát. Zbytek odměny si převezmu ráno.“

KAPITOLA 63

JEJICH SPOJKA JE ČEKALA na východní straně Sindibádova parku u ulice al-Kurníš, co by kamenem dohodil od australského konzulátu. Hendley odmítl vysvětlit Brianovi s Dominikem povahu svého vztahu k Australanovi, ani nepovažoval za nutné sdělit jim jeho jméno. Bratři si ovšem nemysleli, že jejich falešné pasy a víza mají australský znak jenom náhodou.

„Zdravím, lidi. Vy budete Gerryho kluci, že?“

„Řekl bych, že jo,“ odpověděl Dominic.

„Archie.“ Všichni si potřásli rukama. „Pojďme se projít, co vy na to?“ Počkali na mezeru v proudu vozidel, pak přeběhli al-Kurníš na nedlážděné parkoviště vedle kruhové budovy al-Fatáh, odkud sešli k vodě.

„Takže to chápu tak, že jste si vyšli na sluky?“ prohodil Archie do šumu vln.

„Dá se to tak říct,“ odvětil Brian. „Minulý týden tady zabili chlapa. Nejdřív ho oběsili, potom mu usekli hlavu a nohy.“

Archie přikývl. „Slyšel jsem o tom. Hnusná věc. Tady je to něco jako upozornění. Myslíte, že ten maník něco přepískl, podnikl na vlastní pěst?“ Dominic přikývl.

„Švédská ambasáda, co?“

Další přikývnutí,

„A vy chcete vědět, co, proč a jak, chápu to dobře?“

„Všechno, co se dá zjistit,“ upřesnil Brian.

„Dobře, takže jako první musíte vědět, že Tripolis je sakra bezpečné město, když zvážíte všechny okolnosti. Pouliční kriminalita je hodně nízká a sousedi se hlídají navzájem. Policie se nijak zvlášť nestará, dokud se tyhle skupiny zabíjejí mezi sebou, pokud se to nepřeleje do ulic nebo se některá bojůvka nepokusí upoutat na sebe pozornost. To poslední, co by si kudrnatý plukovník přál, je špatná publicita v mezinárodním tisku, když se teď tak snažil vylepšit si mediální obraz. Pravda je, že URC je teď osm či devět měsíců docela potichu. Dokonce se povídá, že tu věc na švédské ambasádě nemá na svědomí URC…“

„Přinejmenším to nebyla schválená akce,“ poznamenal Dominic.

„Aha, jasně. Uřezaná hlava a useknuté nohy jsou dost jasný projev nespokojenosti, že? Ale mohlo být i hůř. Obvykle se ušmiknou i genitálie. Takže byt, kde toho vašeho chlápka osekali, je v ulici al-Chúms. Pěkně uzavřená čtvrť. Pokud jsem to správně pochopil, ten byt byl po celou dobu prázdný.“

„Kde jste to slyšel?“

„Znám pár francouzských usedlíků, co jsou docela zadobře s poldama.“

„Takže myslíte, že ten byt si drželi jenom pro strýčka Příhodu?“ zeptal se Dominic. „Garsonka?“

„Jo. Toho chudáka nejspíš oběsili někde jinde. Viděli jste to na webových stránkách? URC, nebo LIFG?“ zeptal se Archie s odkazem na Libyjskou islámskou bojovou skupinu.

„URC,“ odpověděl Brian. „Existuje někdo, komu by URC mohla tu popravu zadat?“

„Kdekdo. Ani by to nemusela být organizovaná skupina. V medíně – starém městě – seženete grázly, co vám podřežou krk za dvacet dolarů. Ne jako loupež, ale nájemná vražda, představte si. Ale to video… To se mi zdá na průměrného opičáka moc rafinované.“

„Tak proč to prostě neprovedli někde v medíně?“ zeptal se Brian. „Zabít ho, natočit si video a pohodit mrtvolu na ulici.“

„Potom by do medíny museli jet policajti, víme? Takhle se všichni můžou tvářit, že se to stalo někde jinde, a přírodní rovnováha zůstane zachovaná. Na kolika stránkách je to video?“

„Našli jsme jich šest,“ odpověděl Dominic.

„No, všude kolem je spousta poskytovatelů internetových služeb, ale tyhle skupiny si obvykle spravují svoje stránky samy, na vlastním serveru, aby se mohly kdykoli sebrat a přesunout – fyzicky i elektronicky. Jestli to URC někomu zadala, tak asi máte smůlu; jestli to provedla sama, musel to být pokyn z nejvyšších míst. Práce, kde nechcete nic ponechat náhodě. V takovém případě musí být někde nějaký přesah – nějaký lokální šéfík URC s přístupem na server.“

„Řekl bych, že takového chlápka nejspíš nenajdeme v místním telefonním seznamu,“ poznamenal Brian.

„Máte pravdu. Ale možná někoho znám. Nechte mě si zavolat. Kde bydlíte?“

„V al-Mehrí.“

Archie se podíval na hodinky. „Přijdu tam v pět, dáme si skleničku.“

DORAZIL O HODINU DŘÍV a přijel svým vlastním vozem, zeleným opelem z osmdesátých let; jako skoro všechno v Tripolisu byl pokrytý jemnou vrstvou červenohnědého prachu.

„Pronajali jste si auto?“ zeptal se Archie cestou na západ po ulici al-Faťh do troubení klaksonů a kvílení brzd.

„Cože?“ zařval Brian ze zadního sedadla.

„Dopravní předpisy tady absolutně neplatí. Říkejte tomu ryzí darwinismus. Silnější řidič přežije. Takže: Najali jste si vůz?“

„Ne, žádný nemáme.“

„Až skončíme, můžete mě vyhodit na ambasádě a nechat si tohle auto. Ale pozor na dvojku. Je pěkně vyčvachtaná.“

„Jenom pokud ho nemusíme vrátit vcelku.“

„Teď je špička. Za pár hodin se to uklidní.“

OHRAZENÉ STARÉ MĚSTO s bludištěm uliček vzniklo za otomanské nadvlády a po staletí sloužilo k odstrašení nájezdníků i jako středisko obchodu. Rozkládá se u přístavu a ze čtyř stran je ohraničují ulice al-Kurníš, al-Faťh, Sidi Umrán a al-Ma’am. Tripoliská medína je změť úzkých uliček, klikatých a často slepých, ústících do malých dvorků.

Archie našel místo na zaparkování poblíž brány Báb Hawara, u jihovýchodních hradeb. Všichni vystoupili a došli do kavárny o dva bloky jižněji. Muž v černých plandavých kalhotách a světlehnědé košili s krátkými rukávy vstal od stolu, když zahlédl Archieho. Oba si stiskli ruce, objali se a Archie představil Briana s Dominikem jako „staré přátele“.

„To je Ghází,“ řekl Archie. „Můžete mu věřit.“

„Sedněte si, prosím,“ vyzval je Ghází a všichni se usadili kolem stolu pod slunečníkem. Objevil se číšník a Ghází vyštěkl cosi arabsky. Číšník zmizel a za chvilku se vrátil s čajníkem, čtyřmi skleničkami a miskou mátových bonbonů. Když si nalili čaj, Ghází spustil: „Archie mi říkal, že se zajímáte o webové stránky.“

„Kromě jiného,“ přikývl Dominic.

„Mnoho lidí poskytuje služby, o jakých se Archie zmiňoval, ale jeden by vás mohl zvlášť zajímat. Jmenuje se Rafik Barí. Druhý den potom, co se objevilo na webu to video, a den předtím, než se našla mrtvola, se odstěhoval – dost nečekaně a doslova přes noc.“

„To je všechno?“ zeptal se Brian.

„Ne. Proslýchá se, že dělal pro jisté lidi. Webové stránky, co se objevují a mizí – proxy servery, přesměrování, střídání domén a tak. To je Barího specialita.“

„A co ISP?“ zeptal se Dominic. „Myslíte, že si tihle lidi vytvářejí vlastní nebo používají komerční služby?“

Na to odpověděl Archie: „Řekl bych, že to je zbytečná námaha. Tady není o takových věcech žádný extra přehled. Stačí jméno a kreditka. Domény se můžou registrovat hromadně a měnit podle libosti. Ne, nejlepší je dělat to tak jako ten Barí, aspoň tady určitě.“

Dominic se zeptal Gházího: „S kým žije? Má rodinu?“

„Tady ne. Má ženu a dceru v Benghází.“

„Jaká je pravděpodobnost, že je ozbrojený?“

„Barí? Velice nízká, myslím si. Pokud někam jede, někdy mívá ochranku.“

„Chlápky z URC?“

„Ne, ne, aspoň ne přímo, to si nemyslím. Možná je URC najímá, možná, ale jsou to jenom lidi z medíny. Gauneři.“

„Kolik?“ ozval se Brian.

„Když jsem ho viděl… Dva nebo tři.“

„Kde ho najdeme?“ zeptal se Brian.

KDYŽ VYSAZOVALI ARCHIEHO u konzulátu, dolní okraj slunečního kotouče se skoro dotýkal mořské hladiny na západě. V celém městě ožívaly pouliční lampy, světla aut a neonové reklamy. Rozhodli se, že za volant opelu se posadí Dominic jako absolvent kurzu defenzivní jízdy u FBI.

V souladu s Archieho předpovědí provoz trochu zřídl, ale ulice pořád připomínaly spíš závodní okruh než městské komunikace.

Archie vylezl ze zadního sedadla a opřel se o dveře. „Ta mapa medíny, co máte, je docela slušná, ale ne dokonalá. Takže na sebe dávejte dobrý pozor. Jste si jistí, že to nepočká do rána?“

„Asi ne,“ řekl Brian.

„Dobře, tak se uvolněte a usmívejte se. Chovejte se jako turisti. Obhlížejte výlohy, trochu smlouvejte, kupte nějakou hloupost. Nepochodujte tudy jako gardisti –“

„Gardisti?“

„Vojáci. Můžete zaparkovat v některé z bočních ulic u Corinthie – to je ten příšerný hotel, co jsme jeli kolem cestou sem.“

„Všiml jsem si.“

„Je vidět víceméně odevšad v medíně. Když se ztratíte, jděte k němu.“ Brian se zašklebil: „Sakra, chlape, jak o tom tak mluvíte, vypadá to, že jdeme přímo do jámy lvové.“

„To není špatné přirovnání. Svým způsobem je medína v noci bezpečná, ale když budete nápadní, tak se to roznese. Ještě dvě věci. Pokud bude třeba, zbavte se auta. Nahlásím krádež. Za druhé, v kufru pod rezervou je hnědý sáček s nějakýma dobrůtkama.“

„Počítám, že nemyslíte chlebíčky,“ usmál se Dominic.

„To teda ne, kámo.“

KAPITOLA 64

NAYOAN VYŠEL Z VELVYSLANECTVÍ v pět odpoledne, odjel autobusem na parkoviště u Kolumbovy ulice a nasedl do modré Toyoty Camry. S Clarkem za volantem ho sledovali až do přízemního bytu na jihozápadním okraji pověstné sanfranciské čtvrti Tenderloin (Pozn. překl.: tender loin = měkký podbřišek, tenderloin = svíčková), mezi radnicí a Market Street. Byla to asi nejhorší městská čtvrť s více než spravedlivým dílem chudoby, zločinu, bezdomovců, etnických restaurací, hodinových hotelů, nekonvenčních klubů a uměleckých galerií. Mohl být jen jediný důvod, proč si Nayoan zvolil k bydlení toto místo. V Tenderloinu žila dost početná populace asijského původu, takže se zde mohl pohybovat v relativní anonymitě.

Po pár hodinách doma se Nayoan vynořil na ulici ve střízlivém černém obleku a nasedl opět do vozu. Tentokrát s Jackem na místě řidiče ho sledovali zpátky do centra k hotelu Holiday Inn. Dívali se, jak vešel do haly, počkali deset minut a zamířili zpátky do Tenderloinu.

„Proč se to jmenuje Tenderloin?“ zeptal se Chavez, když Clark odbočil z Hayesovy ulice a začal hledat místo k zaparkování. Světlo reflektorů klouzalo po převrácených popelnicích a postavách sedících na schodech před domy.

„Nikdo to neví jistě,“ odpověděl Jack. „Taková městská legenda. Prý to byl měkký podbřišek města nebo také místo, kde se platilo policajtům výpalné a ti si pak kupovali lepší maso.“

„Tys četl Frommerova průvodce, Jacku?“

„Jo, a také Mistra Suna. Poznej svého nepřítele, rozumíš?“

„Tahle čtvrť má teda fakt duši, to je sakra jisté.“

Clark našel místo pod stromem mezi dvěma kandelábry a zaparkoval. Ztlumil světla a vypnul motor. Nayoanův činžák byl o jeden blok dál na druhé straně ulice.

Clark se podíval na hodinky. „Osm hodin. Nayoan by měl být na recepci. Převlečte se,“ řekl.

Shodili svršky určené do centra – khaki kalhoty, svetry a větrovky – a natáhli si tenderloinský háv, zakoupený předem v second handu: flanelové košile, mikiny, kšiltovky a pletené čepice.

„Dvacet minut, potom sraz tady,“ řekl Clark. „Okruh tří bloků. Stejně jako předtím. Je to zasraná čtvrť, tak se tvařte přiměřeně.“

„To znamená?“ zeptal se Jack.

Odpověděl Chavez: „Neser se do mě, já se nebudu srát do tebe.“

VŠICHNI SE VRÁTILI K VOZU, pak šli spolu půl bloku dál k jihu a zastavili se u opuštěného schodiště. Chavez začal: „Viděl jsem jenom jednu policejní hlídku. Vypadalo to jako rutinní průjezd. Nijak zvlášť se nerozhlíželi kolem.

„Jacku?“

„V bytě jsem neviděl žádné světlo. Vzadu je ulička a shnilý dřevěný plot s nezamčenou brankou vedoucí na betonový dvorek. Psi jsou ob jeden dvůr na každou stranu. Štěkali, když jsem šel kolem, ale za okny jsem neviděl žádný obličej.“

„Světlo u zadního vchodu?“ zeptal se Clark.

Jack přikývl. „Holá žárovka. A žádné síťové dveře.“

„Proč je to důležité?“

Jack pokrčil rameny. „Panty jim pískají. A také rachotí.“

„Máš pochvalu.“

V TŘICETIVTEŘINOVÝCH ODSTUPECH obešli blok a sešli se v boční ulici. Chavez jako první prošel brankou, pak vystoupil po schodech nahoru, vyšrouboval žárovku a stoupl si stranou. Clark s Jackem vešli na dvorek. Clark vyšel po schodech a strávil devadesát vteřin skrčený u dveří, něco kutil se zámkem a západkou. Pokynul jim, aby počkali, a vklouzl do dveří. Po šedesáti vteřinách vykoukl a posunkem je pozval dovnitř.

Vnitřek bytu odpovídal architektuře domu: byl dlouhý a úzký, s těsnými chodbami, prkennými podlahami s prošlapanými běhouny, zčernalými podlahovými lištami a garnýžemi. Jack viděl, že Nayoan si moc nepotrpěl na výzdobu interiéru: čistě funkční kuchyně, koupelna se šachovnicovým vzorem obkládaček a pokoj s rozkládacím gaučem, konferenčním stolkem a televizorem s dvaatřiceticentimetrovou obrazovkou. Asi se tu nehodlal zabydlet nadlouho, říkal si Jack. Proč by se zabýval zbytečnostmi? Mohlo to něco znamenat? Stálo by za to zjistit, kolik mu ještě zbývá do konce turnusu na ambasádě.

„Dobře, jdeme na to,“ nařídil Clark. „Až skončím, všechno zpátky na své místo.“

Rozžehli svítilny a dali se do práce.

CHAVEZ skoro hned našel laptop Dell na stolečku v Nayoanově ložnici. Jack ho zapnul a začal prosévat složky a soubory, historii webového prohlížeče a seznam e-mailů. Clark s Chavezem ho nechali pracovat a strávili třicet minut důkladnou prohlídkou bytu, počínaje běžnými úkryty.

„Tak jo,“ Jack si zamnul ruce. „Žádné heslo, žádné zabezpečení… Kromě běžného firewallu a antiviru je tahle věc volně přístupná. Je tu spousta materiálů, ale nic nápadného. Hlavně neutajované spisy z ambasády a e-maily – zčásti osobní. Rodina a přátelé tam doma.“

„Adresář?“ zeptal se Clark.

„Zase to samé. Nic, co bychom znali ze seznamů URC. Maže historii webového prohlížeče skoro denně, i s dočasnými soubory a cookies.“

„‚Cookies‘?“ zeptal se Chavez.

„Kousíčky dat, co různé webové stránky nechávají ve tvém počítači pokaždé, když je navštívíš. Docela běžná praxe.“

„Jak hluboko můžeš hrabat?“

„Tady? Moc ne. Můžu zkopírovat všechny jeho soubory a složky a mailové schránky, ale okopírovat celý harddisk by trvalo moc dlouho.“

„Dobře, tak vem, co stačíš.“

Jack připojil externí disk Western Digital Passport do firewire portu počítače a začal kopírovat soubory, zatímco Clark s Chavezem pokračovali v lovu. Po dalších čtyřiceti minutách Chavez šeptl z kuchyně: „Mám to.“ Přišel do ložnice s chlebníkem. „Falešné dno v šuplíku s příborama.“

Jack vzal chlebník a nakoukl dovnitř. „Přepisovací dévédéčko.“ Otevřel DVD mechaniku dellu a zasunul disk dovnitř. Klikl na příslušnou ikonku a na obrazovce vyskočilo okno. „Je tu spousta dat, Johne. Kolem šedesáti gigabytů. Spousta z toho jsou obrázky.“

„Ukaž nějaký.“

Jack rozklikl složku a na obrazovce se ukázaly miniatury obrázků. „Vypadají povědomě, co?“

„To teda jo,“ přikývl Clark.

Jack poklepal nehtem ukazováku postupně na tři obrázky. „Tyhle jsou určitě ze stránek URC.“

„Není kouře…,“ poznamenal Chavez.

Clark se podíval na hodinky. „Zkopíruj to. Dingu, pojďme uklidit. Je čas vypadnout.“

HODINU POTÉ byli zpátky v hotelu La Quinta Inn kousek od letiště. Jack pomocí zabezpečeného protokolu odeslal některé obrázky na server Univerzity a potom zavolal Gavinovi Bierymu, jejich počítačovému mágovi, a přepnul hovor na hlasitý odposlech.

„Tyhle už jsme někde viděli,“ ozval se Biery. „Na flešce z Tripolisu?“

„Správně,“ přitakal Jack. „Potřebujeme vědět, jestli jsou tam nějaké stego zprávy.“

„Projedu případné změny dešifrovacím algoritmem; potíž je v tom, že nevíme, jaký program použili k zašifrování – jestli komerční nebo vlastní. Podle Steganografického analytického a výzkumného střediska –“

„Něco takového opravdu existuje?“ vyděsil se Chavez.

„ – je v této chvíli k dispozici sedm set dvacet pět stego aplikací, a to jsou jenom ty komerční. Každý trochu slušnější programátor si umí udělat vlastní. Pak ho stačí uložit na flešku a prostě to nosíš s sebou, zastrčíš do počítače a jsi ve stego režimu.“

„A jak to teda prolomíš?“ zeptal se Clark.

„Připravil jsem dvoustupňový proces: nejdřív hledá nesrovnalosti v souboru – ať je to video, obrázek nebo audio. Když najde nějakou odchylku, druhá část programu prožene ten soubor většinou nejběžnějších šifrovacích metod. Dělá se to hrubou silou, ale doufejme, že URC má nějaké oblíbené metody. Pokud je najdeme, můžeme to potom urychlit.“

„Kolik to zabere času?“ zeptal se Jack.

„Netuším. Začnu krmit tu bestii a ozvu se vám.“

TELEFON ZAZVONIL ve tři ráno. Všichni byli rázem vzhůru. „Biery,“ oznámil Jack, když si promnul oči a zašilhal na displej mobilu. Přepnul hovor na hlasitý odposlech.

„Možná otvírám šampus předčasně,“ ozval se Biery, „ale myslím, že jsme narazili na zlatý důl. To je ta dobrá zpráva. Ta špatná je, že asi používají více různých šifrovacích metod, takže to chvilku potrvá.“

„Sledujeme tě pozorně,“ odvětil Clark.

„Za prvé: banner na stránce URC s obrázky z Dirárovy popravy – myslím, že je to digitální jednorázová tabulka. V podstatě kódová mřížka pro textové zprávy. Jestli je prošlá nebo aktuální, to ještě nevím.“

To Jacka nepřekvapilo. Věděl, že staré věci se zase vracejí. Systém jednorázových tabulek byl prastarý – jak moc, to bylo předmětem debat kryptografických odborníků, ale pro moderní dobu ho objevil inženýr firmy AT&T jménem Gilbert Vernam v roce 1917 – a i když se vyskytuje v mnoha provedeních, jeho podstatou je záměnná šifra, nejčastěji v podobě náhodné mřížky: spojte písmenko na levém okraji s písmenkem na horním okraji a v jejich průsečíku se najde zaměněné písmenko. Šifrování i dešifrování je sice časově náročné, ale pokud tabulku používá jenom jeden zdroj a jeden příjemce, je prakticky nerozluštitelná. V tomto případě by někteří členové URC v určité dny prohlíželi určité stránky a stáhli si určité obrázky, které by pak steganograficky dešifrovali a získali jednorázovou tabulku. S tou by si pak mohli bezpečně předávat obyčejné telefonní hovory, dopisy i e-maily.

Otázka zní, přemýšlel Jack, jak často URC střídá své tabulky? Jediný způsob, jak to zjistit, je zkusit porovnat známé zprávy URC s tabulkami ze stejné doby.

„To by mohlo vysvětlit, proč nás ten e-mail s oznámením o narození děcka nikam nezavedl,“ řekl Jack. „Změnili tabulky a my jsme byli o krok pozadu.“ Clark přikývl a dodal: „Pokračuj, Gavine.“

„Za druhé: jeden z větších obrazových souborů na Nayoanově DVD – neodpovídá ničemu, co jsme stáhli ze stránek URC. Algoritmus to ještě přežvykuje, ale z toho, co jsem zatím viděl, usuzuju, že máme spoustu čísel kreditek a bankovních účtů.“

„Nayoan je pokladník URC,“ prohlásil Chavez. „To je jasné jako facka.“

„Prověřujete to?“ zeptal se Clark Gavina.

„Ještě ne. Co chcete dřív?“

„Kreditky. Snáz se zřídí i zruší než běžný účet. Začněte v San Francisku a na západním pobřeží. Mohlo by to něco hodit, dokud jsme ještě tady.“

KAPITOLA 65

POKUD JEJICH PŘÍCHOD do medíny vyvolal nějaký zájem, tak zůstal bratrům Carusovým dobře skrytý. Nebyla ještě tma, takže se zde vyskytovala spousta očividně bílých západních turistů obcházejících stánky prodavačů a bloumajících úzkými hrbolatými uličkami; přítomnost Briana i Dominika tak zůstala bez odezvy. Slunce však už zapadalo za obzor a s ubývajícím světlem se medína pomalu vyprázdní od cizinců, zůstanou jenom domácí a těch pár turistů, co jsou v Tripolisu jako doma nebo naopak nic netuší o jeho nebezpečích. Archie je ujistil, že vraždy turistů v medíně jsou vzácností, ale noční loupeže a kapesní krádeže se tu málem považují za sport. Zloději dokážou přesně rozpoznat nepozorné a bezbranné jedince. Brian s Domem však nepřipomínají jedno ani druhé, poznamenal Archie, takže si nemusejí dělat žádné velké starosti. Australanův pytlík v kufru navíc obsahoval dvě pistole Browning Hi-Power Mark III bez výrobních čísel a čtyři zásobníky s podzvukovými expanzními střelami. Tlumiče hluku byly podomácku zhotovené z plastových instalatérských trubek, velké asi jako dvě plechovky od limonády spojené k sobě a nastříkané na černo. Nevydrží víc než stovku ran, ale měli stejně jenom čtyřicet nábojů, takže o nic nešlo.

Dvacet minut chodili uličkami mezi omítnutými i holými cihlovými zdmi, zastavovali se u Stánků a obchůdků, aby si prohlédli vystavené zboží, pořád podle Archieho mapy, kterou nesl Brian složenou v ruce. Archie jim nabídl několik tras k bytu Rafika Barího a několik cest zpátky, včetně dvou únikových cestiček, což je utvrdilo v přesvědčení, že jejich kontakt je vojenský veterán, nejspíš z australského pluku SAS. Tento závěr je velice potěšil: Australanův způsob myšlení se shodoval s jejich.

„Cosi tu voní,“ začenichal Dom.

Vzduch byl plný pachů: hořící dřevěné uhlí, pečené maso, koření, ale také puch tisíců zpocených těl namačkaných v omezeném prostoru. Zpočátku byl matoucí také hlasitý konverzační ruch, změť arabštiny, francouzštiny, místního dialektu a angličtiny s exotickým přízvukem. Davy se valily, jako by je řídil neviditelný dopravák, lidé se vyhýbali a proudili uličkami jen s občasným vzájemným pohledem či zaváháním.

„Že by psí maso?“

„To je možné v Asii, brácho, a míň často, než bys myslel. Tady možná tak kůň, spíš bych se vsadil, že je to skopové.“

„Zase sis četl brožurky?“

„Ještě v Římě.“

„Cosi mi říká, že čistotu tu nemají na seznamu priorit moc vysoko,“ poznamenal Brian a kývl k prodavači, který právě rozřezával na pultě syrové kuře; plátěnou zástěru měl pocákanou krví.

Dominic se tomu zasmál. „Hele, a nežrals v SERE náhodou brouky?“ Jako všichni mariňáci prošel i Brian základním A-kurzem Survival, Evasion, Resistance &Escape (přežití, únik, odpor a útěk), ale později také zbylými stupni B a C určenými pro předsunuté bojové jednotky a letecké posádky.

„Jo, brouky v Bridgeportu a hady ve Warneru.“

Námořnictvo a námořní pěchota pořádá kurzy SERE B a C na mnoha místech, také ve výcvikovém středisku pro boj v horách v Bridgeportu a na námořní letecké základně Warner Springs v Kalifornii.

„Takže co kousek koniny?“

„Možná cestou zpátky, jo? Už se blížíme nebo co?“

„Jo, ale ještě musíme zabít trochu času. Projdeme kolem Barího bejváku za setmění, obhlídneme terén. Počkáme, až se setmí, a vlítneme tam.“

„To zní dobře. Kolik je–“

Jako na znamení se zachrchláním obživl pouliční tlampač a ozvalo se muezzinovo svolávání k modlitbě. Uličky kolem nich pomalu utichaly, místní přerušili veškerou činnost, rozbalovali modlicí koberečky a klekali si na ně. Spolu s ostatními nemuslimy odstoupili i Brian s Dominikem stranou a zůstali potichu stát, dokud rituál neskončil a neobnovil se obvyklý ruch. Potom Carusové pokračovali v chůzi. Soumrak rychle temněl a v oknech a předzahrádkách kaváren se rozsvěcela světla.

„Nemůžu říct, že by islám byl zrovna můj šálek čaje,“ poznamenal Dominic, „ale jedno se jim musí nechat: jsou své víře oddaní.“

„Což je problém, když jde o radikály. Taková oddanost je první krok k sebevražedným útokům a narážení letadlama do baráků.“

„To jo, ale někdy si říkám, jestli platí ta teorie zkažených jablek.“

„Co že to?“

„Jedno zkažené jabko v sudu. V tomhle případě máme spoustu opravdu zkažených jablek, ale pořád to bude docela malý zlomek.“

„Možná že jo, možná že ne. Ale to není naše starost.“

„Chci tím říct, zamysli se: kolik je na světě muslimů?“

„Půl druhé miliardy, mám dojem. Možná dvě.“

„A kolik z nich se vyhazuje do vzduchu? Přesněji řečeno: kolik je radikálních teroristů?“

„Asi tak dvacet třicet tisíc. Já tě chápu, brácho, ale o zdravá jabka se nestarám. Ke komu a jak se modlíš, je tvoje věc – dokud nedostaneš božský pokyn rozmašírovat nevinné lidi na sračku.“

„Hele, o tom se nepřu.“

Už se o tom dohadovali dřív: Je odsuzování celého národa nebo náboženství jenom morální chyba, nebo je to také taktická chyba? Když nahlížíte na celé skupiny obyvatelstva jako na nepřátele, brání vám to jenom odhalit ty opravdu zlé hochy, nebo i rozpoznat spojence? Jako asi každá země i Amerika zažila proměnu nepřátel ve spojence a spojenců v nepřátele. Dominic často uváděl příklad afghánských mudžáhidů. Titíž povstalci, kterým CIA pomáhala vyhnat Sověty z Afghánistánu, se proměnili v Tálibán. V dějepisných knihách se bude věčně debatovat o tom, jak a proč k tomu došlo, ale o věci samé nemůže být pochyb. Jednou z otázek, na kterých se bratři Carusové shodli, byla podobnost pohledu vojáka a policajta: Poznej svého nepřítele co nejlíp a přizpůsob taktiku okolnostem. Navíc oba už v životě viděli dost malérů, aby věděli, že ve skutečném světě není nic černobílé – to platilo především pro jejich činnost na Univerzitě, kde byla šedá barva normou. Však se také špionům a příslušníkům zvláštních služeb ne bezdůvodně přezdívá „stínoví válečníci“.

„Nechápej mě špatně,“ dodal Dominic. „Jenom se třesu zmáčknout spoušť na každého teroristu, co by ohrožoval moji zem. Jenom říkám, že kdo bojuje chytře, obvykle vyhraje.“

„Amen. Ale pár milionů sovětských vojáků by mohlo být jiného názoru. Stalin je na východní frontě nahnal na porážku jako dobytek.“

„Z každého pravidla existují výjimky.“

Brian se zastavil, aby se podíval do mapy. „Už tam budem. Na rohu doleva, potom uličkou rovně. Barího byt jsou třetí dveře vlevo. Podle Gházího krvavě rudé.“

„Doufejme, že to není špatné znamení.“

PO DESETI MINUTÁCH se ocitli ve správné uličce a krčili se v podloubí. Brian jako voják měl vycvičenější noční vidění než bratr, tak si jako první uvědomil, že proti nim nejde nikdo jiný než Rafik Barí. Nebyl sám, z obou stran ho provázeli dva muži oblečení do tmavých kalhot a bílých košil s dlouhým rukávem, u krku rozepnutých a splývajících volně přes kalhoty.

„Místní bouchači,“ zamumlal Dominic.

„Jo. Nechme je projít.“

Barí kráčel rychle, oba průvodci také, ale jeho i jejich řeč těla Carusům prozradila, že nejsou pod žádným tlakem. Jejich vzájemný vztah měl očividně povahu zaměstnavatele a zaměstnanců.

Brian s Domem nejprve přešli kolem červených dveří a pokračovali v chůzi dál, Barí se svou partou je minul zleva. Brian hodil rychlý pohled přes rameno a viděl, jak Barí zasouvá klíč do zámku. Zase se obrátil dopředu. Dveře se otevřely a potom zaklaply. Carusové na dalším rohu zahnuli doleva a zastavili se.

„Ani se po nás neohlédli,“ poznamenal Dominic. Barího bodyguardi byli nejspíš pouliční zlodějíčci, co si myslí, že rvačky jsou dostatečný výcvik pro tuhle práci. Ve většině situací měli ostatně pravdu.

„Jejich smůla, tím líp pro nás,“ opáčil Brian. „Šel ale dost rychle. Buď spěchá, aby chytil Kolo štěstí, nebo je na odchodu.“

„Počítej radši s tím druhým. Nastal čas improvizovat.“

„Po mariňácku.“

O šest metrů dál našli otevřenou branku a vstoupili na malý dvorek s vyschlou fontánkou uprostřed. Byla už skoro úplná tma a kouty se ztrácely v hlubokém stínu. Počkali chvilku, než se jim přizpůsobí oči. U protilehlé zdi stál dřevěný rošt s uschlou vinnou révou. Přešli k němu a zkusili dřevo. Lámalo se.

„Udělám ti stoličku,“ řekl Brian, opřel se o zeď a spojil ruce. Dominic se na ně postavil, sáhl nahoru a zachytil se okraje zdi. Vytáhl se nahoru, pak se ohlédl dolů, dal Brianovi znamení počkej a odplížil se. Vrátil se za tři minuty, kývl na znamení všechno v pořádku, sehnul se a pomohl Brianovi nahoru.

„Barího dveře vedou do dvora. Otevřená branka ve východní zdi. U ní jeden bodyguard. Barí s tím druhým je vevnitř. Slyšel jsem, jak tam rachotí. Zní to, jako když spěchají.“

„Jdem na to.“

Nabili browningy, nasadili tlumiče a vydali se po střeše na druhou stranu. Zleva, z ulice, se ozval štěkot psa, potom tupé žuchnutí. Pes vykvikl a ztichl.

Brian zvedl sevřenou pěst, znamení k zastavení. Oba zaklekli. Brian se odplížil na kraj střechy, vykoukl a vrátil se.

„Čtyři muži, jdou sem,“ zašeptal. „Pohybují se jako profíci. Nebo jako policajti.“

„Možná proto Barí tak spěchá,“ podotkl Dominic. „Rozehrajeme to?“

„Jestli je to policie, nemáme na výběr. Jestli ne…“

Dominic pokrčil rameny a přikývl. Přišli za Barím zdaleka; nevzdají se ho, leda by neměli jinou možnost. Otázka zněla, jestli tihle noví hráči přišli Barího zabít. A pokud ano, udělají to tady, nebo ho vezmou někam jinam?

Brian s Dominikem se posunuli blíž k okapu nad Barího dvorkem, pak si lehli na břicho a pomalu se sunuli dopředu, dokud se jim neotevřel výhled. Osamělý bodyguard pořád stál u dveří, pouhý nezřetelný obrys ve tmě. Konec cigarety se rudě rozzářil a zase pohasl.

Kroky zleva se přiblížily, šoupaly po udusané hlíně uličky, až se zastavily – zřejmě u Barího dveří. Carusovým bylo jasné, že za pár chvil se dovědí o svých soupeřích všechno potřebné. Policie vtrhne dovnitř s řevem; kdokoliv jiný vtrhne dovnitř se střelbou.

Nestalo se ani jedno.

Ozvalo se tlumené zaklepání na zadní vrátka. Barího bodyguard odhodil cigaretu a naklonil se do otevřených dveří, něco řekl a vydal se k brance. Jeho tělo nevykazovalo žádné známky napětí; neudělal žádný pohyb ke zbrani, kterou podle Briana s Dominikem nejspíš měl v opaskovém pouzdře. Vyměnili si pohledy: Barí čeká společnost?

Bodyguard odsunul závoru a otevřel dveře.

Puf puf.

Rány byly tiché, o nic hlasitější než plácnutí dlaní na dřevěný stůl. Bodyguard se zapotácel a padl naznak. Tři postavy proběhly kolem něj ke dveřím. Čtvrtá je následovala, zastavila se u bodyguardova těla a dorazila ho ranou do hlavy. Pak šla za ostatními.

Zevnitř domu se ozvaly další dvě tlumené rány, potom výkřik a ticho. Po deseti vteřinách vyšel Barí s rukama sepjatýma za hlavou, zezadu postrkovaný trojicí vetřelců. Srazili ho na kolena před čtvrtým mužem – zřejmě vůdcem –, který se předklonil a něco Barímu řekl. Barí zavrtěl hlavou. Muž ho udeřil.

„Něco hledají,“ zašeptal Dominic.

„Jo. Myslíš, že jsou z URC?“

„Řekl bych. Leda by dělal na vlastní pěst pro někoho jiného.“

Výslech pokračoval ještě dvě či tři minuty, pak vůdce pokynul ostatním a ti srazili Barího k zemi. Spoutali mu ruce lepicí páskou a nacpali mu do úst kus hadru. Potom ho odvlekli zpátky do domu.

„Pan Barí přijde o nějaké nehty,“ poznamenal Brian.

„Když bude mít štěstí. Radši pojďme za ním, než to ti mládenci přeženou.“

„Dej tomu pár minut. Bude o to radši, až kavalerie dorazí.“ Brian to pronesl s úšklebkem, který Dominikovi přišel skoro až ďábelský.

„Nesmysl, Bri, tohle je vážná věc.“

„Hraje to pro nás.“

Zdušené výkřiky se začaly ozývat zevnitř domu prakticky ihned. Po pěti minutách Dominic zvedl zrak od hodinek a kývl. Brian šel přes okraj jako první, zavěsil se na okap a zlehka dopadl na rovné nohy. Přikrčil se a s browningem namířeným na dveře ustoupil k protější zdi. Tam zaklekl a pokývl bratrovi. Dominic byl dole za deset vteřin a přidřepl u bližší zdi.

Spolu vyrazili vpřed, sunuli se ve stínu podél zdi, potom dal Dominic znamení stůj. Plížil se dopředu, dokud se mu nepodařilo nahlédnout dveřmi dovnitř. Posuňky signalizoval Brianovi: Vidím tři muže; místnost nalevo od dveří. Krátká chodba přímo proti dveřím. Dva nejsou vidět.

Brian přikývl, pak posunky naznačil postup vniknutí a počkal na souhlas. Dominic překonal poslední tři metry ke dveřím, stoupl si vedle nich a přitiskl se ke zdi. Brian postoupil dopředu a přidřepl z druhé strany. Dominic se naklonil, aby viděl dovnitř, a naposled přehlédl situaci. Přikývl.

Brian přikývl na souhlas, jeden… dva… tři. Pak se napřímil, vkročil do dveří a zamířil doleva, browningem si ukazoval směr. Dominic následoval o krok za ním.

Dva muži tiskli Barího obličejem na dřevěný stůl; deska byla celá od krve, která se černě leskla ve svitu stojací lampy v koutě. Vůdce seděl proti Barímu, v ruce ostrý nůž; čepel nože i jeho ruka byly od krve.

Jeden z mužů, co drželi Barího, vzhlédl a spatřil Briana vstupujícího do místnosti. Brianův první výstřel ho zasáhl do krku, druhý doprostřed čela. Brian přenesl mušku a sejmul druhého muže. Vůdce se otočil, pistoli v ruce. Dominic už byl u něho. Praštil chlapa rukojetí browningu do spánku a ten se sesunul na podlahu.

„Čisto.“

„Čisto,“ šeptem potvrdil Brian. „Co s ním?“ ukázal na Barího.

„Dopřej mu šlofíka.“

Brian klepl Barího rukojetí browningu za ucho, potom ho zkontroloval. „Dobrý.“

Oba se otočili, proplížili se chodbou, nakoukli vpravo do otevřených dveří a nic neviděli, tak se obrátili doleva do krátké chodby. Na jejím konci se objevil obrys postavy. Dominic vystřelil dvakrát. Chlap se zhroutil. Z pokoje zaslechli skřípání dřeva o dřevo.

„Okno,“ řekl Dominic.

„Slyším.“

Brian se třemi kroky ocitl na prahu. Vykoukl za roh a na druhé straně místnosti uviděl chlapa lézt do okna. Vystřelil. Devítimilimetrová expanzní střela zasáhla muže do boku. Noha se pod ním podlomila a on spadl naznak zpátky do pokoje. V levé ruce měl pistoli. Dominic k němu přistoupil a střelil ho dvakrát do prsou.

„Čisto.“

„Čisto.“

Zbytek bytu sestával z koupelny a druhé ložnice, obě místnosti se nacházely na druhém konci krátké chodby. Byly prázdné, stejně jako toaleta. Druhého bodyguarda našli ve vaně, úplně oblečeného, s úhlednou dírkou v týle. Vrátili se do předního pokoje zařízeného jako obývák s kuchyňským koutem. Barí ležel tam, kde ho nechali, obličejem na stole, ruce natažené.

„Kristepane,“ řekl Brian. „Co to kurva…“

Za těch pět minut, co se Barímu jeho návštěvníci věnovali, mu stihli uřezat dva prsty na levé ruce.

„Někdo toho chlapa nemá rád,“ usoudil Dominic.

„Jo. Otázka je proč?“

KAPITOLA 66

JAKKOLIV VÝKONNÝ byl Agong Nayoan jako úředník, na jednu věc přišli Clark, Jack a Chavez velice rychle: jako zpravodajský operativec byl ten chlap buď naprosto necvičený v terénní činnosti, nebo se rozhodl kašlat na všechny zásady. Nejlíp to bylo vidět na jeho výběru hesel, která Gavin Biery rozlouskl pár hodin poté, co Clark a spol, opustili Nayoanův dům. Webový prohlížeč v Nayoanově laptopu obsahoval obvyklou sestavu záložek – od obchodů k odkazům a všechno mezi tím ale také několik e-mailových účtů, jeden na Googlu, jeden na Yahoo! a jeden na Hotmailu. Každá e-mailová schránka obsahovala tucty zpráv, zdálo se, že většinou od přátel a příbuzných, ale také spoustu harampádí a spamu plného bannerů s obrázky, které bude Biery muset prohlédnout a hledat stopy stego úprav.

Nayoan byl také dychtivým uživatelem Google Maps, ve kterém Jack objevil množství digitálních připínáčků. Většina z nich se ukázala jako restaurace, kavárny a podobné sanfranciské pozoruhodnosti zpříjemňující cestu z ambasády nebo z domova. Jeden z nich však upoutal Jackovu pozornost. Byl to soukromý dům v San Rafaelu, asi patnáct mil severně od města za mostem přes Zlatou bránu.

„Jak se ten připínák jmenuje?“ zeptal se Clark.

„Sinaga,“ odpověděl Jack.

„To zní jako příjmení.“

„Ověřím,“ řekl Jack, než mohl Clark něco navrhnout. Za chvilku měl na drátě Bieryho. „Potřebuju projet Nayoanovy účty na jméno: Sinaga.“

Biery se ozval za deset minut: „Kersan Sinaga. Nayoan mu za poslední dva roky vypsal sedm šeků od pěti stovek do pár tisíc babek. Jeden z výpisů, co jsem si stáhl ze stránek jeho banky, má poznámku: ‚počítačová konzultace‘. Ale tady je něco zajímavého: prohnal jsem jeho jméno imigračním; mají ho označeného. Měl se objevit u slyšení před osmi měsíci a nedorazil. Je také na seznamu sledovaných osob.“

„Musí mít nějaký další problém,“ poznamenal Chavez. „Nepřijít na slyšení samo o sobě k zařazení na seznam nestačí.“

„Přesně tak,“ souhlasil Clark. „Co ještě provedl?“

„Honí ho indonéská POLRI,“ odpověděl Biery. Polisi Negara Republik Indonesia. Indonéská státní policie. „Vypadá to, že váš Kersan Sinaga je špičkový padělatel. Hledají ho už čtyři roky.“

CESTA Z MĚSTA na sever jim zabrala třicet minut. Podle Jackovy vlastní mapy z Googlu bydlel Sinaga na východním okraji San Rafaelu, v nepříliš lidnaté kolonii obytných přívěsů. Jednou projeli skrz, pak se vrátili a zaparkovali sto metrů severně od Sinagova přívěsu. Byla to dvojitá maringotka obehnaná rezavým, po pás vysokým drátěným plotem a křovinami.

„Dingu, vzadu v aktovce mám velký poznámkový blok,“ řekl Clark přes rameno. „Podej mi ho, jo?“

Chavez mu ho podal. „Co máš za lubem?“

„Malý sousedský průzkum. Za deset minut jsem zpátky.“

Clark vylezl ven a Jack s Chavezem sledovali, jak jde uličkou k nejbližšímu přívěsu, kde vystoupil na schůdky a zaklepal na dveře. Po chvilce se objevila žena a Clark s ní klábosil asi třicet vteřin, načež přešel k další maringotce. Opakoval celý proces, až došel k Sinagovu přívěsu. Když se znovu objevil, došel ještě ke třem dalším přívěsům, pak se vrátil k vozu a nastoupil dovnitř. Podal notes Jackovi. Byl plný jmen, adres a podpisů.

„Nechtěl bys nás zasvětit?“ zeptal se Jack.

„Řekl jsem jim, že si chci dole u silnice otevřít restauraci a potřebuju pět set podpisů od usedlíků z okolí, abych mohl žádat o licenci na výčep. Sinaga není doma. Podle souseda dělá na částečný úvazek v obchodě Nejlepší nákup na 101. Končí tam ve dvě.“

Chavez se podíval na hodinky. „Za hodinu. To nestihnem.“

„Počkáme do tmy,“ řekl Clark.

„A potom?“ zeptal se Jack.

„Uneseme ho.“

CLARK UVAŽOVAL ROZUMNĚ. Nayoan se stýkal se Sinagou jen zřídka, a to ještě výhradně e-mailem, takže jeho zmizení stěží vyvolá nějaký poplach. Pokud se jim to podaří dobře narafičit, mohli by to elektronické spojení dokonce výhodně proměnit ve zdroj informací od Nayoana. V nejhorším případě budou mít zajatce – s největší pravděpodobností výrobce dokladů pro URC, nejspíš tady i v zámoří. Jestli se Gerrymu Hendleymu bude líbit myšlenka, že musí na Univerzitě hlídat externího spolupracovníka URC, nikdo z nich netušil.

„Je jednodušší žádat o prominutí než o povolení,“ poznamenal Clark.

ODJELI K OBCHODU Nejlepší nákup a čekali, až se Sinaga objeví. Potom ho sledovali do nedalekého konzumu a pak domů. Počkali třicet minut, načež se Clark znovu ujal své role hospodského, tentokrát vzal domy na druhé straně ulice, až poté přešel k Sinagovu přívěsu. Vrátil se po pěti minutách.

„Je sám. Hraje na Xboxu a pije pivo. Neviděl jsem žádný zásah ženské ruky, takže bych řekl, že žije osaměle,“ hlásil Clark. „Ale má psa, starého kokršpaněla. Nezaštěkal, dokud jsem nezaklepal.“

KDYŽ ZABILI ČAS do soumraku, vrátili se zpátky do přívěsové kolonie a jednou ji objeli dokola. Sinagův vůz, pětiletá Honda Civic, stál pod plátěnou stříškou a za okny přívěsu se svítilo. Holá žárovka nad dveřmi zalévala vchod bílým světlem. Clark ztlumil světla taurusu a vypnul motor. Potom se podíval do poznámkového bloku.

„Jeho soused – ten, co věděl, že je v práci – je nějaký chlápek jménem Hector. Vypadá trochu jako ty, Dingu…“

„Nech mě hádat: půjdu si k Sinagovi půjčit trochu cukru.“

„Jo. Nemá síť proti komárům, tak bude muset otevřít dveře. Jak to udělá, natlačíš ho dovnitř a já popadnu psa a zavřu ho na hajzlu. Jacku, ty to obejdeš a budeš hlídat zadní okna. Nedáme mu sice čas, aby se k nim dostal, ale kdo je připraven, není překvapen.“

„Dobře.“

„Nekrč se tam někde. Jdi, jako bys měl jasný cíl. Sousedi byli docela vstřícní, takže kdyby tě někdo viděl, prostě mu zamávej nebo řekni ahoj, jako bys sem patřil. Jdeme na to.“

Vystoupili a vydali se ulicí, potichu se bavili a občas vyprskli smíchem: tři místní chlápci se odněkud vracejí. Když došli až na úroveň přívěsu, Clark s Chavezem odbočili k němu. Jack zašel do stínů u branky a sledoval, jak se Clark přitiskl ke stěně vedle dveří a Chavez vystoupil na schůdky. Clark se otočil a kývl na Jacka, který opatrně otevřel branku a vešel na dvorek. Nebylo tam moc trávy, zato spousta plevele, holých míst a hromádky psích výkalů. Došel k zadní stěně přívěsu a dřepl si tak, aby ho viděl po celé délce. Byla tam dvě okna, ale jedno příliš malé pro dospělého člověka; útěk byl možný jedině tím bližším oknem.

Zepředu Jack zaslechl Chavezovo zaklepání a po pár vteřinách: „Jo, kdo je tam?“

„Hector, od vedle. Hele, chlape, chcípnul mi telefon. Můžu si ho na chvilku půjčit?“

Na podlaze přívěsu zapleskaly kroky. Skříply panty.

„Nazdar!“

Bouchly dveře a ozval se dusot kroků. Jack zvedl hlavu a zpozorněl. Zatraceně… Co to…

„Jde na tebe!“ zvolal Clark. „Zadní okno!“

S Clarkovými slovy se okno odsunulo a objevila se postava. Chlap vyskočil ven po hlavě, při dopadu zavrčel, překulil se a vyskočil na nohy.

Jack na okamžik ztuhl, potom zvolal: „Stát, ani hnout!“

Sinaga se ohlédl po hlase, prudce otočil hlavu doleva, potom doprava. Vrhl se na Jacka a ten ve světle pronikajícím z okna zahlédl v jeho ruce odlesk oceli. Nůž, řekla mu jakási vzdálená část mozku. Pak už byl Sinaga u něj, nůž švihl ze strany. Jack ucouvl. Sinaga za ním. Jack ucítil na zádech náraz do sloupku plotu, pak zahlédl, jak se Sinaga napřahuje. Trhl hlavou na stranu a ucítil náraz do pravého ramene. Sinaga tím prudkým švihem ztratil rovnováhu a zapotácel se. Jack ho popadl za paži, levou rukou mu sevřel zápěstí a trhl, potom obejmul pravou rukou Sinagu kolem krku – jeho hrtan měl teď v loketní jamce. Sinaga předklonil hlavu a udeřil dozadu. Jack věděl, že to přijde, ale stačil jenom odklonit obličej. Sinagův zátylek dopadl na Jackovu lícní kost. Jack pocítil za očima nával bolesti. Sinaga tloukl rukama kolem sebe, jak se snažil uvolnit, a znovu přirazil Jacka na plot, přitom ale sám ztratil půdu pod nohama. Roztažené nohy mu podjely a on spadl přímo na zadek. Jack ho pořád držel v sevření, takže si jen uvědomil, že padá dopředu přes Sinagovu hlavu. Nepovolit, nepovolit… Jack s rukou pořád zaklesnutou Sinagovi kolem hrdla přepadl do kotrmelce. Uslyšel tlumené křupnutí. Svalil se a odkulil se stranou, najisto počítal s tím, že po něm Sinaga půjde.

„Jacku!“ Chavezův hlas. Ding se objevil, vběhl brankou. Bez zastavení vykopl nůž ze Sinagovy ruky. Sinaga se nehýbal. Hlavu měl nepřirozeně zkroucenou k jedné straně. Jeho oči párkrát zamrkaly, ale hleděly upřeným, nehybným pohledem. Pravá ruka sebou křečovitě škubala, měkce bubnovala o zem. „Kristepane…,“ zašeptal Jack. „Bože všemohoucí.“

Clark proběhl brankou, zarazil se a klekl si k Sinagovi. „Má zlomený vaz. Je po něm. Jacku, jsi v pořádku?“

Jack nedokázal odtrhnout zrak od Sinaly. Zatímco na něj civěl, padělatelova ruka sebou přestala škubat.

Clark řekl: „Jacku, prober se. Jsi v pořádku?“

Jack přikývl.

„Dingu, dej ho dovnitř. Fofrem.“

V přívěsu Ding usadil Jacka na lavici, potom přešel do ložnice a pomohl Markovi dostat Sinagovo tělo oknem zpátky. Pak se zase sešli v předním pokoji. Na toaletě štěkal kokršpaněl.

„Venku se nic nehýbe,“ oznámil Clark a zavřel dveře. „Dingu, mrkni do ledničky, jestli tam není nějaké žrádlo pro toho čokla. Třeba přestane štěkat.“

„Jasně.“

Clark přistoupil k Jackovi. „Krvácíš.“

„Cože?“

Clark ukázal na Jackovo pravé rameno. Látka košile ztmavla krví. „Svlíkni si košili.“ Jack poslechl a ukázal se asi pěticentimetrový šrám nad klíční kostí. Krev čůrkem stékala na prsa.

„Hm,“ zamumlal Jack. „Nevěděl jsem o tom. Cítil jsem úder do ramene, ale nedošlo mi to.“

„Kousek výš a byl bys hotový, Jacku. Přitlač si to palcem. Hej, Dingu, podívej se, jestli tu má Sinaga nějaké vteřinové lepidlo.“

Z kuchyně se ozvaly zvuky otevíraných a zavíraných zásuvek, potom se Chavez vrátil a hodil Clarkovi tubu. Ten ji podal Jackovi. „Vytlač si to na ten šrám.“

„Děláš si legraci?“

„Ne. Je to lepší než šití. Udělej to.“

Jack to zkusil, ale třásly se mu ruce. Podíval se na ně. „Nejde to.“

„To je jenom adrenalin, mano“ prohodil Chavez a vzal si tubu. „Neber si to tak.“

„Je opravdu mrtvý?“ zeptal se Jack Clarka.

Clark přikývl.

„Do prdele. Potřebovali jsme ho živého.“

„Jeho volba, Jacku, ne naše. Můžeš si to vyčítat, jestli chceš. To je přirozené. Ale nezapomeň, že ti chtěl udělat další díru do krku.“

„Jo, jistě. Já nevím.“

Chavez se ozval: „Moc nad tím nebádej. Ty jsi živý, on je mrtvý. Chtěl bys to radši naopak?“

„Sakra, to ne.“

„Tak si to odškrtni jako výhru a jed dál.“ Chavez zavřel tubu s lepidlem a vstal.

„Jenom tak? Jet dál?“

„Může ti chvilku trvat, než to zpracuješ,“ přidal se Clark. „Ale kdybys to nedokázal, musíš zůstat v kanceláři.“

„Ježíši, Johne…“

„Když to budeš pořád nosit v hlavě, nakonec tě to zabije, nebo někoho jiného, za to ti ručím. Tahle práce není pro každého, Jacku. To není žádná hanba. Lepší, když na to přijdeš teď než potom.“

Jack vydechl a poškrábal se na čele. „Tak dobře.“

„Dobře co?“

„Dobře, budu o tom přemýšlet.“ Clark se usmál. „Co je?“ zeptal se Jack.

„To byla správná odpověď. Právě jsi zabil chlapa. Dělal bych si starosti, kdyby sis to nepotřeboval trochu srovnat v hlavě.“

Ding zavolal z kuchyně: „Něco mám, Johne.“

TŘI DNY PO ODLETU z Dubaje přistálo zařízení na mezinárodním letišti ve Vancouveru. Músa už tu byl od včerejška a čekal na přílet. Vyzbrojil se pracovní vizitkou a průvodním dopisem a vydal se do celního skladu, kde se sešel s inspektorem.

„Silvio Manfredi,“ představil se Músa a předal mu doklady.

„Díky. Phil Nolan. Vaše zásilka je tady.“

Došli k paletě s plastovou přepravkou.

Vizitku ani dopis nebylo nijak těžké vyrobit pomocí Photoshopu a dobrého tiskového programu. Inspektor se samozřejmě nebude příliš zajímat o nějaký dopis z veterinární fakulty univerzity v Calgary, ale jistý psychologický efekt to mít bude. Inspektor bude mít co do činění se svým krajanem a renomovanou kanadskou univerzitou.

Za čtrnáct měsíců pozorování Músa zjistil, že celní inspektoři jsou na celém světě přepracovaní a špatně placení, a živí se seznamy a tiskopisy. Pro tento konkrétní druh zásilky – radioaktivní materiál – bude inspektor vyžadovat tři druhy dokladů: fakturu a dodací list zařízení, razítka a pečetě od agenta IATA v Dubaji potvrzující výchozí letiště zásilky a záplavu papírů, které požadují Kanadská komise pro jadernou bezpečnost, ministerstvo dopravy, licence pro radioaktivní látky a zářiče, kanadský zákon o jaderných materiálech a zákon o přepravě nebezpečných látek. Žádný z těchto dokladů nebylo obtížné vyrobit, ale osm měsíců trvalo, než Músa se svými muži zjistil, co všechno budou potřebovat.

„Tak co to je?“ zeptal se celní inspektor.

„Jmenuje se to přenosný ekvinní zobrazovač PXP-40HF.“

„Ještě jednou?“

Músa se uchechtl. „Já vím. Nevejde se to do úst. Je to přenosný rentgen pro koně. Jeden kamarád našeho rektora žije v Dubaji. Má takového toho arabského hřebce, co stojí víc, než si my dva vyděláme za celý život. Kůň ochořel, kamarád si postěžoval rektorovi, univerzita pronajala přístroj…“ Inspektor potřásl hlavou. „To je krása. Zvládl to ten kůň?“

„Jo. Představte si: byla to jenom kolika. Strávil jsem tam týden hlídáním rentgenu, protože jejich veterinář nepoznal zaražené prdy.“

„No, aspoň jste si užil sluníčka. Dobře…“ Inspektor pokýval hlavou a prohraboval se v papírech. „Potřebuju kód radioizotopu, úroveň aktivity, dávkový příkon, limity ozáření…“

„Strana čtyři. A strana devět. Všechno hodně pod limitem.“

„Jo, v pořádku, vidím to. Takže jak nebezpečná je ta věc?“

„Docela neškodná, pokud si s ní ovšem pársetkrát neosnímkujete koule. To byste měl problém.“

Inspektor se zasmál. „Takže žádná zbraň hromadného ničení, co?“

Músa pokrčil rameny. „Pravidla jsou pravidla. Lepší být trochu opatrnější než naopak, řekl bych.“

„To jo. Poslyšte, proč to neletělo přímo do Calgary?“

„Nebyl volný let, až do středy. Myslel jsem, že bude jednodušší dostat to sem a najmout si vůz. S trochou štěstí budu doma ještě za světla.“ Inspektor se podepsal, kde bylo třeba, a polepil přepravku úředními samolepkami. Pak nechal Músu podepsat se na příslušná místa, naposled zkontroloval doklady a podal mu jejich kopie. „Máte to vyřízené.“

„Mám vůz na parkovišti…“

„Jenom zajeďte k bráně. Řeknu jim, aby vás pustili dovnitř.“

Músa mu stiskl ruku. „Díky.“

„Nemáte zač. Šťastnou cestu.“

KAPITOLA 67

ZASTAVILI krvácení z Barího useknutých prstů, posadili ho na židli v obýváku a připoutali mu nohy lepicí páskou. Vůdce skupiny připoutali páskou ke stolku. Oba muži zůstávali v bezvědomí. Nakonec uklidili mrtvoly a naskládali je do vany, na druhého Barího bodyguarda.

„Jdu se projít kolem bloku,“ řekl Dominic. „Podívat se, jestli domorodci náhodou netrpí nespavostí. Nemyslím, že bychom upoutali něčí pozornost, ale…“

„To zní rozumně.“

„Budu zpátky za pět minut.“

Brian seděl v obýváku, pozoroval zajatce a v duchu si promítal průběh akce. Sakra, docela dobrá práce, říkal si. Dominic to s bouchačkou vždycky uměl, a v Hoganově uličce byl profík, ale tohle bylo poprvé, co spolu spadli do opravdických potíží. Jistě, byla tu ta věc v obchoďáku, ale to nebylo to samé. Tady se poprali s opravdovými darebáky z URC na jejich domácím hřišti. Ale ještě si nezvykl na braní zajatců; bude si muset přeprogramovat mozkové závity. Rukojeť browningu sice dost účinně vyřadila oba muže, ale moc spolehlivé to nebylo. Kožený obušek s olovem by mohl být lepší. Musí se na to podívat.

Zaslechl otevírání branky do dvora. Vstal, došel ke dveřím a vykoukl za roh. „To jsem jenom já, brácho,“ řekl Dominic a vstoupil.

„Jak to vypadá?“

„Klid. Tohle místo po setmění opravdu chcípne. Ještě pár hodin a bude z toho nejspíš město duchů.“

„Což má svoje výhody.“

„Tyhle dva?“ opáčil Dominic a kývl k Barímu a tomu druhému.

„Jo. Jestli něco vědí, můžeme je zkusit vyždímat tady. Nebo je radši zkusíme dostat ven?“

„No, jedno je jisté, rozhodně je sami nedostaneme z Libye. Snad leda do Tuniska.“

„Jak daleko to je?“

„Sto mil na západ, plus minus. Nerozhodujme se sami. Pokecejme s Barím a uvidíme, co z toho vzejde.“

Po sklence studené vody vylité na hlavu a několika fackách se Barí probudil. Zamrkal, rozhlédl se po pokoji a zastavil se pohledem u Briana s Dominikem.

Vyštěkl pár slov arabsky, pak pronesl anglicky se silným přízvukem: „Kdo jste?“

„Kavalerie,“ opáčil Brian.

Barí pevně sevřel víčka a zasténal: „Moje ruka.“

„Jenom dva prsty,“ namítl Dominic. „Zastavili jsme krvácení. Tady.“ Podal Barímu půl tuctu aspirinů z lahvičky, kterou našli v koupelně. Barí si nasypal tablety do úst a vzal si od Briana sklenici vody.

„Děkuji vám. Kdo jste?“

„No jak to vypadá, jediní přátelé, co vám tady zbyli,“ odpověděl Dominic. „Kdo to byl?“

„Jsou všichni mrtví?“

„Kromě toho maníka s kuchyňským nožem,“ ozval se Brian. „Kdo to byl?“

„Nemůžu…“

„My tipujeme URC. Někdo vás dal na seznam, pane Barí.“

„Co to znamená?“

„Někdo nařídil, aby vás zavraždili. Na co se vás ptali?“

Barí neodpovídal.

„Hele, bez naší pomoci vás dostanou. Můžete se chvilku schovávat, ale najdou vás. A nejspíš také vaši rodinu v Benghází.“

Barí trhl hlavou. „Vy o nich víte?“

Dominic přikývl. „A když to víme my…“

„Vy jste Američani, že?“

„Záleží na tom?“

„Ne, myslím, že ne.“

Brian řekl: „Pomozte nám a my pomůžeme vám – zkusíme vás dostat za hranice.“

„Jak?“

„To je naše starost. Kdo to byl?“

„URC.“

„Ti sami, co sejmuli Dirára al-Karíma?“

„Koho?“

„To video na webu. Chlápek bez hlavy a nohou…“

„Aha. Ano. To jsou oni.“

Dominic se zeptal: „Jak se jmenuje ten s tím nožem?“

„Znám ho jako Fachúrího.“

„Co dělá?“

„Co jste viděli. Vraždy. Tresty. Velice nízký člověk. Vychloubal se s al-Karímem. Mluvil o tom.“

„Proč šel po vás?“

„Já nevím.“

„Hovno,“ zavrčel Brian. „Vy a vaši bodyguardi jste spěchali. Věděl jste, že Fachúrí je na cestě. Odkud?“

„Šuškalo se, že jsem mluvil na policii. Nebyla to pravda. Nevím, kdo to roznášel, ale tihle lidé… bezpečnost především. Chtěli mě zabít čistě pro jistotu.“

„Co od vás chtěli? Vy jste jejich webový expert, je to tak?“

„Ano. Fachúrí chtěl vědět, jestli mám někde nějaká data.“

„Jako třeba?“

„Domény. Hesla. Grafiku…“

„Jako obrázky z bannerů?“

„Ano. Ano, na ty se mě ptal.“

Dominic se podíval na Briana a zamumlal: „Stego.“

„Jo.“

„O čem to mluvíte?“ zeptal se Barí.

„Takže jaká je odpověď?“ zeptal se Dominic. „Nechal jste si nějaká data? Třeba jako takovou malou pojistku?“

Barí otevřel ústa, ale Brian ho zarazil: „Zkusíte nám lhát a odvážeme Fachúrího a vypadneme.“

„Ano, nechal jsem si data. Jsou na SD kartě – jako do foťáku. Je pod dlaždičkou za záchodem.“

Brian okamžitě vstal. „Mrknu na to.“ Za dvě minuty byl zpátky s kartou velikosti nehtu u palce.

Dominic se zeptal Barího: „Kdo dává Fachúrímu rozkazy?“

„Vím jenom, co se povídá.“

„Dobře.“

„Muž jménem al-Másí.“

„Zdejší?“

„Ne, má dům u Zuvajrá.“

Dominic se podíval na Briana. „Asi šedesát mil západně odsud.“

„Jak vysoce postavený je ten chlap? Mohl by schválit al-Karímovu popravu?“

„Je to možné.“

Nechali Barího osamotě a vyšli na dvůr. „Co myslíš?“ zeptal se Brian. „Barí je dobrý úlovek, ale bylo by pěkné vylovit větší rybu, výš v potravním řetězci. Jestli má tenhle al-Másí dost šťávy, aby odepsal někoho ze svých lidí, stálo by to za pokus.“

Brian se podíval na hodinky. „Je skoro deset. Řekněme půl hodiny zpátky k autu, potom dvě hodiny do Zuvajrá. Dostaneme ho do dvou, potom zpátky na cestu.“

„Takže bereme Barího – a al-Másího, jestli to půjde.“

„Zbývá Fachúrí.“

„Zbytečná zátěž, brácho.“

Dominic se nad tím zamyslel a povzdychl si.

Brian řekl: „Je to chladnokrevný vrah, Dome.“

„No jo. Mám problém přehodit vypínač v hlavě, víš?“

„Už jsi to jednou udělal. S tím prznitelem děcek.“

„To bylo trochu jiné.“

„Ne tak docela. Darebák, který sám od sebe nepřestane. Tady je to stejné.“

Dominic nad tím zauvažoval, pak přikývl. „Udělám to.“

„Ne, brácho, tenhle je můj. Běž připravit Barího na cestu. Já tady uklidím.“

PĚT MINUT POTÉ stál Dominic s Barím ve dvoře. Brian vyšel ven a položil Dominikovi k nohám plátěnou nákupní tašku. „Půltucet pistolí a deset zásobníků. Hned jsem zpátky.“ Brian se vrátil do domu.

„Co tam dělá?“ zeptal se Barí.

Zevnitř se ozvalo tupé plesknutí, potom ještě jedno.

„Fachúrí?“ zeptal se Barí Dominika. „Vy jste ho zabili.“

„Byl byste radši, kdyby zůstal naživu a šel po vás?“

„Ne, ale kdo říká, že neuděláte to samé se mnou, až budete hotoví?“

„Já to říkám. V nejhorším případě vás necháme běžet.“

„A v nejlepším?“

„Záleží na tom, jak moc nám pomůžete.“

Brian vyšel ven po deseti minutách. Spolu s Dominikem dokráčeli k zadní zdi a Brian vysadil Dominika nahoru. Za deset vteřin byl zpátky i s jejich batohy. Pak se všichni tři vydali k brance.

Brian se obrátil k Barímu. „Jenom aby bylo jasno: Zkusíte utéct, nebo na nás nějak upozorníte, a proženu vám hlavou kulku.“

„Proč bych něco takového dělal?“

„Nevím, a je mi to jedno. Podrazíte nás a zemřete jako první.“

„Rozumím.“

O ČTYŘICET MINUT POZDĚJI vyšli z medíny na ulici Sidi Omrán a přesunuli se o dva bloky východněji k hotelu Corinthia, kde měli zaparkovaný opel. Po dalších pěti minutách mířili po ulici Umar al-Muchtar na západ směrem z města. Obloha nad nimi byla jasná, s měsícem v první čtvrti a rozesetými drahokamy hvězd.

Jeli mlčky, Barí ležel na zadním sedadle, dokud neminuli Sabrátu, čtyřicet mil podél pobřeží od Tripolisu. „Můžete si sednout,“ obrátil se k němu Dominic ze sedadla vedle řidiče. „Co ruka?“

„Strašně bolí. Co jste udělali s mými prsty?“

„Spláchli jsme je do záchodu,“ odpověděl Brian.

To byla ta nejsnadnější práce v Barího domě. Potom prohlédl Fachúrího a jeho muže, hledal tetování a doklady. To první nenašel, to druhé nacpal do nákupní tašky. Potom každého muže třikrát střelil do týla. Expanzní střely odvedly svou práci a proměnily jejich obličeje v beztvarou sekanou. Policii se nakonec zřejmě podaří je identifikovat, ale než URC zjistí, že o ně přišla, budou už s Dominikem i Barím pryč ze země.

„Spláchli jste moje prsty do záchodu?“ opakoval Barí. „Proč?“

Odpověděl mu Dominic: „Tak po vás nezůstane žádná stopa. Čím víc neznámých budou mít, tím líp. Kde je al-Másího dům?“

„Východně od města. Poznám tu odbočku. Stojí naproti staré rafinerii.“ Po dvaceti minutách se Barí ozval: „Zpomalte. Příští doleva.“

Brian zpomalil a odbočil na nezpevněnou cestu. Začali stoupat do svahu; cesta před nimi se vinula mezi řadou nízkých křovinatých kopců. Po pěti minutách se ostře stočila doprava. Barí se podíval ven okénkem řidiče a poklepal na sklo. „Tam. Ten dům, kde se svítí. Ten je al-Másího.“

Čtvrt míle před sebou, pod rozrytým svahem, rozeznali Brian s Dominikem dvoupatrovou stavbu z vepřovicových cihel, obehnanou nízkou zdí. Padesát metrů západněji stála skupina čtyř vepřovicových chatrčí. Přímo za domem byla stodola.

„Stará farma?“ zeptal se Dominic.

„Ano. Kozí. Al-Másí to koupil jako venkovské sídlo před třemi lety.“ Dominic řekl: „Vidíš ty antény na střeše, Bri?“

„Jo. Ten chlap si potrpí na dobré spojení.“

Jeli dál ještě půl míle, až jim starý statek zmizel za kopcem, na další křižovatce zpomalili. Brian náhle odbočil doleva. Polní cesta se po padesáti metrech zužovala a končila v čemsi, co vypadalo jako štěrkovna.

„To by mohlo stačit,“ prohodil Dominic.

Brian zhasl světla, zajel ke straně a vypnul motor. Obrátili se dozadu a hleděli na Barího. „Co ještě víte o tomhle místě?“ zeptal se Brian.

„Dokážu ho najít, to je všechno.“

„Nikdy jste tu nebyl?“

„Jednou. Jenom jsem projel kolem.“

„Proč? Jenom ze zvědavosti?“

Barí zaváhal. „V mojí práci se vyplatí vědět, s kým máte do činění. Věděl jsem, že Fachúrí podléhá al-Másímu. Jednou by se mohlo hodit jednat přímo s ním, tak jsem se tady rozhlédl.“

„Pilný chlapec,“ poznamenal Dominic. „Takže jste tu nikdy nebyl, myslím uvnitř v domě?“

„Ne.“

Brian: „Co bodyguardi?“

„Určitě je má, ale nevím kolik.“ Brian s Dominikem na něj upřeli tvrdý pohled. „Je to pravda, přísahám na své děti.“

„Psi?“

„To nevím.“

„Dejte mi ruce,“ vyzval ho Brian. „Položte je na opěrky.“

Barí váhavě poslechl. Brian s Dominikem mu připoutali ruce páskou k opěrkám. „Je tohle opravdu nutné?“

„Ještě nejsme úplně ve fázi důvěry,“ vysvětloval Dominic. „Neberte si to osobně. Vrátíme se.“

„A když ne?“

„Tak máte zatracenou smůlu,“ ujistil ho Brian.

Vystoupili, vylovili z kufru nákupní tašku a sedli si na zem, aby roztřídili svůj arsenál. K oběma browningům jim přibyly čtyři francouzské MAB P15 ráže 9 mm a dva revolvery ráže .32 s krátkou hlavní.

„Máme šedesát nábojů z těch pé patnáctek,“ zhodnotil to Brian. „Devět para. Hodí se do našich browningů. Jestli budeme potřebovat víc než šedesát ran, tak jsme tak jako tak v prdeli.“

Doplnili zásobníky browningů, rozdělili si zbylé náboje a nacpali je do stehenních kapes. Nakonec naházeli do batohů pár drobností. Dominic přistoupil k zadnímu okénku opelu. Barí hlesl: „Potřebuji ještě nějaký aspirin.“ Brian vylovil ze svého batohu lahvičku a hodil jim ji. Dominic nasypal půltucet tablet Barímu do úst a přidržel mu láhev s vodou.

„Nikam nechoďte a buďte potichu,“ nařídil ještě Dominic. Otočil se k Brianovi. „Připraven?“

„To si piš. Jdeme chytit velkou rybu.“

KAPITOLA 68

„TAK JAK JSI NA TOM?“ zeptal se Gerry Hendley, když se Jack usadil u stolu. Sam Granger stál stranou, opřený o okno, se založenýma rukama.

„Až na to, že se mě na to všichni pořád ptají, tak docela dobře,“ opáčil Jack. „Bylo to jenom škrábnutí, Gerry. Nic, co by nespravila trocha vteřinového lepidla.“

„O tom není řeč.“

„Já vím, o čem je řeč.“

„Jacku, před necelými dvanácti hodinami jsi zabil člověka. Jestli mi řekneš, že ti to nevrtá v hlavě, přivážu tě k tvému stolu řetězem.“

„Šéfe –“

„Myslí to vážně,“ řekl Granger. „Ať se ti to líbí nebo ne, jsi syn prezidenta Jacka Ryana. Jestli si myslíš, že se na to nemusíme ohlížet, zamysli se pořádně. A kdybychom jenom na vteřinku zapochybovali, že máš hlavu na svém místě, jdeš od válu.“

„Co ode mě chcete? Pravda je, že se mi ještě trochu třesou ruce a zvedá se mi žaludek. Zabil jsem Mo-Ha, protože si to zasloužil. Tenhle chlap Sinaga… Já nevím. Možná zasloužil, možná že ne. Vrhl se na mě, zkoušel mě zabít…“ Jack se zarazil, odkašlal si. „Chtěl jsem ho zabít? To ne. Jsem rád, že je mrtvý on, a ne já? Na to vemte jed.“

Gerry o tom chvíli uvažoval, pak přikývl. „Nech si to ještě projít hlavou a zítra mi dej vědět. Cokoliv budeš chtít dělat, máš tady místo.“

„Díky.“

„Same, pozvi je dál, ano?“

„Ještě vteřinku,“ ozval se Jack. „Už jsem to probíral s Johnem a Dingem… Vzpomínáte na ten e-mail o narození?“ Hendley přikývl. „Nic z toho nebylo. Žádná odpověď, žádné pokračování. Jenom ticho a prázdno. Myslím, že ten e-mail byl pokyn ke změně kanálu.“

„To nám vysvětli,“ řekl Granger.

„Víme, že URC používá k předávání zpráv steganografii. Nejspíš v obrázkových bannerech na svých stránkách, a dělají to asi už nějakou dobu. Co když ten e-mail byl signál buňkám, aby přešly na nějaký výhradně stego protokol – taková jejich verze klidu v éteru.“

„A k čemu to?“

„U zvláštních vojsk se vyhlašuje klid na pojítkách těsně před spuštěním akce. Možná že Emír vydal povel zahájit nějakou operaci.“

„Zaznamenali jsme takový útlum před jedenáctým zářím,“ poznamenal Granger. „A taky před Bali a Madridem.“

Hendley přikývl. „Jacku, běž se posadit k Bierymu. Rozeberte všechno od Nayoana.“

„Jasně.“

„Zavolej je, Same.“

Granger otevřel dveře, Clark s Chavezem vešli dovnitř a posadili se vedle Jacka. Hendley se zeptal Clarka: „Už jsi to slyšel?“

„Co?“

„Obvinění Driscolla bylo staženo.“

„Představ si to,“ ušklíbl se Clark.

„Kealtyho tiskový mluvčí to oznámil včera na poslední chvíli. Těsně před víkendem. Sam mluvil s jedním starým přítelem v Benningu. Driscoll je čistý. Odchod se všemi poctami, plná penze a invalidita… Bude to jeho rameno nějaký problém?“

„Leda kdybys ho najímal na vymalování kanceláře, Gerry.“

„Dobře. Takže, poslechněme si to.“

„V Sinagově přívěsu se nenašlo nic, jenom digitální foťák,“ spustil Clark. „Nikon, střední cenová hladina. Uvnitř byla SD karta s pár stovkami obrázků. Většinou krajinky, ale asi tucet portrétů.“

„Pasové fotky,“ dodal Chavez. „Samí muži, většinou vypadají arabsky nebo indonésky. Taky jeden, co už jsme viděli. Pamatujete na toho kurýra, co jsme sledovali – Šásif Hádí?“

„Vážně?“ ozval se Granger.

„Ale pozor,“ doplnil Jack. „Na Sinagově fotce je Hádí hladce oholený. Když jsme ho sledovali, měl bradku a knírek. Oholíš se, vezmeš si nový pas a tradá.“ Clark řekl: „To by mohla být odpověď na otázku, kam zamířil z Las Vegas – aspoň zčásti. Odjel ze země.“

Hendley přikývl. „Ale kam a proč? Same, co ještě víme o Sinagovi?“

„Je na čelném místě hitparády v Jakartě. Mluvil jsem s přítelem jednoho přítele, co je šéfem oddělení v Surabaji. Ten chlap byl dobrý. Měl fakt talent na pasy.“

„Kde jsme s rozpoznáváním obličejů?“

Na to odpověděl Jack: „Biery zkouší beta verzi svého systému, ale nevíme toho dost o systému, který používá imigrační a ministerstvo bezpečnosti. Jejich parametry můžou být jiné než naše.“

„A FBI?“ navrhl Granger.

„Nejspíš stejný systém. I kdyby ne, stejně budou všechny najedno brdo.“

„Až se Dom vrátí, necháme ho vypustit zkušební balónek. Protože známe jedině Hádího, soustředíme se nejdřív na něho. Musíme zjistit, kam se vydal z Vegas. Johne, jak daleko jsou věci v San Francisku?“

„S Nayoanem jsme hotoví. Nechali jsme všechno, jak bylo, ale stáhli jsme spoustu dat. Gavin se v tom právě teď hrabe. Jedna věc je jistá, Nayoan byl důležitý logistik URC. Peníze, doklady… Kdoví, co ještě. Co se týče Sinagy, zinscenovali jsme vloupání. Porval se s lupičem a ten ho zabil. Sebrali jsme DVD přehrávač a nějakou hotovost, aby to vypadalo věrohodně.“

„Podíváme se na tamější zprávy, uvidíme jestli to prošlo. Mělo by. Dali jsme si pozor.“

„Dobře, tak počkáme, než náš supermág něco vytěží. Děkuji, pánové. Johne, zůstaneš chvilku?“ Jakmile Jack s Chavezem odešli a zaklaply za nimi dveře, zeptal se Hendley: „Tak co?“

Clark pokrčil rameny. „Je v pohodě. Jestli má talent pro terénní práci, to ukáže až čas, ale pere se s tím. Je to šikovný kluk.“

„Co s tím má co dělat šikovnost?“ zeptal se Granger.

„No dobře, tak je správně vyvážený. Zrovna jako jeho táta.“

„Vezmeš ho zase ven?“

„Z fleku, šéfe. Má správné reakce, dobrý pozorovací talent, a sakra rychle se učí. Navíc je taky trochu šedivý, a to není na škodu.“

„Šedivý?“ zeptal se Hendley.

„Šedivý muž,“ vysvětlil Clark. „Ti nejlepší špioni umějí splynout s pozadím: tím, jak chodí, jak se oblékají, jak mluví. Mineš se s ním na ulici a ani o něm nevíš. Jack to má v sobě úplně přirozeně.“

„Ryanovské geny?“

„Možná. Nezapomínej, že vyrostl pod mikroskopem. Nejspíš nevědomky pochytil leccos ze svého okolí. Děti jsou chytré. Jack už jako malý přišel na to, co dělají ti pánové v tmavých oblecích s pistolema, co se pořád potloukají kolem. A měl antény na příjmu.“

„Myslíš, že to tátovi řekne?“

„O Univerzitě? Myslím, že jo. Ona to vlastně není ničí chyba, ale Jack žije ve stínu svého táty – a že je to sakra velký stín. Až si ujasní, co tady chce dělat, najde si způsob, jak to otci oznámit.“

MÚSA S POMOCÍ jednoho celníka naložil kontejner do kufru pronajatého Subaru Outback, zamával inspektorovi a vyjel z brány. Samozřejmě se nevydal na dlouhou cestu do Calgary, jak řekl inspektorovi, ale zajel patnáct mil východně na předměstí Surrey a odbočil na parkoviště hotelu Holiday Inn Express. Našel místo přímo naproti svému přízemnímu pokoji, vešel dovnitř a zbytek dne strávil pospáváním a přepínáním z jednoho televizního programu na druhý, až nakonec skončil u CNN. V pokoji měl bezdrátový přístup k internetu, takže musel odolat pokušení připojit se a zjistit, co je nového. Měl u sebe flešku s nejnovějšími tabulkami a steganografickým dešifrovacím programem – ani jednomu moc nerozuměl –, ale připojit se k některé z jejich stránek v tak pozdní fázi operace by bylo nerozumné. Nejbližší spojení bylo plánováno na další den v poledne, a i to jen nakrátko. Protože neměl zprávy o opaku, předpokládal, že i ostatní dílky plánu zapadly na svá místa.

Músa zíral do stropu, žvatlání televize ani nevnímal, a v duchu si probíral seznam úkolů. Vzdálenosti a trasy znal zpaměti a jeho doklady by obstály při jakékoliv běžné prohlídce. Pravda, celní inspektor na letišti byl překážkou, ale to není nic proti bezpečnostním opatřením ve Spojených státech. Tam jsou policajti zvědaví, důslední a nadmíru ostražití. Ale zase, připomněl si Músa, za pár dní toho budou mít americké místní i federální bezpečnostní složky až nad hlavu. A on bude v cíli.

PODŘIMOVAL, dokud mu v sedm večer nezazvonil budík. Posadil se a promnul si oči. Přes zatažené záclony viděl poslední blednoucí zbytky denního světla. Rozsvítil lampičku u postele. V televizi nějaká reportérka zpovídala jakéhosi chlápka z Wall Street, ze všech stran rozpitvávali americkou ekonomiku. „Dopadla už na dno?“ ptala se reportérka. „Dostává se země do fáze oživení?“ Blbci. Ameriku teprve čeká pád na dno. Už brzy.

Músa došel do koupelny, ošplíchl si obličej vodou a natáhl si sako. Zastavil se uprostřed pokoje, zamyslel se, potom se vrátil do koupelny a vzal z věšáku ručník. Postupně otřel všechno, čeho se dotkl: skříňku, sedátko, splachovadlo, vypínač… Nakonec noční stolek, ovladač televize a lampičku. Pokoj měl zaplacený, takže se nemusí zdržovat v kanceláři. Na recepci mu řekli, že může nechat kartu v pokoji, což také učinil. Napřed ji ale otřel a pak položil na televizor. Nakonec si nacpal ručník do kapsy kalhot. Co ještě? Nezapomněl na něco? Dospěl k závěru, že ne. Vyšel ven, zavřel za sebou dveře a došel ke kufru subaru. Kontejner tam pořád byl. Odemkl dveře, nasedl a nastartoval motor.

VYJEL Z PARKOVIŠTĚ, dostal se na dálnici 1 a zamířil k jihovýchodu na dvaadvacet mil vzdálenou křižovatku s Fraserovou dálnicí. Odtud pokračoval sedm mil na východ k 264. ulici. Tam zabočil na jih a jel další čtyři minuty. Zanedlouho spatřil záři světel na vysokých sloupech. To byla dálniční křižovatka 13/539, usazená ve tvaru čtyřlístku obkročmo na americko-kanadské hranici. Músa pocítil, jak se mu zrychluje tep. Jel dál.

Pár set metrů severně od křižovatky se silnice rozdělila, levý pruh pokračoval do křižovatky, pravý se stáčel stranou, až splynul se silnicí, na mapě označenou jako Nultá Avenue, a zabočil k západu. Músa vynuloval odometr a mrkl do zpětného zrcátka. Nikdo za ním. Rozjel subaru na rychlostní limit, potom trochu zpomalil a nastavil tempomat.

Je to divné, říkal si, že tahle nenápadná dvouproudová silnice, lemovaná z obou stran stromovím a políčky, je hranicí dvou států. Jedinou viditelnou známkou této skutečnosti byl po pás vysoký drátěný plot na jižní straně silnice. Američani milují ploty.

Jel dalších osm mil, viděl zapadnout slunce a vycházet hvězdy. Světla klouzala po šedivém asfaltu, žluté dělicí čáry mizely za vozem, zdálo se mu, že to trvá celé hodiny, než reflektory vyhmátly křižovatku. Když se k ní přiblížil, četl na tabuli: 16. ulice. Dobře. Už je blízko. Následovala 212. ulice, potom 210. Vypnul tempomat a nechal vůz dojíždět. Vpředu vpravo viděl pár domovních světel za clonou stromů. Vyhlédl z okénka, čekal, nechal vůz zpomalovat… Tam.

Za skupinou borovic byla v drátěném plotě mezera. Cedule s nápisem SOUKROMÝ MAJETEK. NEVSTUPOVAT. Músa se podíval dopředu, neviděl žádné světlo, potom pohlédl do zpětného zrcátka. Prázdno. Ztlumil světla, přišlápl brzdu, pak zatočil doleva, přes protisměr a do brány.

Byl v Americe.

Silnice se hned stáčela dolů, hladkou hlínu vystřídaly vymleté koleje. Napravo trčelo ze země půl akru borovicových pařezů. Nějaká dřevařská firma koupila tenhle pruh lesa a hodlala ho dočista vykácet.

Cesta byla čím dál horší, ale subaru s pohonem všech kol si s výmoly snadno poradilo. Dřevařská cesta se klikatila k jihu a východu, z kopce dolů a další půl míle pustinou, než vyústila v křižovatku tří lesních cest. Músa odbočil doleva. Cesta se zlepšila a za pár minut přišla další křižovatka. Tam zase odbočil doleva, jel pár set metrů a znovu odbočil na jih. Po pěti minutách se objevila asfaltová silnice. To bude ono. Ulehčené vydechl. Kdyby ho měli chytit při přechodu hranice, už by se to stalo. Vyšlo to. Prozatím.

Rozsvítil světla a odbočil doprava na silnici. Po pěti mílích dorazí k dálnici 5, severně od města Blaine ve státě Washington. Odtud pojede na jih. Tři dny pohodlné cesty po hlavních dálnicích.

KAPITOLA 69

AL-MÁSÍHO DŮM STÁL pod nízkým kopcem porostlým klečí, který se svažoval přímo do štěrkovny. Dominic s Brianem nikam nespěchali, postupovali kamenitými úžlabinami, které se vinuly po svahu. Po třiceti minutách dorazili na vrchol. Zalehli a plížili se vpřed.

Dole ve svahu, snad dvacet metrů daleko, byla zadní stěna stodoly, napravo od ní skupinka vepřovicových chatrčí. V žádném okně se nesvítilo. Před nimi nalevo byl zadní vchod do domu. Jediné světlo viděli v okně v prvním patře.

„Jsou skoro tři,“ zašeptal Brian. „Pojď chvilku vyčkat. Jestli má al-Másí venku hlídky, nakonec je uvidíme.“

Uběhlo deset minut, potom dvacet. Nezaregistrovali žádný pohyb.

„Oťukneme to?“ navrhl Dominic. „Napřed stodolu?“

„Proč ne?“

Brian odběhl dolů, sebral hrst kamínků a vrátil se. První kámen hodil vysokým obloukem. Ten pleskl o střechu stodoly, s rachotem se skutálel po taškách a žuchl na zem.

Nic se nehnulo. Žádný zvuk.

Brian hodil další kámen, tentokrát přímo. Kámen klepl o zeď stodoly. Uběhlo pět minut.

„Už je to půl hodiny.“

„Stodolu první, potom chatrče?“ zeptal se Dominic.

„Jo. Jestli má nějaké posily, budou právě tam.“

Couvli pod vrchol a plížili se doprava, až se ocitli přímo za stodolou, pak se vrátili na vrchol a vydali se po svahu dolů k zadní stěně. Dřevěné plaňky byly staré a chatrné, se širokými mezerami. Brian s Dominikem nakoukli dovnitř, ale neviděli žádný pohyb. Brian ukázal posunkem: Jdeme k chatrčím. Jsem připravený.

V podřepu vylezli zpoza stodoly a plížili se po úbočí, nevystrkovali hlavy z porostu. Po patnácti metrech narazili na úzký vyšlapaný chodník. Hned za ním stály hliněné chatrče. Šest metrů nekrytého prostoru. Třicet metrů nalevo se tyčil dům. V okně nad zadním vchodem se pořád svítilo.

Brian naznačil: Běž. Kryju tě.

Dominic přikývl, ještě jednou se rozhlédl kolem a přeběhl k západní stěně nejbližší chatrče. Vykoukl za oba rohy a pokynul Brianovi. Ten byl u něj do deseti vteřin. Dominic si poklepal na ucho, potom na zeď. Pár stop nad jejich hlavami bylo úzké okno. Z něho se ozývalo chrápání.

Jdu na ty dvě severní, signalizoval Dominic.

Sešli se za dvě minuty. Brian přiložil dlaň k Dominikovu uchu a zašeptal: „Dva muži, v každé jeden. Oba mají AK-47.“

Dominic přikývl, zvedl dva prsty, potom čtyři. Celkem čtyři. Přejel si palcem po krku a pokrčil rameny: Vyřídíme je?

Brian zavrtěl hlavou a ukázal na dům. Dominic přikývl. S Brianem v čele obešli chatrče z východní strany, nejbližší cestou k zadnímu vchodu do domu. Další volný prostor, zase dobrých šest metrů.

Brian ho překonal s napřaženým browningem, díval se napravo, nalevo, nahoru, dolů, nakonec se přikrčil u schodiště. Po dvou minutách pokynul Dominikovi, aby ho následoval. Ukázal na dřevěné schody a přejel si palcem po krku. Příliš staré, příliš hlučné. Dominic přikývl. Posunul se ke vchodu a zkusil zábradlí. Otočil se a zvedl palec. Přelezli zábradlí a po třech minutách stáli na zápraží. Postavili se z obou stran dveří. Brian zkusil kliku. Nebylo zamčeno. Pootevřel dveře na dva palce a přidržel je. Vyčkával. Otevřel dveře dokořán, nakoukl za roh a stáhl se. Zavrtěl hlavou.

Překročili práh s napřaženými browningy a vyhlíželi sebemenší pohyb. Ocitli se v dlážděné hale. Před sebou na pravé straně měli schodiště vedoucí na ochoz s řadou dveří. Nalevo a napravo byly obývací pokoje. Zdi byly vybílené a ve tmě jako by zářily. Dominic ukázal na sebe. Jdu první. Brian přikývl a ustoupil, spolu pak přešli do obýváku a jídelny za ním, na konci našli kuchyň. Druhými dveřmi z kuchyně se pak dostali do obýváku nalevo od haly.

Brian ukázal na schody, odpovědí mu bylo přikývnutí. Dominic couvl do rohu haly a kryl bratra při výstupu po schodech; jakmile se ocitl nahoře, zaujal postavení a Dominic vyšel za ním.

Byly tam čtyři dveře v řadě a jedny na protější stěně. Začali s těmi nejbližšími. Ložnice. Prázdná, postel ustlaná. Vzduch byl zatuchlý, jako by byl pokoj delší dobu nepoužívaný. Přešli ke druhým a třetím dveřím a našli další dvě prázdné ložnice. Za čtvrtými dveřmi se nacházelo cosi jako pracovna zařízená dubovým psacím stolem, ředitelským telefonem, kombinovaným faxem/skenerem/kopírkou a počítačem s plochým monitorem. Brian vstoupil dovnitř a rozhlédl se kolem. V sekretáři naproti stolu byl nástěnný trezor.

Přešli k posledním dveřím. Dominic přitiskl ucho na dřevo, pak se stáhl a naznačil rty Chrápe. Posunkem ukázal: Já jdu po al-Másím; ty čistíš místnost.

Brian přikývl.

Dominic stiskl kliku, pootevřel dveře a přiložil ke vzniklé škvíře oko. Otočil se, kývl na Briana a rozrazil dveře. Třemi skoky byl u al-Másího postele s nebesy. Al-Másí ležel na zádech, ruce podél těla. Brian procházel pokojem, prověřil všechny kouty. Kývl na Dominika, který uchopil al-Másího vzdálenější paži, trhnutím ho převrátil na břicho a přitiskl ho obličejem do polštáře. Al-Másí byl okamžitě vzhůru a rozhazoval rukama. Dominic mu vrazil tlumič browningu pod krk.

„Cekni a jsi mrtvý. Přikývni, jestli mi rozumíš.“

Al-Másí přikývl.

„Odcházíme a ty jdeš s námi. Zkus nám to ztěžovat a postarám se, abys umíral opravdu ošklivě. V kanceláři máš počítač a trezor. Dáš nám hesla, že jo?“

Al-Másí opět přikývl.

Brian podal Dominikovi roli lepicí pásky; spoutal al-Másímu ruce a hodil roli zpět. Odstoupil od postele a pokynul al-Másímu, aby vstal. Ten poslechl. S Brianem v čele vyšli na chodbu a pak do kanceláře.

Dominic spustil al-Másího počítač, výkonný stolní Dell. Objevilo se logo Windows Vista, následované úvodní obrazovkou. Našel v zásuvce stolu bloček a tužku a posunul obojí přes stůl al-Másímu. „Uživatelské jméno a heslo.“

Tentokrát al-Másí neváhal. Když skončil, Brian podal blok Dominikovi, který se přihlásil a začal procházet adresáře v počítači. „Ať tě pustí do trezoru,“ řekl Dominic. „Začnu kopírovat a pak se podívám do ložnice.“ Zasunul flešku do USB portu počítače a začal přenášet soubory.

Brian zvedl al-Másího na nohy a postrčil ho k trezoru. „Otevři to.“

„Moje ruce.“

„To zvládneš.“

Al-Másí padl na kolena a začal nastavovat zámek.

„Hned jsem zpátky,“ utrousil Dominic a vyšel z pokoje.

Al-Másí vzhlédl k Brianovi. „Hotovo.“

„Otevři to a odstup.“

Al-Másí poslechl, odšoural se po kolenou dozadu. Brian si klekl k trezoru. Vnitřek byl prázdný, až na jediné cédéčko v papírovém obalu. Sáhl dovnitř. Koutkem oka zahlédl al-Másího spoutané ruce v pohybu směrem k vedle stojící skříňce. Ohlédl se, spatřil v jeho rukou pistoli, otočil se a ustoupil stranou, současně zvedl browning. Ozvalo se prásknutí. V pokoji se oranžově zablýsklo. Brian vystřelil od boku a zasáhl al-Másího doprostřed prsou. Al-Másí se skácel.

„Briane!“ Dominic vběhl do dveří, udělal dva kroky a vykopl zbraň z al-Másího ruky. Klekl si a zkusil mu tep. „Je po něm.“

„Šel na mě s pistolí,“ hekl Brian. „Na okamžik jsem ho spustil z očí. Zatraceně.“

„Hele, sedni si, Briane, sedni si.“

„Cože?“

„Krvácíš.“

„Cože?“

Dominik ho zatlačil na židli, popadl jeho pravou ruku a přitiskl mu ji na břicho. Brian ucítil vlhko, zvedl ruku a podíval se na své prsty. „A do prdele.“

„Tlač si na to.“

„Budeme mít společnost. Radši se podívej.“

Dominic přistoupil k oknu a odhrnul záclonu. Dole se v chatrčích rozsvěcely lampy. „Jdou sem.“ Obrátil se zpátky k Brianovi, který si rozepnul košili. Asi deset centimetrů pod pravou bradavkou měl dírku jako malíček. Stiskl ránu prsty a zašklebil se bolestí. Z rány vytryskla krev.

„Zlomené žebro?“ zeptal se Dominic od okna.

„Jo, zdá se. Zbrzdilo kulku. Jau, ježíši, to bolí. Do prdele, kurva, do píči! Seber to cédéčko co mi spadlo, jo? Bylo v trezoru.“

Dominic popadl svůj batoh, zalovil v něm a vytáhl půltucet velkých tamponů. Podal je Brianovi a vrátil se k oknu. „Měli jsme si vzít pořádné obvazy.“

„Tyhle jsou lepší, člověče, opravdu sajou krev.“ Roztrhl obal a přitiskl si gázu na hrudník. „Vidíš něco?“

„Svítí se. Půjdou sem. Můžeš se hýbat?“

„Jo.“

„Podívám se, jestli bych je nedokázal zbrzdit.“

Dominic sebral z podlahy al-Másího pistoli – Berettu Tomcat ráže 7,65 mm.

„Jaké střelivo?“ zeptal se Brian.

Dominic vyjmul zásobník a podíval se. „Expanzky.“

„Aha. No dobře. Jdeme.“

Dominic vyběhl z dveří, po schodech dolů a ven. Skrčil se do podřepu vedle schodiště, namířil na krajní západní chatrč a třikrát vystřelil do okna. Zevnitř se ozvaly výkřiky. Světlo zhaslo. Dominic vběhl zpátky do domu, zamkl dveře, zahnul doprava a běžel k oknu v rohu. Otevřel ho a vypálil čtyři rány na východní chatrč, potom ještě pět do hlavních dveří. Závěr zůstal vzadu. Vyměnil zásobník a běžel po schodech nahoru. Brian stál a opíral se o stůl. „Je to dobrý. Krvácení ustává. Máš plán?“

„Jo.“ Dominic sebral z podlahy cédéčko a šoupl ho do batohu, pak se naklonil přes stůl a vytrhl flešku z USB portu počítače. „Veranda je přímo pod náma. Jak se hnou, vyskoč z okna. Lehni si na střechu. Až uslyšíš, že se to tu mydlí, slez na zem a mazej ke stodole. Když se na to budeš cítit, běž k autu. Přidám se cestou. Dej mi bouchačku.“

„Dome –“

„Nedržkuj a dej mi bouchačku. Můžeš vzít batoh?“ Brian přikývl a Dominic mu ho podal. „Jseš ňák do zelena, brácho. Určitě se můžeš hýbat?“

„Máme na vybranou?“

„Ne.“

„Koukej z okna a komentuj.“

„Jasně.“

Dominic položil oba browningy na stůl a rozhlédl se po místnosti. Popadl al-Másího židli a šoupl ji ke dveřím, potom udělal totéž se stolkem. Vytlačil je ze dveří, po chodbě a shodil je se schodů. Skutálely se dolů skončily na hromadě.

„Jak to jde?“ zvolal.

„Zatím nic – počkej. Jeden vyšel ven, obchází západně. Má ákáčko.“ Dominic vešel do nejbližší ložnice a popadl noční stolek, stojací lampu a židli. Všechno pak shodil se schodů.

„Co to sakra děláš, Dome?“

„Stavím si barikádu.“

Zopakoval totéž s další ložnicí a vrátil se do kanceláře. Popadl svůj batoh a hodil si ho na záda, potom vzal oba browningy, sundal z nich tlumiče a zastrčil si je za pás.

Brian u okna se ozval: „Tak běž, kovboji. Právě vylezli ti tři zbylí… Dva jdou k zadnímu vchodu, jeden to obchází dopředu. Ten první teď jde kolem východní strany. Hele, na záchodě jsem našel překvápko.“ Ukázal do rohu, kde stála opřená brokovnice. „Dvanáctka, Mossberg 835. Šest ran v rouře.“ Dominic přistoupil k Brianovi a opatrně otevřel okno. Pomohl Brianovi ven a počkal, až se natáhl na střeše. Potom šeptl: „Počkám, až vlezou všichni do domu. Zakřičím o další náboje. Jak to uslyšíš, tak běž. Kolik času potřebuješ?“

„Dvě minuty.“

„Budu hned za tebou. Nemůžem si je nechat za zády.“

Dominic zavřel okno, otočil se, popadl brokovnici a zamířil na chodbu. Ze západního obýváku se ozvalo řinčení skla. Dole v hale cosi udeřilo do dveří. Potom znovu, a potřetí. Panty povolily a dveře se pootevřely směrem dovnitř. Dominic natáhl brokovnici, lehl si na břicho a prostrčil hlaveň mezi sloupky zábradlí. Z obýváku zaslechl šoupnutí židle po podlaze. Do haly nakoukla hlava, zmizela a zase se objevila. Dominic ztuhl. Zadržel dech. Tady není nic k vidění, hajzle. Bušení do dveří bylo teď silnější a naléhavější. Muž v obýváku naposled vykoukl za roh, pak vstoupil s napřaženým kalašnikovem a přejížděl hlavní ochoz. Obešel převržený noční stolek a přistoupil ke dveřím. Levou rukou pustil zbraň a sáhl po klice.

Dominic pevněji uchopil brokovnici, posadil mušku na chlapův hrudník a vystřelil. Muž se zapotácel, vrazil do dveří a sesunul se k zemi. Z verandy se ozval dupot a ihned zase ztichl. Po chvíli následovalo řinčení skla. Jeden vyřízený, tři zbývají, pomyslel si Dominic. Něco ho napadlo. Vstal, běžel zpátky do kanceláře a otevřel okno. Podal jeden browning Brianovi. „Kdyby se jim chtělo šplhat.“ Zavřel okno a vrátil se na chodbu.

Dole se nic nehýbalo. Uběhla celá minuta, pak odněkud zprava zaslechl šepot. Vlevo se zpoza rohu vynořila ruka hodila cosi nad schody. Granát, uvědomil si Dominic, když předmět dopadl na ochoz. Podle tvaru poznal, že to není ostrý granát, jenom výbuška. Nechtěli riskovat zabití al-Másího. Pozdě, hoši. Dominic se vzepřel, odkulil se doprava do dveří kanceláře, přitiskl si dlaně k uším a pevně zavřel oči. Ozval se ohlušující rachot. Bílé světlo ho oslnilo i přes zavřená víčka. Cítil, jak se pod ním otřásá podlaha. Přetočil se zpátky na břicho a přelezl ke dveřím. Nalevo spatřil postavu, jak běží po schodech nahoru a cestou střílí. Kulky bušily do zdi. Chlap vyběhl nahoru a zastavil se, přikrčil se za rohovým sloupkem. Dominic vytáhl od pasu browning, zamířil a vystřelil. Kulka muži roztříštila vystrčené koleno. Vykřikl a skutálel se pozpátku ze schodů. Dominic znovu sáhl po brokovnici, vstal a rozběhl se po chodbě. Vystřelil na hlavu, která vykoukla ze dveří obýváku. Vedle. Natáhl do komory brokovnice další náboj, otočil se doprava a vystřelil od boku. Zasáhl střed těla, chlap se svalil na podlahu haly a zůstal nehybně ležet. Dominic se otočil doleva, zapadl do první ložnice a plácl sebou na břicho.

„Docházejí mi náboje!“ zařval. „Dej mi ňáký!“

Dominic se podíval na hodinky. Dvě minuty. Provedl v duchu rychlou inventuru. Dva skoro plné zásobníky do browningu a šest nábojů v brokovnici. Odkulil se doleva, vstal a vyhlédl za roh. V hale se nic nehýbalo. Vykročil ven, schoval se za sloupek. Podíval se ještě jednou, pak se otočil a rozběhl se po chodbě. Kulky zasypaly zeď za jeho zády. Skrčil se, přeběhl poslední dva metry a zapadl do al-Másího ložnice.

„Brácho, kde jsou ty zatracený náboje!“ zařval.

Počítal do deseti, pak vyrazil, vypálil dvě rány do haly, zavřel dveře kanceláře a vrátil se do ložnice. Zabouchl dveře tak hlasitě, aby to dole nepřeslechli. Jakmile se dostanou nahoru, budou muset prověřit ložnice pro hosty, potom kancelář a až nakonec al-Másího ložnici. Otázkou bylo, jak dlouho jim to potrvá. A kdy někdo z nich vyjde ven, aby hlídal okna?

Zamkl dveře a přitiskl na ně ucho. Uběhla minuta, potom druhá. Z haly zaslechl šoupání nábytku po dlaždičkách. Potom skřípl schod. Dominic přelezl k oknu, otevřel ho a vylezl na stříšku. Okno nechal otevřené. Rozhlédl se kolem, neviděl nikoho. Odplížil se ke kraji. Byl tři metry nad zemí. Zastrčil brokovnici na záda pod batoh, lehl si na břicho a spustil nohy dolů. Potom se zavěsil za okraj a pustil. Jakmile se dotkl nohama země, pokrčil kolena a šel do kotoulu. Vstal a pospíšil si kolem domu na východní stranu, vystoupil na verandu a našel rozbité okno. Vklouzl dovnitř a plížil se obývákem do haly. Vykoukl za roh. Na ochozu viděl jenom jednu postavu. Stála zády k němu na prahu druhé ložnice. Dominic vykročil a propletl se změtí nábytku do středu haly. Vytáhl browning, zamířil a střelil muže do týla. Ještě než spadl, Dominic ustoupil stranou a přikrčil se pod schody. Zasunul browning a vytáhl brokovnici.

Nahoře na ochozu se ozvaly kroky, potom ztichly. Pak znovu, tentokrát opatrně. S praskotem se rozlétly dveře. Kancelář, pomyslel si Dominic. Uběhlo třicet vteřin. Kroky vyšly z kanceláře a zastavily se. Potom slyšel vykopnutí dveří do ložnice.

Podívej na okno, blbečku…

Uběhlo dalších třicet vteřin.

„Jebnen kelp!“ vyštěkl nějaký hlas.

Dominikova arabština byla sotva průměrná, ale podle tónu pochopil, že jde o nadávku, něco jako čubčí syn.

Kroky zaduněly na ochozu, po schodech dolů, na dlaždičkách v hale. Uslyšel chrastění odemykaného zámku. Dominic popolezl dva kroky dopředu, zvedl brokovnici a vpálil to chlapovi do nohou. Zásah ho srazil na dveře. Sesypal se na podlahu a jeho zbraň zarachotila na dlaždičkách. Dominic vstal a odhodil brokovnici. Vytáhl browning a přistoupil k chlapovi, který ležel na podlaze a sténal. Spatřil Dominika a zvedl ruce. „Prosím…“

„Na to už je moc pozdě.“

Dominic ho střelil do čela.

BRIANA NAŠEL sedět na zemi za stodolou, opřeného o svah. Spatřil Dominika a zvedl ruku na pozdrav. „Dostals je?“

„Do posledního. Jak se vede?“

Brian nejistě zavrtěl hlavou. V obličeji byl popelavě šedý a leskl se potem. „Musím se ti k něčemu přiznat.“

„Copak?“

„Ta kulka minula žebra, prošla čistě skrz. Mám ji v játrech, Dome.“

„Ježíši, jsi si jistý?“ Pohnul se, aby rozepnul Brianovi košili, ale ten ho zarazil. „Krev je hodně tmavá, skoro černá. Ta kulka mi asi rozmašírovala játra. Taky sotva cítím nohy.“

„Vezmu tě do špitálu.“

„Ne. Moc by se vyptávali.“

„Na to seru! Zuvajrá je deset mil odtud.“

Dominic si klekl, popadl Briana za paži a naložil si ho na ramena. Postavil se na nohy a vstal. „Vydržíš to?“

„Jo,“ zavrčel Brian.

DOMINIC SE S NÍM pachtil deset minut nahoru na kopec, dalších deset minut na druhé straně po svahu dolů. Když dorazil ke štěrkovně, přešel do poklusu k opelu. „Jsi tam ještě?“ zeptal se.

„Mlhm.“

Dorazil k opelu, klekl si a položil Briana na zem. Barí se ozval ze zadního sedadla: „Co se stalo?“

„Je raněný. Je v Zuvajrá nemocnice?“

„Ano.“

Dominic otevřel zadní dveře a kapesním nožem přeřízl Barímu pouta. Spolu pak zvedli Briana a naložili ho na sedadlo.

„Víte, kde to je?“ zeptal se Dominic. Barí přikývl. „Tak budete řídit. Jednou špatně odbočíte a zabiju vás, rozuměno?“

„Ano.“

Barí si sedl za volat a nastartoval motor. Dominic oběhl vůz a posadil se dozadu k Brianovi. „Jedem, jedem!“

KAPITOLA 70

JEJICH CÍL nebylo samotné S?o Paulo, ale středisko bouřlivě rostoucí brazilské petroekonomiky osmdesát mil severněji. Největší rafinerie v celé Brazílii Paulinia firmy REPLAN zpracovávala bezmála 400 000 barelů ropy denně, nějakých osmdesát milionů litrů. Šásif Hádí se dočetl, že by to stačilo naplnit přes třicet olympijských plaveckých bazénů. Samozřejmě, jak mu Ibrahím řekl už při úvodní poradě, sabotáž v takovém závodě není nic jednoduchého. Musí se vzít v úvahu spousta různých souvislostí, o bezpečnostních opatřeních ani nemluvě. Dostat se na pozemky rafinerie nebude vůbec obtížné (nejvyšší plot má tři metry), ale uvnitř se toho moc dělat nedá. Můžou zničit zásobníky trhavinou, ale ty jsou tak daleko od sebe, že nelze doufat v dominový efekt. Podobně stovky regulačních ventilů (oficiálně se jmenují nouzová uzavírací zařízení), které řídí proudění chemikálií do bludiště destilačních kolon, frakčních věží, krakovacích jednotek či mísicích a skladovacích nádrží, jsou prakticky nezranitelné, protože byly nedávno vybaveny systémem Neles ValvGuard řízeným z velína rafinerie. O tomto bezpečnostním systému věděli z dřívějších průzkumných cest, že je ukrytý pod zemí a dobře chráněný. Šásif nerozuměl žádnému z těchto detailů, ale podstata Ibrahímova výkladu byla jasná: Pravděpodobnost, že se podaří způsobit katastrofický únik ropy uvnitř závodu Paulinia REPLAN, je naprosto zanedbatelná. Ale to slovo – uvnitř – připomněl si Šásif, je přece klíčové. Jsou totiž i jiné cesty, jak přimět kostičky domina padat.

PODLE PLÁNU se každý z nich ubytoval v jiném hotelu a najal si vlastní auto. Ráno vyrazili v různou dobu, ale všichni se vydali po dálnici SP-348 ze S?o Paula na sever do Campinas, dvacet mil jižně od Paulinie. V poledne se sešli v restauraci Fazend?o Grill. Šásif dorazil jako poslední. Zahlédl Ibrahíma, Fa’da a Ahmeda sedět v rohovém boxu a zamířil k nim.

„Jaká byla cesta?“ zeptal se Ibrahím.

„Nic zvláštního. A vy?“

„To samé.“

„Rád vás všechny vidím,“ řekl Šásif. Rozhlédl se kolem stolu a všichni přikývli.

Byli v Brazílii už pátý den a každý z nich měl v S?o Paulu své vlastní úkoly. Trhaviny – český Semtex H – se dovážely komerčními linkami po troškách, pět dekagramů v jedné zásilce, aby se snížilo riziko odhalení. Semtex je sice spolehlivý, ale má jednu nebezpečnou vadu: ve výrobě se k němu přidává chemický značkovač, aby šel snáz „vyčmuchat“. Před rokem 1991 se nic takového nepřidávalo, ale tyhle šarže bez zápachu měly skladovatelnost nejvýš deset let. Takže rok 2000 znamenal nejen přelom tisíciletí, ale také studenou sprchu teroristům, kteří teď musejí buď vyrábět vlastní neznačkované trhaviny, nebo vyvíjet speciální přepravní metody pro nové šarže. Ty jsou nasáklé buď dinitroglykolem, nebo sloučeninou s názvem 2,3-dimetyl-2,3-dinitrobutan neboli DMDNB, obojí jsou „málo těkavé látky“ a skutečné voňavky pro psí čenichy.

Naštěstí pro Šásifa a ostatní potřebovali pro svůj účel jenom necelého půl kila trhaviny, takže postupný dovoz zabral pouhých pár týdnů. Z tohoto množství semtexu připravili šest náloží – pět pětidekových a jednu patnáctidekovou.

„Naposled jsem byl na obhlídce závodu včera. Jak jsme doufali, ochranná hráz a kanál ještě nejsou hotové. Když to uděláme správně, nemají možnost nás zastavit.“

„Kolik galonů, co myslíš?“ zeptal se Ahmed.

„Těžko říct. Linka je v plném provozu a má kapacitu skoro tři celé dvě miliardy galonů ročně – bezmála devět milionů galonů denně. Ale přesnější výpočet je obtížný. Ovšem že pro naše účely to zaručeně postačí.“

„Žádné změny v plánu odchodu?“ zeptal se Fa’ad.

Ibrahím po něm hodil tvrdý pohled. Snížil hlas: „Žádné změny. Ale nezapomeňte: živí nebo mrtví, musíme to dokázat. Alláh se na nás dívá. Je-li to Jeho vůle, všichni nebo někteří z nás přežijí. Nebo ne. Tyhle starosti jsou nepodstatné, je vám to jasné?“

Jeden po druhém všichni přikývli na souhlas.

Ibrahím se podíval na hodinky. „Sedm hodin. Sejdeme se tam.“

JAKMILE OPADLO prvotní nadšení z prvního společného víkendu a vzrušení z milování, odtáhla se od něj a upřeně zírala z okna, odmítala návrhy vyjít si ven a trucovitě špulila pusu… Po třiceti minutách se Steve zeptal: „Co se děje?“

„Nic,“ odpověděla Allison.

„Něco není v pořádku. Vidím ti to ve tváři. Děláš takové to s pusou.“ Přisedl k ní na postel. „Pověz mi to.“

„Je to hloupost. O nic nejde.“

„Allison, prosím. Udělal jsem něco špatně?“

To byla otázka, na kterou čekala. Měkkosrdcatý Steve. Slaboch Steve. Tak se bojí, aby o ni nepřišel. „Nebudeš se smát?“

„Slibuju.“

„Včera jsem mluvila s mou sestrou Jan. Říkala, že viděla dokument, myslím něco na Discovery nebo National Geographic. Bylo to celé o geologii toho –“

„Kde dělám? Allison, říkal jsem ti –“

„Slíbils, že se nebudeš smát.“

„Nesměju se. Dobře, tak pokračuj.“

„Říkala, že spousta vědců je proti celé té věci. Celou dobu protestujou. Úřady se to snaží ututlat. Prý jsou tam všude kolem zemětřesné zlomy. A mluvili o podzemní vodě. Pokud prý dojde k úniku…“

„Nebudou žádné úniky.“

„A co když?“ naléhala Allison.

„I na ten nejmenší únik se přijde. Všude jsou tam čidla. Kromě toho hladina podzemní vody je o tisíc stop hlouběji.“

„Ale ta půda – není měkká nebo tak něco? Propustná?“

„To jo, ale jsou tam zdvojené bezpečnostní systémy, všechno je zálohované a ty věci budou uzavřené v sudech. Měla bys to vidět, vypadá to jako –“

„Mám o tebe starost. Co když se něco stane?“

„Nic se nestane.“

„Nemůžeš si najít jinou práci? Jestli my dva… Myslím, jestli zůstaneme… Bála bych se celou dobu.“

„Poslouchej, zatím to ještě ani není v provozu. Sakra, vždyť teprve chystáme simulovaný závoz.“

„A to je co?“

„Prostě simulace. Zkušební provoz. Přijede kamion, a my složíme sud. Víš, prověříme všechny postupy, aby se ukázalo, jestli všechno běží, jak má.“

Allison vzdychla a zkřížila ruce.

Steve pokračoval: „Hele, nebudu ti lhát. Mě těší, že máš o mě strach, ale není se čeho bát.“

„Opravdu? Tady, podívej se na to.“ Allison došla k nočnímu stolku, vzala si kabelku a vrátila se. Chvilku se v ní přehrabovala, až vytáhla složený list papíru. „Tohle mi poslala Jan.“ Podala mu ho.

Byl to jenom schematický náčrtek, ale dost podrobný, aby se dala rozeznat hlavní úroveň úložiště, dvě hlubší úrovně, a daleko hlouběji, pod vrstvami hnědé a šedé „skály“, modrý horizontální proužek s popiskem „hladina vody“. „Kde to Jan vzala?“ zeptal se Steve.

„Vygooglovala si to.“

„Ally, tam je toho mnohem víc, než na téhle… kresbě.“

„Já vím. Nejsem hloupá.“ Steve vstal, přistoupil k francouzskému oknu a zadíval se ven.

„Tak jsem to nemyslel,“ namítl. „Nemyslím si, že jsi hloupá.“

„Tak se Jan mýlí? Chceš mi říct, že to tam u vás nikomu nedělá starosti?“

„Ovšemže jo. Je to vážná práce. Všichni to víme. DOE dělá –“

„Kdo že to?“

„Ministerstvo energetiky. Dělá tam výzkumy už léta. Jenom studie proveditelnosti stály desítky milionů.“

„Ale ten dokument – pořád tam mluvili o těch trhlinách v zemi. O slabých místech.“

Steve zaváhal. „Ally, opravdu nemůžu mluvit o –“

„Fajn, zapomeň na to. Já si prostě přestanu dělat starosti. Co ty na to?“ Allison cítila, jak tam Steve stojí a zírá jí do týla. Bude mít ten svůj výraz spráskaného štěněte a ruce v kapsách kalhot. Nechala viset ve vzduchu tíživé ticho. Po třiceti vteřinách promluvil: „Tak dobře. Jestli je to pro tebe tak důležité –“

„Pro mě to vůbec není důležité. Ty jsi důležitý.“

Obrátila se k němu, ruce stále zkřížené. Vytlačila pár slziček. Napřáhl k ní ruku. „Pojď sem.“

„Proč?“

„Jenom pojď.“

Přistoupila k němu a vzala ho za ruku. Usmál se: „Hlavně nikomu neříkej, že jsem s tebou mluvil o těchhle věcech, ano? Uvrhli by mě do žaláře.“ Také se usmála a setřela si slzu z tváře. „Slibuju.“

NÁKLADNÍ LOĎ Losan třídy Panamax už měla větší část plavby přes Atlantik za sebou a chyběly jí tři dny do místa určení. Plavba probíhala na klidném moři a pod jasnou oblohou. Kapitán Losan, sedmačtyřicetiletý Němec jménem Hans Groder, se plavil na kontejnerových lodích osm let; deset měsíců z každého toho roku strávil na moři. Bylo to sice náročnější než předchozí zaměstnání – byl kapitánem cisternové lodi německého námořnictva třídy Berlin čili Typ 702 ale pracoval za mnohem lepší plat a musel snášet mnohem méně stresu. Navíc byla Losan loď určená pro širé moře, pro Grodera příjemná změna po dvaadvaceti letech plavby v bludišti kolem námořních základen Eckendorf a Kiel. Je radost prostě nasměrovat příď na Atlantik a plout se stovkami a tisícovkami stop vody pod kýlem a bez flíčku země na radaru. Ve svých zádumčivějších dnech Groder samozřejmě propadal melancholii, jakou pociťují všichni námořníci a vojáci po odchodu ze služby, ale na druhé straně oceňoval svobodu a nezávislost svého nového života. Zodpovídal se jedinému člověku, totiž rejdaři, místo celé pyramidy nafoukaných štábních důstojníků, co nerozeznají průvlak od vazáku.

Groder přešel po můstku a mrkl na radar. V okruhu dvaceti mil nebyla žádná jiná loď. Neměl sice nejvýkonnější radar na světě, ale pro jeho potřebu stačil. Pro pozorného kapitána a posádku je dvacet mil spousta času na změnu kurzu, aby se zdaleka vyhnul komukoliv. Groder přistoupil k oknu a podíval se na palubu, mimoděk obhlédl naskládané kontejnery. Trochu se kývaly, většinou kvůli těm zatraceným propanovým nádržím. Nádrže sice byly dobře upevněné po čtyřech v každém kontejneru, ale jejich tvarům chyběla uživatelsky příjemná geometrie beden a palet. Mohlo by být i hůř, pomyslel si Groder. Aspoň že jsou ty zatracené krámy prázdné.

KAPITOLA 71

POZDĚJI BUDE GERRY HENDLEY hodnotit jako nejhorší na celé té zatracené věci – tedy kromě samotné události, která k ní vedla – hledání vhodného místa, kde by mohli přistát. Nakonec se do problému vložil exprezident Ryan jedním telefonickým hovorem s náčelníkem generálního štábu vzdušných sil, který pak zavolal veliteli 316. perutě sídlící na základně Andrews.

Dorazili dvěma černými Chevrolety Tahoe. Hendley, Jerry Rounds, Tom Davis, Rick Bell, Pete Alexander a Sam Granger v prvním; Clark, Chavez a Jack Ryan mladší v druhém. Oba vozy odbočily doleva na C Street a zastavily u hangáru na konci asfaltové dráhy. Exprezident Ryan přijel o pět minut později v limuzíně, provázené dvěma SUV s oddílem Tajné služby.

Gulfstream V dosedl za dalších jedenáct minut, s tříminutovým zpožděním, a zastavil se patnáct metrů od nich. Motory utichly, z hangáru vyjely schůdky a zastavily u letounu.

Jack Ryan mladší vystoupil z vozu, za ním ostatní a zůstali stát pár kroků vzadu.

Dveře gulfstreamu se otevřely a za třicet vteřin se na prahu objevil Dominic Caruso. Přimhouřil oči v ostrém slunečním světle, pak seběhl po schůdcích. Strhaný obličej měl zarostlý pětidenním strništěm. Jack mu vykročil vstříc. Oba se objali.

„Je mi to líto, chlape,“ hlesl Jack.

Dominic neodpověděl, pustil ho a přikývl. Řekl jenom: „Jo.“

„Kde je?“

„V nákladovém prostoru. Nedovolili mi vzít ho do kabiny.“

VYJELI ZE ŠTĚRKOVNY a Barí hnal vůz, jak nejrychleji to šlo se zhasnutými světly. Na hlavní silnici to stihl za necelých deset minut. Zatímco se řítili podél pobřeží k západu, Brian se střídavě probíral a zase propadal do bezvědomí. Dominic ho držel za ruku, jeho hlavu v klíně. Druhou rukou mu tiskl ránu, ze které stále vytékala tmavá krev; stékala po Dominikově dlani a předloktí a vsakovala do sedadla pod jeho nohama. Sedm mil před Zuvajrá začal Brian kašlat, zpočátku jen slabě, ale potom křečovitě, až se mu celé tělo otřásalo. Dominic ho tiskl k sobě a šeptal mu, aby vydržel. Po pár minutách se Brian uklidnil a začal dýchat pravidelně. Pak dýchat přestal. Dominic si to uvědomil až mnohem později, ale v tu chvíli intenzivně pocítil ten tenký předěl mezi bratrovým životem a smrtí. Napřímil se na sedadle a všiml si, že Brianova hlava klesla na stranu, nevidoucí oči upřené na opěradlo předního sedadla.

Řekl Barímu, ať zastaví, pak vytáhl klíčky ze zapalování, vystoupil z vozu a popošel na tři metry od něj. Na východě se nad obzorem objevily první slabé paprsky růžového slunečního světla. Dominic mlčky stál, pozoroval východ slunce a vystříhal se pohlédnout na Briana. Napůl doufal, že kdyby to udělal, spatřil by, jak bratr zase dýchá a dívá se na něho s překvapeným úsměvem. Samozřejmě, nic takového. Po deseti minutách se vrátil k vozu a nařídil Libyjci sjet z hlavní silnice a najít místo, kde by se mohli schovat. Po třiceti minutách jízdy Barí našel stinný palmový hájek a zajel tam.

Dominic zavolal na Archieho mobil – pomoc z Univerzity by trvala příliš dlouho. Dvěma stručnými větami vylíčil Australanovi, co se stalo, pak podal telefon Barímu, který upřesnil Archiemu, kde jsou. Trvalo to dvě hodiny. Archie přijel range roverem, bez jediného slova vytáhl Dominika z opelu a usadil ho na zadní sedadlo roveru, potom vyndal z kufru plastový pytel a vrátil se k opelu. Spolu s Barím opatrně vytáhli Brianovo tělo ze zadního sedadla a zavřeli ho do pytle. Naložili pytel do kufru roveru, zase se vrátili k opelu a vyklidili ho, všechny věci a zbraně naházeli do kufru. Když se Archie ujistil, že ve voze nic nezbylo, vylil dovnitř obsah dvacetilitrového benzinového kanystru a škrtl sirkou.

V poledne byli zpátky v Tripolisu. Archie minul konzulát a jel přímo na místo u sportovního stadionu – do bezpečného bytu, jak Dominic předpokládal. Barího zamkli se spoutanýma rukama a nohama v koupelně, potom se Archie ujistil, že je zapnuté kódování u pevné linky, a nechal Dominika zavolat domů.

„KDO JEŠTĚ OTOM VÍ?“ zeptal se Dominic bratrance.

„Nikdo,“ odpověděl Jack. „Jenom ti, co jsou tady. Myslel jsem, že to budeš chtít zařídit sám. Nebo jestli chceš, můžu –“

„Ne.“

Jack se zeptal: „Pojedeš domů?“

„Ne. Něco jsme získali. Bude vás to zajímat. Pojďme do práce. Hendley nebo někdo se musí spojit s Archiem v Tripolisu. Jestli máme dostat Barího sem, budeme muset –“

„Dome, o tyhle věci se nemusíš starat. Zařídíme to.“

Přistoupil k nim exprezident Ryan a objal se s Dominikem. „Co na to říct, synu? Mrzí mě to.“

Dominic přikývl a obrátil se k Jackovi: „Dáme se do toho?“

„Jistě.“

Jack se otočil a kývl na Clarka s Chavezem, ti přišli a odvedli Dominika do druhého chevroletu. Jack se zeptal táty: „Můžu jet s tebou?“

„Jasně.“

Jack kývl na Hendleyho a šel za otcem k limuzíně.

MLČELI, dokud vozy nevyjely hlavní bránou, pak se ozval Ryan starší: „Do háje s tím, asi se nikdy nedovíme, co se stalo. Gerryho se ptát nebudu, ačkoli bych rád…“

„Zeptej se mě,“ pronesl Jack.

„Cože?“

„Byli v Tripolisu, tati, něco tam hledali.“

„O čem to mluvíš? Jak to víš?“

„Co bys tak řekl?“

Ryan starší neodpovídal, jenom na syna zíral. „To myslíš vážně?“

„Jo.“

„Ježíši, Jacku!“

„Vždycky jsi mi tvrdil, že si musím sám najít cestu do života. A to právě dělám.“

„Jak dlouho?“

„Rok a půl. Jaksi jsem si dal dvě a dvě dohromady a došel jsem k závěru, že v Gerryho firmě je toho víc, než je vidět. Tak jsem za ním zašel a promluvil si s ním. Vnutil jsem se do kšeftu, abych tak řekl.“

„A děláš co?“

„Většinou analytiku.“

„Většinou? To znamená co?“ Hlas Ryana staršího nápadně ztvrdl.

„Taky jsem trochu makal v terénu. Ne moc, jenom abych se otrkal.“

„Ani nápad, Jacku. S tím je konec. Nenechám tě –“

„To není na tobě.“

„Čerta starého není. Univerzita byl můj nápad. Šel jsem tenkrát za Gerrym a –“

„A teď je to jeho show, správně? Nejsem úplně blbý, tati. Nemusíš mě vodit za ručičku. Udělali jsme kus dobré práce. Stejného druhu, jako jsi dělával ty. Když to bylo dobré pro tebe, proč ne pro mě?“

„Protože jsi můj syn, sakra.“

Tomu se Jack pousmál. „Tak třeba to mám v krvi.“

„Nesmysl!“

„Podívej, pracoval jsem ve finančnictví, a šlo to, ale rychle jsem si uvědomil, že to nechci dělat po zbytek života. Chci dělat něco pořádného. Něco jiného, sloužit vlasti.“

„Tak běž učit do nedělní školy.“

„To mám na seznamu hned na druhém místě.“

Ryan starší si vzdychl. „Už nejsi děcko, řekl bych.“

„Kdepak.“

„Tak dobře, nemusí se mi to líbit, a nejspíš nikdy nebude, ale to je asi můj problém. Ale s tvojí mámou, to bude jiný příběh.“

„Promluvím s ní.“

„Ne, to nedělej. Povím jí to sám, až bude vhodná chvíle.“

„Nechci jí lhát.“ Ryan starší otevřel ústa, ale Jack rychle dodal: „Nechtěl jsem lhát nikomu z vás. Sakra, kdyby mi John nepromluvil do duše, asi bych ti to vůbec neřekl.“

„John Clark?“

Jack přikývl. „Je to jaksi de facto můj instruktor. On a Ding.“

„Neznám nikoho lepšího na tyhle věci než ty dva.“

„Takže ti to nevadí?“

„Jakž takž. Prozradím ti tajemství, Jacku. Čím jsi starší, tím míň máš rád změny. Minulý týden přestal Starbucks prodávat můj oblíbený druh kafe. Rozhodilo mě to na několik dní.“

Jack se zasmál. „Já chodím do Dunkin’ Donuts.“

„Tam je to taky dobré. Dáš si pozor, viď?“

„Na kafe? Jo –“

„Nesnaž se být vtipný.“

„Jo, dám si pozor.“

„Takže co ti dal Gerry za práci?“

Další úsměv na Jackově tváři. „Smůla, tati, bezpečnostní prověrka ti už dávno propadla. Jestli vyhraješ volby, promluvíme si o tom.“

Ryan starší zavrtěl hlavou. „Zatracení špioni.“

FRANK WEAVER strávil čtyři roky v armádě, takže dobře věděl, jak ohlupující bývají úřední postupy. Myslel, že se toho všeho zbavil, když odešel do civilu a udělal si řidičák na kamion. Dalších deset let strávil na dlouhých cestách od pobřeží k pobřeží, někdy s sebou bral i manželku, ale většinou polykal míle sám a poslouchal přitom klasický rock. Díky Bohu za satelitní rádio, říkal si, a zaplať Pánbůh mu ho vláda dovolí i v téhle nové práci. Myšlenka na návrat do státních služeb ho sice nenaplňovala nadšením, ale nabídli mu příliš dobrý plat, než aby se na to vykašlal. Navíc ty rizikové příplatky a všechno ostatní… Sice tomu tak neříkali, ale o nic jiného nešlo. Absolvoval speciální výcvik a prověrku FBI, ale neměl co skrývat a byl sakra dobrý řidič. Popravdě nebylo na téhle práci nic mimořádného – leda ten náklad, ale on se těch krámů nemusí ani dotknout. Jenom najet, nechat někoho jiného naložit ty věci a pak je bezpečně dopravit na místo určení, kde je zas někdo jiný vyloží. Většinou cvičili nouzové postupy: co dělat, kdyby se někdo pokusil uloupit náklad; co dělat, kdyby se mu stala nehoda; co dělat, kdyby přiletělo UFO a odneslo ho z kabiny… Instruktoři z ministerstva energetiky a Komise pro jaderný dozor měli připravené scénáře „co dělat“ na všechny myslitelné situace, a taky na stovku úplně nepředstavitelných. Kromě toho nikdy nebude na silnici sám. Sice mu neřekli, jestli bude mít doprovod v označených nebo neoznačených vozech, ale vsadil by se, že jeho průvodci budou po zuby ozbrojení.

Tentokrát však pojede bez ochrany, což Weavera trochu překvapilo. Jo, bude to zkušební jízda a bez nákladu, ale vzhledem k tomu, jak realisticky se až dosud všechno spadající do kompetence ministerstva energetiky odehrávalo, by čekal doprovod. Ale na druhou stranu, třeba to není pravda; třeba bude mít doprovod, o kterém nemá vědět. Na jeho práci to stejně nic nemění.

Weaver podřadil a přibrzdil, zajel se soupravou do vstupní brány jaderné elektrárny Callaway. Sto metrů před sebou spatřil strážní budku. Zastavil u ní a podal strážnému průkazku. Vjezd byl zahrazen pěti železobetonovými sloupky.

„Vypnout motor, prosím.“

Weaver vyhověl.

Strážný prozkoumal jeho průkazku, pak si ji zastrčil do kapsy košile a podal mu desky k podpisu. Weaverův podvalník byl prázdný, ale strážný dělal svoji práci: nejdřív obešel celou soupravu dokola, potom prohlédl podvozek takovým tím zrcátkem na kolečkách.

Strážný se znovu objevil pod oknem.

„Prosím, vystupte si.“ Weaver slezl dolů. Strážný znovu prostudoval jeho průkazku, dobrých deset vteřin porovnával obličej s fotkou. „Prosím, postavte se vedle budky.“

Weaver uposlechl a strážný vlezl do kabiny tahače, dvě minuty prohledával vnitřek, potom vylezl ven. Podal Weaverovi průkazku.

„Rampa čtyři. Jsou tam šipky. Rychlostní limit je deset mil za hodinu.“

„Rozumím.“

Weaver vylezl zpátky do kabiny a nastartoval motor. Strážný zvedl vysílačku k ústům a cosi řekl. Po chvilce se betonové sloupky zasunuly do země. Strážný Weaverovi pokynul a kamion se rozjel.

Rampa číslo čtyři byla jen pár set metrů daleko, v zadní části elektrárny. Stál tam chlap v kombinéze a ochranné přilbě a mával na něho. Weaver si trochu nadjel, zacouval k rampě a vypnul motor.

Předák došel ke dveřím tahače. „Můžete počkat v kantýně, jestli chcete. Potrvá to tak hodinku.“

ZABRALO TO SKORO devadesát minut. Weaver sice na školení viděl obrázky té věci, ale zatím ji nikdy neviděl ve skutečnosti. Spolu s ostatními řidiči jí říkal „King Kongova činka“ a lidi z ministerstva energetiky si dali spoustu práce, aby jim natloukli do hlavy spoustu parametrů. Kontejner s oficiálním názvem „GA-4, nádoba na použité palivo určená pro silniční přepravu“ byl úžasným kouskem technologie. Weaver netušil, jak dospěli konstruktéři k tvaru jednoruční činky, ale předpokládal, že to má něco společného s trvanlivostí. Podle instruktorů konstruktéři GA-4 zkoušeli tu věc tak, že ji házeli z výšky, pálili plamenem, zkoušeli ji probodnout a potápěli ji pod vodu. Na každou tunu jaderného odpadu – palivových článků z tlakovodních nebo varných reaktorů – připadaly čtyři tuny stínícího materiálu ve stěně GA-4.

Sakra, přemítal Weaver, dostat se do té zatracené věci by bylo ještě těžší než ukrást ji bez pořádného náklaďáku a jeřábu nebo transportního vrtulníku. Dopadlo by to nejspíš jako ti blbci, co je občas ukazujou v televizi, jak zaháknou řetěz kolem bankomatu, odtáhnou ho pryč a potom ho někde pohodí, protože se nedostanou dovnitř.

„Ještě nikdy jsem to neviděl zblízka,“ řekl Weaver předákovi.

„Vypadá to jak ze sci-fi filmu, že jo?“

„Tak ňák, svým způsobem.“

Podle předpisu oba obešli podvalník a cestou odškrtávali „předstartovní“ položky. Všechny poutací řetězy byly nové a prošly pevnostní zkouškou, stejně jako západky, zajištěné dvojitými zámky. Když se ujistili, že se nádoba nikam nepřesune, dokud nedorazí na místo určení, Weaver s předákem dvojmo podepsali tiskopisy a každý si vzal svou kopii.

Weaver zamával na rozloučenou a vylezl do kabiny. Jakmile nahodil motor, zapnul GPS navigaci na palubní desce, projel menu a zvolil určenou trasu; v přístroji jich byly uloženy tucty – opět práce úředníků z ministerstva energetiky. Další bezpečnostní pojistka, jak jim vysvětlili. Řidič se doví, která je ta pravá, až při odjezdu z místa nakládky.

Trasa se vykreslila na obrazovce jako rudá čára na pozadí mapy Spojených států. To není špatné, pomyslel si Weaver. Většinou dálnice, celkem 1632 mil. Čtyři dny.

KAPITOLA 72

„ZPRÁVA od naší Rusandy,“ oznámil Tarík, když přispěchal do pokoje. Emír stál u okna a hleděl do pouště. Obrátil se.

„Dobrá zpráva, doufám.“

„To se dozvíme za šedesát vteřin.“

Tarík zapnul počítač, otevřel webový prohlížeč a šel na stránku storespot.com, jedno z mnoha bezplatných úložišť v internetu. K otevření účtu na nich stačí uživatelské jméno, heslo a e-mailová adresa – a na to jsou zase stránky, které nabízejí jednorázové „samomazací“ e-mailové adresy.

Tarík se přihlásil, klikl na tři odkazy a ocitl se na stránce pro stahování. Čekala tam jediná položka, obyčejný textový soubor. Podle anotace sem byl uložen před dvanácti minutami. Tarík otevřel soubor, zkopíroval jeho obsah do poznámkového bloku a pak ho smazal. Potom spustil textový editor a přenesl obsah do nového souboru. Dvě minuty si ho prohlížel.

„Je to tady. Všechno, co potřebujeme.“

„Který vchod?“

„Jižní.“

Emír se usmál. Alláh stojí při nich. Z obou vchodů do závodu byl ten jižní mnohem méně používaný než hlavní severní. To znamenalo méně lidí z ostrahy. „Kde přesně?“

„Ve třetí vrstvě, pět set metrů od ústí a tři sta metrů pod povrchem. Podle Jenkinse je to místo, které jim dělá nejvíc starostí. Příští týden mají mít jednání s ministerstvem energetiky a Komisí pro jaderný dozor, kde se bude probírat vyplnění a zaslepení celé štoly, než začnou zavážet.“

Emír však věděl, že jižní vchod má také jednu nevýhodu. Během pár minut od odbočení kamionu z dálnice 95 na neveřejnou silnici zaznamenají čidla a kamery jeho průjezd a oznámí ho do strážního střediska u hlavního vchodu. Až si tam uvědomí, že kamion míří k jižnímu vchodu, co udělají? Nezdálo se pravděpodobné, že by hned spustili poplach; konec konců to bude zkušební závoz, první svého druhu. Spíš si tam pomyslí, že si řidič spletl odbočku. Budou telefonovat, možná pošlou k jižnímu vchodu auto, aby odchytilo zbloudilý kamion. Músa se svými muži se o ně postará.

Ve všech předběžných studiích proveditelnosti, které si URC dělala v počáteční fázi Lotusu, se jako nejrizikovější a nejmlhavější faktor projevila otázka vnitřní ostrahy objektu. O tom se ministerstvo energetiky ani komise nikdy veřejně nezmiňovaly, buď z důvodů utajení, nebo z vlastního rozhodnutí. Jak postupovaly plány Lotusu, bylo Emírovi stále jasnější, že budou muset počítat s nejhorším scénářem, což v případě jaderných zařízení znamenalo přítomnost ochranných sil NNSA, dobře vycvičeného a dobře vyzbrojeného polovojenského sboru spadajícího do rezortu ministerstva energetiky.

Kromě mnoha jiných dopadů na americké úřady i obyvatelstvo přineslo 11. září také poznatek o nutnosti mnohem účinnější ochrany strategických objektů. Ministerstvo energetiky v tomto směru nijak nešetřilo. Ochranné síly NNSA byly cvičeny v protiteroristické taktice malých jednotek a vyzbrojeny obrněnými vozidly a velkorážovými zbraněmi včetně granátometů a protitankových zbraní. Na vybraných místech měly pohyblivé i stacionární vícehlavňové kulomety Dillon M134D.

Žádný poznatek URC sice nenasvědčoval tomu, že by NNSA obsadila závod v takovém předstihu, ale Emír v tom měli jasno: Předpokládejme, že narazíme na tvrdý odpor. Předpokládejme, že na splnění úkolu budeme mít jenom pár minut.

„Jak jsme na tom s dalšími prvky?“ zeptal se Emír Taríka. „Co kamion?“

„Vyjel z elektrárny dnes odpoledne. Pojede čtyři dny. Ibrahím se svou skupinou je na místě. Pokud mu nepošleme odvolání, vyrazí za“ – Tarík se podíval na hodinky – „tři hodiny. Loď je na cestě dva dny, naši lidi v Norfolku jsou připravení. Jak to vypadá, loď asi bude muset přes noc zakotvit, než dostane místo u mola.“

„Dobře. A muži pana Nayoana?“

„Na místě a připraveni. Nepohnou se, dokud nedostanou rozkaz. Musíme je uvědomit čtyřiadvacet hodin předem.“ Emír přikývl a Tarík se zeptal: „Co chcete udělat s tou holkou?“

„Nech ji běžet. Nic o nás neví a Beketov je mrtvý. Spojení mezi námi a jejími lidmi zmizelo. I kdyby ji sebrali, poskytne jim vodítka buď do prázdna, nebo tam, kam potřebujeme. Zasloužila si svou odměnu.“

„Ví o závodě.“

„No a co? Najala ji nějaká druhořadá organizace ekologických aktivistů, aby vyšťárala nějaké informace, co by poškodily ten závod. To je všechno. Ona je žoldák, Taríku. Sebere prachy a půjde o dům dál.“

Tarík nad tím chvilku uvažoval a pak přikývl. „Rozumím.“

„Ještě poslední detail. Přidám se v akci k Músovi.“

„Prosím?“

„Než odjedu, nahraju prohlášení. Až se nám to podaří, zajistíš jeho dodání do správných rukou.“ Tarík otevřel ústa, ale Emír ho umlčel mávnutím ruky. „Starý příteli, víš že to musí být. Moje smrt a naše dílo posílí náš boj na další generace.“

„Kdy jste se tak rozhodl?“

„Plánoval jsem to od počátku. Proč bychom jinak jeli sem – na toto zpustlé místo?“

„Dovolte mi přidat se k vám.“

Emír zavrtěl hlavou. „Tvůj čas ještě nenastal. V tomhle mi musíš věřit. Slib mi, že uděláš, oč tě žádám.“

Tarík přikývl.

KAPITOLA 73

PŘI PŘÍJEZDU do Paulinie těsně po západu slunce Šásif Hádí dobře viděl světla rafinerie, vzdálené asi čtyři míle, dlouho předtím, než spatřil samotný komplex. Sedm set hektarů destilačních kolon, frakčních věží a vedení vysokého napětí, to všechno ozdobené blikajícími červenými světly pro výstrahu nízko letícím letadlům. Podle Hádího názoru to bylo naprosto zbytečné, protože kdyby nějaký pilot přehlédl tucty stožárů s reflektory, osvětlujícími celý prostor komplexu, zasloužil by si havarovat.

Hlavní silnice SP-322 z Campinas obkružovala severní okraj Paulinie, potom se stáčela nejprve na západ a potom k severu, než nakonec míjela rafinerii po levé straně. Hádí projel kolem a pokračoval na sever ještě míli, až dorazil na křižovatku, kde odbočil na dvouproudou silnici směřující přímo na východ. Jel po ní přesně půldruhé míle k místu, kde se silnice změnila v obyčejnou cestu a asfalt vystřídal štěrk. Sto metrů před ním vyhmátla světla vozu ze tmy cosi jako most přes cestu. Hádí pocítil, jak se mu rozbušilo srdce. Věděl, že to není most, ale potrubí sloužící k dopravě etanolu. Když pod ním projížděl, vykoukl okénkem spolujezdce a zahlédl travnatou mýtinu uzavřenou závorou. Před ní stál bílý pickup, s předkem směřujícím k cestě ven. Hádí jel dál, ještě jednou odbočil, tentokrát k jihu, na polní cestu. Po padesáti metrech zpomalil a přejížděl pohledem řadu stromů po levé straně. Zahlédl mezeru, vjel do ní, zastavil a zhasl světla. Podíval se na hodinky: dorazil přesně.

Vystoupil, zamkl dveře a vyšel na okraj silnice. Podíval se doprava. Půl míle daleko se objevila dvojice světel. Ibrahímův modrý Volkswagen Fox zastavil u Hádího s lehkým zaskřípěním brzd.

„Žádný problém?“ zeptal se Ibrahím.

„Žádný.“

Hádí si vlezl dozadu, Fa’ad seděl vedle něho, Ahmed vedle řidiče. V rámci plánu odchodu nechali Fa’ad i Ahmed svoje auta na zapadlých silničkách jihovýchodně a severovýchodně od rafinerie; odtamtud oba muže přivezl Ibrahím. Kdyby se skupina z nějakého důvodu rozdělila, sejdou se u některého z vozů a vyrazí zpátky k pobřeží.

Ahmed podal Hádímu pistoli, devítimilimetrový Glock 17 s tlumičem. „Vůz je tam,“ řekl Hádí. „Nejsem si úplně jistý, ale myslím, že jsem v něm viděl sedět dva lidi.“

„Dobře. Ahmede, vyřídíš to.“

Ibrahím zařadil rychlost a rozjel se bez světel, kopíroval Hádího příjezdovou trasu. Padesát metrů před potrubím zastavil. Ahmed vystoupil, přeběhl za vozem a zmizel mezi stromy. Seděli mlčky, Ibrahím sledoval čas na hodinkách. Po dvou minutách rozsvítil světla a znovu nastartoval. „Skrčte se tam vzadu,“ poručil jim. Hádí a Fa’ad se sehnuli pod okraj oken. Když vůz dojel na úroveň pickupu, Ibrahím zastavil a vylezl ven. V pravé ruce držel mapu.

„Promiňte,“ zvolal portugalsky a kráčel k vozu. „Zabloudil jsem. Můžete mi ukázat cestu do Paulinie?“

Nikdo neodpovídal.

„Promiňte, potřebuju pomoct. Můžete mi –“

Z okénka řidiče se vysunula ruka a kývnutím ho přivolala blíž. Ibrahím došel až k vozu. Na dveřích byl nalepený znak PETROBRAS SECURITY. „Musel jsem někde špatně odbočit. Jak daleko je do Paulinie?“

„Moc daleko ne,“ odpověděl strážný. „Jeďte po téhle silnici na západ, až vyústí na hlavní. Tam se dejte doleva.“

Otevřeným okénkem spolujezdce spatřil Ibrahím, jak se Ahmedův obrys vynořil mezi stromy a vyrazil k vozu.

Ibrahím se zeptal: „A jak daleko to je?“

Než mohl řidič odpovědět, Ibrahím ustoupil dozadu. První tlumená rána šla do spánku strážného na sedadle spolujezdce; druhá do krku řidiče, který se svalil na bok. Tlumič hluku, vyrobený z plechovek od konzerv a vycpaný skelnou vatou, odvedl dobrou práci. Výstřely nebyly hlasitější než tlumené tlesknutí.

„Ještě po jednom,“ nařídil Ibrahím.

Ahmed vystřelil další ránu do prvního strážného. Potom strčil pistoli do kabiny, zamířil a střelil řidiče do ucha. Ibrahím se otočil a zamával na volkswagen. Hádí sedl za volant a zajel s vozem na mýtinku. Ibrahím s Ahmedem už vytáhli obě těla z vozu.

„Klíče,“ řekl Ahmed a hodil svazek Ibrahímovi.

Odvlekli mrtvoly mezi stromy. Hádí vytáhl dva bílé ručníky, které vzal v hotelu, hodil jeden Fa’adovi a společně vytřeli kabinu. Expanzní střely z glocků zůstaly v lebkách strážných a nevyšly ven, takže v kabině bylo víc krve než mozkové tkáně. Když byli hotovi, Hádí hodil svůj ručník Fa’adovi, ten odběhl mezi stromy a oba ručníky zahodil.

Ibrahím se vrátil na mýtinku, odemkl závoru a hodil svazek klíčů Hádímu. Ten pak spolu s Fa’adem zacouval s pickupem za bránu. Ibrahím s Ahmedem je následovali ve volkswagenu. Hádí pak zavřel bránu a zamkl závoru, zatímco Ibrahím zajel s volkswagenem mezi stromy tak, aby vůz nebyl vidět.

CESTA SE TÁHLA podél potrubí usazeného na půldruhametrových pylonech v asi patnáctimetrových rozestupech. Po obou stranách byla lemována stromy a byla plná výmolů. Původně sloužila zemním strojům při výstavbě potrubí a teď pro přístup údržbářů a ochranky rafinerie.

Po míli se silnice stočila doprava, zatímco potrubí pokračovalo doleva. Uprostřed stál lesík a přes vrcholky stromů bylo vidět světla rafinerie. Ibrahím zastavil pickup a všichni vystoupili. „Převlékneme se,“ nařídil.

Kombinézy v barvě námořnické modři si nevybrali jen proto, aby nebyli ve tmě vidět, ale spíše jako mimikry. Většina dělníků v rafinerii totiž nosila podobné. Pokud si jich někdo všimne, na větší vzdálenost by si je mohl, jak doufali, splést s údržbáři. Teď byli necelé půl míle od obvodové silnice a plotu rafinerie. Jakmile si kombinézy oblékli, prošli hájkem na mýtinu. Potrubí tady kličkovalo, pak se opět napřímilo, překročilo silnici a po dalších pěti stech metrech prošlo nad plotem do vlastní rafinerie.

Etanolové potrubí nad jejich hlavami bylo necelý rok staré a vedlo z osm set kilometrů vzdáleného Goiás na severu přes Paulinii až do terminálu Japeri v Rio de Janeiru o tři sta padesát kilometrů dál na severovýchod. Třináct milionů kubíků etanolu ročně přes čtvrtinu šířky Brazílie. URC se sice nepodařilo zjistit přesný průtok potrubím, ale průměrné hodnoty stačily Emíra přesvědčit, že jeho plán je proveditelný. Při odhadovaném pětaosmdesátiprocentním využití by

potrubím proteklo oněch třináct milionů kubíků za 310 dní, což znamenalo na každý pracovní den víc než čtyřicet tisíc kubíků na cestě z Goiás do Ria. V kteroukoliv hodinu bylo v každém desetimílovém úseku potrubí dost etanolu na naplnění dvaceti cisternových návěsů.

„Čtyři ESD ventily odsud k obvodu,“ zašeptal Ibrahím. „Jedna nálož na každý ventil, jedna mezi dva poslední pylony a jedna na odpálení. O ty poslední dvě se postarám sám. Ahmede, ty máš první ventil; Fa’ad druhý; Šásife, tvůj je třetí a čtvrtý. Jak umístím nálož, odstoupím a poškrábu se na hlavě. Pak spustíte časovače. Přesně čtyři minuty. Pamatujte: zpátky k autu jděte krokem. Neutíkejte. Kdo nebude zpátky, až vybuchne první nálož, toho tu necháme. Nějaké dotazy?“ Nebyly žádné. „Alláh s námi,“ dodal Ibrahím.

VYRAZILI SPOLEČNĚ, šli volným krokem a klábosili, jako každá parta údržbářů, co se snaží přečkat noční směnu. Dvě stě metrů od lesíka narazili na první ventil. Ahmed se oddělil a klekl si k mohutnému ventilu, potom Fa’ad, nakonec Šásif.

„Sejdeme se u auta,“ hlesl Ibrahím a pokračoval v chůzi.

K obvodové silnici mu zbývalo patnáct metrů. Zprava se vynořil bílý pickup, jel krokem a strážný na sedadle spolujezdce svítil reflektorem na plot. Ibrahím se podíval na hodinky. Moc brzy. O patnáct minut dřív! Jejich agent, Cassiano, si byl jistý trasami a časy obchůzek. Buď se mýlil, nebo se změnil harmonogram. Pokud ano, tak proč? Rutina, nebo něco jiného? Ibrahím věděl, že tento vůz pojede po obvodové silnici, potom vyjede západní bránou, zase zabočí k severu a nakonec dorazí k bráně, kterou Ibrahím s ostatními pronikl dovnitř. Když tam neuvidí žádné auto, co udělají? Ibrahím dospěl k závěru, že bude lepší to nezjišťovat.

Mají dvanáct minut. Řekněme čtyři minuty na umístění náloží a osm minut na uběhnutí té míle zpátky k bráně. To se skoro nedá stihnout. Nebo, řekl si, je tu ještě jiná možnost.

S bušícím srdcem zvolnil krok. Vůz také zpomalil, skoro až zastavil. Ibrahím kývl rukou na pozdrav a zvolal portugalsky: „Boa tarde!“ Dobrý večer. Trochu se nahrbil, aby se ujistil, že glock je na svém místě.

Po dlouhých pěti vteřinách mu řidič kývl v odpověď. „Jak se vede?“ zeptal se.

Ibrahím pokrčil rameny. „Bem.“ Dobře. Nenuceně vykročil k vozu. Jak blízko? odhadoval. Aby zabil oba muže dřív, než by stihli sáhnout po vysílačce, musí se k nim dostat na deset nebo dvanáct metrů. Vzbudí do té doby jeho obličej nebo kombinéza podezření? Vyrazit vpřed a střílet? To ne, rozhodl se. Ujeli by. Ibrahím se zastavil.

„Co tam děláte?“ zeptal se řidič.

„Kontroly svarů,“ odpověděl Ibrahím. „Šéf si myslí, že nemáme co na práci.“

Řidič se uchechtl. „To znám. Mějte se.“

Zařadil rychlost a vůz se rozjel. Pak zastavil. Rozsvítily se couvačky a vůz se vrátil k Ibrahímovi. „Přišli jste od brány?“ zeptal se řidič.

Ibrahím se srdcem až v krku přikývl.

„Bylo tam auto?“

„Žádné jsem neviděl. V čem je problém?“

„Paiva a Cabral neodpovídají v rádiu.“

Ibrahím píchl palcem za sebe na ostatní muže, roztroušené podél potrubí. „Naše vysílačky dnes taky blbnou.“

„Asi sluneční skvrny nebo něco,“ ušklíbl se řidič. „Máte srandovní přízvuk.“

„Angola. Žil jsem tam až do loňska.“

Řidič pokrčil rameny. „Tak jo. O nic nejde.“

Vůz se znovu rozjel a zmizel v dálce. Ibrahím počkal, dokud se zvuk jeho motoru zcela nevytratil, potom s úlevou vydechl. To bylo o fous. Alláh stál při mně. Přešel silnici, slezl do příkopu a na vylezl na druhé straně. Plot už byl na dohled, sto metrů před ním. Minul poslední pylon a začal počítat kroky.

V polovině se zastavil a klekl si. Rouru měl přímo nad hlavou. Slyšel zurčivý zvuk proudícího paliva.

První z jeho náloží, největší ze všech šesti, vážila čtvrt kila, ale pořád se snadno vešla do stehenní kapsy kalhot. Druhá, pětideková, se mu vešla do dlaně. Nastavil digitální časovač hlavní nálože na čtyři minuty a deset sekund, druhou nálož na pět minut. Zavřel oči, pronesl rychlou modlitbu, pak vstal, připevnil hlavní nálož na spodní plochu potrubí a spustil časovač. Počkal, až odtiknou dvě vteřiny, potom vyšel do volného prostoru, otočil se a poškrábal se na hlavě. Počkal chvíli, aby se ujistil, že všichni tři jeho komplicové zaznamenali signál, pak spustil časovač poslední nálože a strčil ji do kornoutu z bublinkové fólie a lepicí pásky.

Přehodil kornout přes plot, otočil se a zvolna odcházel.

KAPITOLA 74

HENDLEY, GRANGER a Rick Bell strávili větší část odpoledne a večera v zasedačce, kde Dominic referoval o průběhu akce. Jack junior a John Clark seděli stranou a poslouchali. Jack byl příbuzný a dobrý přítel bratří Carusových, a i když Dominic vypadal, že to zvládne, považoval Hendley Jackovu přítomnost za prospěšnou. Co se týče Clarka, chtěl znát jeho profesionální názor.

Jack pozorně sledoval bratrance, který prováděl Hendleyho a ostatní událostmi v Tripolisu: úvodní setkání s Archiem, výpad do medíny a polapení Barího, cesta do al-Másího domu a nakonec Brianova smrt. V každé fázi Dominic stručně, ale výstižně odpovídal na dotazy, neztrácel trpělivost a ani jednou nezaváhal. A neprojevoval ani stopu emocí, uvědomil si Jack. Jeho bratranec nedával najevo žádné pocity výrazem obličeje ani řečí těla. Byl úplně bezvýrazný.

„Pověz nám ještě jednou o Fachúrím,“ požádal Sam Granger.

„Podle Barího byl v hierarchii URC dost nízko, jenom pomocník. Řekli jsme si, že al-Másí bude lepší cíl. Nechtěli jsme nechat svědky Barího zmizení, tak jsme se domlouvali, co s ním.“

„Kdo rozhodl, že Fachúrího zabijete?“

„Shodli jsme se. Já jsem si nebyl tak jistý, ale Brian… Jeho důvody dávaly smysl.“

„Udělals to ty?“

Dominic zavrtěl hlavou. „Brian.“

„Spolu s Fachúrím, kolik mrtvých?“ zeptal se Bell.

„Šest. Čtyři jsme zabili my.“

„Pojďme teď k al-Másího domu,“ vyzval Carusa Hendley.

Dominic vše zrekapituloval: odstavení vozu ve štěrkovně… vniknutí do al-Másího domu… počítač a trezor… postřelený Brian… přestřelka a odchod. Dominic se odmlčel. „Zbytek už víte.“

„Kolik mrtvých?“ zeptal se Granger.

„Pět.“

„Žádní ranění?“

Dominic pokrčil rameny. „Když jsem odcházel, tak už ne.“

„Co to znamená?“ zeptal se Rick Bell.

„To znamená, že jsem se postaral, aby nezůstali svědci. URC nemá jak zjistit, kdo tam byl a co se tam stalo. Tak nějak to přece děláme, ne?“ Hendley přikývl. „Pravda.“ Podíval se na Bella a Grangera. „Ještě něco?“ Oba zavrtěli hlavou. „Dobře, Dome. Díky.“

Dominic vstal a chystal se odejít.

Hendley řekl: „Dome, mrzí nás to s Brianem.“

Dominic jenom přikývl.

„Nechám tě odvézt domů.“

„Ne, najdu si gauč a vyspím se tady.“

Granger řekl: „Kdybys chtěl, zařídíme to s Brianem –“

„Udělám to sám.“

Dominic vyšel ven a zavřel za sebou dveře. Hendley pohlédl na Ryana: „Jacku?“

„Těžko říct. Ještě jsem ho takhle nikdy neviděl, ale zase to není normální situace. Pro nikoho. Myslím, že je jenom otupělý. Je vyčerpaný; jeho bratr, dvojče, mu umřel v náručí; a právem či neprávem se nejspíš cítí sakra vinným. Až se to vsákne, tak se sesype a potom se zas sebere.“

„Souhlasíš, Johne?“

Clark chvilku otálel s odpovědí. „Z větší části ano, ale změnil se, to je jisté. Přehodil výhybku.“

Bell řekl: „To nám vysvětli.“

„Váhal s vyřízením Fachúrího. Brian ho musel přemlouvat a nejspíš to udělal sám proto, že věděl, že Dom na to není připravený. O tři hodiny později jsou v al-Másího domě, Briana tam postřelí, a než Dom odejde z domu, dobíjí raněné. To je nebe a dudy – a pěkně rychle po sobě.“

„Takže dejme tomu, že máš pravdu s tou přehozenou výhybkou,“ řekl Hendley. „Je to špatně?“

„Nevím. Záleží na tom, kam to povede. Právě teď má v očích takový ten pohled upřený do nekonečna. V takovém případě mají bojovníci obvykle jenom dvě možnosti: bud se naučí se s tím vyrovnat a počítat s tím, nebo je to sežere.“

„Je schopen vrátit se do terénu?“

„Tohle není exaktní věda, Gerry. Každý je jiný.“

„A jak to odhaduješ, je schopen vrátit se do terénu?“

Clark se zamyslel. „On sám se na to necítí.“

HENDLEY SE ZEPTAL Ricka Bella: „Co víme o tom, co Dom přinesl?“

„Flešku plnou al-Másího počítačových souborů a jedno cédéčko. Než se ty soubory prosejou, chvilku to potrvá, ale to cédéčko je úplný zlatý důl: tři sta pětašedesát obrázků s jednorázovými tabulkami – mřížky devět na druhou krát devět na druhou s alfanumerickými znaky. Nevím, jak to funguje matematicky, ale bavíme se o milionech různých kombinací.“

„Na celý rok,“ zasnil se Hendley. „Na každý zatracený den jedna. Prosím, řekni mi, že jsou datované.“

Bell se usmál. „To si piš. Jdou skoro deset měsíců zpátky, takže pokud to nezruší, máme v ruce tabulky na nejbližší dva měsíce.“

„Tak takhle to dělají,“ zamumlal Jack.

„Co?“ zeptal se Clark.

„Zdvojujou to. Pomocí steganografie schovají tabulky do obrázků na webových stránkách. Příjemci si stáhnou obrázek a pomocí nějakého programu z něj vyloupnou tabulku pro ten který den. A potom už je to jednoduché: dojdou si na fórum na stránkách URC, najdou vzkaz s pár stovkami číslic a písmen, proženou ho tabulkou a dostanou denní rozkaz.“

„Z větší části s tebou souhlasím,“ řekl Granger, „až na to fórum. Nemyslím, že by URC takhle rozhazovala vzkazy do světa. Budou chtít, aby došly jenom k určeným adresátům. Víme, že to nejde elektronickou poštou, správně?“

„Přesně tak. Mailový provoz URC úplně odumřel.“

„A co onlinové e-maily?“ nadhodil Bell. „Google, Yahoo!… Agong Nayoan měl účet u Googlu, že, Johne?“

„Jo, ale naši ajťáci už to prověřili. Kde nic tu nic. Myslím, že když URC ukončila provoz svých řádných mailových účtů, zakázala také používat online účty.“

„Takže potřebují ústřednu,“ řekl Hendley. „Místo, kam se maník může každý den podívat a vyzvednout si zprávy určené jenom jemu.“

„Ale kdepak,“ ozval se Jack. „Tohle je ono.“ Začal ťukat na svém laptopu. „Online úložiště dat.“

„Ještě jednou?“ zvedl obočí Clark.

„To jsou stránky, co nabízejí uložení dat. Dejme tomu, že máš hromadu písniček ve formátu MP3 a nechceš o ně přijít, kdyby ti spadl tvůj počítač. Přihlásíš se na jednu z těchhle stránek, odešleš tam svoje soubory a necháš je v klídku na serveru.“

„Kolik je takových stránek?“

„Stovky. Na některých se musí za použití platit, ale většina je zadarmo, pokud se jedná o malé soubory – cokoliv menšího než gigabyte.“

„A to je jak moc?“

Jack chvilku přemýšlel. „Vezměme standardní soubor ve wordu… Jeden gigabyte by mohl obsahovat možná půl milionu stránek.“

„Prokristapána.“

„Ale v tom je ta krása. Nějaký darebák v Tangeru se přihlásí na jednu z těch stránek, odešle textový dokument s několik stovkami čísel, potom se jiný grázl v Japonsku přihlásí, stáhne ten soubor, vymaže ho ze stránky, nacpe čísla do jednorázové tabulky, kterou získal na stránce URC, a má svůj vzkaz.“

„Co je třeba k registraci na nějakou z těch stránek?“ zeptal se Hendley. „Na ty bezplatné e-mailovou adresu, a těch je tucet za šesták. Sakra, na internetu jsou místa, kde ti dají adresu, co se po patnácti minutách sama vymaže.“

„Povídej mi o anonymitě,“ povzdechl si Rick Bell. „Poslouchej, tohle všechno bych bral. Dává to smysl. Ale co my s tím?“

Dveře zasedačky se otevřely a vstoupil Chavez. „Tady je něco, co vás bude zajímat.“ Vzal ovladač televize, zapnul obrazovku a přepnul na CNN. Hlasatelka byla právě v půlce věty: „… Opět máme živý vstup z vrtulníku Record News z Brazílie. Požár vypukl krátce po osmé hodině večer místního času…“

Jack se v křesle naklonil dopředu. „Bože všemohoucí.“

Vrtulník zřejmě natáčel ze vzdálenosti pěti mil nebo ještě víc, ale přesto byly dvě třetiny obrazovky plné šlehajících plamenů a hustého černého dýmu. Kouřem probleskovaly jakési svislé konstrukce, propletené roury a válcové nádrže.

„To je rafinerie,“ zamračil se John Clark.

Hlasatelka pokračovala: „Podle Record News požár zuří v rafinerii firmy Petrobras, v závodě Paulinia REPLAN. Paulinia je město s šedesáti tisíci obyvatel ležící asi osmdesát mil severně od S?o Paula.“

Hendley se obrátil k Jackovi. „Mohl bys –“

Jack už měl laptop otevřený. „Už se na tom pracuje.“

„… Paulinia REPLAN je největší brazilská rafinerie, zabírá bezmála osmnáct set akrů a produkuje téměř čtyři sta tisíc barelů denně…“

„Nehoda?“ nadhodil Rick Bell.

„Nemyslím,“ odpověděl Clark. „Osmnáct set akrů je skoro tři a půl čtvereční míle. Ten komplex hoří skoro celý. Koukej, když jsem si ještě vydělával v terénu, cvičili jsme tyhle věci pořád. Rafinerie je senzační cíl, ale celý komplex nezapálíš ničím menším než půltuctem řízených leteckých pum. Sakra, naše rafinerie jsou tak pětatřicet let staré – a nehody spočteš na prstech jedné ruky. Je tam příliš mnoho bezpečnostních systémů.“

Jack doťukal na svém laptopu a prohlásil: „Paulinia je docela nová. Necelých deset let.“

„Kolik má zaměstnanců?“

„Může to být kolem tisícovky. Možná dvanáct set. Probíhá zrovna noční směna, takže je jich ve službě míň, ale určitě se bavíme o přinejmenším čtyřech stovkách lidí.“

„Tam,“ řekl Clark. „Přímo uvnitř…“ Přistoupil k obrazovce a ukázal na místo uvnitř komplexu. „Ty plameny se pohybují: je to kapalina, a je jí obrovská spousta.“

Zatímco se dívali, vrtulník Record News se přiblížil k požáru a obkroužil rafinerii, takže se otevřel pohled na severní stranu komplexu.

Jack se ozval: „Jo, už to mám: Paulinia je také terminál etanolového potrubí. Vede tam od severu.“

„Jo, vidím ho,“ opáčil Rick Bell. Popošel k obrazovce a ukázal na místo na severním obvodu komplexu. Potrubí bylo těsně před plotem rozervané a tryskal z něho gejzír hořícího etanolu.

„Jo,“ zavrčel Clark. „Museli odpálit několik ventilů…“ Jel prstem podél potrubí, až narazil na osamělý ostrůvek plamenů. „Tady je jeden.“

„A ještě tři další,“ dodal Granger. „Jak dlouhý kus roury to dělá?“

„Půl míle, plus minus,“ odpověděl Clark.

Jack vzhlédl od svého laptopu a řekl: „Zhruba deset tisíc galonů.“

„Cože?“ ozval se Chavez.

„Tím potrubím protečou přes tři miliardy galonů ročně. Vyděl si to a zjistíš, že ten kus mohl obsahovat tak deset tisíc galonů – to je dost na velkou cisternu. Něco se vsáklo do země, ale musíš počítat takových sedm, možná osm tisíc galonů, co vytekly do komplexu.“

„Celá ta fabrika chytne,“ pronesl Clark. „Mísící a zásobní nádrže… věže. Začnou explodovat…“

Ještě to ani nedořekl a kamera vrtulníku zachytila tři výbuchy, každý z nich vyvrhl k obloze kilometrový hřibovitý mrak plamenů a černého dýmu.

„Budou muset vyklidit celou oblast,“ podotkl Sam Granger. „Takže se shodneme: Tohle není nehoda.“

Clark řekl: „Ani náhodou. To chtělo spoustu příprav. Spoustu terénní práce a sběr informací.“

„URC,“ tipl si Chavez.

„Proč Brazílie?“ zeptal se Hendley.

„Nemyslím, že by to mělo něco společného přímo s Brazílií,“ odvětil Jack. „To je určeno pro nás. Kealty právě podepsal smlouvu s firmou Petrobras. Ropa z Brazílie za nižší cenu, než má OPEC. Už jim stříká z uší – jenom samotná pole Lara a Tupi mají zásoby kolem pětadvaceti miliard barelů. To je jedna strana rovnice. Druhá je, jak daleko je Petrobras s výstavbou rafinerií. Paulinia byla jejich tažný kůň. Nový komplex v Maranh?u má kapacitu šest set tisíc barelů, ale nebude v provozu dřív než za rok.“

„Takže Brazílie má ropu, ale nemá ji jak zpracovat,“ shrnul to Hendley. „To znamená, že naše smlouva uvízla v těch rourách.“

„Nejmíň na rok. Možná dva.“

Jackův e-mail zazvonil. Přelétl zprávu očima. „Biery rozpoznal pár tváří z těch Sinagových pasových fotek. Dvě z nich jsou Indonésani a před dvěma týdny dorazili do Norfolku – Citra a Purnoma Salimovi.“

„Citra je ženské jméno,“ ozval se Rick Bell. „Manželé?“

„Bratr a sestra. Je jim devatenáct a dvacet. Podle toho, co uvedli na imigračním, jsou tady na prázdninách. Třetí není nikdo jiný než náš záhadný kurýr: Šásif Hádí. Cestuje pod jménem Jasín Kudús. Dva dny potom, co jsme ho ztratili v Las Vegas, letěl s United Airlines ze San Franciska do S?o Paula.“

„Čertovská shoda okolností,“ podotkl Sam Granger.

„Já na náhodu nevěřím,“ odtušil Hendley. „Pane Chavezi, co byste řekl na výlet do Brazílie?“

„Jsem pro.“

„Vzal byste s sebou Doma?“

Chavez se nad tím zamyslel. Viděl už spoustu lidí v Dominikově stavu: ochromené, s pocitem viny, přemílající stále dokola „Co jsem mohl udělat jinak?“ S pocitem viny za smrt toho druhého a také za to, že já sám jsem rád, že jsem přežil… V Brazílii to bude peklo. Chavez se podíval do očí bývalého agenta FBI a rozhodl se: Dominic je napružený a touží po odplatě, ale dokáže se ovládnout.

„Jistě,“ přikývl Chavez. „Jestli bude souhlasit on, tak já taky. Mám jenom dotaz: Co až tam dorazíme? Je to velká země a Hádí i všichni kolem něho se už nejspíš někam zdekovali.“

„Nebo rovnou vyklouzli ze země,“ dodal Clark.

„Předpokládejme, že tam pořád jsou,“ odpověděl Hendley. „Jacku, pojďme zpátky k Rickově otázce: Dejme tomu, že narazíme na něco v těch datových úložištích. Co s tím budeme dělat?“

„Začneme finišovat,“ odpověděl Jack. „Zatím je Hádí největší zvíře z URC, jaké jsme kdy měli na mušce, správně?“

„Jo,“ přisvědčil Chavez.

„A víme, že jel z Vegas do San Franciska, než zamířil do S?o Paula. Nejspíš aby si u Agonga Nayoana vyzvedl pas na jméno Kudús. A to znamená, že ti dva museli být v přímém kontaktu – přinejmenším mu Nayoan musel říct, že si ho může vyzvednout.“

„Pokračuj,“ vyzval ho Hendley.

„Nayoan je líný. Když jsme probírali jeho byt, zjistili jsme, že vůbec nemaže historii prohlížeče.“ Jack otočil svůj laptop tak, aby na něj všichni viděli. Na obrazovce měl textový dokument se stovkami řádků webových adres. „Mezitím co jsme mluvili, prověřil jsem to. Od té doby, co se URC odmlčela, chodil Nayoan každý den na různá online úložiště, třikrát denně, a obden je střídal.“

„Ať mě trefí šlak,“ vyhrkl Sam Granger. „Dobrá práce, Jacku.“

„Díky. Až doteď Nayoan vystřídal třináct úložišť. Vsadím deset proti jedné, že na Hádího počítači najdeme ty samé.“

„Ale to ještě nestačí,“ ozval se Bell. „Budeme potřebovat jeho uživatelské jméno a heslo.“

„Statistika,“ opáčil Jack. „Pětaosmdesát procent uživatelů používá stejné jméno jako v e-mailu nebo nějakou obměnu mailové předpony – to je text před zavináčem. Necháme Bieryho sestavit takový script – projedeme všechny ty stránky a vyzkoušíme různé permutace Hádího e-mailu. Až najdeme to správné jméno, zkusíme hrubou silou prolomit heslo. A až tam budem, použijeme tabulky, co našel Dom v al-Másího domě, a začneme stahovat Hádího soubory.“

„Je tu jeden problém,“ namítl Hendley. „To celé vychází z předpokladu, že Hádí půjde na to úložiště.“

„Tak mu k tomu dejme důvod,“ nadhodil John Clark.

„Jak to myslíš?“

„Vystrašit ho. Pošleme anonymní tip do Record News. Neurčitý popis Hadího a pár povšechných detailů. Až to uvidí, zpanikaří a bude se pídit po nových rozkazech. A my se postaráme, aby tam něco našel.“

„Má to háček,“ podotkl Rick Bell. „Jestli ho brazilští poldové dopadnou dřív než my, nebudeme mít zase nic.“

Clark se usmál. „Kdo nic neriskuje, nic nemá.“

Hendley chvíli mlčel. „Je to riziko, ale stojí za to. Jacku, řekni Bierymu, ať to rozjede.“

Jack přikývl. „A co s těmi Indonésany v Norfolku?“

„Vezmi si je na starost. John ti pomůže.“

„Nechci být špatným prorokem, ale mám z toho všeho nepříjemný pocit,“ ozval se Chavez.

„Jak tomu mám rozumět?“ zeptal se Granger.

„Jako že tahle rafinerie je jenom první krok.“

KAPITOLA 75

KRÁTCE PŘED DEVÁTOU RÁNO projel Músa městečkem Yakima ve státě Washington a pokračoval ještě pár mil do Toppenish, kde sjel z dálnice a zabočil do města. Našel restauraci, cosi jménem Pioneer Kitchen, a zastavil u ní. Parkoviště bylo zaplněné jenom ze čtvrtiny. Američané, jak Músa zjistil už dávno, mají všechno rádi rychle a jednoduše, jídlo především. Sice žádné neviděl, ale předpokládal, že i Toppenish má svůj díl McDonaldů a Burger Kingů a Arbyho. Jsou neustále v pohybu, ženou se za svou důležitou prací. Američan si nesedne k jídlu jinde než na gauči před televizí. Na každou nemoc mají prášky a na každou vadu charakteru lékařskou diagnózu.

Našel volné místo poblíž vstupních dveří a vešel dovnitř. Cedulka u pokladny ho nabádala, aby se posadil. Našel si box u okna, aby viděl na své subaru, a sedl si. Objevila se číšnice v hořčicově žluté zástěře a bílé blůzce. „Dobré ráno; dáte si kávu?“

„Ano, děkuji.“

„Chcete si prohlédnout jídelní lístek?“

„Ne. Dám si topinku, bez másla, a nějaký ovocný pohár.“

„Jistě, není problém. Přijdu hned.“ Vrátila se s šálkem a konvicí kávy a zmizela.

Za sebou zaslechl hlas: „Poslyšte, to je váš vůz?“

Músa se otočil. Stál tam policista v uniformě. Bylo mu přes padesát, měl vlasy na ježka a panděro. Ale ostrý pohled. Jako polda. Músa se nadechl pro uklidnění a řekl: „Prosím?“

„Ten vůz. To je váš?“

„Který?“

„Tam ten kombík.“

„To subaru? Ano.“

„Svítí vám světlo v kabině. Všiml jsem si toho, jak jsem šel kolem.“

„Aha, děkuji vám, nevšiml jsem si. Nezdržím se dlouho. Nemyslím, že by to baterii vadilo.“

„Asi ne. Jenom ze zvědavosti, co je to za věc vzadu v kufru? Vypadá to jako veliká krabička na rybářské nástrahy.“

„Když vám to řeknu, asi neuvěříte.“

„Zkuste to.“

„Je to přenosný rentgen pro koně.“

Policajt odfrkl. „Netušil jsem, že něco takového existuje. Kam máte namířeno?“

„Veterinární fakulta univerzity v Las Vegas.“

„To je dlouhá cesta.“

„Někdo špatně vyplnil papíry – aerolinky to nevzaly. Tak jsem si řekl, že mě menší výlet nezabije. Navíc mám padesát centů za míli.“

„No tak šťastnou cestu.“

„Díky.“

Polda odkráčel a sedl si na židličku u baru. Po chvilce se vrátila číšnice s topinkou a ovocným pohárem. „Willie strkal nos do vašich věcí?“ zeptala se.

„Prosím?“

Trhla palcem k poldovi. „Willie je zdejší policejní náčelník. Dělá to dobře, ale je strašně vlezlý. Když jsem se loni rozešla s přítelem, věděl to dřív než má matka.“

Zalez, ženská. Músa pokrčil rameny. „Malé město.“

„No jo. Dobrou chuť. Přijdu za chvilku.“ A odešla.

Alláhu, dej mi trpělivost, říkal si Músa. Popravdě se mu Američané většinou zdáli docela snesitelní, i když krapet užvanění. Asi by to bylo jinak, kdyby měl o trochu tmavší kůži nebo výrazný přízvuk. Osud je podivná věc. Tito jinak slušní lidé si bezstarostně kráčejí životem, modlí se k falešnému bohu a snaží se dodat smysl své existenci, která je bez islámu zcela bezvýznamná. Američané milují pohodlí. Převážná většina z nich nikdy nevytáhla paty ze Spojených států ani se k tomu nechystá. Jsou pevně přesvědčeni, že zbytek světa jim nemá co nabídnout, nanejvýš tak nějaké zajímavé místo na dovolenou. Ani události z 11. září nepřiměly Američany otevřít oči na skutečný svět mimo jejich bublinu. Spíš naopak. Rada z nich se stáhla ještě hlouběji do ulit a jejich vláda je v tom ještě podporuje. Utěšují se povrchním nálepkováním: Islamofašisté. Extremisté. Zlosyni, co nenávidí naši svobodu. Ti, co chtějí zničit Ameriku.

Ameriku nejde zničit zvenčí, jak Músa dobře věděl. V tomto směru byl Emír prozíravý. Všechny padlé říše v dějinách se rozpadly zevnitř, totéž se stane i Americe. Vede dvě nezvládnutelné války, její ekonomika je v troskách, krachují banky i průmyslové koncerny… Tento stav se může brzy změnit, možná dokonce k lepšímu, ale budoucí historici zaznamenají tyto události jako první známky úpadku. Smutná pravda je, že Ameriku jako takovou nepůjde zničit ani zvenčí, ani zevnitř, určitě to není v silách smrtelníků. Jestli k tomu má vůbec dojít, stane se to rukou samotného Alláha – a až se Jemu zlíbí. Na rozdíl od všech vůdců před ním si Emír uvědomoval tuto pravdu a přizpůsobil tomu svou strategii.

Ještě čtyři dny, pomyslel si Músa, a ten hrůzyplný svět, který se Amerika tolik snaží udržet si od těla, vtrhne s rachotem dovnitř.

CLARK S JACKEM měli objednaný let US Airways v šest ráno z Dullesova letiště do Norfolku; Chavez s Dominikem si rezervovali noční linku společnosti Northwest do Ria de Janeiro. Na příslušných cílových letištích by měli přistát zhruba ve stejnou dobu.

Devadesát minut po vypuknutí požáru v Paulinii se obloha zatáhla černým dýmem a vzdušný prostor kolem S?o Paula byl uzavřen pro veškerý provoz. Hendley s Grangerem to považovali za dobré znamení. Při troše štěstí pachatelé žhářského útoku na rafinerii nestihli odletět před uzavřením letiště. Takřka jistě budou mít náhradní plán úniku, ale neví se, jak rychle se mohou dostat ze země.

Zatímco ostatní zůstali v zasedačce a sledovali zprávy z Paulinie, Jack našel Dominika v kuchyňce. Seděl tam s rukama sepjatýma na stole a zíral do prázdna. Vzhlédl, až když se Jack postavil vedle něj.

„Ahoj, Jacku.“

„Ding už s tebou mluvil? S?o Paulo?“

„Jo.“

„Jestli se na to necítíš, určitě –“

„Proč bych se necítil?“

Ta otázka Jacka překvapila. „Já bych se určitě necítil, být na tvém místě. Dome, byl to můj bratranec a měl jsem ho rád, ale byl to tvůj bratr.“

„Kam tím míříš?“

„Chci tím říct, že dvacet a něco hodin potom, co Brian umřel, jdeš zpátky do terénu, a když se tě na to zeptám, odpovídáš mi na půl huby. Je to trochu divné, to je všechno.“

„Promiň.“

„Nečekám omluvu. Chci, abys se mnou mluvil.“

„Brian je mrtvý, Jacku. Já to vím, jasné? Viděl jsem, jak umřel.“ Dominic luskl prsty. „Takhle. A víš, co mě potom napadlo jako první?“

„Co?“

„Že kdyby nebylo toho hajzla Barího, Brian by mohl zůstat naživu.“

„Tomu věříš?“

„Vlastně ani ne, ale musel jsem se přemáhat, abych nevylezl z toho vozu a nevpálil mu kulku do hlavy. Už jsem měl ruku na klice. Chtěl jsem ho zabít a pak se vrátit do al-Másího domu podívat se, jestli některý z těch grázlů není ještě naživu, abych ho taky mohl zabít.“

„Byl jsi v šoku. Pořád máš takové pocity?“

„Nemám skoro žádné pocity, Jacku. A to mě děsí.“

„To je ten šok. Může to nějakou dobu trvat. Každý je jiný. Nějak se s tím srovnáš.“

„Jo, a odkud to tak dobře víš?“

„Slyšel jsi o Sinagovi?“

„Ten padělatel? Co je s ním?“

„Hlídal jsem vzadu, když u něj John s Dingem vyrazili dveře. Vyskočil z okna a najednou se na mě vrhl s nožem. Servali jsme se; držel jsem ho za krk a zakopl jsem nebo tak něco. Když jsem se sebral, ležel tam a škubal sebou. Zíral na mě. Nevím přesně jak, ale zlomil jsem mu vaz.“

Dominic ho vyslechl, ale ve tváři se mu nepohnul ani sval. „Hádám, že teď je řada na mně zeptat se, jak se cítíš.“

„Řekl bych v pohodě. Nemyslím, že bych někdy dostal z hlavy ten jeho obličej, ale otázka zněla: on, anebo já. Mám z toho divný pocit, ale určitě mi není líto, že jsem pořád naživu.“

„Tak to jsi na tom líp než já, bratránku. Kdybych si to mohl s Brianem vyměnit, udělám to.“

„Chceš mi tím něco naznačit?“

„Jako třeba co?“

„Jako třeba abych schoval všechny steakové nože, až se ke mně přijdeš koukat na fotbal.“

„Ne, Jacku. Ale řeknu ti jedno: než tohle všechno skončí, musím za Briana vyrovnat účty, a začnu s tím v S?o Paulu.“

Jack otevřel ústa k odpovědi, ale Dominic ho zarazil zvednutím ruky. „Úkol má přednost, Jacku. Říkám jenom, že když budu mít nějakého z těch grázlů na mušce, sejmu ho a udělám si zářez na pažbě. Za Briana.“

AŽ NA UDIVENÉ POHLEDY ostatních řidičů, kteří ho míjeli na dálnici a zírali na nádobu GA-4, uběhl Franku Weaverovi první den cesty bez pozoruhodností. Protože to byla zkušební jízda, byl to vlastně jenom prázdný obal bez stínicích vložek proti neutronovému a gama záření, jaké budou v opravdovém kontejneru. Nádoba také na sobě neměla žádné nálepky ani nápisy. Nic, co by prozrazovalo její účel. Jenom obrovská leštěná nerezová činka na podvalníku. Nejlegračnější byli malí kluci, kteří tiskli k oknům obličeje s vyvalenýma očima.

Čtyři sta osmnáct mil a sedm hodin od elektrárny Calloway Weaver, na výjezdu 159, odbočil z dálnice 70 a zahnul k jihu na Vine Street. Motel Super 8 byl čtvrt míle odtud. Poslechl ceduli VJEZD PRO KAMIONY, zajel na parkoviště a zastavil mezi žlutými čárami parkovacího místa. Opodál stály tři jiné kamiony.

Weaver vyskočil z kabiny a protáhl se.

První den za náma, řekl si v duchu. Ještě tři.

Zamkl kamion, obešel ho a prohlédl všechny zámky a úchyty, zkusil napětí každého řetězu. Všechno drželo. Zamířil přes parkoviště k recepci.

O padesát metrů dál zajel na parkovací místo tmavomodrý Chrysler 300. Muž na předním sedadle zvedl k očím triedr a sledoval, jak Weaver vstupuje do dveří.

STEJNĚ JAKO TO DĚLAL v posledních dvou týdnech čtyřikrát denně, zapnul Kersen Kaseke svůj laptop, otevřel webový prohlížeč a přešel na stránku s online datovým úložištěm. Překvapilo ho, že má v doručených zásilkách nový soubor. Byl to JPG obrázek nějakého ptáka – snad sojky. Stáhl soubor do složky dokumentů, vymazal obrázek na stránce a zavřel webový prohlížeč.

Našel soubor, klikl na něj pravým tlačítkem myši a zvolil příkaz „Otevřít v programu… Image Magnifyer“. Po pěti vteřinách vyskočilo okno s obrázkem sojky, který vybledl z barevného na černobílý a pak začal zrnit. Nejdřív pomalu a pak pořád rychleji mizely shluky pixelů. Po třiceti vteřinách zůstaly jenom dva řádky s dvojicemi písmen a číslic – celkem jich bylo 168. Nakonec Kaseke rozklikl tabulku pro dnešní den. Dešifrování bylo zdlouhavé, zabralo skoro deset minut, ale nakonec mu z toho vyšly dva řádky textu:

Neděle 08:50

Kostel Nejsvětějšího Srdce Kongregační církve

Křesťanský kostel, řekl si Kaseke. Mnohem lepší než knihovna nebo dokonce škola. Věděl, kde se ten kostel nachází, a předpokládal, že se v něm jako skoro ve všech kostelech ve Waterloo pořádá během dopoledne několik bohoslužeb. V osm padesát budou lidi nejspíš odcházet z první mše a přicházet na druhou. Dejme jim pár minut, aby si sebrali věci a zamířili ke dveřím… Při předchozím průzkumu studoval příchody a odchody farníků. Rádi se o přestávkách mezi bohoslužbami shlukovali venku, kde postávali, smáli se a klábosili spolu. Taková prostopášnost. To je ostuda, čemu se tady říká bohoslužba.

08:50. Ano, to bude nejlepší. Na schodišti a chodníku bude postávat stovka lidí nebo i víc. Budou tam sice i děti (ta představa se Kasekemu hodně nelíbila), ale Alláh mu odpustí. Obětovat jich pár pro větší dobro je přijatelné.

Byl pátek večer. Většinu sobotního dne věnuje obhlídce místa, večer se pak přesvědčí, že zařízení je v pořádku. To nezabere moc času. Jeho úkol bude jednoduchý. Umístnit zařízení, nastavit časovač, odejít a najít si šikovné místo, odkud bude pozorovat výsledek.

KAPITOLA 76

TEN POŽÁR JE ÚŽASNÝ, říkal si Šásif Hádí. I tři míle daleko bylo nebe nad korunami stromů jasné skoro jako slunce. A pak přišly výbuchy, obrovité hřiby plamenů a černého dýmu tiše rostoucí k temné obloze, a po pár vteřinách dunění tak silné, že Hádí cítil, jak stoupá skrz vozovku, pneumatiky vozu a otřásá sedadlem. Prostřednictvím nás čtyř, pomyslel si Hádí, ruka Alláhova zasadila té rafinerii smrtící úder.

Po umístění náloží postupovali podle Ibrahímových pokynů. Po jednom se vraceli od potrubí k lesíku, kde se předtím převlékali. Ibrahím náhle bez vysvětlení nařídil: „Běžíme!“ a vyrazil vpřed. Byli dvě stě metrů před bránou, když vybuchla první nálož.

Hádí pozoroval zadním oknem vozu, jak současně vybuchly nálože u ventilů, po nich větší hlavní nálož; další minutu a padesát sekund se nedělo nic až na jekot poplašných sirén rafinerie. Oddíly poruchové služby nejspíš dorazily k rozervanému potrubí právě ve chvíli, kdy poslední nálož zapálila etanol proudící do komplexu jako přívalová vlna. Ti muži nejspíš zahynuli takřka okamžitě. Hádí doufal, že měli bezbolestnou smrt. Brazílie je převážně křesťanská země, jsou to tedy nepřátelé islámu, ale to neznamená, že by si nezasloužili slitování. Jestli trpěli, byla to Alláhova vůle; jestli zemřeli rychle, rovněž Alláhova vůle. Tak či onak, on se svou skupinou úspěšně splnil úkol.

U brány zajeli s pickupem mezi stromy, přesedli do volkswagenu a vyjeli ven. Bránu za sebou zamkli. O devadesát vteřin později už byli u Hádího vozu. Přesně podle plánu pak Hádí následoval Ibrahíma s ostatními k Fa’adovu autu stojícímu na polní cestě pár mil odtud. Když k němu dojeli, Ibrahím vystoupil a mávnutím ruky přivolal Hádího k sobě.

„Zapomněli jsme započítat jeden důležitý detail,“ řekl jim. „Počasí.“

„Nerozumím,“ ozval se Ahmed.

Ibrahím ukázal k západu, potom zpátky k rafinerii. Plameny teď šlehaly desítky metrů vysoko a nad nimi se válel hustý, černý dým. Bylo vidět, jak se sune k jihozápadu.

„Míří to k S?o Paulu. Zanedlouho zavřou letiště – pokud to už neudělali.“

„Má pravdu,“ opáčil Hádí. „Ale ze všech chyb, které jsme mohli udělat, vadí tohle nejmíň. Jestli se dostaneme ven, budiž. Jestli ne, zemřeme s vědomím dobře vykonané práce.“

Fa’ad se uchechtl. „To je samozřejmě pravda, ale radši bych byl naživu, abych viděl ovoce našeho snažení. Nechť mi Alláh odpustí mou marnivost.“

„Stane se, co se má stát,“ odpověděl Ibrahím. „Pořád ještě máme šanci. Všichni znáte náhradní trasu.“ Podíval se na hodinky. „Sejdeme se zítra v poledne v Riu u botanické zahrady. Jestli se někdo z nějakého důvodu opozdí, sejdeme se znovu na záložním místě o čtyři hodiny později. Hodně štěstí.“

PŘESTOŽE ŽÁDNÝ z nich nestihl od příchodu z letiště víc než pár hodin spánku, doba odletu mezi nocí a rozbřeskem je zastihla vzhůru. Dobrá zpráva byla, že se v turistické třídě nenašlo volné místo, takže letěli na účet Univerzity první třídou. A káva taky nebyla tak špatná.

„Víš, Johne, nerozumím tomu,“ promluvil Jack.

„Čemu?“ zeptal se Clark.

„Ti dva, co po nich jdeme… bratr se sestrou. Jsou sotva dospělí. Co je přimělo jet do cizí země a zabíjet lidi, které nikdy nepotkali?“

„Především o nich nevíme nic než to, že přicestovali na falešné pasy.“

„Dejme tomu, ale asi sem nejedou hrát plážový volejbal.“

„Souhlas. Můj názor je, že v naší branži je nejlepší brát věci tak, jak přicházejí. Předtuchy můžou být někdy užitečné, ale taky tě můžou zabít.“

„Poslouchám tě.“

„Co se týče tvojí otázky, nemyslím, že by na ni existovala nějaká odpověď. Aspoň ne jednoduchá. Vlastně se ptáš, kde se berou teroristi… Chudoba, beznaděj, nevhodně zaměřené náboženské přesvědčení, potřeba náležet k něčemu velkému, co tě přesahuje… Můžeš si vybrat.“

„Sakra, Johne, to zní, skoro jako bys je chápal.“

„Já je chápu. Až do chvíle, kdy tyhle důvody někoho přivedou k tomu, aby vzal pušku nebo začal sestavovat bombu. Potom už nemají nárok.“

„Takže co? Prostě vypneš to pochopení?“

„To už je na každém z nás, Jacku, ale součástí naší práce je i ochota nasadit si klapky na oči. Řešit jenom to, co je před tebou. Každý terorista má matku a otce. Možná i děti, a lidi, co ho mají rádi. Sakra, šest dní v týdnu to může být spořádaný občan, ale v ten den, kdy se rozhodne vzít pušku nebo položit bombu, znamená hrozbu. A pokud stojíš mezi ním a nevinnými oběťmi, tak si můžeš dovolit myslet jenom na tu hrozbu. Chápeš, co ti říkám?“

Jack přikývl. „Jo, myslím, že jo.“ Skutečný svět sice má mnoho odstínů šedi, ale v okamžiku pravdy se smrskne jenom na černou a bílou. Jack se usmál a pozvedl Clarkovi na zdraví svůj šálek s kávou. „Jsi moudrý muž, Johne.“

„Díky. Moudrost přichází s věkem. Aspoň by to tak mělo fungovat. Ale vždycky se najdou výjimky. Třeba tvůj táta. Ten nemusel čekat, až zestárne. Věděl jsem to od první chvíle, co jsem se s ním setkal.“

„Jo? A kdy to bylo?“

„Dobrý pokus, Jacku. Už jsi s ním mluvil?“

„O Univerzitě? Jasně. Když jsme se vraceli z Andrewsovy základny. Nejdřív se rozčertil, ale dopadlo to mnohem líp, než jsem čekal.“

„Nech mě hádat: Mámě to chce povědět sám?“

Jack přikývl. „A jenom mezi náma, jsem sakra rád. Můj táta je tvrďák, ale moje máma… Má takový pohled – takový pohled, co umějí jenom mámy, víš?“

„Jo.“

Chvilku seděli mlčky a upíjeli kávu. „Myslím na Doma,“ povzdychl si Jack. „Dostane se z toho. Nesmíš zapomínat, že jeho ‚přerod‘ byl nejtěžší ze všech, snad kromě tebe. Z agenta FBI na špiona. Ze sboru, kde se jede podle pravidel a směrnic, do falešné makléřské firmy, která honí darebáky za hranicemi zákona. A teď ta věc s Brianem…“ Clark pokrčil rameny. „Ať se na to díváš, jak chceš, je to posraným navrch.“

„Jenom myslím, že je ještě moc brzy, aby šel zpátky do terénu.“

„Ding si to nemyslí, a to je pro mě směrodatné. Pro Gerryho taky. Navíc jsme teď jenom čtyři, a musíme pokrýt spoustu základen.“ Clark se usmál. „Sakra, uvědom si, s kým tam jede. Tomu chlapovi jsem svěřil vlastní dceru, Jacku, a nikdy jsem nelitoval. Ding se postará, aby to Dom zvládl.“

PŘESTOŽE JE DĚLILO skoro čtyři sta mil, Raharjo Pranata a Kersen Kaseke se po celé týdny chovali prakticky stejně: chodili do školy, nevzbuzovali žádnou pozornost a čekali na rozkaz. Pranata ho obdržel jen pár hodin po Kasekem, při poslední kontrole zpráv toho dne. Byl tak překvapený, že má v příchozí poště textový soubor, že se mu na první pokus nepodařilo zprávu rozšifrovat.

Zvolili pro něho místo necelou míli od jeho bytu. Chodil kolem skoro denně. Jako cíl to bylo takřka ideální: dost velké pro stovky lidí, ale ze všech stran obklopené budovami. Také načasování útoku dávalo smysl. Pranata viděl reklamní plakáty na tuto událost po celém městě, i když podrobností si moc nevšímal. Nějaké slavnostní odhalení. Socha nebo fontána. Ne že by na tom záleželo.

Ze tří cílů, na které se měl připravit, nabízel tento potenciálně nejvíc obětí. Jak že to říkají Američani? Střílet krocany?

Potřebné mapy na přípravu sehnal snadno, některé dokonce v městské turistické informační kanceláři. Topografický plánek si stáhl z oblíbených cyklistických stránek. Sice ho nezajímaly místní cyklostezky, ale byly tam zřetelně vyznačené vrstevnice a vzdálenosti. Procházkou po městě s GPS přístrojem si ověřil jejich přesnost.

Jakmile si byl jistý, že má všechny potřebné údaje, prostě naťukal čísla do příslušných rovnic a dostal nastavení.

Teď přijde ta těžší část: čekání. Stráví zbylý čas cvičným rozebíráním a skládáním svého zařízení.

MÚSŮV DRUHÝ DEN cesty byl poměrně krátký, zavedl ho z Toppenish ve státě Washington do Nampy v Idahu. Město se mohlo chlubit, aspoň podle tabule na okraji, že je se svými 79 249 obyvateli nejen největším městem okresu Canyon, ale také nejrychleji rostoucím. Další tabule u silnice, necelých sto metrů za tou první, pak hlásala, že: „Nampa je úžasné místo k životu!“

Při plánování své cesty z Blaine Músa dbal na to, aby pokaždé přenocoval ve středně velkých městech – ne moc velkých, kde bývá důrazná a dobře vycvičená policie, ani moc malých, kde by příjezd cizince s tmavou pletí vzbudil nežádoucí zvědavost. Toppenish s pouhými osmi tisíci obyvateli by samozřejmě spadal do posledně jmenované kategorie, nebýt tak blízko u Yakimy. Ovšem setkání s Williem, dotěrným policejním náčelníkem, mu zaselo do hlavy semínko pochybností. Ta situace se sice nijak nevyhrotila, ani to nehrozilo, i kdyby se ten polda dál vyptával. Místo dávno spálených dokladů, které ukazoval celnímu inspektorovi ve Vancouveru, byl teď Músa vyzbrojen vizitkami, dopisy a tiskopisy se znakem Nevadské univerzity v Las Vegas. Krycí legenda byla v podstatě stejná: bohatý a nervózní majitel koně v Bellighamu, co nevěří rentgenovému přístroji místního veterináře.

Bylo pár hodin po poledni, když sjel z dálnice 84/30 na parkoviště motelu Fairfield Inn & Suites. Vypnul zapalování a otevřel autoatlas položený na sedadle spolujezdce. Neměl v něm žádné poznámky ani značky. Nepotřeboval to: celou trasu i vzdálenosti znal nazpaměť.

Zbývá ještě šest set čtyřicet mil, pomyslel si Músa. Kdyby chtěl, mohl by vyrazit zítra časně ráno a nejspíš by ujel zbytek cesty do Beatty v Nevadě za jediný den. Bylo to lákavé, ale neudělá to. Emírovy rozkazy se musejí plnit přesně. Dodrží stanovený itinerář.

KAPITOLA 77

BĚHEM KLESÁNI před přistáním v Riu de Janeiro mohli Chavez s Dominikem ze šesti tisíc metrů pozorovat příkrov hustého dýmu nad S?o Paulem, vzdáleném od Ria dvě stě mil podél pobřeží. Severně od S?o Paula pořád ještě zuřil požár v Paulinii. Včera večer cestou na letiště slyšeli ve zprávách, že hasiči a záchranáři v oblasti změnili strategii a soustředili se místo hašení pekla v rafinerii na evakuaci obyvatelstva a lokalizaci požáru. Etanol sice přestal tryskat z potrubí do hodiny od prvního výbuchu, ale mezitím se do rafinerie vylilo nějakých deset tisíc galonů paliva. Část ho ještě hořela a plameny už zachvátily také tucty a tucty mísicích a zásobních nádrží. Požár nakonec uhasne sám od sebe, ale experti v Brazílii i Spojených státech se nemohli shodnout, za jak dlouho. Někteří odhadovali čtyři dny, jiní dva týdny i více. Nikdo však nepochyboval o dopadu tak rozsáhlé katastrofy na životní prostředí. Už teď pokrývaly mastné saze pole i domy daleko na jih, až po Colombo. Pohotovosti nemocnic přetékaly pacienty s dýchacími potížemi.

„Jestli tohle není peklo ta zemi, tak už nevím,“ prohodil Dominic a zíral z okna.

„Není co dodat. Jak se cítíš?“ Zatímco Ding větší část letu zlehka podřimoval, Dominic byl až na poslední hodinu úplně mimo tento svět.

„Už líp, aspoň myslím. Byl jsem jako zmlácený.“

„Měl jsi proč, mano. Vím, že už jsem to říkal, ale mrzí mě to s Brianem. Byl to dobrý voják.“

„Díky. Takže až přistaneme… Jaký je plán?“

„Zavoláme domů a ověříme si, jestli se informace o Hádím dostala do éteru. Pokud ano, vydáme se na lov. Jestli ne, zalezeme a počkáme si.“

PO VYSTOUPENÍ z letadla a celním odbavení zamířili přímo k přepážce půjčovny automobilů Avis a ohlásili se. O deset minut později už stáli na chodníku a čekali na objednaný vůz Hyundai Sonata. „S klimatizací?“ zeptal se Dominic.

„Jo, ale bude mít ruční řazení. Nemůžeš mít všechno.“

Zpoza rohu přijela tmavozelená sonata. Zřízenec vylezl, dal Chavezovi podepsat lejstro, přikývl a odešel. Dominic a Ding nastoupili a rozjeli se. Dominic vytáhl z tašky satelitní telefon a zavolal na Univerzitu.

„Přistáli jsme,“ oznámil Hendleymu a zapnul hlasitý příposlech.

„Dobře. Mám puštěný reproduktor. Sam a Rick jsou tady, Biery je na cestě.“ Dominic slyšel otevírání dveří, pak skřípnutí židle. Biery řekl: „Dome, jsi tam?“

„Jo, jsme tu oba.“

„Máme to. Projeli jsme deset online úložišť, než jsme na něco narazili. Jsou to stránky filecuda.com. Přesně jak říkal Jack, Hádí používá k přihlášení pozměněné jméno z e-mailu. Heslo jsme rozlouskli za deset minut. Ve schránce teď nic nemá.“

Rick Bell dodal: „Dali jsme dohromady zprávu, která by podle nás měla Hádího posunout kam potřebujeme. Sam vám vysvětlí podrobnosti.“ Granger navázal: „Trochu se obáváme, že publicita v médiích by mohla Hádího opravdu vystrašit, takže budeme dělat malé krůčky a posouvat ho z místa na místo. Bude ve střehu, tak si představujeme, že když dorazí na první místo a nebude to léčka, trochu se uklidní. Až budeme mít pocit, že zabral, řekneme mu, ať přijde na schůzku do Rocinhy –“

„Kam?“

Odpověděl Ding: „To je portugalsky. Znamená to ‚malý ranč‘. Tady dole se slumům říká favelas a Rocinha je největší favela v Riu.“

„Uvažujeme, že bychom ho posunuli dvakrát, možná třikrát, než ho pošleme do Rocinhy. Záleží na tom, v jakém duchu bude odpovídat. Pošlu vám mailem seznam a harmonogram.“

„Proč právě tam?“

„Nechodí tam policie, pokud opravdu nemusí. Bude se vám tam mnohem snáz pracovat.“

Dominic se zeptal: „A kdy nabonzujeme Hádího?“

„Za nějakých čtyřicet minut, faxem do Record News. Dáme dohromady popis – doufejme dost věrný na to, aby se v něm Hádí poznal, ale ne tak přesný, aby ho hned sebrali.“

„Jakou máte jistotu, že to použijou?“ zeptal se Chavez.

Hendley řekl: „Boj o přežití. Je to zpravodajský kanál a teď se rve o podíl na trhu během největší katastrofy v dějinách Brazílie. Bude to pro ně dar z nebes.“

„Začínám mít rád bulvár,“ opáčil Ding.

„Chytáme tady všechny kanály. Jak to bude v éteru, dáme vám vědět.“

Dominic zavěsil. Obrátil se k Chavezovi: „Jdeme na lov?“

„Jasná věc. Musíme se ještě někde zastavit. Znám chlápka, co zná jednoho chlápka…“

„Co ví, kde sehnat nějaké zbraně.“

„Kápnuls na to.“

FRANK WEAVER se probudil v pět ráno, dal si dva šálky kávy z překapávače umístěného v pokoji, dvacet minut si četl noviny, pak se osprchoval a zamířil dolů do haly na lehkou snídani. V sedm patnáct byl sbalený a vyrazil.

Souprava stála přesně tam, kde ji zanechal, i s nádobou, ale jinak to ani nemohlo být. Ministerstvo energetiky vybavilo kamion imobilizérem. Nastartujte motor bez klíčku a zastaví se dodávka paliva. Šikovná věcička. Co se týče nádoby, s tou by nikdo neutekl. Leda snad King Kong, kdyby si všiml, že mu chybí činka, ale nikdo jiný.

Udělal obvyklou obchůzku, zkontroloval úchyty, zámky a řetězy, nenašel žádnou závadu, tak otevřel dveře a vylezl do kabiny. Už strkal klíček do zámku, když se zarazil.

Něco…

Nejdřív na to nemohl přijít, ale pomalu se mu rozjasňovalo: V kabině někdo byl. To ale nebylo možné. Jako všechno ostatní i zámky ve dveřích byly zesílené, speciální. To by chtělo něco víc než jen nějakého zfetovaného chmatáka. Weaver prohledal kabinu. Všechno se zdálo být na svém místě. Otevřel přihrádky v palubní desce a středové konzole. Nic nechybělo. Totéž v lůžkové části. Všechno tak, jak to zanechal.

Bouchačka.

Sáhl pod sedadlo. Revolver osmatřicítka tam byl, v koženém pouzdře uchyceném ke kostře sedadla.

Weaver potichu půl minuty seděl, než setřásl strašidelný pocit. Kafe v hotelu asi bylo silnější, než si myslel. Je po něm nervózní.

Zapnul palubní GPS navigaci a počkal, než proběhne samodiagnostika, potom do ní naťukal trasu. Třetí den ze čtyř. Snadných 310 mil do Saint George v Utahu.

TARÍK ZASTIHL EMIRA v ložnici, jak skládá pár svých osobních věcí do krabice. „Až nahraju poslední vůli a odejdu za Músou, spal tyhle věci.“

„Udělám to. Mám dvě novinky. Všichni čtyři Nayoanovi muži potvrdili převzetí rozkazu k provedení akce. První se odehraje ve Waterloo v neděli ráno.“

„Dobře.“

„Za druhé, náš člověk bez potíží dostihl kamion. Máme trasu včetně zastávek na odpočinek a tankování. Měl by dorazit do závodu popozítří mezi půl třetí a třetí.“

Emír přikývl a zavřel oči, v duchu si vybavil harmonogram. „To je bezvadné, příteli. Músa bude na místě nejmíň o čtyři hodiny dřív. Běž nastavit kameru. Je čas.“

KAPITOLA 78

NEŽ CLARK S JACKEM vystoupili z letadla a sehnali si v půjčovně vůz, bylo sedm hodin, čas k snídani a telefonátu domů. V ruce měli jenom jména obou sourozenců – Citra a Purnoma Salimovi – a datum jejich příjezdu do Norfolku. Potřebovali z Univerzity získat nějaký výchozí bod.

Asi míli jižně od letiště našli odpočívadlo s bufetem, sedli si ke stolečku a objednali si kávu, vajíčka a palačinky. Zatímco čekali, Clark zavolal Ricku Bellovi.

„Jediné co máme, je hotel, který Salimovi uvedli na celním prohlášení,“ oznámil Bell Clarkovi. „Jestli se tam neubytovali, musíme improvizovat. Indonéské velvyslanectví ve Washingtomu sice má seznam indonéských občanů na dovolené ve Spojených státech, ale když přijeli na falešné pasy, je otázka, jestli tam budou zaneseni.“

„Začneme s hotelem,“ odvětil Clark. „Musejí někde přespávat.“

Bell mu dal jméno hotelu a zavěsil.

„Econo Lodge v Little Creek,“ řekl Clark Jackovi. „Nacpi se, asi dnes budeme hodně běhat.“

NAŠLI Econo Lodge asi dvě míle od námořní výsadkové základny a čtvrt míle od kanálu Little Creek. Jack se zeptal: „Na zdejší základně jsou SEALs, že?“

„Jo. Druhá skupina zvláštního určení. Druhý, Čtvrtý a Osmý oddíl a oddíl miniponorek.“

„Chybí ti to?“

„Někdy, ale moc často ne. Chybí mi ti lidi, tedy alespoň většina z nich, a ta práce, ale zažil jsem tam i docela hnusné časy.“

„Nechtěl bys to rozvinout?“

CClark na něho úkosem pohlédl a usmál se. „Ne. Je to v povaze práce u SEAL, Jacku. Chodí na místa, kam nikdo jiný nechce, a dělají tam, co nikdo jiný nedokáže. Teď se takovým místům říká ‚zakázané oblasti‘. My jsme jim tehdy říkali ‚indiánská území‘. Dnes se věnuje příslušníkům SEAL mnohem víc pozornosti, než když jsem tam byl, a to je na škodu, aspoň podle mého názoru. Čím míň se o tobě mluví, tím lepší práci jsi odvedl.“

„Takže co se změnilo?“

„Nevím, opravdu. Stýkám se s chlapama, co tam ještě pořád jsou, a ani oni si to neumějí vysvětlit. Chodí jim tam spousta kluků, co si myslí, že budou běhat po pláži, udělají pár kliků a odkráčejí s ‚budweiserem‘.“ Clark narážel na odznak s trojzubcem. „Ti obvykle vydrží tak týden.“

„Plevy se brzy oddělí,“ poznamenal Jack.

„Odpadne jich tak pětasedmdesát procent. Tak, a jsme tady…“ Clark sjel z pobřežní silnice a zaparkoval u recepce. „Asi si uděláme menší průzkum, ať se něco dozvíme.“

„Jdi první, půjdu za tebou.“

Vešli dovnitř a zamířili k recepčnímu pultu. Blonďatá dvacítka, hnědá od rychloopalovacího krému, utrousila: „Ráno.“

„Ráno.“ Clark vytáhl svůj justiční odznak. „Vězeňská služba. Hledáme pár děcek, co tu přebývali před pár týdny.“

„Jejda. Co provedli?“

„Záleží na tom, jak rychle je najdeme. Po půlnoci už musíme vypsat oficiální předvolání svědků. Jenom se snažíme dotáhnout do konce jeden starší případ. Jmenují se Salimovi – Citra a Purnoma Salimovi.“

„To zní arabsky,“ ohrnula ret.

„Co tím chcete říct?“

Clark trochu zvýšil hlas. Dívka sebou trhla a vykoktala: „Nic… Promiňte… Hm… Takže chcete jenom vědět, jestli tady byli?“

„Pro začátek.“

Dívka si sedla k počítači a začala ťukat do klávesnice. „Máte datum?“ Clark jí ho prozradil. „Plus minus jeden dva dny.“

„Dobře, ano, tady jsou. Zůstali jednu noc, pak odjeli.“

„Hotovost, nebo kreditka?“ zeptal se Jack.

„Platili hotově, ale radši jsme si poznamenali kreditku kvůli případným škodám.“

„Máte to číslo?“

„Já nevím, jestli vám ho můžu dát. Mohla bych z toho mít potíže, ne?“ Clark pokrčil rameny. „Chápu vás, to není problém.“ Otočil se k Jackovi. „Zavolej státnímu návladnímu.“

Jack zpracoval nahrávku. Vytáhl mobil, stiskl tlačítko rychlé volby a přešel na druhou stranu haly.

Dívka se zeptala: „Co to má být?“

„Státní návladní. Bude potřebovat vaše jméno kvůli tomu předvolání.“

„Cože?“

„Musíme vystavit předvolání na vaše jméno. Tak to zkrátka chodí. Taky budeme potřebovat jméno vašeho šéfa. Tak jak se jmenujete?“

„Lisa.“

Clark zavolal na Jacka: „Lisa…“Jack přikývl a zopakoval jméno do telefonu. Clark se otočil zpátky k dívce: „Ještě příjmení a číslo sociálního pojištění.“

„Hele, počkejte chvilku… Takže potřebujete jenom číslo jejich kreditky?“

„Jo. Ale netrapte se tím. Za nějakých dvacet minut tu máme celý oddíl. Kdy končíte?“

„V devět ráno.“

Clark se uchechtl. „Tak to je mi líto, ale dneska budete mít přesčas.“

Lisa už zase ťukala do klávesnice. „Použili VISA kartu číslo…“

„TO ŠLO PĚKNĚ HLADCE,“ usmál Jack, když nastupovali zpátky do vozu.

„Nikdo nechce nepříjemnosti. Říkám tomu teorie malého a velkého. Musí to vypadat, že po nich chceš docela malou službičku, a když ti nevyhoví, hrozí jim docela velké následky… Tak co, líbila se ti?“

„Ona? Docela hezká, ale cosi mi říká, že nebude zrovna z nejchytřejších.“ Clark se tomu zasmál. „Takže požaduješ krásu i mozek?“

„Je na tom něco špatného?“

„Vůbec nic. Zavolej našim číslo té karty, ať na tom Bell zapracuje.“

ZABRALO TO dvacet minut. „Žádné další platby v motelech, ale v ten den, kdy odešli, jich bylo půl tuctu – obchod se suvenýry, McDonald, Starbucks… Jenom drobnosti, a jenom v ten jeden den. Posílám mailem podrobnosti a googlemapu.“

„Proč mapu?“ zeptal se Jack.

„Všechny platby proběhly v rámci jedné čtvereční míle.“

Jack zavěsil a odreferoval to Clarkovi. „Změnili kreditky, změnili jména,“ řekl Clark. „To je dobré znamení.“

„Proč dobré?“

„Počestní turisté to nedělají, Jacku.“

Jackův telefon ohlásil příchozí e-mail. Clark se zeptal: „Kam jdeme?“

„Virginia Beach.“

„DOBŘE, chlapi, musíme se rozhodnout,“ prohlásil Sam Granger. „Normální text, nebo šifra?“

Granger, Hendley a Bell se o tom dohadovali už přes hodinu: když se teď Hádí se svou skupinou skrývá po útoku v Paulinii a když URC mění tabulky každý den, má Hádí možnost dešifrovat zprávy? Lépe řečeno: má možnost „de-stegovat“ obrázky, kde jsou tabulky ukryté? Granger a Bell si to nemysleli, ale Hendley si nebyl jistý.

V minulosti URC prováděla větší operace podle zásady neodvolatelnosti: Jakmile je vydán rozkaz k akci, není cesty zpět a není možnost vrátit zpět vytrženou pojistku. Zavedla to po neúspěšném pumovém atentátu v berlínské podzemní dráze, kdy agenti Spolkového úřadu pro ochranu ústavy – německé tajné služby – krátce po povelu k akci zatkli vedoucího mnichovské buňky URC a přesvědčili ho, aby útočníky odvolal. Samozřejmě v širších souvislostech na tom nezáleželo: ať v tomto případě zásada platí nebo ne, Hádí tu zprávu buď dostane, nebo ne. Jestli má možnost dešifrovat, nezašifrovaná zpráva ho vyděsí a jejich šance se vypaří.

„Poslouchejte, musíme to risknout,“ řekl Bell. „Vystrašíme ho tou zprávou, jistě, ale v náš prospěch. Necháme ho chvilku podusit, a ani ho nenapadne zpochybňovat její text.“

Hendley se nad tím zamyslel, pak se podíval na Grangera. „Same?“

„Dobře, udělejme to. Posuneme Hádího jenom jednou a vysvětlíme mu, že je to kvůli zametení stop, pak ho pošleme do Rocinhy a Chavez s Dominikem ho tam seberou.“

Bell vstal a zamířil ke dveřím. „Nechám to odeslat.“ A odešel.

Minutu nato zazvonil Hendleyho telefon. Byl to Gavin Biery. „Chlapi, už jste tu zprávu odeslali?“

„Rick to právě šel udělat.“

„A sakra. Zastavte ho, ať se vrátí. Něco mám.“

KAPITOLA 79

BIERY VYBĚHL NAHORU a vpadl do Hendleyho kanceláře během dvou minut. „Našel jsem vzorec,“ oznámil. „Pošlete tu zprávu nezašifrovaným textem a Hádí hned pochopí, že je to podraz.“

Odvolání Ricka Bella na poslední chvíli přišlo po bezesné noci, kdy Biery pozoroval, jak jeho čerstvě vytvořený algoritmus prozkoumává jednorázové tabulky URC. Písmena v tabulce sice mají být náhodná, a tudíž nerozluštitelná pro kohokoliv bez příslušné tabulky, ale bylo v Bieryho povaze hledat vzorce i tam, kde by žádné neměly být. Jednou vysvětloval Jackovi, že je to něco podobného jako projekt pátrání po mimozemšťanech: „Nejspíš tam nic není, ale nebylo by úžasné, kdyby bylo?“ V tomto případě bylo – a Biery našel vzorec pro jednorázové tabulky URC.

„Jednorázové tabulky jsou úžasná věc, je to asi nejjednodušší způsob ‚nerozluštitelného‘ šifrování na světě, i když nic není doopravdy nerozluštitelné,“ začal vysvětlovat, když se Rick Bell vrátil. „Je to otázka pravděpodobností, opravdu –“

Granger mu skočil do řeči: „Někdy jindy, Gavine.“

„Správně.“

„Dobře, takže si umíte představit, že Emír, nebo ten, co to vymyslel, si nejspíš dělal starosti o svoje lidi v terénu. Je dost blbé nosit s sebou tabulky, nebo je mít v počítači, co máte u sebe. Takže přišli s metodou, jak si vytvořit tabulku pro daný den, i když jste na cestách. Je to časově náročné, ale proveditelné.“

„Poslechneme si to,“ pobídl ho Bell.

„Používají postup, kterému se říká metoda prostředních čtverců. Vyvinul ho maďarský matematik von Neumann v roce 1946. V podstatě vezmete nějaké číslo, takzvané semínko – na délce nezáleží, ale musí mít sudý počet číslic – umocníte ho na druhou, vezmete prostřední část z výsledného čísla – zase kolik číslic chcete – a použijete ji jako nové semínko.

Protože tihle chlapi to nejspíš dělají tužkou na papíře, budou používat malá čísla. Podívejte…“

Biery popadl blok z Hendleyho stolu a začal psát:

49 x 49 = 2-4-0-1. Nové semínko je 40.

„Protože nemůžete používat nulu, nahradíte ji jedničkou. Takže nové semínko bude 41. Umocníte ho na druhou, a tak dál, dokud nezaplníte celou mřížku tabulky.“

„A ta čísla jsou náhodná?“ zeptal se Granger.

„Pseudonáhodná, ale na to nepřijdete, dokud nebudete mít k přelouskání hromadu tabulek. Čím složitější vzorec, tím náhodnější čísla, ale od určitého bodu už se to s tužkou a papírem nedá zvládnout.“

„Takže jaký vzorec používají?“

„Den, měsíc a rok, to všechno sečteno dohromady. Například pro dnešek: 21. května 2010…“ Napsal:

5 + 21 + 2010 = 2036

„Použijete jenom prostřední dvě číslice. A nulu samozřejmě nahradíte jedničkou.“

„Takže nové semínko je třináct,“ řekl Hendley.

„Správně.“

„A všechny jejich tabulky používají stejný postup?“

„Všechny, co máme z al-Másího trezoru.“

„Sakra dobrá práce, Gavine.“

„Díky.“ Biery odešel.

„Ten kluk nám právě zachránil celou akci,“ poznamenal Granger.

HÁDÍ VĚDĚL, že Alláh by to považoval za projev slabosti ve víře, proto se snažil nedbat na osudová znamení, ale poloha botanické zahrady v Riu tak blízko sochy Cristo Redentor, Krista Spasitele, ho znepokojovala. Ale zase, uvědomil si, v Riu se všechno zdá být kousek od Cristo Redentor. Čtyřicetimetrová a šestisettunová postava z mastence a betonu shlížející na stovky čtverečních mil džungle a městské aglomerace ze sedmisetmetrového vrcholu Corcovado, byla nejznámější pozoruhodností města – a pro Hadího také připomínkou, že se nachází v převážně pohanské zemi.

Hádí po rozchodu s Ibrahímem a ostatními neměl žádné problémy, pouze první dvě hodiny strávil s rukama zaťatýma na volantu, až mu zbělely klouby, a každých dvacet vteřin se díval do zpětného zrcátka.

Hodinu po rozbřesku dojel do obce Seropédica, vzdáleného západního předměstí Ria. Třicet mil východně bylo vidět samotné Rio: pět set čtverečních mil městské zástavby s nějakými dvanácti miliony duší – skoro polovina počtu obyvatel celé Saúdské Arábie v jediném městě. S?o Paulo je ještě větší, ale tam přistál v noci a cestou k hotelu v Caieiras pouze objel část města na severním okraji.

U vchodu do zahrady si v pokladně koupil lístek a brožurku s mapkou. Brožurka uváděla údaje o zahradě – 140 hektarů, 7000 druhů tropických rostlin, výzkumné laboratoře… Obracel stránky, dokud nenašel seznam jednotlivých míst. Voliéra byla hned nahoře. Zorientoval se v mapě a vydal se na cestu. Byl jasný slunný den, skoro nesnesitelně vlhký. Daleko na jihu byl vidět příkrov dýmu nad S?o Paulem, tak hustý, že to vypadalo, jako by se na ten kousek pobřeží snesla noc.

V půli cesty ke svému cíli míjel Stánek se zmrzlinou a nakoukl dovnitř. Malý televizor v rohu byl naladěný na Record News. Vedle obličeje hlasatelky se střídaly záběry požáru rafinerie, ze země i z vrtulníku. Hlasatelka se otočila do druhé kamery, změna tématu, a najednou se na obrazovce objevil náčrtek. Podoba nebyla zdaleka dokonalá, ale stačila k tomu, aby se Hádímu rozbušilo srdce v hrudi.

To není možné, pomyslel si. Kdo mě viděl? Nezanechali žádné svědky, tím si byl jistý. Pickup se strážnými, který projížděl kolem, když pokládali nálože, byl od něho příliš daleko. Že by sledovací kamera? Ne, to také ne. Kdyby měli opravdový snímek, vysílali by obrázek a ne kresbu.

Díval se dál na zprávy a čekal, že se po kresbě jeho obličeje objeví také Ibrahím, potom Fa’ad a Ahmed, ale zůstal na obrazovce sám.

Mysli, mysli…

Vybral si obchod se suvenýry naproti stánku. Přešel k němu a vstoupil. Rozhlédl se, jestli tam není televizor nebo rádio; nebyly, tak obcházel kolem, snažil se vypadat, jako že nespěchá, a nakonec si vybral kšiltovku s logem botanické zahrady. Zaplatil v hotovosti, odmítl sáček, vyšel ven, nasadil si čepici a stáhl si ji hluboko do očí. Podíval se na hodinky. Do termínu schůzky zbývalo skoro sedmdesát minut. Došel k betonové zídce vinoucí se kolem záhonu s kapradinami a posadil se.

Viděl Ibrahím s ostatními tu kresbu? Jestli ano, tak asi nepřijdou. Probírali spolu eventuality pronásledování, dopadení nebo smrti členů skupiny v průběhu akce, ale tohle ne.

Seděl tak pět minut, zíral do prázdna a přemýšlel. Pak se rozhodl. Prolistoval brožuru a našel, co potřeboval.

INTERNETOVÁ KAVÁRNA byla na východní straně zahrady. Zaplatil u barmanky za půl hodiny a dostal přidělený terminál. Sedl si v boxu a otevřel webový prohlížeč. Chvilku mu trvalo, než si vzpomněl na adresu stránky. Dnes je pátého, takže zvolil… bitroup.com.

Jakmile se stránka objevila na obrazovce, přihlásil se a přešel na vzkazy. Překvapilo ho, že ve složce „příchozích“ zpráv našel textový soubor. Rozklikl ho: obsahoval dva řádky alfanumerických dvojic. Poznamenal si je na zadní stranu brožury. Bylo jich 344. Odhlásil se a odešel.

VYTVOŘENÍ TABULKY mu trvalo třicet minut, dešifrování a ověření zprávy dalších dvacet:

Viděl jsem kresbu v TV. Asi zrada, někdo z tvé skupiny. Přeruš kontakt. Jdi do Ta Ligado Cyber Café na Rua Bráulio Cordeiro pro další pokyny. 14:00 hodin. Potvrď příjem této zprávy kódem: 9M, 6V, 4U, 4D, 7Z.

Hádí četl zprávu dvakrát. Zrada? Mozek mu běžel na plné obrátky. To není možné. Ibrahím nebo někdo z ostatních že by ho zradil? Proč? Nedávalo to žádný smysl, ale zpráva byla skutečná. Přeruš kontakt. Podíval se na hodinky: 11:45. Urychleně zašifroval dvojice pro potvrzení, vrátil se do kavárny, naťukal odpověď do textového souboru a odeslal.

IBRAHÍM PŘI ZAJÍŽDĚNÍ na parkoviště minul Fa’adúv i Ahmedův vůz. Našel volné místo, zaparkoval a vypnul motor. Fa’ad a Ahmed stáli o jednu řadu dál směrem dozadu, asi půl tuctu vozů od sebe. Okénkem spolujezdce spatřil Hádího, jak vychází z hlavní brány botanické zahrady. Spěchal a vypadal napjatě. Policie? napadlo Ibrahíma. Díval se dál, napůl čekal, že uvidí za Hádím běžet uniformované muže, ale nic se nedělo.

Co to má znamenat?

Hádí dorazil k svému vozu a nastoupil.

Ibrahím se v mžiku rozhodl. Počkal, až Hádího vůz zamíří k výjezdu z parkoviště, pak vycouval a jel za ním. U Ahmedova vozu zpomalil a pokynul mu, aby ho následoval.

Co máš v úmyslu, příteli?

KAPITOLA 80

„ZASEKLI HO,“ řekl Chavez a vypnul satelitní telefon. „Přesně ve dvě, internetová kavárna na Rua Bráulio Cordeiro.“

„Fajn, kde to k čertu je?“ odpověděl Dominic a strhl vůz stranou, houkající taxík s křičícím řidičem se jen mihl kolem. „Ne že by na tom záleželo. Stejně se tam celí nedostaneme.“

Chavez jel prstem po plánu města. „Pokračuj pořád na východ. Navedu tě.“

„Předpokládám, že ho tam nesebereme?“

„Kdepak. Nejdřív se ujistíme, že je sám. Řekli jsme mu, ať přeruší kontakt, ale kdo ví? Navíc budeme potřebovat trochu soukromí na to, co musíme udělat.“

„A to je?“

„Co bude třeba.“

Dominic se zlověstně usmál.

NAŠLI KAVÁRNU a dvakrát obkroužili blok, aby si obhlédli terén, pak našli místo k zaparkování padesát metrů severněji na opačné straně křižovatky. Vystoupili a kráčeli k jihu. Mezi lékárnou a pneuservisem našli krátkou uličku, která vedla k provizorní skládce plné rezavých praček, automobilových náprav a odpadních rour. Chavez šel jako první do zadní části dvora za hromadu šrotu. Široké mezery v plotě jim poskytovaly dobrý výhled na internetovou kavárnu na druhé straně ulice.

„Do prdele,“ zavrčel náhle Chavez.

„Co je?“

„Právě jsem si toho všiml – chodník napravo od kavárny!“

„Možná zadní vchod,“ přikývl Dominic. Podíval se na hodinky. Ještě dvacet minut. „Obejdu to a mrknu na to.“

DESET MINUT poté Chavezova vysílačka pípla. Stiskl tlačítko. „Povídej.“

„Jsou tu dveře do dvora, ale stojí před nimi kontejner.“

„To je proti požárním předpisům, ale pro nás je to dobře. Fajn, tak pojď zpátky.“

Chavez sotva ukončil hovor, když před internetovou kavárnou zpomalil zelený Chevrolet Marajó. Navzdory nevýhodnému úhlu Chavez viděl jediného muže za volantem. Vůz pokračoval v jízdě, pak zabrzdil a začal couvat na volné místo u chodníku.

„Dome, kde jsi?“

„Skoro zpátky na křižovatce.“

„Zpomal. Možná je tu náš člověk.“

„Rozumím.“

Řidič vystoupil z vozu a vydal se ke kavárně.

Chavez stiskl tlačítko. „Je to náš člověk.“ Popsal Dominikovi Hádího vůz a dodal: „Běž zpátky k hyundaji. Nemělo by mu to trvat dlouho.“

Odpovědí mu bylo dvojí pípnutí: Rozumím. Pak vytáhl telefon a zavolal Univerzitu. Zvedl to Sam Granger. Chavez řekl: „Je uvnitř.“

„Zpráva je odeslaná. Posíláme ho k herně na rohu Travessa Roma a Alegria na jižním okraji Rocinhy.“

„Doba?“

„Sedm.“

Chavez ukončil hovor. Uběhlo deset minut a Hádí vyšel z kavárny. Rozhlédl se po ulici na obě strany, pak udělal pár kroků ke svému vozu a nastoupil.

„Je v pohybu,“ ohlásil Chavez Dominikovi. Proběhl zpátky přes dvůr, potom uličkou a vynořil se na ulici. Nalevo od něj Hádího chevrolet dojel ke křižovatce a zastavil.

Dominic se ozval: „Vidím ho.“

Hádí zahnul doleva.

„Jedu k tobě,“ řekl Dominic do vysílačky.

„Zamítám. Zůstaň tam.“ Chavez se dal do běhu a za třicet vteřin byl u hyundaje. „Dobře, jeď. Na křižovatce vlevo, potom zase doleva a jeď až ke stopce.“

Dominic ho poslechl. Když dorazili ke značce stop, Hádí přejel před nimi směrem na sever. Dominic nechal projet dva vozy a vyrazil.

O PATNÁCT MINUT POZDĚJI: „Někdo nás sleduje,“ prohodil Dominic. „Nebo Hádího.“

Chavez mrkl do bočního zrcátka. „Modrá lancia?“

„A ještě dva vozy za ní. Zelený fiat a červený Ford Corcel.“

„Zatraceně! Jsi si jistý?“

„Viděl jsem ten fiat a ford dvakrát objet blok, když jsem šel dozadu za tu kavárnu. Poldové to být nemůžou.“

„Jo, a proč?“

„Ti by byli nenápadnější. Tihle jedou v koloně.“

Chavez se podíval do mapy. „Zkoukneme ksichty.“

Dominic zpomalil u volného parkovacího místa a zapnul blinkr. Lancia za ním zatroubila. Chavez vystrčil ruku z okna a zamával, ať jede dál. Než je lancia objela a zrychlila, ohlédl se.

„Vypadal, že je stejného vyznání jako Hádí. Že by jeho komplicové, co myslíš?“

„Může být. Třeba se Hádímu nepodařilo vypařit dost nenápadně.“ Dominic nechal přejet třetí vůz, byl to Ford Corcel, chvilku počkal, pak vyjel a zařadil se za něj.

MÚSOVI UBĚHL třetí den cesty stejně hladce jako první dva, a v pozdním odpoledni dorazil na místo své poslední noční zastávky: Winnemucca, Nevada – 7030 obyvatel, 350 mil severozápadně od Las Vegas.

KAPITOLA 81

MUSELI HÁDÍMU PŘIZNAT, že se cestou do Rocinhy opravdu snažil setřást případné pronásledovatele. Objížděl kolem slumů celé dvě hodiny, kroužil a vracel se zpátky, vyhlížel, jestli ho někdo nesleduje. Lancia, fiat i corcel zůstávaly seřazené v koloně, ani jednou si nevyměnily místo, ani se nevzdálily víc než sto metrů od Hádího zadního nárazníku.

„Musíme se rozhodnout,“ řekl Dominic. „Radši to udělejme hned, než to někdo udělá za nás.“ Pokud by s Chavezem měli příležitost dopadnout Hádího i s jeho třemi společníky, měli by to zkusit? Nebo by se měli soustředit jenom na Hádího?

„Čím víc, tím líp,“ prohlásil Chavez, „ale musíme mít na paměti, že jsme na to jenom sami dva, a jestli se něco podělá, zdejší poldové nebudou vidět mezi námi a Hádího partou žádný rozdíl.“

V 06:15 PŘERUŠILI sledování a stáhli se zpátky k jižnímu vjezdu do Rocinhy. Sice si uvědomovali, že nechat Hádího bez dozoru je riskantní, ale nevěděli nic o místě schůzky; museli doufat, že se Hádího pronásledovatelé nerozhodnou sbalit ho v nejbližších pětačtyřiceti minutách.

Slunce sklouzlo za hory na západě a zalilo slumy zlatavým světlem.

Rocinha sice znamená portugalsky „malý ranč“, ale Dominikovi s Chavezem se nijak malá nezdála. Rozprostírala se zhruba tři čtvrtě míle od severu k jihu a čtvrt míle od východu k západu. Slumy se tísnily v mělkém úzkém údolí ohraničeném z obou stran hustě porostlými kopci a skalami. Úzké uličky, stíněné všudypřítomnými prádelními šňůrami a improvizovanými plátěnými stříškami, se klikatily po svazích mezi stísněnými hranatými domečky v pastelových barvách, jejichž balkony se často navzájem dotýkaly a jejichž střechy splývaly v jednu. Drolící se betonová a cihlová schodiště, porostlá popínavým vínem, vyrůstala z uliček a mizela za domy. Telefonní a elektrické sloupy, ověšené stovkami metrů drátů a kabelů, se táhly, kam oko dohlédlo. Každou uličku lemovaly tucty chatrčí z prken a vlnitého plechu. Mělkými žlábky, zanesenými odpadem, tekly proudy splašků.

„Neuvěřitelné,“ řekl Dominic.

„Kolik lidí tady žije?“

„Nejmíň sto tisíc. Možná sto padesát.“

NAŠLI MÍSTO k zaparkování kousek od herny a vystoupili. „Ty si vem zadek, já předek. Dej mi patnáct minut, potom přijď.“

„Rozumím.“

Dominic odkráčel ulicí a zahnul za roh. Chavez přešel na druhou stranu, koupil si od pouličního prodavače láhev koly a opřel se o zeď pod stříškou. O blok dál blikala osamělá pouliční lampa. Uběhlo deset minut. Žádná známka přítomnosti Hádího, lancie, fiatu ani corcelu. Dopil kolu, vrátil láhev prodavači, přešel ulici a vstoupil do herny.

Byla to místnost velikosti dvojgaráže se dvěma kulečníkovými stoly uprostřed, barem vpravo a dřevěnými židlemi podél protilehlé stěny. U baru byl prostor k sezení se čtyřmi kulatými stolky a židličkami. V rohu vedly tři schody ke dveřím s nápisem „Východ“ v portugalštině. Pod lustry s barevnými plastovými stínidly viděl hloučky mužů kolem kulečníkových stolů. Vzduch byl hustý cigaretovým kouřem.

Ding si sedl u baru a objednal si pivo. Po pěti minutách se otevřely zadní dveře a vešel Dominic. Přistoupil k baru, objednal si pivo, vzal si ho dozadu a vybral si stolek.

Pět minut po sedmé se otevřely přední dveře a vešel Hádí. Zastavil se u dveří a nervózně se rozhlížel kolem. Dominic pozvedl láhev s pivem a kývl na Hádího, který zaváhal, ale pak se k Dominikovi vydal.

Dveře se znovu otevřely a vešel řidič lancie. Stejně jako Hádí tam asi třicet vteřin stál a rozhlížel se. Měl košili volně přes kalhoty a na jeho pravém boku si Chavez povšiml povědomé boule. Muž se náhle přestal rozhlížet, když spatřil Hádího, který se právě blížil k Dominikovu stolu. Vyrazil za ním. Dominic ho nechal projít a vstal ze židličky.

„Kde jsou moje prachy, hajzle?“ zeptal se Chavez portugalsky.

Muž se otočil a zvedl ruce zaťaté v pěst. Chavez zvedl roztažené ruce před sebe. „Klídek, kámo –“

Udeřil otevřenou dlaní muže do obličeje a zlomil mu nos. Chlap se zapotácel dozadu, Chavez přistoupil blíž a uštědřil mu úder palcem do jamky pod hrtanem. Muž se zhroutil. Ostatní hosté je se zájmem pozorovali, ale nejevili snahu nijak zasahovat. Dluhy jsou dluhy.

Dominic mezitím už vyváděl Hádího zadními dveřmi.

Chavez přistoupil k řidiči lancie a přišlápl mu ruku, pak mu vytrhl z opasku pistoli. „Mluvíš anglicky?“

Chlap cosi zachrchlal.

„Jestli rozumíš anglicky, přikývni.“

Chlap přikývl.

„Vstávej, nebo tě na místě zastřelím.“

DOMINIC ČEKAL v uličce. Teď už byla úplná tma. Ulička končila nalevo zdí, ve které bylo vsazené schodiště vedoucí kamsi do tmy, napravo po dvaceti metrech ústila do hlavní ulice.

Hádí stál u cihlové zdi vedle skupiny popelnic. Dominic ukrýval vytaženou pistoli za stehnem. Chavez šťouchl řidiče lancie do zad, ten se zapotácel a vrazil do zdi vedle Hádího.

„Kdo jste?“ zeptal se Hádí.

„Drž hubu,“ zavrčel Dominic.

Chavez si všiml, jak Dom zatíná a povoluje prsty na rukojeti pistole. „Klid, Dome.“ Sebral ze země zmuchlané noviny a hodil je řidiči lancie. „Utři si nos.“

„Seru na tebe!“

Dveře vedle nich se rozlétly. V mdlém světle z herny zahlédl Chavez postavu stojící krok před prahem. Zvedla ruku a napřáhla ji jejich směrem. Chavez neznámého dvakrát střelil do prsou a chlap se svalil naznak. Chavez kopancem přirazil dveře.

„Jdeme, Dome.“ Namířil na Hádího a na řidiče lancie. „Hněte se.“

Od hlavní ulice k nim běžela další postava. Ústí hlavně oranžově blýsklo, potom ještě dvakrát. Chavez ukročil za popelnice a dvakrát vystřelil. Postava uskočila stranou.

„Schody,“ vyštěkl Chavez.

Dom zamířil ke schodům, Hádího i řidiče lancie strkal před sebou. Chavez couval za nimi, dokud neucítil náraz ramenem do zdi, pak se otočil a spěchal vzhůru.

CHAVEZ VYBĚHL po schodech Dominikovi v patách a nahoře se rozhlédl. Doleva a doprava se táhla úzká ulička; nahoře vysunuté balkony. Vzadu a kousek vpravo další obdélníkový otvor v další cihlové zdi. Chavez ukázal k němu. Dominic přikývl a strkal oba zajatce po schodech nahoru. Chavez za sebou uslyšel šoupnutí podrážky a ohlédl se. Jejich pronásledovatel vykoukl zpoza rohu. Chavez se stáhl a znehybněl. Po deseti vteřinách ticha se na schodech znovu ozvaly kroky.

Chavez zastrčil pistoli za pásek, posunul se dva kroky doprava, sáhl nad hlavu a zachytil se spodní trubky balkonového zábradlí. Přitáhl se nahoru, znovu sáhl nad hlavu, zachytil se horní trubky a přelezl zábradlí. Zalehl na balkoně.

Kroky se blížily: Krok… pauza. Krok… pauza… V dálce kvílely sirény. Zdalipak střelba stačí přilákat policii do Rocinhy? napadlo ho. Zavřel oči a naslouchal, čekal, až se ozvěna kroků změní.

Krok… pauza. Zase šoupla podrážka. Tentokrát bez ozvěny. Chlap procházel pod Chavezovým balkonem, zřejmě se rozhodoval: Ulička, nebo schody? Zvolil schody. Chavez se potichu zvedl do kleku, opřel pistoli o zábradlí a vystřelil jedinou ránu chlapovi do týla.

Seskočil dolů, doběhl k mrtvému, spěšně ho prošacoval a rozběhl se do schodů. Dominic čekal nahoře, krčil se s oběma zajatci za kontejnerem. O sto metrů dál ulička ústila na parkoviště, chabě osvětlené pouličními lampami. Odněkud zblízka sem doléhaly nárazy míče a dětský křik.

„Zbyli nám už jenom tihle dva,“ řekl Chavez.

„Vystačíme si.“

Chavez vysypal na zem věci, které vzal mrtvému: pas, paklík bankovek, klíče od auta. Sebral klíče a houpal jimi před oběma muži. „Který vůz? Fiat, nebo ford?“

Ani jeden neodpovídal.

Dominic popadl Hádího za vlasy, trhl mu hlavou do záklonu a vrazil mu hlaveň pistole mezi rty. Hádí se bránil, zatínal zuby. Dominic ho tvrdě udeřil do krku. Hádí začal lapat po dechu. Dominic mu vrazil pistoli do úst.

„Pět vteřin a tvůj mozek se rozprskne všude kolem.“ Hádí neodpovídal. Dominic zarazil pistoli hlouběji. Hádí se začal dávit. „Čtyři vteřiny. Tři vteřiny.“

Chavez pozoroval svého parťáka, sledoval jeho oči. Výraz tváře se dá podle potřeby sehrát, ale s očima je to trochu obtížnější. Pohled Dominikových očí prozradil Dingovi, že to myslí vážně.

„Dome…“

„Dvě vteřiny…“

„Dome!“ Jeho hlas zaskřípal.

Hádí přikyvoval a prosebně zvedl ruce. Dominic vytáhl pistoli a Hádí vyhrkl: „Ford Corcel.“

Druhý muž zavrčel: „Ty zrádče.“

Dominic namířil zbraň na jeho levé oko. „Jsi na řadě. Kde parkuje?“ Zajatec neodpověděl.

„Tentokrát máš tři vteřiny,“ řekl Dominic a přiložil mu pistoli ke kolenu. „Potom nadosmrti o berlích.“

„Jeden blok východně od herny, uprostřed bloku na jižní straně.“

Chavez řekl Domovi: „Dojdi pro něj. Já pohlídám naše přátele.“

ZA PATNÁCT MINUT Chavez uslyšel klakson a vykoukl z uličky. Corcel tam stál, s otevřenými dveřmi. Nahnal zajatce k vozu a tam je strčil na zadní sedadlo. „Tohle jsem našel v kufru,“ řekl Dominic a podal mu malé klubko rezavého vázacího drátu.

Chavez se naklonil přes opěradlo. „Dejte sem ruce.“

Dominic se rozjel.

„Budeme potřebovat trochu soukromí,“ poznamenal Chavez. Seděl na sedadle spolujezdce bokem, pistoli položenou na opěradle.

„Myslím, že vím o takovém místě. Viděl jsem ho cestou sem.“

BUDOVA byla prakticky stejná jako všechny ostatní – čtyřpatrová krabice s jedněmi dveřmi a balkony u oken – až na to, že okna i dveře byly zatlučené. Po straně budovy se ve tmě ztrácely schody zarostlé křovím. Na předních dveřích byla samolepka s úředně vyhlížejícím razítkem. Nápis v portugalštině hlásal: „Určeno k demolici.“

„Tady,“ řekl Dominic. „Hned jsem zpátky.“

Vystoupil, proklestil si cestu po zarostlých schodech a zmizel. Za dvě minuty byl zpátky. Kývl na Chaveze, ten vystoupil a strkal zajatce po schodech za Dominikem. Asi po deseti metrech křoví ubylo a schody se stáčely doprava na verandu. Stejně jako vpředu byly i zadní dveře ozdobené cedulí „Určeno k demolici“, ale na rozdíl od nich visely jenom na spodním pantu. Dominic je nadzvedl a postavil stranou. Chavez nahnal oba teroristy dovnitř. Ve světle Dominikovy tužkové svítilny rychle pochopili, proč byl dům určen k demolici. Zdi, podlaha i strop byly pokryty sazemi a na několika místech vykukovaly ohořelé trámy. Podlahu tvořila šachovnice rozteklých čtverců linolea, ohořelé překližky a děr, kterými bylo vidět o patro níž.

„Sedněte si,“ nařídil Chavez.

„KAM?“ odsekl řidič lancie.

„Kdekoliv, kde není díra. Sedej.“

Poslechli.

Dominic řekl: „Trochu se tu porozhlédnu.“

Chavez se posadil proti oběma zajatcům a poslouchal, jak se Dominic přehrabuje v přilehlých místnostech. Vrátil se se špinavou petrolejkou. Zatřásl s ní; uvnitř to zašplouchalo. Postavil ji do rohu a zapálil. Místnost naplnilo mihotavé žluté světlo.

Chavez se podíval na Doma a pokrčil rameny. Dominic řekl: „Ty jsi šéf; je to na tobě.“

Chavez vstal, přistoupil blíž k zajatcům a zase si klekl. „Teď vám něco řeknu. Chci, abyste poslouchali. Pozorně. Nebudu do vás hustit žádné voloviny, a nepřeju si, abyste mě zkoušeli oblbovat. Když se domluvíme, budete mít mnohem větší šanci vidět východ slunce. Jak se jmenujete?“

Ani jeden neodpověděl.

„No tak, aspoň jména, ať si můžeme promluvit.“

„Hádí.“

Druhý chlap se zdráhal, pevně stiskl rty. Nakonec promluvil: „Ibrahím.“

„Dobře, díky. Poslouchejte, my víme, že vy dva, spolu s vašimi dvěma mrtvými přáteli, jste zapálili tu rafinerii v Paulinii. Víme to, takže o tom se už nebudeme bavit. Nejsme poldové a nepřišli jsme vás za to zatknout.“

„Tak kdo teda jste?“ zeptal se Hádí.

„Někdo jiný.“

„Proč myslíte, že s tím máme něco společného?“ zeptal se Ibrahím.

„Co myslíš?“ Chavez s úsměškem pohlédl na Hádího.

„Proč se na mě díváte?“

Chavez se zeptal Ibrahíma: „Proč jste honili Hádího?“ Ibrahím neodpověděl, Chavez tedy pokračoval: „Zkusím trochu hádat: Zapálili jste tu rafinerii, ale nepočítali jste s tím, že se kvůli dýmu uzavře letiště v S?o Paulu, takže jste přešli na plán B – jet do Ria. Sotva jste tady, věci se zvrtnou. Hádí se dá na útěk, Ibrahíme, a vy ho honíte. Proč?“

„Proč se nestaráte o rafinerii?“ naléhal Ibrahím.

„Cizí země, cizí problém. Proč jste ho honili?“

„Je to zrádce.“

Hádí odštěkl: „Ty lžeš. Ty jsi zrádce. Ty, nebo Ahmed, nebo Fa’ad. Pomohli jste jim vytvořit tu kresbu.“

„Jakou kresbu?“

„Tu v televizi. Viděl jsem ji; vypadala jako já. Kdo jiný by jim mohl dát můj popis?“

„Kdo ti to všechno řekl?“

„Em… Když jsem uviděl tu kresbu, připojil jsem se na internet. Čekala mě zpráva. Stálo v ní, že jste mě zradili a že musím utéct.“

„Podvedli tě.“

„Ověřil jsem ji. Byla pravá.“

Ibrahím zavrtěl hlavou. „Ne, mýlíš se. My jsme tě nezradili.“

Chavez řekl: „Takže ty a tvoji přátelé jste ho chtěli jenom dohnat a pokecat si s ním, je to tak?“

„Ano.“

Chavez se naklonil blíž k Hádímu. „On lže, a ty to víš. Ať už byla ta zpráva pravá nebo ne, oni věděli jenom to, že utíkáš. Nejspíš na policii. To by nemohli riskovat. Víš, že je to tak.“

Hádí mlčel.

„Dobře, takže takhle,“ řekl Chavez. „Co se nás týče –“

„Ještě pořád nevíme, kdo jste.“

„Náš přízvuk ti nic neříká?“

„Američani.“

„Správně. Co se nás týče, rafinerie není na programu. Chceme vědět, kdo působí ve Spojených státech. Kolik buněk, kde jsou… Tohle všechno.“

„Seru na tebe,“ zavrčel Ibrahím.

Chavez slyšel, jak Dominic za ním vstal. Ohlédl se a viděl, jak odchází do kuchyně. Otočil se zpátky k Hádímu. „A co ty? Jenom nám řekni –“

Slyšel, jak se Dominikovy kroky vracejí, rychleji, cílevědomě. Otočil se. Dominic s pistolí zabalenou do plesnivé utěrky přistoupil k Ibrahímovi, přiložil mu zbraň k levému kolenu a stiskl spoušť. Utěrka ztlumila výstřel do tupého pšouknutí. Ibrahím zaječel. Dominic mu nacpal druhou utěrku do úst.

Chavez hlesl: „Dome, Ježíši.“

Dominic posunul zbraň a vystřelil do Ibrahímova pravého kolena. Ibrahím se zmítal, ječel i s utěrkou v ústech a tloukl hlavou o zeď. Dominic se nad ním sklonil a tvrdě ho udeřil do tváře, jednou, dvakrát, a potřetí. Ibrahím zmlkl. Po obličeji mu tekly slzy. Hádí se odtáhl od svého komplice a snažil se odplazit podél stěny pryč.

Chavez na něho ukázal prstem. „Už ani o píď.“ Popadl Dominika za paži a zkoušel ho napřímit. Dominic se nebránil, jenom zůstal shrbený; se svěšenými rameny stál nad Ibrahímem a zíral mu do tváře.

„Dome! Vstávej.“

Dominic odtrhl oči od Ibrahíma a narovnal se. Chavez ho zatáhl do kuchyně. „Co to mělo znamenat?“

„Slova by ho nepřesvědčila, Dingu.“

„To nemůžeš vědět! Kristepane, seber se. Teď je nám na nic. Kulka v každém koleně… Budeme rádi, když vymektá souvislou větu.“

Dominic pokrčil rameny. „Stejně je náš člověk Hádí. Byl to kurýr. Ibrahím je jenom vedoucí buňky. Zná Paulinii a tím to hasne.“

„To nevíme. Necháš mě teď pracovat?“

„Ano, jistě.“

„Posloucháš mě?“

„Jo, sakra, řekl jsem přece, že jo.“

Chavez se vrátil do pokoje a znovu si klekl. Řekl Ibrahímovi: „Vytáhnu ti ten ručník. Když zaječíš, nacpu ho zpátky.“

Ibrahím přikývl. Obličej měl lesklý potem. Pod každým kolenem se do překližky vsakovala kaluž krve, velká jako talíř.

Dominic vytáhl utěrku. Ibrahím zalapal po dechu, ale sevřel čelisti a mlčel. Dolní ret se mu chvěl. „Můj přítel je dnes trochu popudlivý. Promiň. Pojďme se bavit o Spojených státech; pověz nám něco a dostaneme tě do nemocnice.“

Ibrahím zavrtěl hlavou.

Obrátil se k Hádímu: „A co ty? Dej nám, co chceme, a nebudeme tě brát s sebou.“

Ibrahím zasípal: „Šásife, ne…“

Dominic přišel blíž a klekl si vedle Chaveze, dlaní mu naznačil Jsem v pohodě. „Hádí,“ řekl. „Něco ti povím: Viděl tě někdo v té rafinerii?“

„Ne, myslím, že ne.“

„Tak kdo věděl, jak vypadáš? Kdo mohl vyzradit tvůj popis? Buď Ibrahím, nebo někdo nahoře. Nikdo jiný.“

„Ale proč?“

„To je jedno. Možná si někdo myslel, že nejsi spolehlivý. Uvažuj. Ibrahím dostane shora rozkaz tě zabít; kresba a vzkaz tě přinutí dát se na útěk. Ibrahím to využije a přemluví ostatní, aby se přidali k honu. Jinak by je musel přesvědčit, aby zabili kamaráda bez rozumného důvodu. Co je jednodušší?“

Hádí o tom chvíli přemýšlel, pak pohlédl úkosem na Ibrahíma, který vrtěl hlavou. Z koutku úst mu vytékaly sliny až na bradu. „To není pravda.“

Dominic řekl: „Hádí, on tě zradil a teď tady sedí vedle tebe a lže ti do očí. Nesere tě to?“

Hádí přikývl.

„Mě to teda opravdu sere.“

Dominic zvedl pistoli, napřáhl ji k Ibrahímovi a střelil ho do oka. Na zeď vystříkla krev a mozková tkáň. Ibrahím se zhroutil a znehybněl, až na levou paži, která sebou škubala ještě deset vteřin.

Chavez odrazil Dominikovu paži nahoru. „Bože všemohoucí! Copak ses zbláznil?“

Dominic vstal a couvl o pár kroků. Hádí se zkroutil do embryonální polohy a začal kvílet. Dominic k němu přistoupil a přitiskl mu pistoli ke spánku.

Chavez vykřikl: „Nedělej to! Ani se nehni, Dome.“

Dominic se ohlédl. Chavez napůl zvedl pistoli směrem k Dominikovi, který jenom potřásl hlavou a zase se obrátil k Hádímu.

„Dome, nedělej to…“

Dominic se naklonil a zasyčel k Hádímu: „Jestli nám nemáš co říct, ty hajzle, tak jsem s tebou skončil. Vpálím ti kulku do hlavy. Až řeknu teď, buď přikývneš nebo zemřeš.“

KAPITOLA 82

JACK S CLARKEM to zvládli na Virginia Beach za dvacet minut a našli místo na veřejném parkovišti jeden blok od pláže. Všechny nákupy Salimových proběhly v okruhu tří bloků.

„Tak co si o tom myslíš?“ zeptal se Jack, když vystoupili.

„Ubytovali se v některém hotelu tady v okolí s novou kartou, ale nakupovali ještě na starou. Zahrajeme si zase na justičáky a budeme ukazovat jejich fotky.“

Další hodinu chodili od hotelu k hotelu a odškrtávali si je na Jackově seznamu. Právě vešli na parkoviště hotelu Holiday Inn na rohu Atlantické a 28. ulice, když Jack řekl: „Jsou tady.“

„Jo? Kde?“

„U bazénu. Dvě lehátka u skokanského můstku.“

„Vidím je. Nezastavuj se.“

Vešli do haly. Clark se zastavil a našpulil rty. „Všiml sis to květinářství na Sedmadvacáté? Běž tam, kup nějaké kopretiny nebo něco. A taky jednu tu tvrdou obálku.“

„Cože?“

„Potom ti to vysvětlím. Nevracej se stejnou cestou. Sejdeme se na zadním parkovišti.“

JACK BYL ZPÁTKY za patnáct minut. Našel Clarka na zadním parkovišti u kontejneru. „Zapsali se pod stejnými jmény, příjmení Pasaribu. Mají pokoj na severní straně, od bazénu tam není vidět.“

„Takže najdeme jejich dveře a vlítneme dovnitř…“

„Jsou tam zrovna pokojské. Řekneme to květinou.“

JACK ŠEL s kyticí jako první. Clark stoupal po protilehlém schodišti a zastavil se nahoře za rohem, kde nebyl vidět. Když Jack dorazil ke dveřím Salimových, zastavil se a zaklepal, počkal deset vteřin a znovu zaklepal. Z jiného pokoje o čtyři dveře dál vyšla pokojská a vzala z vozíku pár osušek. „Promiňte, slečno,“ oslovil ji Jack.

„Ano, pane?“

„Přinesl jsem přítelkyni květiny. Musím zpátky na základnu, ale chtěl jsem jí tady nechat kytku. Problém je v tom, že už jsem vrátil kartu. Myslíte, že byste mi mohla otevřít dveře? Položím kytku na postel a za pět vteřin jsem venku.“

„Neměla bych –“

„Tam a zpátky za pět vteřin.“

Po chvilce přikývla: „Tak dobře.“

Otevřela dveře a odstoupila stranou.

„Díky,“ řekl Jack.

Clark zachytil narážku a vyšel zpoza rohu. „Slečno, hej, slečno…“

„Ano, pane?“

„Potřebuju nějaké ručníky.“ Clark došel k vozíku a začal se přehrabovat v jeho obsahu, až se mýdla a šampony sypaly na zem. Pokojská přiběhla. „Pane, já sama!“

V pokoji Salimových Jack položil kytici na postel a rozhlédl se dokola. Karta, karta… Zahlédl ji na popelníku, popadl ji a vykročil ke dveřím. Venku zavolal: „Díky,“ a zamířil ke schodům. Clark dostal své ručníky a odešel opačným směrem, dokola až k Jackovu schodišti, kde se setkali. Počkali, až pokojská vejde do pokoje, kde uklízela, pak došli ke dveřím Salimových, protáhli kartu čtečkou a vklouzli dovnitř.

„Jak jsi to věděl s tou kartou?“ zeptal se Jack.

„Párům se vždycky dávají dvě karty a lidi si většinou berou obě s sebou – ale ne k bazénu.“

„Co hledáme?“

„Kreditky a průkazy. Kromě toho cokoliv, co tě udeří do oka.“

Za tři minuty byli venku. Cestou k autu Clark vytočil Univerzitu. „Mají další čtyři kreditky a tři pasy. Každý,“ oznámil Ricku Bellovi. „Podrobnosti posílám mailem.“

KROMĚ NOVÉHO HOTELU ve Virginia Beach a další útraty u McDonalda a Starbucks měli Salimovi už jen jediný výdaj: v autopůjčovně Budget.

Jack s Clarkem se vrátili k Holiday Inn a našli platinový intrepid na zadním parkovišti.

„Teď počkáme,“ řekl Clark.

KRÁTCE PŘED DRUHOU odpoledne sešli Citra a Purnoma po zadním hotelovém schodišti a nastoupili do intrepidu.

Z Virginia Beach jeli po silnici 264 na východ přes Norfolk, potom po 460 do Portsmouthu, kde zahnuli na sever a projeli tunelem pod zátokou Hampton Roads. Na druhé straně sjeli na Terminál Avenue a po Jeffersonově třídě do King Lincoln parku na jižním konci Newport News Point. Clark jel za nimi až na parkoviště a díval se, jak Salimovi vystupují z vozu a míří do parku. Nechali jim sto metrů náskok, potom vystoupili, rozdělili se a sledovali je.

Park měl na délku jenom čtvrt míle. V půli cesty se Clark s Jackem setkali u basketbalového hřiště, kde právě probíhal zápas oblečených proti svlečeným.

„Kam k čertu jdou?“ zeptal se Jack. Park byl z obou stran ohraničený vodou. „Oni snad vyměnili slunečný ráj surfařů ve Virginii za tohle.“

„To je nějaké divné,“ souhlasil Clark.

Salimovi došli na konec parku, který zde tvořil klín mezi pláží a Jeffersonovou třídou. Tam dívka vytáhla foťák a začala cvakat snímky – ne moře, ale přes ulici.

„Nákladový terminál,“ zamumlal Clark.

„JSOU NA PRŮZKUMU,“ hlásil Clark telefonicky Hendleymu a ostatním o hodinu později. Sledovali intrepid Salimových zpátky do hotelu; teď seděli na Atlantické ulici o jeden blok dál, odkud mohli vidět přijíždět a odjíždět všechny vozy. „Námořní terminál v Newport News. Nevíme, co přesně je zajímá, ale nacvakali tucty obrázků.“

„Jsou tam nějaké vojenské lodě? Sklady chemikálií, paliva?“

„Nic,“ odpověděl Clark. „Už jsme to prověřili. Většinou lodě na suchý náklad. Byli jsme s nima od rána. Kromě bazénu a terminálu nešli nikam a nikdo nepřišel k nim do pokoje.“

„Jestli vyhlížejí cíle,“ řekl Granger, „tak to může trvat celé týdny. Opravdu nejsme zařízeni na dlouhodobé sledovačky. Já říkám, dejme tip FBI a nechejme to na nich.“

„Dejte nám ještě jeden den,“ řekl Clark. „Když se nic nevylíhne, zabalíme to a jedeme domů.“

V HOTELU CLARIDGE INN v Saint George v Utahu ze sebe Frank Weaver smýval denní dávku špíny a těšil se na další díly seriálu Zákon a pořádek na TNT, když zaslechl klepání na dveře. Zabalil se do osušky a přešel přes pokoj. „Kdo je?“

„Recepce, pane Weavere. Máme problém s vaší kreditkou.“

Weaver odepnul řetízek a pootevřel dveře. Ty se rozlétly a narazily na zeď. Dovnitř vstoupili dva muži, jeden zavřel dveře, druhý přistoupil dvěma rychlými kroky k Weaverovi, který začal okamžitě couvat, ale nebyl dost rychlý. Ucítil něco tvrdého na břiše, potom úder jako kladivem, a ještě jeden. Cítil, jak padá dozadu. Narazil na roh postele a skulil se naznak na podlahu. Zvedl hlavu a podíval se dolů. Těsně pod hrudní kostí vybublávala krev ze dvou dírek. Muž, který ho střelil, přistoupil blíž a stoupl si rozkročmo nad něj. Frank Weaver viděl, jak se ústí hlavně sklání k jeho obličeji, a zavřel oči.

KAPITOLA 83

SOUROZENCI SALIMOVI odešli z hotelu v devět večer a Jack s Clarkem si skoro hned uvědomili, že opakují svou předchozí cestu k námořnímu terminálu v Newport News. V Portsmouthu odbočili z dálnice a zajeli ke skladišti na Butlerově ulici. Clark projel kolem vchodu, zabočil do Conradovy, zhasl světla, pak se otočil do protisměru a zastavil tři metry před křižovatkou.

Intrepid zajel na parkoviště a zastavil u první řady skladištních boxů. Citra Salimová vylezla z vozu a odklusala k boxu, který si otevřela klíčkem.

„To se mi nelíbí,“ zabručel Jack. „Na co potřebují dvě děcka na prázdninách skladištní box?“

„Není pro to žádný rozumný důvod,“ souhlasil Clark.

Citra vyšla ven. Zavřela a zamkla box, potom se vrátila k intrepidu. Nesla dva malé plátěné batohy.

BĚHEM NĚKOLIKA MINUT byli zpátky na dálnici a mířili k tunelu pod zátokou. Na druhé straně intrepid pořád opakoval odpolední trasu, až zase skončil u King Lincoln parku. Tentokrát však Salimovi nezajeli na parkoviště, ale minuli ho, odbočili doprava na Jeffersonovu třídu a vraceli se stejným směrem zpátky.

„Myslíš, že si nás všimli?“ zeptal se Jack.

„Ne. Jsou jenom opatrní. My jsme v pohodě.“

Teď byli v průmyslové zóně: dopravní společnosti, štěrkovny, vrakoviště a loděnice. Intrepid znovu odbočil doprava.

„Dvacátá ulice,“ poznamenal Jack. „Míří zase na východ.“

Clark je nechal odjet trochu dál, pak zhasl světla, otočil vůz a zastavil u chodníku. Tři sta metrů před nimi intrepid odbočil doleva do sídliště.

„Jdou na návštěvu?“ podivil se Jack.

„Pojď to zjistit.“

Clark rozsvítil a znovu se rozjel. Když se dostali na úroveň bytovek, z parkoviště vyšly dvě postavy a kráčely po chodníku. Salimovi. S batohy. Clark je minul a podíval se do zpětného zrcátka. Mířili zpátky na Jeffersonovu třídu. Clark na nejbližším rohu odbočil, znovu zastavil a zhasl světla.

„Vidíš je?“ zeptal se.

„Jo, mám je.“

Na Jeffersonově třídě Salimovi přešli ulici a zmizeli na travnatém pásu za jednou dopravní firmou.

„Je čas vyrazit,“ ozval se Clark.

Pořád ještě se zhasnutými světly se otočil do protisměru a jel po Dvanácté k Jeffersonově. Na křižovatce zahlédli Salimovy zabočit doprava a zmizet za plotem dopravní firmy.

„Nemají kam jít,“ poznamenal Jack. Dopravní firma přiléhala k silnici 664, čtyřproudové, na vyvýšeném tělese.

„Jdeme pěšky,“ rozhodl Clark.

Zaparkovali, vystoupili a přešli na druhou stranu ulice k travnatému pásu. Za plotem dopravní firmy našli bahnitý potůček lemovaný hustým křovím a úzký chodník. Byli v půli cesty, když si Clark uvědomil, kde jsou. „To je kanál na Šestsetčtyřiašedesáté. Všiml sis napravo, jak jsme vyjeli z tunelu?“ Viděli tucty motorových jachet a rychlých člunů uvázaných v kanálu.

Kdesi před nimi se s koktavým zachrchláním probudil k životu lodní motor. Clark s Jackem se vrhli kupředu. Padesát metrů před nimi na konci mola nastupovali Salimovi do motorového člunu. Kluk se posadil na místo řidiče a posunul plynovou páku dopředu. Člun se odpoutal od mola a zamířil do kanálu.

JACK S CLARKEM byli ve chvilce zpátky u vozu. Vyjeli na Jeffersonovu třídu a zamířili k jihu. Po pár blocích už viděli bočním okénkem kanál. A také člun Salimových, jak míří k jeho ústí.

„Jedou k terminálu,“ řekl Clark.

„Co přístavní stráž?“

„Jacku, jak se dostanou za přístavní hráz, budou čtvrt míle od prvního mola. Máme pět minut, a to kdoví jestli.“

Clark se otočil do protisměru a zamířil opačným směrem.

Podjeli silnici 664 a odbočili na jih k terminálu. Za nájezdem se silnice u řady zásobních nádrží rozdělila. Clark zabočil doprava a pokračoval po klikaté polní cestě. V půli cesty k nádržím zastavil. Sto metrů před nimi stála osvětlená strážní budka. Přes silnici byla spuštěná závora.

„Do prdele.“

„Justiční odznak nám nepomůže?“ zeptal se Jack.

„Až budeme uvnitř, tak jo, ale hlavní brány přešly v lednu na čipové karty. Nemáš ji, nedostaneš se dovnitř.“

„Jak to víš?“

„Duha měla jednoho specialistu, který se věnoval jenom osobním průkazům,“ vysvětlil Clark. „Darebáci vždycky chodí tam, kam nepatří. Zjisti, co zkoušejí zfalšovat, a už napůl víš, co mají za lubem.“

Clark přehodil paži přes opěradlo a couval až zpátky ke křižovatce. Zabočil doleva a zajel na štěrkovou objížďku podél plotu.

„A zase pěšourem,“ prohlásil.

Zleva slyšeli vzdálený ruch na silnici 664. Napravo za polní cestou byl hliněný val porostlý nízkým křovím. Vyběhli nahoru na násep, prodrali se listím a seběhli na druhou stranu. Ocitli se na křovinaté plošině rozměrů fotbalového hřiště. Na druhém konci viděli strážní budku, které si všimli před chvílí. Přeběhli pláň, po dalším svahu se dali nahoru, zase přes nějaké křoví, a skončili na polní cestě. Nalevo byla udusaná plocha s řadami kontejnerů velikosti kamionu a dvěma stavebními buňkami. Za dalších třicet vteřin se Clark s Jackem ocitli na silnici a mezi kontejnery. Zastavili se, aby popadli dech, a dál šli krokem.

Prošli mezi řadami kontejnerů na okraj parkoviště. Dvě stě metrů před nimi byla mola, tři z nich se táhla daleko do moře, po každé straně s uvázanou lodí, celkem šest plavidel.

„Odsud tam je spousta volného prostoru. A spousta zatracených světel. Vypadá to tu jako na stadionu. Která to bude loď?“

„Jenom hádám, ale řekl bych, že ta, co ještě není vyložená.“ John ukázal na krajní loď vpravo. Na palubě se vršily kontejnery. „Dokážeš rozeznat jméno?“

Jack přimhouřil oči. „Losan.“

TŘI STA METRU od nich Citra a Purnoma Salimovi zajeli s člunem k molu pod zádí Losan. „Jsi si jistý, že je to ona?“ zašeptala Citra.

„Jsem si jistý. Tady máš.“ Vzala si od něj batoh a hodila si ho na záda.

Purnoma se natáhl, popadl ocelový servisní žebřík a uvázal příďové lano ke sloupku. Uklidnil člun a jeho sestra začala stoupat po žebříku. Když vyšplhala na horní příčku, natáhla ruce nad hlavu, chytila se zábradlí, zvedla nohy a zahákla se za kotníky. Jakmile byla v polovině žebříku, Purnoma se vydal za ní. Za minutu byli na palubě.

„Neměli by tu být víc než dva lidi z posádky. Postarej se o ně, já jdu k nádržím. Až to budeš mít, dej mi vědět a já začnu.“

„PAMATUJ, chovej se, jako bys sem patřil,“ řekl Clark, vstal a vydal se na parkoviště. Jack ho následoval. Tři muži pokuřovali před jednou buňkou a koukali na ně. Clark zvedl ruku na pozdrav. „Nazdar, chlapi. Jak to jde?“

„Dobrý, a vy?“

Clark přehnaně pokrčil rameny. „Dnes už máme vyděláno.“

Muži se zasmáli.

Clark s Jackem šli dál, opustili parkoviště a kráčeli kolem řady návěsů. Došli na molo a dali se doprava, kolem lodí. Nakonec dorazili k Losan. „Přece to nemůže být tak jednoduché,“ zamumlal Jack.

„Abys to nezakřikl, chlapče.“

Zabočili doleva, padesát metrů před sebou viděli, že nástupní žebřík Losan je spuštěný, konec pár stop nad molem.

„Mají nějakou stráž?“ pozastavil se Jack.

„Hlídku, Jacku. Na moři říkáme ‚hlídka‘. Za chvilku to zjistíme.“

Vydali se nahoru, jejich kroky na ocelových stupíncích tiše cinkaly. Nahoře byl průchod v zábradlí otevřený, ale přehrazený drátem. Clark odcvakl jeden konec a vstoupili na palubu. Napravo, směrem k přídi, byl průchod na příďovou palubu; nalevo se otevřená paluba táhla až k zádi. Přepážka byla přerušena třemi průchody. Clark vytáhl pistoli, Jack učinil totéž. Zamířili k prvnímu průchodu, potichu uvolnili zámky a otevřeli. Z podpalubí se ozval zvuk, jako když se o sebe plácne dvěma pingpongovými pálkami. Clark naznačil rukou výstřel a Jack přikývl.

Druhý výstřel.

Potom, z příďové paluby, pípnutí a praskavý zvuk vysílačky.

Clark ukázal na sebe, potom na žebřík, potom na Jacka a nakonec na příďovou palubu. Jack přikývl a Clark zmizel do podpalubí.

JACK UDĚLAL DVA KROKY a zastavil se. Srdce mu bušilo jako zvon. Nadechl se, aby se uklidnil. Přehodil si pistoli do levé ruky a otřel si dlaň o nohavici. Klid, Jacku. Dýchej. Je to stejné jako Hoganova ulička. Samozřejmě to nebylo stejné, a on to věděl, ale ze všech sil se snažil zatlačit tu myšlenku co nejhlouběji do temnoty zapomnění. John bude v pohodě; o Johna se nestarej. Soustřeď se na to, co je před tebou… Kráčel dál, jeden opatrný krok za druhým, pistoli obouruč před sebou, mířil tam, kam kráčí, a prohlížel nástavby nad hlavou. Došel k příďovému portálu. Zastavil se. Rohy pocházejí z pekla, říkali mu vždycky Dominic s Brianem. Žádný polda nemá rád rohy. Nikdy se nevrhej za roh, připomenul si Jack. Vykoukni, udělej si obrázek a stáhni se zpátky.

Přesně to teď udělal, vykoukl a stáhl se zpátky. Nalevo byla dvanáct či patnáct metrů vysoká ocelová stěna. Jack si uvědomil, že to jsou kontejnery. Ve čtyřech vrstvách a dvanáct vedle sebe. Jejich přední okraje se opíraly o zvýšený okraj příďového nákladového jícnu. Jack znovu vykoukl, tentokrát přejel pohledem prostor před jícnem. Právě se stahoval zpátky, když zahlédl postavu, která vyběhla z druhé strany hromady kontejnerů a klekla si na poklop jícnu. Ta postava začala uvolňovat zámky. Když byla hotová, pootevřela poklop asi na půl metru a zase Jackovi zmizela z dohledu.

Z pravoboku se ozvalo pískání otevíraného a zase zavíraného poklopu. Na palubě zaklapaly kroky. Potom se ozvaly tlumené hlasy. Jack vykročil vpřed a proklouzl podél přepážky ke krajnímu kontejneru. Připlížil se k jeho přednímu okraji a vykoukl za roh. Nic.

Potom cinknutí, a další, a ještě jedno. Jackovi chvilku trvalo, než ten zvuk správně zařadil: nohy na stupních ocelového žebříku. Jack se podíval nahoru. Pár stop nad jeho hlavou byl žebřík. Co máš za lubem, kámo? Je jeden způsob, jak to zjistit. Zasunul pistoli do pouzdra, sáhl po spodní příčce a začal lézt nahoru. Tam se ukázalo, že žebřík dalšího kontejneru je o půl metru dál, takže se Jack musel natáhnout do strany, chytit se dalšího stupně a nechat nohy volně svěšené.

Uslyšel cosi pod sebou a podíval se dolů. Přestože ve tmě nemohl rozeznat její obličej, poznal dlouhé černé vlasy Citry Salimové. Zvedla pistoli. Jack se pravou rukou pustil žebříku a sáhl po zbrani. Ztratil rovnováhu a vychýlil se ještě víc. Z ústí Citřiny pistole vyšlehl oranžový záblesk. Jack ucítil, jak ho něco žhavého škráblo na dolní čelisti a cosi zazvonilo na oceli vedle jeho hlavy.

Z druhé strany kontejneru se ozval mužský hlas: „Citro?“

JACK ZKUSIL znovu sáhnout po zbrani, ale už když jeho prsty sevřely rukojeť, věděl, že je pozdě.

To je ale hloupý konec, proběhlo mu hlavou.

Za Citřinými zády z portálu vykročila postava. John Clark udělal jeden rychlý krok, zvedl pistoli a střelil Citru do týla. Zřítila se po hlavě na palubu.

„Citro! Jsi tam?“

Jack ukázal na levobok. Clark přikývl a dal se do pohybu tím směrem. Jack si přitiskl ruku ke tváři; prsty měl zkrvavené. Nestříká to, pomyslel si, to je dobře. Začal znovu lézt nahoru, z druhé vrstvy do třetí.

V půli cesty na boku horního kontejneru se zastavil, vytáhl zbraň a pokračoval. Nahoře chvíli čekal. Nalevo, asi metr nad hlavou, měl okna přední kormidelny s přečnívajícími okapy. Nakoukl přes okraj do útrob kontejneru.

Ve tmě tam zářily bělobou čtyři válcové nádrže na propan, dvě vpředu a dvě vzadu. O pět kontejnerů dál Jack zahlédl letět vzduchem matně stříbrný předmět, který vzápětí zarachotil uvnitř kontejneru, na který právě vylezl. Jack natáhl krk a snažil se ho najít, když spatřil pod jednou plynovou nádrží žlutou blikající záři.

„Johne!“

„Ano!“

„Ten grázl sem něco hodil, bombu, granát… tak něco.“

Další předmět opsal oblouk vzduchem. Tentokrát si ho Jack lépe prohlédl. Podomácku vyrobená bomba z kusu trubky. Jack se vyhoupl na okraj kontejneru, postavil se na přední stěnu a posouval se napříč řadou kontejnerů, opatrně kladl nohu před nohu a rukama udržoval rovnováhu. Na pravoboku zahlédl nad okrajem kontejneru Clarkovu hlavu.

Jack balancoval na okraji, nahlížel do každého kontejneru, pistoli ve směru pohledu, pátral po známkách pohybu. Další trubková bomba prolétla vzduchem a narazila do jedné z plynových nádrží. Potom ještě jedna.

Skočil na nejbližší nádrž, zapotácel se, udržel rovnováhu a znovu skočil. Podklouzla mu noha a tvrdě dopadl hrudníkem na hranu čtvrtého kontejneru. Clark na pravoboku už stál na okraji kontejneru a šel mu vstříc.

„Zapalovače hoří, Johne,“ zavolal na něj.

Vytáhl se na okraj, zapřel se nohou a zaklekl.

„Viděls ho?“ zavolal Clark a vykročil.

V jednom kontejneru se náhle vztyčila postava, jednou vystřelila na Clarka a zase zmizela z dohledu.

„Zatraceně,“ zamumlal Jack a rozběhl se s rozpaženýma rukama jako provazochodec. Přebíhal po šestém kontejneru, když se Purnoma Salim vynořil za okrajem osmého kontejneru a překulil se do dalšího. Potom se zase vztyčil a otočil se proti Clarkovi, který právě přeskakoval z jednoho kraje na druhý. Purnoma zvedl pistoli. Jack v běhu vytáhl svou zbraň, levou ruku pořád nataženou kvůli rovnováze, a začal střílet, snažil se o zásahy trupu. Purnoma se zhroutil. Jack přestal střílet. Z kontejneru za jeho zády se ozval výbuch. Celý sloupec kontejnerů se otřásl. Rach!

„Johne, padáme odtud!“ zařval Jack a běžel dál.

Řach!

Okraj pod Jackovýma nohama uhnul a on se zřítil do kontejneru. Zahlédl bílý obrys propanové nádrže, stočil se na bok a narazil do nádrže ramenem a paží, pak sklouzl dolů a rozplácl se o dno kontejneru.

Kdesi v terminálu se rozječela poplašná siréna.

„Jacku?“ zařval Clark.

„Jsem celý!“

Zaslechl syčivý zvuk. Přímo pod sebou, pod dolním okrajem nádrže, uviděl žlutavou záři. A do prdele!

„Johne, padej, mizíme!“

Další výbuch ze sousedního kontejneru.

Jack se překulil na záda a posadil se, pak se znovu překulil a opřel se o nádrž. Vstal a rozhlédl se. Nebylo kam jít. Na každé straně patnáctimetrová kolmá stěna, nejbližší žebřík šest metrů daleko. Kormidelna. Jack se odrazil od nádrže a skočil. Zachytil se okapu, švihl nohou nahoru a zachytil se chodidlem, přitáhl se a překulil na střechu kormidelny.

Řach!

Jack se překuli zpátky a podíval se dolů. Zevnitř nádrže se ozývalo šplouchání. Do nosu ho udeřil čpavý puch. Oči mu začaly slzet.

„Johne!“ vykřikl.

„Jo, jsem na levoboku!“

„Cítíš to?“

„Jo. Hejbni kostrou!“

Jack vstal, přeběhl po střeše, našel žebřík a slezl dolů. Clark už tam čekal. Jack se zeptal: „Co to proboha je?“

„Chlór, Jacku.“

O ČTYŘICET MINUT POZDĚJI dorazili mokří a vyčerpaní zpátky ke svému vozu a vydali se zpět po Terminál Avenue. Ve zpětném zrcátku viděli shluky blikajících červených a modrých světel od jednoho konce terminálu na druhý. Bylo jim jasné, že jejich přítomnost by více problémů způsobila, než vyřešila, tak se raději vrhli přes palubu Losan, doplavali na břeh o pár set metrů dál a propletli se terminálem, vyhýbajíce se hasičským a policejním autům, až dorazili k poli zásobních nádrží.

Clark vyjel zpět na 664. silnici a zamířil k severovýchodu do Newport News, kde našli nonstop restauraci. Jack vytočil Univerzitu. Vzal to Hendley. „Ten bordel v Newport News… To máte na svědomí vy?“

„Už je to ve zprávách?“

„Na všech kanálech. Co se stalo?“

Jack mu vylíčil běh událostí a zeptal se: „Jak moc zlé to je?“

„Mohlo být hůř. Zatím je jenom nějakých třicet přístavních dělníků ve špitále. Žádní mrtví. Co to bylo za nádrže?“

„Myslím na propan, asi padesát. Odpálili jenom půl tuctu bomb, ale vsadil bych se, že jich měli v batozích o hodně víc.“

„Oba jsou mrtví?“

„Ano.“

„Potřebuju, abyste šli na letiště. Startujete ve tři třicet.“

„Co se děje?“

„Máme zprávy od Chaveze s Carusem: Dostali Hádího a on mluví.“

KAPITOLA 84

HENDLEY S GRANGEREM už na ně čekali na Dullesově letišti s automobilem. „Kam jedeme?“ zeptal se Clark.

„Na Andrews, čeká tam gulfstream,“ odpověděl Hendley. „Věci a šaty už máte naložené. Nejdřív to hlavní: ta loď – Losan. Měls pravdu, Jacku. Salimovi měli dva tucty těch bomb. V prohlášení bylo uvedeno šestačtyřicet propanových nádrží, všechny kazové a prázdné, vrácené ze Senegalu k výrobci, Tarquay Industries ve Smithfieldu.“

„No, teď teda víme, že prázdné nebyly,“ řekl Clark.

„Správně. Jistí si budou až za pár dní, ale odhadujou to na pár set galonů čpavku nebo chlornanu sodného v každé nádrži.“

„Bělidlo,“ poznamenal Jack.

„Jo, vypadá to tak. Obyčejné běžné bělidlo. Smíchej to a máš volný chlór. Když to spočítáš, tak se bavíme o přinejmenším pětatřiceti tunách prekurzoru plynného chlóru. Zatím se zdá, že zareagovalo jenom pár set galonů. Podařilo se to lokalizovat.“

„Proboha,“ vydechl Jack. „Pětatřicet tun. Kolik škody by to mohlo nadělat?“ Granger odpověděl: „Hodně záleží na větru, vlhkosti a teplotě, ale mohli jsme mít tisíce mrtvých. A další tisíce s poleptanou kůží a sliznicemi, otokem plic, slepých… Je to hnusné svinstvo.“

Hendley řekl: „Další bod programu. Chavez s Carusem sebrali Hádího.“

„A co ostatní z jeho skupiny?“ zeptal se Clark.

„Mrtví v Rocinhě. Možná to nějak souvisí, ale jak se Hádí rozpovídal, tak už nezavřel hubu ani na chvilku.“

„Máme ho?“

„Ne, svázali ho jako telecí roládu a nechali ho s ceduličkou před policejní stanicí. Asi už nikdy neuvidí brazilské vězení zvenku.“

„S Hádím jsme měli z větší části pravdu. Dlouho dělal pro URC kurýra a na akci v Paulinii ho nasadili na poslední chvíli. Při poslední kurýrní akci z Chicaga přes Vegas do San Franciska – se cestou zastavil na návštěvě u starého přítele.“

Hendleyho výraz odpověděl na jejich následující otázku, ještě než ji stačili vyslovit. „Děláš si legraci?“

„Ne. Emír přiletěl falconem ze Švédska asi před měsícem. Od té doby bydlí u Vegas.“

„A Hádí věděl kde –“

„Jo.“

„To je v prdeli,“ řekl Jack. „Přijel sem z nějakého důvodu. Ta věc v Paulinii, Losan… Ding má pravdu. Bude to nejspíš peklo.“

„Souhlas,“ přikývl Granger. „A proto půjdete a seberete ho. Chavez s Carusem jsou už ve vzduchu. Přistanou asi hodinu po vás.“

„Takže ho sebereme a pohodíme na práh FBI?“ zeptal se Clark.

„Ne hned, a rozhodně ne, dokud ho nevyždímáme.“

„To může chvilku trvat.“

„To se ukáže.“

Hendley to pronesl s úsměškem, který by Jack nedokázal popsat jinak než poněkud krutý.

NA ZÁKLADNĚ Andrews stál gulfstream připravený vzlétnout, s otevřenými dveřmi a vysunutými schůdky. Jack s Clarkem sebrali svoje věci z kufru SUV, potřásli si rukama s Hendleym a Grangerem a nastoupili do letadla. U dveří je uvítal druhý pilot. „Sedněte si, kam chcete.“ Vytáhl schůdky, zavřel a zajistil dveře. „Pojíždíme za pět, vzlet za deset. Poslužte si ledničkou a minibarem.“

Jack a Clark se vypravili do zadní části kabiny. V poslední řadě tam seděla známá tvář: dr. Rich Pasternak.

„Gerry mi toho moc neřekl,“ postěžoval si Pasternak. „Prosím, povězte mi, že letím přes celé Státy uprostřed noci z nějakého sakra dobrého důvodu.“ Clark se usmál. „Nic není tutovka, doktore, ale myslím, že nemarníte čas.“

VZHLEDEM K ROZDÍLU čtyř pásem a trvání letu čtyři hodiny a dvacet minut vlastně přistáli na letišti North Las Vegas pouhých dvacet minut po odletu ze základny Andrews. Jack ten jev samozřejmě chápal, ale z přemýšlení o neskutečné proměnlivosti času by člověka rozbolela hlava.

Mezi podřimováním rozpitvávali s Clarkem akci na Losan, baseballové zápasy a přehrabovali se v ledničce a v minibaru. Pasternak seděl ve svém křesle, občas si zdřímnul, ale většinou civěl do prázdna. Jack věděl, že má o čem přemýšlet. Onoho ošklivého zářijového rána přišel o bratra a teď, o osm let později, letěl přes celé Státy, aby se možná setkal s mužem, který to všechno naplánoval. I když „setkal“ asi nebude to správné slovo. Co měl Pasternak připravené pro Emíra, to by Jack nepřál nikomu. Tedy skoro nikomu.

Letoun se zastavil, motory utichly. Jack, Clark a Pasternak sebrali svoje osobní věci a zamířili ke dveřím. Druhý pilot vyšel z pilotní kabiny, otevřel dveře a spustil schůdky. „Doktore, máme poslat vaše věci za vámi?“

„Ne, počkáme si.“

Dole na asfaltu se Clark zeptal Pasternaka: „Jaké věci?“

„Pracovní nářadí, pane Clarku.“

Pasternak to vyřkl bez náznaku úsměvu.

LETIŠTNÍ AUTOBUS je vyklopil na parkovišti a za deset minut už seděli v mikrobusu a mířili po Rancho Drive k jihu. Zajeli na krátkodobé parkoviště na McCarranově letišti a našli volné místo. Jack zavolal na Dominikův mobil; přijal hovor po druhém zazvonění. Jack se zeptal: „Už jste dole?“

„Pět minut. Kde jste?“

„Zrovna jedeme k příletům.“

CHAVEZ S DOMINIKEM hodili batohy do kufru a nastoupili. Všichni se uvítali. Chavez řekl: „Sakra, Johne, nikdy by mě nenapadlo, že tě uvidím za volantem rodinné káry.“

„Chytráku.“

Clark se rozjel a zamířil k dálnici.

TRVALO TO jen patnáct minut a vjeli do luxusní zástavby. Clark řídil podle Chavezových pokynů a projel kolem domu bez zpomalení, pak zahnul za roh a vrátil se k vjezdu na pozemek. U značky stop zastavil a zhasnul světla.

„Máme asi dvě hodiny do východu slunce a netušíme, co je uvnitř, chápu to správně, Dingu?“

„Hádí viděl garáž, kuchyň a obývák. Toť vše.“

„Poplašné systémy?“

„Nevzpomíná si na žádné. Ví jistě, že Emír má jednoho bodyguarda, chlapa jménem Tarík. Vypadá normálně, střední postavy, hnědé vlasy, ale ruce má celé popálené. Hádí o tom nic neví.“

„Takže ti dva jsou tam určitě,“ řekl Clark. „Asi už to bude chvilka, co byl Emír na vojně, ale předpokládejme, že jsou oba tvrďáci. Nějaké dotazy?“ Nebyly žádné.

„Půjdeme potichu bočními dveřmi do garáže, potom do kuchyně. Dvě skupiny. Má někdo potřebu to komplikovat?“

Chavez zavrtěl hlavou: „Kdepak.“

Jack si všiml, že Dominic trochu sklonil hlavu a dívá se z okna ven. Clark se zeptal: „Dome?“

„Spolu nám to šlo. Já jsem to jaksi trochu podělal, ale srovnali jsme to, že?“

Ding přikývl. „Připraven k akci.“

„Dobře,“ řekl Clark. „Dvě skupiny, standardní čištění objektu. Potřebujeme živé všechny, na které narazíme, ale náš hlavní cíl je Emír. Bylo by nejlepší nevypálit ani ránu. V takovéhle čtvrti máme za pět minut na krku poldy. Doktore, požádám vás, abyste zůstal tady a hájil pevnost. Až budeme hotovi, zavoláme vám. Jestli bude místo v garáži, zajeďte dovnitř. Když ne, tak do vjezdu.“

ZAPARKOVALI mikrobus na konci bloku a zbytek došli pěšky. Obloha byla jasná, měsíc v úplňku; vzduch byl chladný, jako bývá jenom v noční poušti.

Clark šel v čele, po příjezdové cestě k bočním dveřím. Měly zámek s otočnou koulí, takže je otevřel za čtyřicet vteřin. Vstoupili do garáže. Dominic jako poslední potichu zavřel dveře. Garáž byla prázdná. Žádný vůz. Celou minutu potichu stáli, naslouchali a nechali oči přizpůsobit se tmě.

Clark přešel ke dveřím do kuchyně a zkusil kliku. Otočil se k ostatním a přikývl. Všichni vytáhli pistole. Clark stiskl kliku, chvilku počkal, pak rázně otevřel dveře. Na prahu na dvacet vteřin znehybněl a prohlížel zárubně, snažil se zachytit výmluvné pípání panelu alarmu. Dům byl tichý. Kuchyně s jídelním koutem byla napravo; nalevo byl průchod do obýváku.

Clark vstoupil a vydal se doprava, za ním Jack a Dominic s Chavezem, pak přešel doleva k průchodu. Na Clarkův pokyn všichni vyrazili do domu. Z druhé strany kuchyně byly otevřené dveře a za nimi chodba. Clark vykoukl za roh. Tři metry nalevo se za druhým rohem objevila Dingova hlava. Chodba se táhla od Clarka napravo. Troje dveře, po jedněch na každé straně a jedny na konci chodby. Clark posunkem naznačil Dingovi s Dominikem, aby si vzali na starost levé dveře. Když přišli blíž, Clark s Jackem se posunuli k dveřím napravo. Obě skupiny vtrhly dovnitř současně a za deset vteřin byly zase venku. Oba pokoje byly ložnice pro hosty, a oba byly prázdné.

Seřadili se u dveří na konci chodby: Clark, Jack, Chavez a Caruso. Clark signalizoval: Dva a dva, vpravo a vlevo. Všichni přikývli. Clark zkusil kliku, pak ji stiskl a kývl. Vtrhli do dveří, rozestoupili se doprava a doleva, s napřaženými zbraněmi. Clark zvedl pěst – zadržte – a pak ukázal na obrys lidské postavy na posteli pod přikrývkami. Potom ukázal na Chaveze a na záchod. Ding nakoukl dovnitř a zavrtěl hlavou.

Clark zlehka přistoupil k posteli, Jack s Dominikem se postavili do nohou a Ding z druhé strany. Všichni čtyři mířili pistolemi na postavu pod přikrývkami. Clark zasunul pistoli do pouzdra, zapnul tužkovou svítilnu, uchopil okraj deky a trhl.

„Do prdele,“ řekl.

KAPITOLA 85

KERSEN KASEKE odešel z domu ve čtyři ráno, odjel o dva bloky dál k nonstop benzince a koupil si velký hrnek kávy. Na otázku, zda je káva harám – muslimům zakázaná –, Kaseke zatím nenašel jednoznačnou odpověď; do té doby si tento požitek může dovolit. Ostatně byl jeho jediný. Nekouřil ani nepil, natož aby nechával svým očím příliš dlouho spočinout na relativní nahotě zdejších žen.

Vrátil se do vozu a jel ke kostelu Nejsvětějšího srdce kongregační církve. Ulice města, beztak málokdy plné, byly dnes mimořádně tiché. Od včerejšího odpoledne pršelo a teď se tu pohybovali jenom ti, kdo neměli na výběr: dělníci, řidiči zásobovacích dodávek, policajti… Žádné policejní auto však neviděl, což považoval za znamení Alláhovy přízně.

Jednou objel kostel dokola, pak zaparkoval pár bloků severněji na parkovišti videopůjčovny, přehodil si batoh přes jedno rameno a vystoupil. Ze zvyku nešel přímo ke kostelu, ale oklikou. Když se přesvědčil, že ho nikdo nesleduje, přešel po trávníku před kostelem až k živému plotu u schodiště a tam si klekl.

Vytáhl z batohu první minu. Oficiálně se nazývala M18A1 a hovorově „Claymore“. Byla konstruována jako protipěchotní a k ochraně prostoru. Má tvar vypouklého obdélníku a velmi jednoduchý obsah: vrstvu plastické trhaviny C4 a vrstvu sedmi set ocelových ložiskových kuliček, každá o velikosti hrubého broku, zalité vrstvou pryskyřice. Při výbuchu trhavina vymete do prostoru sedm set střepin rychlostí dvanáct set metrů za sekundu. Jak to předem nacvičil, Kaseke už minulé noci sejmul vnější plášť miny a pečlivě nasypal mezi ocelové kuličky patnáct deka jedu na krysy. Jeho účinná látka, antikoagulans difethialon, při troše štěstí zabrání srážení krve i v té nejmenší ráně. Stejnou taktiku velmi úspěšně používali jeho palestinští bratři v pásmu Gazy i na Západním břehu Jordánu. Izraelci na to sice zanedlouho přišli, ale i za tu, žel tak krátkou milostivou chvilku jich spousta zemřela vykrvácením z jinak nepříliš vážných poranění. Zdejší zdravotníci se ovšem s ničím podobným dosud nesetkali, takže budou čelit bezbřehé hrůze a zmatku.

Když se ujistil, že zrnka jedu jsou rovnoměrně rozptýlena, zalil je tenkou vrstvou parafínu ze svíčky, nechal ho ztuhnout a nasadil zpátky vnější plášť. Příručka doporučovala hedvábný papír s tenkou vrstvou lepidla, ale věděl, že parafín odvede stejnou službu. Následně zkontroloval postupně všechny šroubky a spáry. O tom příručka hovořila jednoznačně: nesedí-li vnější plášť naprosto přesně, síla výbuchu se může odklonit jinam. Tento pokyn splnil do posledního písmene.

Nyní Kaseke roztáhl pantografické nožky miny. Přesvědčil se že nápis FRONT TOWARD ENEMY (čelem k nepříteli) na plášti miny směřuje ke vchodu do kostela, který bude za pár hodin překypovat ruchem, pak vtlačil nožky do měkké hlíny v živém plotě. Lehl si na břicho, proplazil se křovím na druhou stranu plotu, pak se otočil a podíval se mířidlem na horním okraji miny.

Dobře. Vybral dokonalé místo. Výbuch zasáhne nejen vchod a schodiště, ale také kus chodníku.

Porovnal časovač miny se svými hodinkami. Ukazovaly stejně. Nastavil odpočítávání, stiskl tlačítko a několik vteřin sledoval číselník. Potom vstal a odešel.

JAK MĚL o víkendu ve zvyku, Hank Alwey vstal v neděli časně ráno a potichu vystrnadil jejich tři děti z postýlek, nakrmil je ovesnou kaší a borůvkovými vaflemi, a pak je posadil k televizi – zvuk stáhl na minimum – s kreslenými filmy. Dešťové mraky se přes noc odporoučely a nechaly po sobě jasnou modrou oblohu. Sluneční svit se linul do oken obýváku a na prkennou podlahu, kde teď děti seděly a jako očarované hleděly na obrazovku.

Krátce před sedmou udělal Katie topinky a kávu a odnesl jí snídani do postele. Pneuservis, který vedl, měl v neděli zavřeno, takže mohl vystřídat manželku v její jinak každodenní práci. Tvrdila mu, že tahle péče o děti, která jí dovolí hodinku si přispat, je nesmírně romantická a sexy – a většinou mu o nedělní noci, když uložili děti ke spánku, dokazovala jak moc toto jeho gesto oceňuje.

Ale to až později, připomněl si Hank a nalil kávu. Postavil ji na podnos vedle topinek, čerstvě natřených máslem. Většinou se mu ráno skoro podařilo dojít k posteli dřív, než se Katie překulila a ospale se na něj usmála. Tak jako teď.

„Co je k snídani?“ zeptala se s úsměvem.

„Hádej.“

„Aha, tohle mám nejradši.“ Sedla si a nahrnula si polštáře za záda. „Cos provedl s dětmi, zavřel jsi je na záchodě?“

„Koukají na Yo Gabba Gabba! Myslím, že Jeremy se zakoukal do Foofy.“ Katie se zakousla do topinky. „Která to je?“

„Taková růžová kytičková bublinková věc.“

„Aha. Jdeme do kostela?“

„Měli bychom. Vynechali jsme poslední dvě neděle. Můžeme to stihnout na devátou a potom vzít děcka do parku.“

„Dobře, udělám se hezkou.“

„Už jsi,“ usmál se Hank a zamířil ke dveřím. „Jdu je pustit ze záchoda.“

KATIE SEBĚHLA se schodů oblečená, učesaná a nalíčená, ještě než byl Hank hotov se zavazováním dětských botiček. Nejstarší Josh si je uměl zavázat sám, ale Amanda a Jeremy ještě ne, tak si Hank vzal jedno dítě a Katie druhé, a pak už byli hotovi a odcházeli, hledali kabáty a klíče od auta, a vraceli se zkontrolovat, jestli jsou zamčené zadní dveře…

„Přijdeme pozdě,“ volala Kate.

Hank se podíval na hodinky. „Ještě není ani tři čtvrtě. Budeme tam za pět minut. Dobře, děcka, pospěšme si…“

Konečně byli venku.

PŮL BLOKU severně a západně od kostela seděl Kaseke na lavičce u autobusové zastávky a popíjel ten den už třetí hrnek kávy. Odsud měl dokonalý výhled na schodiště. Teď. Dveře se otevřely a lidé začali vycházet. Kaseke se podíval na hodinky: 08:48. Po chodníku od parkoviště za kostelem přicházela řada farníků spěchajících na mši začínající v devět hodin. V čele skupiny kráčel mladý pár se třemi dětmi, dvěma chlapci a dívkou, děti se držely za ruce a poskakovaly před rodiči. Kaseke zavřel oči a prosil Alláha, aby mu dal sílu. Bylo to nutné. A ty děti, tak maličké, zemřou okamžitě, tak rychle, že nestihnou pocítit žádnou bolest.

Přicházející skupinka došla na konec chodníku, na plochu pod kostelním schodištěm.

Kaseke se podíval na hodinky. Už jen necelá minuta.

Ze stometrové vzdálenosti od místa, kde položil minu, nemohl vidět, jak se jeho plán hroutí; teprve později, po zatčení, mu policisté vysvětlí, proč vlastně selhal.

ZA POSLEDNÍCH pět hodin, kdy mina nejprve mokla a pak se hřála v paprscích ranního slunce, začal parafín, kterým Kaseke přilepil zrnka jedu na krysy k ocelovým kuličkám a jejich pryskyřičnému obalu, praskat. To by samo o sobě nijak nenarušilo funkci miny, ale Kaseke netušil, že tato konkrétní mina byla spolu s osmi dalšími starší než dvacet let a posledních osm let strávila nevhodně uložená buď v dřevěném truhlíku ve vlhké jeskyni, nebo zahrabaná ve sluncem rozpálené půdě afghánské provincie Nangarhár.

Stejně jako uvnitř pláště praskal parafín, pryskyřice, daleko za dobou své životnosti a křehká jako čínské koláčky štěstí, popraskala také, ale jenom do hloubky pár milimetrů. To ale stačilo, aby se uvolnily důlky, ve kterých spočívalo čtrnáct ocelových kuliček. S kovovým cinkáním, které ve změti hlasů na schodech ke kostelu nikdo nemohl slyšet, se těchto čtrnáct kuliček uvolnilo a propadlo na dno pláště. Nebýt deseti hodin vytrvalého deště od minulého odpoledne, ani to by nezabránilo výbuchu miny. Takto se ale nožičky, které ji držely ve vzpřímené poloze, zabořily na jedné straně hlouběji do země, proměněné v bahnitou břečku. V 08:49:36, čtyřiadvacet vteřin před výbuchem, se Kasekeho pečlivě zaměřená mina naklonila dopředu a zarazila se v pětačtyřicetistupňovém úhlu. Polovina čelní plochy směřovala do bahna, druhá polovina mířila na beton.

KDYŽ SE POZDĚJI probudila v nemocnici, první myšlenky Katie Alveyové byly Můj manžel je mrtvý a Myslím, že moje děti jsou naživu. Potom si uvědomila, že obojí je nejspíš dílem slepé náhody.

Zatímco se Kasekeho mina kácela dopředu, rodina Alveyových stoupala po schodech spolu s tucty dalších opozdilců. Hank kráčel nejblíž k živému plotu lemujícímu schodiště, s Joshem a Amandou po levici, za nimi Katie s Jeremym, který se jí držel za ruku.

Svědkové později popsali výbuch jako svist větru, následovaný pekelným krupobitím. Kate nic z toho neviděla ani neslyšela, ale z nějakého důvodu se podívala na Hanka právě v okamžiku, kdy mina vybuchla. Ze sedmi set kuliček se jich nějaké čtyři stovky zaryly do bahna, rozryly záhon a vykousaly metrový kus betonu. Zbytek buď prolétl nad betonem a prorážel chodidla a bérce, drtil kosti a vytrhával kusy masa, nebo se odrážel a pod různými úhly létal nad schody. Zasažení nešťastníci zemřeli na místě nebo utrpěli strašlivá poranění. Hanka Alveyho, který svým tělem ochránil staršího syna a dceru, zasáhla kulička pod levou čelist a rozštípla mu hlavu na tři kusy. Katie to viděla, ale neměla čas reagovat, ani popadnout některé z dětí nebo zakrýt Jeremyho vlastním tělem. Jak se ukázalo, nic z toho nebylo třeba.

Katie stála, mrkala a její mozek nebral na vědomí jatka kolem. Josh, Jeremy a Amanda byli stejně ochromení, ale to rychle přešlo a rozplakali se. Schodiště bylo zalité krví a poseté utrženými končetinami a neurčitelnými kusy lidských těl. Nikoho nepoznávala. Na schodišti ležely tucty lidí. Někteří se nehýbali, jiní se svíjeli bolestí nebo se snažili odplazit se pryč či ke svým blízkým. Hýbali ústy, ale nevycházel z nich žádný zvuk.

Potom Katie odlehly uši a uslyšela křik. A jekot sirén.

KAPITOLA 86

KDYŽ SE UJISTILI, že zatáhli všechny záclony, rozsvítili v domě světla a Jack zavolal Pasternakovi, ať zajede s vozem do garáže. Doktor přišel přes kuchyňské dveře a zarazil se. „To je on?“

Jack zavrtěl hlavou: „Ne, to je Tarík, Emírův bodyguard.“

Ve skutečnosti jim trvalo deset minut, než jim Tarík přiznal aspoň vlastní jméno. Kromě toho neřekl nic. Chavez s Domingem obrátili naruby zbytek domu, ale zatím vypadal jako předváděcí dům stavební firmy. Nebylo tu nic osobního.

„Zdá se, že jsme Emíra minuli jenom o chlup,“ dodal Jack. „Posaďte se v obýváku, doktore. Zavoláme vás.“ Přisedl ke Clarkovi za stůl naproti Taríkovi. Spoutali mu ruce a nohy lepicí páskou a nohy mu ještě přivázali ke kuchyňské židli.

„Co se ti stalo s rukama?“ zeptal se Clark.

Tarík je sundal se stolu a složil si je do klína. „Požár.“

„To je mi jasné. Jak přesně?“

„Vy vtrhnete do mého domu, vytáhnete mě z postele… Vy nejste policie… Kdo jste a co chcete?“

„Však víš, proč jsme tady,“ řekl Jack. „Kdy odešel?“

„Kdo? Bydlím tady sám.“

„Šásif Hádí nám tvrdil něco jiného,“ namítl Clark.

Při zmínce o Hádím se Taríkovy oči nepatrně zúžily, pak se zase tvářil normálně.

„Nezajímá tě, jak jsme našli Hádího?“ zeptal se Jack. „Sebrali jsme ho v Riu de Janeiro. Po útoku na rafinerii v Paulinii mu Emír nařídil přerušit kontakty s Ibrahímem, Fa’adem a Ahmedem. Emír mu namluvil, že ostatní ho zradili.“

„To ne –“ Tarík se zarazil uprostřed věty.

Clark pokračoval: „Není pravda? Nemýlíš se. Pravda je, že jsme rozlouskli váš kód. Všechny ty jednorázové tabulky schované v bannerech na webových stránkách… Rozluštili jsme je, pak jsme umístili zprávu do Hádího úschovny pro ten den a poslali jsme ho pryč – přímo do našeho objetí.“ Clark se podíval na Jacka. „Trvalo mu to, no kolik, nějakých deset minut, než to spolkl i s chlupama?“

„Možná ani ne. A máme další novinku, Taríku: nákladní loď Losan – to jsme také zarazili. Salimovic děcka jsou po smrti a zatímco se tu teď bavíme, hasičský sbor v Newport News vykládá ty propanové nádrže.“

Tentokrát se Tarík neudržel. „Lžete!“

„O čem?“ zeptal se Clark. „O Hádím nebo o Losan?“

„Obojí.“

„Takže přiznáváš, kdo jsi a že znáš Emíra.“

Tarík sepjal ruce na stole před sebou a zíral přímo vpřed.

Ding zavolal z chodby: „Johne, tohle budeš chtít vidět.“

Clark s Jackem našli Dinga s Dominikem v hlavní ložnici. Na prádelníku trůnil laptop. Ding řekl: „Našli jsme ho v nočním stolku.“ Stiskl klávesu Enter.

Po chvilce se na obrazovce objevila Emírova tvář. V pozadí byl gauč a stěna obýváku. „Jmenuji se Sájf Rahmán Jásin. Jsem také známý jako Emír a jsem velitelem Umajjovské revoluční rady. Dnes k vám promlouvám jako oddaný muslim, pokorný Alláhův sluha a voják. V tuto chvíli se svět již stal svědkem Alláhovy pomsty na nevěřícím americkém národě…“

Clark ťukl na klávesu a zastavil video. „To je poslední vůle toho zkurvysyna.“

Jack se zeptal: „Ze kdy to je?“

„Ze včerejška,“ odpověděl Dominic.

„Kristepane.“

Šli za Clarkem po chodbě zpátky do jídelního kouta. Clark si sedl za stůl, ostatní zůstali stát.

„Taríku.“

„Co je?“

„Chci, abys mi řekl, kde je Sájf a co dělá. Než odpovíš, vysvětlím ti základní pravidlo: Máš jednu šanci na odpověď, potom –“

Tarík zíral před sebe. „Zabijete mě? Jen do toho, nebojím se smrti. V ráji mě uvítají jako –“

„Nezabijeme tě, Taríku, ale než uplyne hodina, budeš o to žadonit.“ Tarík stočil pohled na Clarka. „Nebojím se.“

Clark na něj chvíli vážně hleděl, potom, aniž odvrátil pohled, řekl přes rameno Dingovi: „Běž napustit vanu.“

CLARK nikdy nepochopil dohady o tom, jestli metoda waterboardingu je nebo není mučení. Každý, kdo ji podstoupil nebo viděl na vlastní oči, věděl, že to mučení je. Přinášela výsledky, jejichž spolehlivost mohl zaručit jenom mimořádně obratný vyšetřovatel nebo následné zpravodajské ověření. Clark sice splňoval první podmínku, ale na druhou mu chyběl čas, síly i prostředky.

VYŽÁDALO SI TO osm minut, jeden nasáklý ručník a přesně devět decilitrů vody. Clark se spokojeně zvedl z dřepu u sotva vnímajícího a prskajícího Taríka a otočil se k Dingovi, který stál se založenýma rukama a opíral se o stěnu koupelny.

„Končíme,“ nařídil Clark. „Nechej ho očistit a dej ho pod zámek.“

„Věříš mu, Johne?“

„Jo.“ Clark se podíval na hodinky. „Tak či onak už nemáme čas.“

KAPITOLA 87

CLARK VTRHL zpátky do kuchyně. „Jacku, popadni telefonní seznam. Potřebujeme nejbližší letiště. Nejlepší by byly komerční vyhlídkové lety vrtulníkem.“

„Jdu na to.“

„Dome, budeš řídit. Doktore, nevadí vám zůstat s ním tady?“ Ding přicházel chodbou a vlekl Taríka za sebou. „Vrátíme se pro vás.“

„Jistě.“

Jack zvolal: „Paragon Air Helicopter Tours na dálnici dva patnáct. Tři míle odsud.“

Za třicet vteřin byli venku a za dvě minuty na dálnici. Clark zavolal satelitním telefonem na Univerzitu. Ozval se Rick Bell a Clark řekl: „Potřebuju tě. A taky Gerryho a Sama. Na konferenční hovor – hned teď.“

„Vyčkej.“

Uběhlo třicet vteřin. Ozval se Hendley: „Co máš, Johne?“

„Tak především mám na příjmu taky Jacka. Poslouchejte! Náš člověk včera vypadl. V domě zůstal bodyguard. Mají atomovou bombu, Gerry, nejspíš něco pod deset kilotun, ale pro jejich plán to stačí.“

„Počkej, zadrž! Dá se tomu věřit?“

„Myslím, že jo. Musíme předpokládat, že ano.“

„Kde ji vzali?“

„Nemám páru. Ten chlap to neví.“

„Dobře, co dál?“

„Emír se sejde se šesti dalšími grázly asi sto mil severně odsud. Ten bodyguard nezná technické podrobnosti, ale jejich cílem je Yucca Mountain.“

„To úložiště jaderného odpadu?“

„Jo.“

„Vždyť ještě není v provozu. Nic tam není.“

„Je tam spodní voda,“ odpověděl Jack.

„Ještě jednou?“

„Představ si to jako podzemní jadernou zkoušku. Odpálíš bombu pod půldruhým kilometrem skály a tlaková vlna jde přímo dolů. Už tam mají vykopané štoly pro úložiště tři sta metrů hluboko. Hladina vody je sto padesát metrů pod tím. Je to geologicky vzato jako řešeto,“ vysvětloval Jack. „Všechno záření z té bomby jde přímo do vodonosné vrstvy a odtud na celý jihozápad. Možná až k západnímu pobřeží. Hovoříme o tisících čtverečních mil zamořených na nejbližších deset tisíc let.“

Na druhé straně zavládlo ticho. Potom Granger hlesl: „Kde tu bombu kurva vzali?“

Clark odpověděl: „Udělali si ji sami – nejspíš v jednoduchém ‚dělovém‘ uspořádání: vystřelíš kus uranu jako kouli proti druhému, většímu kusu jako cíli a dostaneš kritické množství.“

„A materiál? Ten vzali kde?“

„To nevím jistě. Bodyguard říkal, že jeden z Emírových poskoků byl ještě před pár týdny v Rusku.“

Hendley řekl: „Ty jsi muž v poli, Johne. Co chceš udělat?“

„Máme svázané ruce, Gerry. Nikdo, komu zavoláme, nepošle kavalerii jen tak. Budou mít plno otázek, než vůbec hnou prstem: Kdo vlastně jsme, odkud to víme, jestli máme důkazy… Však víš, jak to chodí.“

„Jo.“

„Jsme teď dvě minuty od jednoho letišťátka. Uvidíme, jestli si tam budeme moct půjčit vrtulník. Podle toho, co dostaneme, můžeme být nad Yuccou za třicet minut. Když tam dorazíme jako první, budeme hájit hrad, dokud neseženeš někoho, kdo by tě vyslechl.“

„A když dorazíte jako druzí?“

„Na to radši ani nemyslet. Zavolám, až budeme ve vzduchu.“

DEVADESÁT MIL severně od Las Vegas, na dálnici 95 v Údolí smrti, Emír zpomalil a přejel přes středovou čáru na krajnici v protisměru. Polní cesta byla sotva vidět za kaktusovým houštím, ale našel si mělčí místo a zanedlouho narazil na vyježděné koleje. Čelním sklem viděl, jak se půl míle před ním z pusté krajiny zvedají do výše Skeleton Hills jako měsíční pohoří.

Cesta klesala ze svahu, pak se stočila k severu a pokračovala souběžně s mělkým kaňonem. O čtvrt míle dál spatřil zaparkovaný vůz. Když přijel blíž, poznal v něm subaru. Músa stál u dveří řidiče. Emír zastavil a Músa nastoupil. Oba se objali. „Rád tě vidím, bratře,“ řekl Músa.

„Já tebe taky, starý příteli. Jsou tam?“

„Ano, jenom kousek dál vpředu.“

„A to zařízení?“

„Už je naložené.“

Emír pokračoval podle Músových rad další půl míle po cestě až do místa, kde cesta obtáčela nízký kopec. Kamion Franka Weavera tam stál předkem obrácený k cestě. Nádoba GA-4 se leskla na slunci. U dveří řidiče postávali tři muži.

Emír s Músou vystoupili a došli k nim. „Moje skupina z Ruska,“ řekl Músa. „Numajr, Fawwáz a Idrís.“

Emír pokývl každému z nich. „Všichni jste si vedli dobře. Alláh vás obdaří svým úsměvem.“ Podíval se na hodinky. „Vyrazíme za patnáct minut.“

V KABINĚ bylo málo místa, ale všichni se tam vměstnali. Fawwáz, který se nejvíc podobal Franku Weaverovi, se posadil za volant. O pět minut později byli zpátky na dálnici a mířili k severu.

Cedule na krajnici hlásala DÁLNICE 373 – 6 MIL.

CHAVEZ ZAJEL na parkoviště firmy Paragon Air. Přes plot viděli na asfaltu dva vrtulníky – oba typu Eurocopter EC-130. Chavez zajel ke kanceláři a Clark s Jackem vystoupili. „Dingu, objeď to k bráně pro personál. Pustíme tě dovnitř.“

Clark s Jackem vešli do kanceláře. Za přepážkou seděla šedesátnice se zrzavými vlasy vyčesanými do drdolu připomínajícího včelí úl. Napravo za napůl prosklenými dveřmi byla dílna.

„Dobré ráno,“ řekl Clark.

„Vám taky. Co pro vás můžu udělat?“

„Rád bych věděl, jestli je možné promluvit si s nějakým pilotem.“

„S tím bych vám možná mohla pomoct. Máte zájem o vyhlídkový let?“

„Ne, ve skutečnosti mám technický dotaz o rotačním ložiskovém rozvodu u EC-130. Tady můj syn studuje avioniku a moc by nám pomohlo, kdybychom se na nějaký ten rozvod mohli podívat zblízka.“

„Vteřinku, podívám se, jestli má Marty čas.“

Zvedla sluchátko, chvilku do něj mluvila a pak řekla: „Hned je tady.“ Clark s Jackem se posunuli blíž ke dveřím. Zvenku přišel muž v šedé kombinéze a otevřel dveře. Clark napřáhl ruku. „Ahoj, Marty! Steve Barnes. To je můj syn Jimmy…“ Zatímco Clark mluvil, vyšel ze dveří a strkal Martyho před sebou. „Měl bych dotaz na EC-130.“

V hangáru bylo vidět jen dva lidi, oba stáli na druhém konci u nějaké cessny. „Jistě,“ odpověděl Marty. „Ale asi bysme měli jít dovnitř…“

Clark odhrnul okraj košile a ukázal Martymu rukověť glocku.

„A do prdele…!“

„Klídek,“ řekl Clark. „Chceme si jenom půjčit vrtulník.“

„Cože?“

„A chceme, abyste ho řídil.“

„To má být vtip?“

„Vůbec ne. Pomůžete nám, jinak vás střelím do nohy a váš vrtulník si stejně půjčím. Pojďte, vezměte nás, kam potřebujeme, a za hodinu jste zpátky. Řekněte ano.“

„Ano.“

„Který je připravený?“

„No, žádný“

„Nelžete mi, Marty. Je víkend. Nejlepší čas na výletníky a žáky.“

„Tak jo. Tenhle,“ ukázal Marty.

„Běžte říct recepční, že nás vezmete na otočku do vzduchu. Zaváháte a střelím vás do prdele.“

Marty otevřel dveře, strčil hlavu dovnitř a učinil, co se po něm žádalo. Jack zašeptal Clarkovi: „Co je to rotační ložiskový rozvod?“

„Nemám tušení.“

Marty se vrátil od dveří a Jack se zeptal: „Kde se ovládá boční brána?“

„Na zdi zvenku, na druhém konci hangáru.“

Jack odkráčel tím směrem. Clark se na Martyho usmál. „Tak jdem.“

„Co se to sakra děje?“ zeptal se Marty cestou k vrtulníku. „Co budeme dělat?“

„Zachraňovat situaci, Marty.“

Než došli ke stroji, za rohem hangáru se vynořili Jack, Chavez a Dominic. Vlezli si na zadní sedadlo, Clark si sedl dopředu. Marty nastoupil dovnitř, připoutal se a začal s předletovými úkony.

„Kam poletíme?“ zeptal se.

Jack řekl: „Na severozápad. Od křižovatky dálnic devadesát pět a tři sedmdesát tři na severovýchod.“ Zadal Martymu souřadnice.

„To je zakázaná oblast, chlape,“ namítl Marty. „To je střelnice Nellis Range a zkušební prostor. Nemůžeme –“

„Jistěže můžeme.“

ZA OSM MINUT byli ve vzduchu. Clark zavolal Hendleymu a ohlásil: „Letíme.“

„Rick Bell je taky na drátě. Komplikuje se to čím dál víc. CNN, MSNBC, Fox, všichni to rozjeli. Výbuch u jakéhosi kostela ve Waterloo v Iowě; mluví se o padesátí nebo šedesáti mrtvých a možná dvakrát tolika raněných. Taky cosi ve Springfieldu v Missouri. Tam to zachytila nějaká místní televizní stanice, přenos z odhalení sochy; vypadalo to tam jako na pláži Omaha. Jakési město v Nebrasce… Brady… Kdosi přepadl školní bazén a naházel granáty pod divácké tribuny. Bože všemohoucí!“

„Právě o to jim jde,“ řekl Clark. „Teror. Losan, Paulinia, tyhle útoky. URC posílá vzkaz: Nikdo a nikde není v bezpečí.“

„No, po tomhle jim kdekdo uvěří.“

„Je to ještě horší,“ přidal se Bell. „Vzpomeň si, jak se propadla ekonomika po jedenáctém září. Vynásob to tisícem a dostaneš to, co nás čeká. Emír a URC se snaží dokončit své dílo: aby naše ekonomika sežrala celou zemi zevnitř. Udeřili na náš nový zdroj dovozu ropy, zkusili udeřit na velký přístav, zabili bůhvíkolik lidí v hlubokém vnitrozemí a teď se snaží zasadit jaderný úder. Lidi jsou ekonomika. Ochromíš jedno, ochromíš i druhé. Přidej k tomu Kealtyho, který beztak už šlápl do hovna, a dohromady máme jeden sakra velký problém.“

„Dává to smysl,“ odpověděl Clark. „Tenhle chlapík nedělá nic jenom za jedním účelem.“

Hendley se zeptal: „Kolik času vám zbývá k cíli?“

Clark se zeptal Martyho: „Jak dlouho ještě poletíme?“

„Dvacet dvě minuty.“

KAPITOLA 88

PATNÁCT MIL od křižovatky se silnicí 373 se pod vrtulníkem objevila dálnice 95, rovná šedá čára protínající hnědou poušť. „Jak daleko je Nellis Range?“ zeptal se Clark Martyho.

„Vystrčte ruku z okna a můžete si na ni sáhnout. Něco vám povím: Jakmile zahneme na severozápad, rozsvítíme jim radary. Tihle kluci se s ničím neserou.“

„Musíme až k Yucca.“

„Do prdele. Prosím, řekněte, že nejste teroristi.“

„My jsme ti hodní hoši.“

„A kteří hodní hoši jako?“

„To se těžko vysvětluje. Můžete nás tam dostat dřív, než nás sundají?“

„Který vjezd, severní nebo jižní?“

„Jižní.“

„Na plný knedlík z toho vymáčknu sto devadesát mil za hodinu, takže… Řekněme čtyři minuty od momentu, kdy se odkloníme od dálnice. Udělejte pro mě něco, jo?“

„A co jako?“

„Ještě mi chvíli vyhrožujte. Až mi nasaděj želízka, abych se měl čím bránit.“

ZA PĚT MINUT před sebou spatřili další šedou čáru křížící dálnici 95 od jihu. „Tři sedmdesát tři,“ oznámil Marty. Jakmile přelétli křižovatku, naklonil stroj do zatáčky k severozápadu a začal klesat, až byli sotva deset metrů nad pouští.

Před nimi se objevil horský hřeben. „Busted Butte,“ ohlásil Marty, trochu vystoupal a srovnal stroj. „Tři míle. Šedesát sekund.“ Znovu šel do náklonu, nejdřív do levé zatáčky, potom do pravé, nakonec vletěl do mělkého údolí.

Vpředu se objevila asi hektarová plocha pokrytá štěrkem. Na jejím levém zadním okraji byla do úbočí kopce vykutaná díra ve tvaru klíčové dírky; uprostřed ní se nacházel vstup do obrovského tunelu.

„Máme společnost,“ zvolal Jack.

Na severní straně plochy se pouští táhla silnice. Na plochu vjížděla nákladní souprava, na podvalníku sedělo cosi jako obří nerezová jednoruční činka.

„Co to k čertu je?“ křikl Dominic.

„Nádoba GA-4,“ odpověděl Jack. „Pro přepravu použitých palivových tyčí.“

„Myslel jsem, že to tu ještě není otevřené.“

„Však není.“ Jack přejel dalekohledem severněji podél silnice až ke strážní budce. Zahlédl dvě postavy ležet na vozovce. „Ležící muži na kontrolním stanovišti,“ zvolal.

Clark se zeptal Martyho: „Můžete přistát na –?“

„Ne, když je tam ten kamion. Chytil bych ho rotorem. Můžu na té silnici o padesát yardů dál.“

„Tak to udělejte.“

„Jdu na to.“

Marty naklonil stroj do ostré zatáčky, vrátil se kousek zpátky a přešel do visu nad silnicí. Kamion se zastavil. Z kabiny se vyhrnuli lidé.

„Vidím jich pět,“ zvolal Dominic.

Dva z nich se mezitím rozběhli podél návěsu k vrtulníku. V běhu zvedli AK-47 a zahájili palbu.

„Do prdele!“ zařval Marty. „Co se to kurva děje?“

„To jsou ti zlí hoši,“ vysvětlil Clark.

Marty sklouzl s vrtulníkem doprava, od silnice a za kopec.

„To bude stačit,“ řekl Clark.

Marty dosedl jako do peřin. Clark s ostatními vylezl ven. Clark se naklonil do dveří a zakřičel: „Najděte si kryt a sedněte tam. Nesahejte na vysílačku a buďte tady, až se vrátíme.“

„Hele, poslechněte–“

Clark neurčitě mávl pistolí směrem k Martymu. „Tohle pomůže?“

„Jo!“

Clark zabouchl dveře a běžel za ostatními, kteří čekali v hloučku o deset metrů dál. Marty je při vzletu zasypal sprškou písku, pak zahnul doleva a zamířil podél silnice, aby se ukryl za nízkým vrškem. Po dvaceti vteřinách klapot vrtulí utichl.

„Poslouchejte,“ řekl Jack.

Kamion za kopcem se dal do pohybu.

S CHAVEZEM v čele vyběhli do svahu. Byli tři metry pod hřebenem, když zaslechli rachot samočinných zbraní. Krátké dávky. Výkřiky se odrážely od stěn kaňonu. Chavez padl na břicho a plížil se vpřed. Po chvíli pokynul ostatním, aby ho následovali. Dole se tahač sunul k zářezu v úbočí kopce. Zahlédli, jak nějaký muž ve žluté přilbě běží přes plochu směrem k silnici. Ozvaly se tři splývající rány, muž padl na obličej a přestal se hýbat.

„Dívám se po dalších,“ řekl Dominic. „Nevidím nikoho se hýbat. Co vy, chlapi?“

Nikdo neodpověděl.

Seběhli po svahu k betonovému obrubníku na okraji plochy a pokračovali podél něho do kopce až k okraji vstupního zářezu. Vylezli na okraj, nakoukli dovnitř a uslyšeli skřípění oceli. Kabina tahače zmizela v ústí tunelu. Nádoba vklouzla do vchodu a drhla o horní okraj. Kamion se zastavil, popojel o metr a zůstal stát. Motor zhasl.

Za zadkem návěsu se vynořil chlap, kalašnikov v pohotovostní poloze. Do hlíny u jejich nohou se zaryly kulky. Couvli a padli k zemi. Chavez popolezl dopředu, vykoukl, zvedl se do kleku, vypálil tři rány a zase zalehl. „O jednoho míň,“ poznamenal.

„Víme, jak velká je ta věc?“ zeptal se Jack.

„Ne větší než lodní kufr, řekl bych,“ odpověděl Clark. „Dva lidi to unesou. Jdeme, pohyb.“ Vrátili se k betonovému obrubníku, po jednom se překulili přes okraj a seskočili na zem. Před nimi se podél betonové zdi táhly hromady armatur, rolí drátu, nářaďových vozíků, autogenů a obloukových svářeček. Za tím vším se nacházel okraj vstupního otvoru.

Blížili se k němu ve dvojicích, postupovali střídavě vpřed, dokud Clark nevykoukl za roh. Otočil se, ukázal na Jacka a pokynul mu vpřed, potom Dominikovi a nakonec Chavezovi. Návěs byl pevně zaklíněný, oběma boky se opíral o stěny a nádobou o strop.

Z tunelu se ozvalo vrčení motoru. Postupně sláblo.

„Zní to jako golfový vozík,“ poznamenal Dominic.

„Multikára Cushman. V podstatě to samé, ale rychlejší.“

„Co víme o vnitřní dispozici?“ zeptal se Clark.

„Viděl jsem pár náčrtků na internetu, ale když to ještě ani není hotové, tak nevím –“

„Aspoň přibližně.“

„Ten hlavní tunel nejspíš vede až k severnímu vchodu. V nějakých rozestupech z něho odbočují šikmé štoly směrem dolů.“

„Rovně nebo obloukem?“

„Rovně.“

„Jak hluboko?“

„Skoro tisíc stop. Dole štola vyústí do vodorovné podesty – nevím jak velké. Odtud se větví tunely do sklípků pro ty nádoby. Dobrá zpráva je, že tu věc budou chtít usadit co nejhloub, to znamená štolou. Z hlavního tunelu až na dno jim to nejspíš zabere deset minut.“

NA CLARKŮV POKYN se Jack s Chavezem rozběhli k zadku podvalníku, vylezli nahoru a začali se sunout kolem nádoby. Když byli skoro u kabiny, Clark s Dominikem vyběhli zpoza rohu, rozdělili se a běželi ke stěnám po obou stranách vchodu. Clark se protáhl podél stěny, zaklekl a pod podvozkem kamionu pohlédl do nitra tunelu. Narovnal se a ukázal Jackovi: Dva muži. Jack přikývl a předal zprávu Dingovi, který ji poslal Dominikovi na druhé straně.

Jack pomalu a opatrně odsunul zadní okénko kabiny, opřel se o Chaveze a vsoukal se do spacího oddílu. Sklouzl na podlahu a proplížil se k palubní desce. Bočními okny viděl kamenné stěny pár decimetrů od kabiny.

Zvedl hlavu nad palubní desku, aby viděl čelním sklem ven. Tunel byl mohutnější, než si původně představoval. Stěny a strop byly vyztuženy masivními obloukovými nosníky jako kostra ponorky. Na stropě se do dálky táhla řada halogenových světel.

Přes kapotu tahače Jack viděl vršek něčí hlavy přejít zprava doleva a zmizet z dohledu. O šest metrů dál spatřil dalšího chlapa dřepět u žlutého cushmana. Jack se opatrně, aby mu nebyla vidět hlava, nasoukal za volant. Ze spacího oddílu uslyšel klepnutí. Jedna… Další klepnutí. Dvě…

Na tři Jack dlaní stiskl klakson.

Z obou stran kabiny se ozvala střelba. Muž vedle cushmana se vztyčil a vypálil dávku z kalašnikova. Pak se ozvalo jedno prásknutí, potom druhé. Chlap se zapotácel, odrazil se od cushmana a sklouzl k zemi.

„Vylez, Jacku,“ zvolal Clark.

PO DVOU SE PROTÁHLI kolem tahače a pokračovali do tunelu. Chlap, kterého Jack zahlédl jako prvního, nehybně ležel o metr dál. Dominic odklusal ke cushmanu a prohlédl druhého teroristu. Otočil se a přejel si palcem po krku.

SEBRALI OBĚ ÁKÁČKA, nacpali se do cushmanu s Chavezem za volantem a vyrazili do tunelu. „Jak stabilní je ta věc, co mají?“ zeptal se Jack Clarka.

„Docela dost. Musíš vpálit tu kouli do cíle opravdu velkou silou. Vyžaduje to slušně silnou nálož, a musí být přesně usazená. Proč?“

„Něco mě napadlo.“

Patnáct metrů před nimi se řada halogenových stropních světel rozestoupila do kruhu. „První rampa,“ usoudil Jack.

„Pomalu, Dome,“ nařídil Clark.

Dojeli pár metrů před rampu, zastavili, sesedli a došli až k ústí štoly. Byla osvětlená dalšími halogenovými světly a svažovala se pod úhlem pětadvaceti stupňů.

„Měli bychom slyšet jejich cushman,“ zašeptal Jack.

Ztichli a poslouchali. Nic.

Nasedli zpátky do cushmanu a jeli dál. Tunel se stáčel doprava. Dominic zastavil, Jack vystoupil a vykoukl za ohyb. Vrátil se. „Čisto.“

Jeli dál. Dojeli ke druhé rampě, zastavili se a naslouchali, ale neslyšeli nic. Totéž u třetí a čtvrté. Když se blížili k páté, zaslechli ozvěnu hlasů. Vystoupili, došli pár kroků dopředu a nakoukli dovnitř.

V dálce zahlédli žlutý flíček cushmanu, objevil se pod halogenovým světlem, pak zmizel ve stínu a zase se objevil.

„Tři čtvrtě cesty dolů,“ odhadl Jack.

„Jestli máš nějaký nápad, teď je vhodná doba,“ řekl Clark.

„Záleží na tom, jak jsi si jistý stabilitou té věci.“

„Na devadesát procent.“

Jack přikývl. „Dingu, budu potřebovat pomoc.“

Vlezli do cushmanu, otočili se a vydali se tunelem zpátky. Vrátili se za třicet vteřin. Z korby cushmanu vytáhli každý jednu acetylénovou láhev. „Torpédo,“ prohodil Jack.

„Jsou plné?“

„Skoro prázdné.“

„Načasování bude kurevsky důležitá věc.“

„To nechám na tobě. Ty jsi šéf.“

„Tak do toho.“

Jack s Chavezem přisunuli láhve k ústí štoly, položili je na zem a postrčili je dolů. Okamžitě se začaly převalovat a cestou dolů se odrážely od stěn. Jack s Chavezem doběhli zpátky ke cushmanu a nasedli. Dominic dojel k rampě a zastavil.

Clark napočítal do deseti a zavelel: „Vpřed.“

TAKŘKA OKAMŽITÉ se ukázalo, že brzdy cushmanu na to nestačí. Po padesáti metrech se ručička rychloměru klepala za třicítkou. Světla nad hlavou se jen míhala. Dominic přibrzdil, trochu zpomalili, ale z bubnů se začal valit dým. Dvě stě metrů před nimi se točily a převalovaly láhve jako dva fotbalové míče. Emírův cushman byl už skoro dole.

„Bude to o fous,“ zabručel Chavez.

Clark požádal: „Dome, zpomal.“

Dominic sešlápl brzdu, ale bezvýsledně. Opřel se do pedálu. Nic se nedělo. „Ruce dovnitř,“ zaječel a strhl řízení doprava. Přední blatník cushmanu se opřel o stěnu štoly a vykřesal spršku jisker. Trochu zpomalili. Jack se poněkud vzdálil od stěny a zase se vrátil.

Sto metrů před nimi mezitím láhve dohnaly Emírův cushman. Jedna se špatně odrazila a přeskočila ho, ale druhá se trefila přímo do zadního nárazníku. Cushman šel do smyku, stočil se napříč, pak se převrhl na bok a doklouzal do sklípku.

„Zastav nás,“ nařídil Clark. Dominic prudce strhl volant a opřel vozítko celým levým bokem o stěnu. Cushman se skřípěním zpomaloval, až se zastavil. Vyskákali a běželi dolů. Tam ležel Emírův převržený cushman. Kousek vedle leželo na betonu tělo s rozhozenýma rukama. U vchodu na podestu se zastavili. Tunel pokračoval dalších patnáct metrů a pak se ostře stáčel doleva. Nikdo v něm nebyl. Chavez přistoupil k tělu a klekl si k němu. „To není on,“ řekl.

BĚŽELI DÁL TUNELEM. Za rohem se ocitli v deset metrů široké chodbě. Nad hlavou se jim klenul strop, podepřený obloukovými nosníky. Po obou stranách chodby viděli v šestimetrových rozestupech okrouhlé vstupy do úložných sklípků.

„Napočítal jsem dvanáct na každé straně,“ hlásil Dominic.

„Rozdělíme se,“ rozhodl Clark. „Já s Jackem napravo, vy dva nalevo.“

Clark s Jackem přeběhli chodbou k protilehlé stěně. Jack naznačil: Vezmu si zadních šest. Clark přikývl. Jack vyběhl, cestou mrkl do každého sklípku. Na druhé straně chodby Dominic dělal totéž.

Jack proběhl kolem pátého sklípku, nic neviděl, tak pokračoval kolem sedmého a osmého. Náhle se zastavil, vrátil se a podíval se znovu. Zahlédl záblesk světla dvě stě metrů před sebou. Sotva rozeznal dvě postavy, skrčené nad čímsi, co vypadalo jako velkokapacitní krabička na rybářské nástrahy. Jack se rozhlédl kolem. Clark postupoval kupředu, ale byl moc daleko. Dominic a Chavez taky.

„K čertu s tím.“

Rozběhl se do sklípku.

KDYŽ BYL V POLOVINĚ vzdálenosti k oběma postavám, jedna z nich zvedla hlavu. Následoval oranžový záblesk. Jack běžel dál. Napřáhl pistoli a vypálil dvě rány. Clark v chodbě zařval: „Tady, sem!“

Neznámý muž vykročil a střílel od boku. Jack se přikrčil a přitiskl ke stěně, snažil se být co nejmenší. Zamířil na střed mužova těla a odmáčkl dvě rány. Chlap se otočil a padl k zemi. Druhá postava si nevšímala padlého a pokračovala v práci – cosi hrabala rukama v krabici. Chlap vzhlédl, spatřil Jacka a pracoval dál. Deset metrů daleko. Jack zvedl pistoli a střílel, dokud se závěr nezachytil v zadní poloze, zásobník byl prázdný. Šest metrů. Za krabicí vykoukla hlava a zase zmizela. Jack překonal poslední tři metry dvěma skoky, vystrčil rameno a vrazil do krabice. Uslyšel cosi prasknout v rameni a ucítil palčivou bolest v šíji. Krabice sklouzla dozadu. Jackovi podjely nohy a švihl sebou obličejem na beton. Z rozbitého nosu se vyřinula krev. S námahou se zvedl na kolena. Viděl samé hvězdičky. Rozhlédl se dokola. Tělo prvního muže leželo s rozhozenýma rukama u stěny, kalašnikov kousek vedle, Jack k němu dolezl, popadl pravou rukou řemen a přitáhl ho k sobě. Zvedl se na nohy a potácel se kolem krabice.

Emír už stál na nohou a přistoupil ke krabici. Spatřil Jacka a zarazil se. Pohlédl na krabici a potom Jackovi do tváře.

„Nech toho!“ vyštěkl Jack. „Jsi vyřízený. Je po všem.“

Z tunelu za Jackem se ozval dusot nohou.

„Ne, to není,“ řekl Emír a klekl si ke krabici.

Jack vystřelil.

KAPITOLA 89

POZDĚJI, kdykoli se ho Hendley s Grangerem vyptávali, se Jack Ryan mladší vždy vykroutil z odpovědi na otázku, zda chtěl Emíra prostě zranit, nebo v zápalu boje minul cíl ve středu těla. Popravdě si tím sám Jack nebyl jistý. V kritické chvíli mu příval adrenalinu v žilách a bušení srdce jakoby současně roztáhly i stlačily vnímání běhu času. Protichůdné pocity se v něm praly o ovládnutí naučených pohybových dovedností: střelba s cílem zabít a zastavit Emíra; střelba s cílem zranit ho a získat zpravodajský zlatý důl, ale současně riskovat, že se mu podaří stisknout knoflík.

Když Emír spatřil Jacka v tmavém tunelu před sebou, zaváhal jen na pár vteřin a zase se věnoval bombě – s horečnatě rozšířenýma očima a rukama v otevřeném krytu zařízení. V dalším zlomku vteřiny si Jack uvědomil, že má před sebou muže, kterému nezáleží na životě ani na smrti – ať už k ní dojde zastřelením nebo při jaderném výbuchu. Emír sem přišel dokončit svůj posvátný úkol.

Zbraň v Jackově ruce poskočila a v tunelu se oranžově zablesklo. Když zvuk výstřelu odezněl, spatřil Emíra ležet na zádech s rozhozenýma rukama, tvář ozářenou svitem stropní lampy. Jack uviděl, že 7,62mm střela vnikla šikmo do Emírova pravého stehna, pokračovala nahoru a vyšla hýždí. Jack udělal dva rychlé kroky vpřed, zbraň napřaženou, připravený znovu vystřelit. Pak za sebou zaslechl dupot. Najednou tam byl Clark a Chavez a Dominic a odtáhli ho pryč…

PŘÍČINU se dověděli až o den později z monitoringu korespondence ministerstva vnitřní bezpečnosti, ale když se Clark spolu s ostatními a také se spoutaným úlovkem vynořil z hlavního vchodu do tunelu, nečekal je svist vrtulníkových rotorů ani kvílení sirén, ale mrtvé ticho. Jak Clark očekával, jejich letecký výlet na sever podél dálnice 95 a následné narušení vzdušného prostoru nad Yucca Mountain neunikl radarové síti pokrývající leteckou střelnici Nellis a nevadský jaderný polygon. Nicméně poplach, který by sem normálně přivedl vrtulníky a bezpečnostní síly 3. letky zvláštního určení z letecké základny Creech, byl předem pozastaven právě kvůli cvičnému převozu z jaderné elektrárny Callaway. Někde v průběhu nevyhnutelného a často nevyzpytatelného byrokratického procesu ministerstvo energetiky opomnělo sdělit letectvu, že se rozhodlo vynechat původně plánovaný vrtulníkový doprovod zásilky. Takže pro Creech byl ukradený EC-130 s Clarkovou skupinou součástí vzdušného zabezpečení přepravy.

Ať už ze strachu nebo že považoval své pasažéry za opravdové hodné hochy, Marty si vzal Clarkův pokyn „zůstat poblíž“ k srdci a seděl ve vrtulníku s motorem puštěným na volnoběh, dokud se na silnici neobjevil běžící Clark i s ostatními. O pětadvacet minut později byli zpátky v Paragon Air, kde zjistili, že Marty také ani nesáhl na vysílačku.

„Doufám, že toho nebudu litovat?“ prohodil, když všichni vylezli ven.

„Asi se o tom nikdy nedovíte, ale udělal jste dobrou věc, příteli,“ řekl mu Clark, potom otřel svůj glock a položil ho na podlahu kabiny. „Dejte nám hodinu a potom zavolejte policii. Ukažte jim tu bouchačku a dejte jim můj popis.“

„Cože?“

„Prostě to udělejte. A nepůjdete do basy.“

A kromě toho, já nejsem zrovna snadno k nalezení, pomyslel si Clark, ale nevyslovil to.

DVACET MINUT po odjezdu z Paragon Air byli zpátky v Emírově domě, kde zajeli do garáže a zavřeli za sebou vrata. Chavez s Jackem došli dovnitř pro Taríka, zatímco Pasternak s Dominikem vytáhli Emíra z kufru a položili ho na podlahu garáže. Pasternak si k němu klekl a zběžně ho prohlédl.

„Žije?“ zeptal se Clark.

Pasternak odhrnul obvaz, který raněnému narychlo přiložili před opuštěním Yuccy, prohmatal okolí vstřelu a pak vsunul ruku pod Emírovu hýždi.

„Čistě dovnitř a ven,“ prohlásil Pasternak. „Žádné tepny, žádné kosti, řekl bych. Krev už zasychá. Jaká to byla střela?“

„Celoplášť sedm šedesát dva.“

„To je dobré. Žádné úlomky. Když nedojde k infekci, tak to zvládne.“

Clark přikývl. „Dome, pojď se mnou.“

Oba se vrátili dovnitř a prošli celý dům. Sice měli všichni po celou dobu rukavice, ale dříve či později se na ten dům vrhne FBI, a ti jsou sakra dobří v hledání stop tam, kde by žádné neměly být.

Clark uspokojeně kývl Domovi, ať se vrátí k autu, a vytočil Univerzitu. Během pár vteřin sehnal Hendleyho, Roundse a Grangera ke konferenčnímu hovoru. Clark je seznámil se stavem věcí a pak řekl: „Máme dvě možnosti, buď ty dva hajzly anonymně pohodíme na schodech Hooverovy budovy, nebo to dotáhneme do konce sami. Tak či onak, čím míň se tu budeme zdržovat, tím líp.“

Na druhé straně se rozhostilo ticho. Teď to bylo na Hendleym.

„Počkej,“ řekl ředitel Univerzity. Za dvě minuty se ozval: „Vraťte se do gulfstreamu. Pilot ví, kam letíte.“

NA LETIŠTĚ North Las Vegas dorazili za čtyřicet minut a zastavili na asfaltu vedle letounu. Uvítal je druhý pilot a uvedl je na palubu. Jakmile vzlétli, Clark zavolal Hendleymu, který už zahájil složitý a choulostivý proces seznámení vlády Spojených států se skutečností, že do jaderného úložiště Yucca Mountain vnikli teď již mrtví teroristé, a že po nich zůstala kufříková bomba, sice zajištěná, ale asi by bylo rozumné se o ni nějak co nejdřív postarat.

„Jak si můžeš být jistý, že se to neobrátí proti nám?“ zeptal se Clark.

„No nijak, ale nemáme moc možností na výběr.“

„To je pravda.“

„Jak se má náš pacient?“

„Doktor mu vyčistil rány, sešil je a nasadil mu antibiotika. Teď je stabilizovaný, ale má pekelné bolesti. Jack ho asi nadosmrti zmrzačil.“

„To je teď to nejmenší,“ poznamenal Hendley. „Mluví?“

„Ani slovo. Kam jedeme?“

„Letiště Charlottesville-Albemarle. Čekají vás.“

„A potom kam?“ naléhal Clark. Mají v rukou nejhledanějšího teroristu na světě; čím dřív najdou útočiště, kde by si odpočinuli a naplánovali další postup, tím líp.

„Najedno klidné místo. Kde by mohl pracovat doktor Pasternak.“

Clark se usmál.

PO POUHÝCH ČTYŘECH HODINÁCH od vzletu z Las Vegas dosedli na jediné dráze letiště Charlottesville-Albemarle a pojížděli k služebnímu terminálu. Hendley dostál slovu a čekal je se dvěma suburbany, dojely v tvaru k výsuvným schůdkům gulfstreamu, současně se otočily a nacouvaly k dolnímu schodu. Hendley se vyklonil ze dveří prvního suburbanu a zakýval na Clarka s Jackem, aby vlezli na zadní sedadlo, zatímco Caruso s Chavezem a Pasternakem v závěsu dopravili svůj náklad do druhého suburbanu. Během pár minut opustili letištní pozemky a zamířili k severu na dálnici 29.

Hendley je seznámil s posledními událostmi. Z toho mála, co dokázal Gavin Biery pochytit z proudu šifrovaného elektronického provozu, dorazila 3. letka zvláštního určení z letecké základny Creech do Yuccy necelých čtyřicet minut po Hendleyho oznámení. Po dalších dvou hodinách tento proud informací vyschl jako jisté znamení skutečnosti, že z ministerstva energetiky, ministerstva vnitřní bezpečnosti a FBI se masy lidí přesunuly do Yucca Mountain.

„Už přišli na Emírův dům?“ zeptal se Jack.

„Ještě ne.“

„Zanedlouho najdou Paragon Air,“ vložil se Clark do hovoru. „Tak to vyklop, Gerry. Kam jdeme?“

„Mám pár akrů pastvin a venkovský dům kousek od Middleburgu.“

„Kolik je to pár?“

„Třicet. To by nám mělo dát trochu životního prostoru.“ Hendley se podíval na hodinky. „Nářadíčko doktora Pasternaka by tam už mělo být.“

KAPITOLA 90

PO TAKŘKA NEUSTÁLÉM návalu adrenalinu, jaký Clark se svou skupinou zažíval od přistání v Las Vegas před čtyřiadvaceti hodinami, následovalo hned po příjezdu do Hendleyho venkovského sídla zklamání. Očividně rozladěný Pasternak jim oznámil, že potrvá další den, možná i dva, než bude jeho pacient schopen podrobit se výslechu. Všichni tak měli spoustu volného času a na práci nic než karty a zprávy v kabelové televizi. Nikoho nepřekvapilo, že se tam neobjevila sebemenší zmínka o událostech v Yucca Mountain, zato však přímo přetékaly informacemi o takzvaných „útocích v srdci země“, jak to jednotně nazývaly všechny kanály. Výbuch miny Claymore u kostela ve Waterloo ve státě Iowa měl na kontě dvaatřicet mrtvých a padesát raněných; minometný útok při odhalování sochy ve Springfieldu ve státě Missouri dvaadvacet mrtvých a čtrnáct raněných; útok granáty na plaveckých závodech v Brady ve státě Nebraska jenom šest mrtvých a čtyři ranění díky pohotovému policistovi mimo službu, který zastřelil útočníka poté, co hodil pod tribunu teprve třetí granát. Pachatelé útoků ve Waterloo a Brady byli vypátráni během několika málo hodin a oba si vzali život. Počet obětí všech těchto útoků představoval trojciferné číslo.

Vyšetřování nepříliš úspěšného chlorového útoku na palubě lodi Losan v Newport News dospělo pod vedením FBI a ministerstva vnitřní bezpečnosti k závěru, že příčinou byl požár v lodní kuchyni.

Ve čtyři odpoledne jejich prvního dne v Hendleyho venkovském sídle hlasatelka s polyetylénovým úsměvem a hlasatel s vysunutou bradou, hlavní hvězdy odpoledních zpráv, oznámili, že prezident Edward Kealty pronese projev k americkému národu v osm večer východního času. Clark vstal a odešel hledat Pasternaka. Našel doktora v Hendleyho dřevoobráběcí dílně, dokonale zařízené a umístěné ve srubu za domem. Ponk z javorového dřeva se proměnil v provizorní zdravotnické lůžko s veškerým vybavením – halogenovou operační lampou, dýchacím přístrojem Dräger a kombinovaným EKG/resuscitačním přístrojem Marquette včetně defibrilačních elektrod pro obnovení normálního srdečního rytmu. Oba přístroje byly zbrusu nové, čerstvě vybalené z původních krabic, nyní postavených kousek dál do kouta. Všechno bylo na svém místě a připravené, až na čestného hosta. Ten byl zatím uvelebený v jednom z hostinských pokojů pod střídavým dohledem Chaveze, Jacka a Dominika. „Všechno hotovo?“ zeptal se Clark.

Pasternak stiskl řadu tlačítek na EKG a odpovědí mu byla řada očividně uspokojivých pípnutí. Vypnul přístroj a vzhlédl k Jackovi. „Jo.“

„Nějaké pochybnosti?“

„Proč se ptáte?“

„Nejste zrovna hráč pokeru, doktore.“

Pasternak se usmál. „Máte pravdu. Myslím, že je to ta Hippokratova přísaha – taková věc se dost těžko zapomíná. Ale měl jsem na přemýšlení dobrých deset let. Po jedenáctém září jsem si nebyl jistý, jestli je to jenom otázka pomsty nebo jestli jde taky o něco podstatnějšího – menší zlo pro větší dobro a tak.“

„A k čemu jste došel?“

„Důležité je nejspíš obojí, ale to druhé převažuje. Pokud z toho chlapa dostaneme něco, co pomůže zachránit pár životů, tak se srovnám s tím, co jsem udělal – co se chystám udělat. Až na to přijde, děj se vůle Boží.“

Clark se nad tím zamyslel a pak přikývl: „Doktore, jsme do větší nebo menší míry všichni na stejné lodi. Jediné, co můžete udělat, je rozhodnout se, že to je tak správně, zařídit se podle toho a ostatnímu nechat volný průběh.“

DRUHÝ DEN všichni vstali samou nedočkavostí ještě před úsvitem. Dominic jako nejlepší kuchař z celé skupiny připravil pro jejich hosta mísu ovesné kaše a topinky z pšeničného chleba, ale ten při plném vědomí a v očividných bolestech jídlo umíněně odmítal.

V sedm ho doktor Pasternak přišel vyšetřit. Zabralo to jen pár minut. Pasternak vzhlédl k Hendleymu, který stál ve dveřích, zbytek skupiny za zády. „Je bez horečky, bez známek infekce. Schopen bez omezení.“

Hendley přikývl. „Přesuneme ho.“

EMÍR SE NEBRÁNIL ani nespolupracoval, když ho Chavez s Dominikem vynesli zadními dveřmi a pak bočním vchodem do srubu. Až když uviděl ponk zalitý halogenovým světlem a kožené řemeny přišroubované k jeho desce, zatvářil se jinak. Jack zahlédl ten prchavý výraz, ale nebyl si jistý, co vlastně vyjadřoval: strach, nebo úlevu? Strach z toho, co přijde, nebo pocit úlevy, že očekávané mučednictví je tak blízko?

Chavez s Dominikem položili Emíra na ponk, jak si to předem nacvičili. Pravou ruku mu přikurtovali koženým řemenem, levou, na straně s přístroji, natáhli přes složený ručník a upevnili podobným způsobem. Nakonec mu připoutali obě nohy. Potom Chavez s Dominikem od ponku odstoupili.

Pasternak začal zapínat přístroje: nejprve EKG, potom plicní ventilaci, nechal proběhnout samodiagnostický test defibrilátoru. Pak se začal věnovat vozíku na kolečkách, který stál u ponku s řadou stříkaček a ampulí. Emír to všechno upřeně pozoroval.

Musí být zvědavý, říkal si Jack, a v duchu musí prožívat hrůzu. Nikdo nemůže být natolik lhostejný k dění kolem sebe, tím spíš člověk, který byl zvyklý rozhodovat jako nejvyšší a svrchovaný vládce, jehož příkazy se plní s příkladnou horlivostí. Okolní svět ho náhle přestal poslouchat. S tím se přece nemohl smířit – ale zachoval si pocit vlastní důstojnosti, což je svým způsobem imponující. No dobře, tak je odvážný, ale odvaha nemůže být nekonečná. Má své meze, a ti, kdo jsou v této místnosti spolu s ním, je teď budou hledat.

Dr. Pasternak vyhrnul Emírovi rukáv a rozepnul mu košili, potom odstoupil od stolu, sáhl na vozík a podal si plastovou stříkačku a skleněnou ampulku. Podíval se na hodinky a rozhlédl se.

„Začnu sedmi miligramy sukcinylcholinu,“ prohlásil Pasternak a pečlivě odměřil množství do stříkačky. „Zapište to někdo, prosím.“ Už předtím požádal Chaveze o vedení dekurzu, takže Ding zapsal následující údaj: 08:58 – 7 mg.

„Tak dobře…,“ řekl lékař. Zapíchl jehlu do pažní žíly v loketní jamce a zatlačil na píst.

SÁJF RAHMÁN JÁSIN nepocítil žádnou bolest, jenom píchnutí při průniku jehly kůží – ale jehla byla za chviličku zase venku. Že by mě otrávili? podivil se. Zdálo se, že se nic neděje. Podíval se na muže, který mu právě vpíchl injekci, a spatřil v jeho obličeji výraz očekávání. Pocítil neurčité znepokojení, ale na strach už bylo pozdě. Řekl si, že musí být silný, věrný Alláhovi a pevný ve víře, protože Alláh řídí všechny lidské kroky a on, Emír, je ve své víře neochvějný. V duchu si opakoval vyznání víry, které se naučil jako malý chlapec před více než čtyřiceti lety od svého otce v domě jejich rodiny v Rijádu. Není Boha kromě Boha a Mohamed je jeho prorok. Alláhu akbar. Bůh je veliký, říkal si a přeříkával si vyznání víry, jak nejhlasitěji to šlo v tichu své mysli.

PASTERNAK HO POZOROVAL a čekal. Jeho mozek běžel na vysoké obrátky. Dělám správnou věc? uvažoval. Jistěže už bylo pozdě trápit se tím, ale ta otázka mu vrtala v hlavě. Ten muž mu hleděl do očí a doktor si přikázal, že nesmí uhnout pohledem. On nyní řídí běh událostí. Stoprocentně rozhoduje o osudu člověka, který zabil jeho nejbližšího příbuzného, jeho milovaného bratra Mika. Má v rukou život muže, který vydal rozkazy těm, kdo narazili letadly do Světového obchodního střediska a způsobili požár, který narušil ocelovou konstrukci budovy a celá kancelář firmy Cantor Fitzgerald se zřítila o tři sta metrů níž do ulic dolního Manhattanu. Zahynuly tam tři tisíce lidí, víc než při náletu na Pearl Harbor. Tohle je obličej masového vraha. Ne, teď neprojeví žádnou slabost, ne před tím barbarem…

TEN ČLOVĚK na něco čeká, říkal si Emír – ale na co? Necítil žádnou bolest, nic nepříjemného. Dostal jenom injekci do krevního oběhu. Co to bylo? Jestli to byl jed, dobrá, pak tedy Emír vbrzku předstoupí před Alláhovu tvář a bude mu moci oznámit, že vykonal vůli Nejvyššího, jak ostatně činí všichni smrtelníci, ať vědomě či nevědomky, protože všechno, co se na světě stane, je úradek Boží, protože všechno, co se kdy událo na nebesích i na zemi, napsal Alláh vlastní rukou. A on se svobodně rozhodl naplnit Boží vůli.

Ale pořád se nic nedělo. Nevěděl, netušil, že jeho mysl se řítí rychlostí světla a překonává všechno, dokonce i krev v jeho vlastních tepnách, která teď roznáší to, co mu doktor vstříkl, ať je to, co chce. Přál si, aby to byl jed, protože pak by zanedlouho spatřil Alláhovu tvář a mohl by vydat počet ze svého života – že plnil Alláhovu vůli, jak nejlépe dokázal… Nebo ne? ptal se Emír sám sebe, protože ho přepadly pochybnosti. Nastal čas poslední pravdy. Naplnil vůli Nejvyššího, nebo ne? Nestudoval snad posvátný korán celý život? Neznal snad svátou knihu prakticky nazpaměť? Nediskutoval snad o jejím vnitřním významu s předními islámskými učenci v království Saúdské Arábie? Ano, s některými z nich nesouhlasil, ale povaha jeho námitek byla upřímná a poctivá, založená na jeho pohledu na svaté písmo, na jeho chápání Božího slova šířeného prorokem Mohamedem, nechť je s ním mír a požehnání Boží. Velký a dobrý člověk byl náš Prorok, vždyť ho sám Všemohoucí učinil svým svátým poslem, zvěstovatelem Boží vůle lidem na zemi…

PASTERNAK pozoroval vteřinovou ručičku na svých hodinkách. Minuta uplynula… Ještě třicet vteřin nebo tak nějak, odhadoval. Sedm miligramů by mělo být až dost, zvlášť při aplikaci přímo do krevního řečiště. Teď už to bude rozptýlené do celého těla, pronikat do všech tělesných tkání… a jako první…

… hybné nervy. Ano, ty budou první. Nervy ovládající kosterní svaly, třeba svaly víček, zhruba někdy… teď.

Pasternak natáhl ruku k mužově obličeji, dotkl se víček, a ta nemrkla. Ano, už to začíná.

EMÍR VIDĚL RUKU, jak se blíží k jeho obličeji, chce ho udeřit, ale teď se zastavila. Mimovolně mrkl… ale víčka se nepohnula… Co? Zkusil zvednout hlavu, ta se nadzvedla asi o centimetr a spadla zpátky… Cože? Nařídil své pravé ruce sevřít se v pěst a zapřít se do kurtů, a pohyb začal a hned skončil, ruka spadla na dřevěnou desku stolu a prsty se samy od sebe narovnaly…

Jeho tělo už není jeho…? Co to je? Co se to děje? Zahýbal nohama, a ty se na povel z jeho mozku pohnuly, jenom trochu, ale hýbaly se, jak měly, jak tomu bylo ještě dřív, než se mu do paměti uložila první dětská vzpomínka, poslouchaly povely jeho mozku, jak jeho tělo ostatně činilo vždy. Poruč své paži, napsal jeden nevěřící filozof, a ona se pohne – poruč své mysli, a ona vzdoruje. Ale jeho mysl pracuje, a jeho tělo ne. Co to je? Otočil hlavu, aby se rozhlédl po místnosti. Hlava se ani nehnula, navzdory jeho vůli – dokonce ani oči. Viděl bílé stropní panely. Snažil se na ně lépe zaostřit, ale oči ho neposlouchaly, jak by měly. Jeho tělo bylo jako cizí; cítil ho, ale nemohl ho ovládat. Nařídil svým nohám, aby se pohnuly, a ony se sotva zachvěly a zůstaly na místě bez pohybu. Nehybné jako u mrtvoly.

Co to je? Umírám? Je to smrt? Ale nebyla to smrt. Nějak to věděl a – Emír poprvé pocítil záchvěv strachu. Nechápal, co se děje. Věděl jenom, že to bude hodně zlé.

CLARKOVI PŘIPADALO, jako by ten člověk usínal. Jeho tělo se přestalo hýbat. Proběhlo jím několik záškubů a drobných svalových křečí, jako když se člověk uvelebuje v posteli, ale ty překvapivě rychle ustaly. V obličeji se usadil prázdný, nesoustředěný výraz, už nevyjadřoval sílu a odhodlání a nedostatek strachu. Teď to byl obličej figuríny. Obličej mrtvoly. Takové viděl v životě dost často. Nikdy ho však nenapadlo uvažovat o mysli za tím obličejem. V případě smrti byl problém s tělem navždy pryč a on se mohl věnovat dalším otázkám a tuhle nechat navždy za sebou. Clark se nikdy nepotřeboval dále zabývat mrtvým tělem. Po smrti je přece s tělem konec. Jedna Clarkova část se chtěla obrátit na doktora a zeptat se ho, co se to děje, ale neudělal to, nechtěl rušit člověka, který právě teď řídí probíhající operaci…

CÍTIL CELÉ SVÉ TĚLO. To bylo Sájfovi naprosto jasné. Nemohl pohnout jediným svalem, ale cítil všechno. Cítil, jak mu krev pulzuje v tepnách. Ale nemohl pohnout prsty. Co to je? Ukradli mu jeho tělo. Už není jeho. Může ho cítit, ale nemůže ho ovládat. Byl uvězněn v cele, a tou celou je… on sám… Co to je? Otrávili ho? Nastupuje teď smrt? Je-li tomu tak, neměl by ji uvítat? Je snad Boží tvář už blízko? V tom případě poroučí své mysli, ať se usmívá. I když se jeho tělo nemůže hýbat, jeho duše může, a Alláh vidí jeho duši stejně jasně jako velký kámen uprostřed moře. Je-li tohle smrt, uvítá ji jako vyvrcholení svého života, jako dar, který on sám poskytl tolika mužům a ženám, příležitost vidět tvář Boží, jako ji zanedlouho spatří i on… ano… Cítil, jak mu do plic vniká vzduch, aby mu poskytl posledních pár vteřin života, který mu tito nevěřící ukradli. Ale Nejvyšší je za to nechá pykat. Tím si byl jistý. Naprosto jistý.

PASTERNAK SE ZNOVU podíval na hodinky. Už to budou dvě minuty, blíží se poslední dějství. Otočil se a podíval se na defibrilátor. Zelená kontrolka svítila. Totéž platilo o ventilátoru. Až je bude potřebovat, budou po ruce. Bude moci přivést toho vraha zpátky k životu. Napadlo ho, co by si o tom pomyslel Mike, ale ta myšlenka byla příliš vzdálená na to, aby se jí věnoval právě teď. Co se stane po smrti, nikdo z živých neví. Každý to nakonec zjistí, ale nikdo se nevrátí, aby o tom vyprávěl živým. Veliké tajemství života, předmět filozofie i víry, snad i tušení, ale ne poznání. No, tenhle Emír tam svým způsobem aspoň nakoukne. Co tam uvidí? Co tam zjistí?

„Už jenom chvilku,“ oznámil Pasternak hloučku kolem sebe.

EMÍR HO SLYŠEL a slovům rozuměl. Už jenom chvilku a spatří tvář Boží. Už jenom chvilku a vstoupí do Ráje. No dobře, nedošel tak daleko, jak doufal. Nestal se celosvětovým vůdcem věřících. Zkusil to. Zkoušel to ze všech svých sil, a těch sil měl mnoho, opravdu mnoho. Ale ne dost. To je škoda – veliká škoda. Tolik toho mohl dokázat. Teď to bude muset udělat někdo jiný? Snad Ahmed? Dobrý člověk, ten Ahmed, oddaný a vzdělaný, upřímného srdce a pevné víry. Snad bude dost dobrý… Emír cítil, jak mu vzduch proudí do plic a zase ven. Cítil to úplně zřetelně. Byl to nádherný pocit, cítil v tom samotný život. Jak to, že si toho nikdy dřív nevšiml? Ta krása, ten zázrak…

Pak se stalo něco –

Jeho plíce se zastavily. Bránice se – nehýbala. Do plic mu už nešel žádný vzduch. Dosud dýchal nepřetržitě od chvíle, kdy přišel na svět. To je přece první známka života, když novorozenec vykřičí svůj příchod do světa – ale jeho plíce se teď neplní vzduchem. Nemá v plicích už žádný vzduch… To přichází smrt. No dobře, vždyť čelí smrti takřka denně posledních třicet let. Z rukou Rusů, z rukou Američanů, z rukou Afghánců, kteří nepřijali jeho představu islámu a světa. Celil smrti mnohokrát – dost na to, aby ho nijak neděsila. Ráj čeká. Zkusil zavřít oči a přijmout svůj osud, ale oči se nezavřely. Pořád viděl stropní panely nad hlavou, zašedlé čtverce, které na něj bez očí hleděly dolů. Tohle je smrt? To, čeho se lidé bojí? Jak podivné, poznamenala jeho mysl a čekala, netrpělivá a zmatená, kdy ho už pohltí závěrečná tma. Jeho srdce pořád tlouklo. Cítil, jak buší a žene do celého těla krev, a tím i život a vědomí… Sice to brzy skončí, ale zatím je tady. Kdy přijde Ráj? přemítal Emír. Kdy spatřím tvář Boží?

„Dýchání ustalo po třech minutách, šestnácti sekundách,“ hlásil Pasternak. Chavez to zapsal. Doktor sáhl po masce ventilátoru, ještě jednou si ověřil, že je přístroj zapnutý. Stiskl tlačítko a odměnou mu byl mechanický zvuk vzduchu proudícího do pryžového náustku. Potom vzal elektrody defibrilátoru a přitiskl je na Emírův hrudník. Stočil pohled na křivku EKG na malé obrazovce přístroje. Viděl tam normální sinusový rytmus.

Což nevydrží dlouho.

EMÍR SLYŠEL kolem sebe záhadné zvuky a cítil podivné věci, ale nebyl schopen ani přimět své oči podívat se za zdrojem těch zvuků. Pořád se upíraly na bílé stropní panely. Srdce mu tlouklo. Tak, běželo mu myslí, takhle vypadá smrt. Bylo to takové i pro Taríka, jistě již mrtvého – střeleného do prsou při vpádu vetřelců? Neuchránil svého pána, nejspíš ne kvůli vlastní nedbalosti, ale protože nepřítel byl v tomto případě příliš obratný a lstivý. To se mohlo stát každému a Tarík nepochybně zemřel zahanbený, že nesplnil svůj životní úkol. Ale Tarík je teď v Ráji, Emír si tím byl jistý, nejspíš se těší s pannami, jsou-li tam opravdu jaké. Asi ne. Emír to vlastně věděl. Korán nic takového neříká, opravdu ne. Těšit se Alláhově přízni. To je jisté, a on, Emír, se zanedlouho dočká. To bude stačit.

Začalo to trochu pobolívat, přesně uprostřed prsou. Nevěděl, že když se mu zastavilo dýchání, ustal i přísun kyslíku do jeho těla. Srdce je mohutný sval a potřebuje ke své činnosti kyslík, a když se kyslíku nedostává, srdeční tkáň se začne dusit… a zanedlouho začne odumírat; srdce je protkáno nervy a ty hlásí nedostatek kyslíku stále ještě fungujícímu mozku v podobě bolesti. Velké bolesti, té největší bolesti, jakou může člověk zažít.

Zatím ještě ne, ale vše se ubírá tím směrem…

JEHO OBLIČEJ samozřejmě nevyjadřoval nic. Periferní hybné nervy byly úplně vyřazené, prakticky jako mrtvé, to Pasternak dobře věděl. Ale pocity tam jsou. Možná by to mohl zaznamenat elektroencefalografem, ale ten by ukázal jenom stopy černého inkoustu na bílém papíře, ale ne palčivá muka ukrytá za těmi křivkami.

„Dobře,“ prohlásil klidně. „Teď to začíná. Dáme mu minutu, možná trochu víc.“

SÁJF, uvězněný ve svém nehybném těle, pocítil nástup bolesti. Přicházela jakoby z dálky, ale narůstala neustále… a rychle. Jako by mu někdo rval srdce z těla, sáhl mu rukou do hrudníku a tahal srdce ven, přetrhal přitom cévy a pak srdce rozškubal na kusy jako mokrý papír. Ale to není papír. Je to jeho srdce, samotný střed jeho bytosti, orgán, který zajišťuje život pro celý zbytek těla. Teď se zdá být v plamenech, hoří jako doutnající dřevo na holé zemi obklopené kameny, hoří, hoří, hoří… uvnitř jeho hrudi, hoří. Jeho srdce hoří zaživa, cítí, že hoří. Netluče, nežene krev do těla, ale hoří jako suché dřevo, jako benzin, jako papír, hoří, hoří, hoří… hoří, dokud žije. Jestli je tohle smrt, tak je smrt strašlivá věc, proběhlo mu myslí… Ta nejhorší věc. On ji sesílal na jiné. Střílel na ruské vojáky – vesměs nevěřící, ale on je připravoval o život, nechal je projít tímhle… A přišlo mu to veselé.

Zábavné. Také Alláhova vůle? Zdálo se to Alláhovi zábavné? Bolest stále sílila, už byla nesnesitelná. Ale on ji musí snášet. Ona neodejde. A on nemůže. Nemůže před ní utéct, ani se hlasitě modlit k Alláhovi, aby ji zastavil, ani ji popřít. Je tady. Není nic jiného. Vyplnila veškeré jeho vědomí. Stala se vším. Je jako oheň uprostřed jeho těla, spaluje ho zevnitř a je hrůznější, než si kdy dokázal představit. Není snad smrt rychlá? Není snad Alláh slitovný a milosrdný? Proč tedy dopustil, aby ho postihlo něco takového? Chtělo se mu skřípět zuby – chtěl, ba potřeboval hlasitě křičet, aby se zbavil utrpení, které se usídlilo v jeho těle.

Ale nemohl poručit svému tělu, aby udělalo cokoliv. Jedině bolest byla skutečná. Všechno, co mohl vidět a slyšet a cítit, byla bolest. I Všemohoucí Alláh byl bolest…

Alláh na něho seslal tohle. Je-li všechno na světě Boží vůle, pak tedy Bůh chce pro něj tohle? Jak je to možné? Není snad Bůh bohem nekonečného milosrdenství? Kde v pekle je teď Jeho milosrdenství? Opustil jej Alláh? Proč?

Proč?

PROČ?

Pak se jeho mysl propadla do bezvědomí, kam ho vyprovodila poslední vlna palčivé bolesti.

NA ZÁZNAMU EKG se objevily první nepravidelnosti. Ty upoutaly Pasternakovu pozornost. Jeho prací na operačním sále jako anesteziologa bylo právě sledovat životní funkce pacienta. K tomu patřil i EKG přístroj a on sám byl docela zkušený kardiologický diagnostik. Teď musel dávat dobrý pozor. Nechtějí přece tohohle bezcenného zmetka zabít. Ačkoli je to škoda. Mohl by mu posloužit smrtí, jakou zažil jenom málokdo, a byl by to přiměřený trest za jeho zločiny, ale on je lékař, ne kat… Pasternak v duchu couval od okraje vysokého a smrtícího srázu. Ne, musí ho dostat zpátky. Takže sáhl po masce ventilátoru. Jeho „pacient“, jak na něho myslel, byl teď v bezvědomí. Přitiskl mu masku na obličej a stiskl tlačítko. Stroj vehnal vzduch do ochablých, splasklých plic. Pasternak zvedl zrak.

„Dobře, zaznamenej čas. Teď ho prodýcháváme. Pacient je teď nepochybně v bezvědomí a my mu ženeme vzduch do plic. To by mělo trvat tři či čtyři minuty, řekl bych. Může někdo z vás přijít sem?“

Chavez byl nejblíž a ihned přiskočil.

„Dejte mu tyhle desky na hrudník a přidržte je tam.“

Ding to udělal a podíval se na záznam EKG. Elektronické křivky se ustálily a pravidelně se opakovaly, ale ne v sinusovém rytmu. Jeho žena by se v tom vyznala, ale pro něho to byly jenom věci z televizních seriálů. Vlevo od něj stál Pasternak a v pravidelných osmi či devítivteřinových intervalech tiskl tlačítko ventilátoru. „Jaké je skóre, doktore?“ zeptal se Chavez.

„Jeho srdce se teď uklidnilo, když dostává kyslík. Sukcinylcholin se odbourá za dalších pár minut. Až uvidíte, že se jeho tělo hýbe, tak už bude víceméně po všem. Budu s ním dýchat ještě další čtyři minuty nebo tak nějak,“ vysvětloval doktor.

„A co teda prodělal?“

„To si vůbec nepřejte vědět. Přivodili jsme mu něco jako rozsáhlou srdeční mrtvici. Ta bolest musí být silná – myslím tím opravdu hnusná. Možná že byla jenom sakra hodně ošklivá, ale možná taky pěkně kurevsky příšerná. Uvidíme, co nám o tom řekne za pár minut, chlapi. Ale právě si prožil něco, co si nikdo a nikdy nechce zopakovat. Nejspíš si myslí, že se právě podíval na samé dno pekla. Myslím, že uvidíme, co to s ním dělá – tedy udělalo – za pár minut.“

TRVALO ČTYŘI MINUTY a třicet vteřin, než se Emírovy nohy pohnuly. Dr. Pasternak se podíval na křivky EKG na resuscitačním přístroji a oddychl si. Emír už byl mimo vliv sukcinylcholinu a jeho svaly zase poslouchaly jeho nervy tak, jak to má být.

„Bude ještě několik minut v bezvědomí, dokud se jeho mozek úplně nepropláchne okysličenou krví,“ vysvětloval anesteziolog. „Necháme ho se normálně probudit a pak si s ním můžeme promluvit.“

„A v jakém duševním stavu bude?“ zeptal se Clark. Ještě nikdy neviděl nic ani vzdáleně podobného.

„To záleží na tom. Myslím, že je možné, že zůstane pevný a bude odporovat, ale nečekal bych to. Prožil si jedinečnou a velmi, velmi nepříjemnou zkušenost. Nebude si to chtít zopakovat. Zažil bolest, vedle které je porod něco jako piknik v Central Parku. Můžu se jenom dohadovat, jak úděsné to pro něho bylo. Neznám nikoho, kdo by to zažil – tedy možná pár lidí s těžkým infarktem, ale ti si obvykle na tu bolest nepamatují. Mozek tak nefunguje. Velkou bolest vymaže – je to obranný mechanismus. V tomto případě však ne. Bude si pamatovat ten zážitek, ne samotnou bolest. Jestli ho tahle zkušenost nevyděsí za všechny meze, dobrá, pak ho tedy budeme moci přirovnat k Johnu Waynovi na amfetaminech. Takoví lidé ovšem v reálném světě neexistují. Komplikuje nám to pouze jeho náboženská víra. Ta může být pěkně silná. Jak silná, no, to se teprve ukáže, ale jestli nám bude klást odpor v tomhle směru, tak můžu být překvapený.“

„A když jo, můžeme mu ten zážitek zopakovat?“ zeptal se Clark. Pasternak se otočil. „Ano, můžeme – takřka do nekonečna. Jak jsem se doslechl na Kolumbijské, východoněmecká Stasi používala tuhle metodu k výslechům politických vězňů a dopadených špionů a byla bez výjimky úspěšná. Pak s tím přestali – nevím proč. Možná byla i na ně příliš odporná. Jak jsem říkal včera, tohle je neveřejná metoda z lékařské fakulty Josefa Mengeleho. Ten chlápek, co řídil Stasi, byl Žid, co si pamatuju – Markus Wolf se tuším jmenoval – a možná mu to vadilo právě z toho důvodu.“

„Jak se cítíš, Richi?“ zeptal se Hendley.

„Mně je fajn. Ale jemu ne.“ Doktor se odmlčel. „Popraví ho ještě?“

„Záleží na tom, kdo ho nakonec dostane,“ odpověděl Hendley. „Když to bude FBI, půjde k federálnímu soudu a v tom případě mu po příslušné proceduře popřejou dobrou noc v Terre Haute v Indianě. Ale to opravdu není naše starost.“

Protože to, čím si právě prošel, je ještě mnohem horší, neřekl Pasternak. Měl sice svoje svědomí pod kontrolou, ale přece jenom se ozývalo. Tohle bylo opravdu podle scénáře Josefa Mengeleho, a nebylo to nic pro potěšení newyorského Žida. Ale tělo jeho bratra se nikdy nenašlo. Skončilo rozdrcené na kousíčky ve zřícené věži WTC. Neměl ani hrob, ke kterému by mohl chodit s jeho osiřelými dětmi. A tenhle zmetek to způsobil. Takže Rich Pasternak vyzval své svědomí, ať mlčí. Konal teď když už ne Boží dílo, tak aspoň dílo své rodiny, a byl s tím srozuměný. Jeho svědomí se s tím musí nějak srovnat. „Jak přesně se ten chlap jmenuje?“ zeptal se Pasternak.

Clark se ujal odpovědi: „Sájf Rahmán Jásin. Je více než padesátým dítětem svého otce, tatík byl statný chlapík, a hodně zadobře se saúdskou královskou rodinou.“

„Skutečně? To jsem nevěděl.“

„Královské Saúdy nenávidí ještě víc než Izrael,“ vysvětloval Clark. „Zkoušeli ho dostat asi před šesti lety, ale neuspěli. Nenávidí je kvůli korupci, aspoň to tvrdí. Mám dojem, že tam mají nějaké – tím chci říct opravdu hodně veliké – prachy pod palcem poměrně malé skupinky lidí, ale ve srovnání s Washingtonem to není zdaleka tak zlé. Byl jsem tam. Naučil jsem se tamní řeč už někdy v osmdesátých letech. Saúdové, se kterými jsem se potkával, jsou docela fajn lidi. Mají jiné náboženství než já, ale to sakra baptisti taky. Saúdové si přejí smrt toho hajzla víc než my, věřte tomu nebo ne. Strašně rádi by ho přitáhli na náměstí Čop-čop v Rijádu a sťali mu hlavu mečem. Pro ně je jeho osoba urážkou jejich země, jejich krále i jejich víry. A tam se na tohle hodně dbá. Doktore, Saúdové nejsou jako my, ale to ani Britové, že jo? Tam jsem taky žil.“

„Co bychom s ním měli udělat, co myslíte?“

„O tom nerozhodujeme my, pane. Můžeme ho vždycky zabít, ale to by bylo lepší veřejně – sakra, udělat to tak v poločase Superpoháru a hned to přehrávat dokola v televizi i s barvitým komentářem. To by se mi líbilo. Ale ve skutečnosti je to větší problém. Je to politicky významná postava a jeho odstranění bude také politický čin. To vždycky rozbouří hladinu,“ uzavřel Clark. Neměl příliš cit pro politiku, a ani po tom netoužil. Jeho svět byl jednodušší: jestliže jsi vraždil, pak za to zemřeš. Není to elegantní ani příliš „citlivé“, ale kdysi to opravdu fungovalo. Stejně jako právní řád fungoval mnohem lépe, než jeho zemi zaplavili právníci. Ale není cesty zpět a on s tím nic nezmůže. Clark si nedělal o správě světa žádné iluze. Jeho myšlení tak daleko vůbec nezasahovalo. „Doktore, to, co jste mu teď provedl, bylo opravdu tak zlé?“

„Mnohem horší než cokoliv, co bych byť jen v náznaku sám zažil, horší než cokoliv, co jsem kdy viděl za šestadvacet let lékařské praxe, horší než cokoliv, co vůbec lze člověku provést a nezabít ho přitom. Mám o tom sice jen teoretické znalosti, ale není to nic, čím bych sám chtěl z jakéhokoliv důvodu projít.“

Clark si vzpomněl na chlápka jménem Billy a jeho pobyt v Clarkově rekompresní komoře. Vzpomínal, jak chladnokrevně mučil toho násilného hajzla a jak to s jeho svědomím ani nehnulo. Ale to bylo osobní, ne pracovní, a jeho svědomí se tím ani potom nijak nezabývalo. Nechal ho živého na poli kdesi ve Virginii, odkud ho potom odvezli do nemocnice a marně léčili asi týden, než barotrauma ukončilo jeho bezcenný život znásilňovače. Část Clarkovy mysli si občas položila otázku, jestli se Billymu líbí v pekle. Ale ne moc často.

Takže tohle je horší než tamto? A sakra.

Pasternak se podíval dolů a spatřil záškuby víček. Dobře, takže se vrací zpátky. Dobře. Svým způsobem.

Clark přešel K Hendleymu. „Kdo ho bude vyslýchat?“ zeptal se John.

„Jerry Rounds, pro začátek.“

„Mám mu dávat záchranu?“

„Asi bude nejlepší, když se sem postavíme všichni. Myslím, že vůbec nejlepší by bylo mít po ruce psychiatra – a úplně optimální by byl islámský teolog –, ale to nemáme. Ani ho neseženeme, že?“

„Hlavu vzhůru. V Langley by neměli odvahu provést něco jako my tady, určitě ne bez zástupu kibicujících právníků a reportéra z Postu, který by si dělal poznámky pro patřičně pohoršený článek. Tohle se mi tady opravdu líbí: nic se nevynese.“

„Tak trochu bych to rád probral s Jackem Ryanem. Není lekavý, a obdivuju jeho čuch. Ale to nemůžu. Však víš proč.“

Clark přikývl: věděl to. O Jacku Ryanovi bylo známo, že mívá problémy se svým svědomím. Nikdo není dokonalý.

Hendley přistoupil k telefonu a vyťukal pár čísel. Za dvě minuty vstoupil Jerry Rounds. „Ano?“ zeptal se.

„Náš host měl ošklivé ráno,“ vysvětloval Hendley. „Teď si s ním potřebujeme promluvit. Je to na tobě, Jerry.“

„Zdá se, že je v bezvědomí,“ poznamenal Rounds.

„To ho za pár minut přejde,“ ujistil ho Pasternak. „A bude v pořádku,“ sliboval.

„Ježíši, máme tady dost lidí?“ zněla další Roundsova poznámka. Víc lidu než na pravidelných schůzkách. Teď ještě přibyla televizní kamera na stativu, kterou obsluhoval Dominic, a kolem ponku rozestavili paraván z celtoviny slepené izolační páskou. Rounds přikývl, Dominic spustil kameru a Hendley nadiktoval datum a čas. Gavin Biery potom samozřejmě digitálně pozmění Hendleyho hlas. Dominic si to přehrál a prohlásil záznam za kvalitní.

„Může se podvádět?“ zeptal se Rounds skoro jenom sám pro sebe, ale Clark stál hned vedle.

„Proč ne?“ odpověděl. „Nejsou žádná pravidla, Jerry.“

„Pravda.“ Clark umí jít přímo k jádru věci, pomyslel si zpravodajský náčelník.

Clarka napadlo, že by všichni měli mít kovbojské šaty, džíny, opasky s revolvery a obrovské klobouky, a opravdu se Sájfem sehrát habaďůru. Ale asi bylo lepší udělat to co nejjednodušším způsobem. Přílišné přemýšlení o čemkoliv obvykle věci spíš zatemní a nakonec nevede nikam. Obvykle čím jednodušší, tím lepší. Skoro pokaždé.

Clark přešel ke stolu a viděl, že Sájf se už hýbe, v bezvědomí se kroutil a napínal svaly. Už už se probudí. Bude překvapený, že ještě žije? přemítal Clark. Bude myslet, že byl v pekle? Je sakra jisté, že to nebyl ráj. Podíval se mu zblízka do obličeje. Drobné svaly se hýbaly. Byl už na zpáteční cestě. Clark se rozhodl zůstat na místě.

„Johne?“ To promluvil Chavez.

„Ano, Dingu?“

„Bylo to opravdu tak zlé, co?“

„Doktor to tvrdí. On je osoba znalá.“

„Ježíši.“

„Nesprávné božstvo, chlape,“ poznamenal Clark. „Nejspíš čekal, že uvidí Alláha – nebo možná ďábla.“ Třeba bych ho mohl zastoupit, napadlo Johna. Rozhlédl se kolem. Jerry Rounds vypadal nesvůj. Hendley ho nasadil v rozhodující fázi zápasu, kdy šlo o všechno. Ani by nebylo lidské, kdyby neměl trochu stísněný pocit, říkal si John.

Pocítil, jak je vtahován do děje. Šlo to na něho, náhle si to uvědomil.

A do prdele, pomyslel si Clark. Co by měl tomu zmetkovi vlastně říct? Tohle je práce pro psychiatra. Nebo možná řádného islámského duchovního či teologa – jak že jim to říkají? Muftí? Tak nějak. Někoho, kdo se vyzná v islámu mnohem líp než on.

Ale je ten chlap opravdu muslim? Nebo spíš rádoby politik? Ví vůbec on sám, kdo vlastně je? Kdy se stal tím, za koho se prohlašuje? To byly na Clarka až příliš hlubokomyslné otázky. Ale tomu chlapovi se chvějí oční víčka. Pak otevřel oči a Clark se do nich díval.

„Je to dobrý pocit zase dýchat, že?“ zeptal se Clark. Nedočkal se odpovědi, ale v mužově obličeji se zračil zmatek. „Ahoj, Sájfe. Vítej zpátky.“

„Kdo jste?“ zeptal se ten chlap poněkud opilým hlasem.

„Dělám pro vládu Spojených států.“

„Co jste mi provedli? Co se stalo?“

„Navodili jsme srdeční mrtvici a pak jsme tě vytáhli zpátky. Říkali mi, že je to mučivý zážitek.“

Ani na to se Clark odpovědi nedočkal, ale zahlédl záblesk hrůzy v Emírových očích.

„Měl bys vědět jedno: To, čím sis právě prošel, se dá opakovat – do nekonečna a bez trvalého poškození. Nebudeš spolupracovat a tvoje dny budou jedna srdeční mrtvice za druhou.“

„To nemůžete. Máte přece –“

„Zákony? Ne, tady žádné nejsou. Jenom já, ty a stříkačka, tak dlouho, jak bude potřeba. Jestli mi nevěříš, přivedu ti doktora do dvou minut. Vyber si.“ Emír se rozhodoval necelé tři vteřiny. „Ptejte se.“

CLARK S ROUNDSEM rychle zjistili, že jejich vztah s mužem známým jako Emír nebude mít povahu výslechu, ale spíše upřímné výpovědi. Jásin si očividně vzal Clarkovo varování „k srdci“.

První sezení trvalo dvě hodiny a obsahovalo věci obecné i významné, otázky, na které už znali odpověď, i záhady čekající na rozluštění: Jak dlouho jev Americe? Kde a kdy se podrobil plastické operaci? Kudy šel po opuštění Pákistánu? Jak koupil dům v Las Vegas? Jak velký je provozní rozpočet URC? Bankovní účty, organizační struktura, sídla buněk, spící agenti, strategické cíle…

A tak to pokračovalo až do večera, kdy Hendley vyhlásil přestávku. Druhého dne ráno se celá skupina shromáždila v kuchyni, aby shrnuli výsledky a naplánovali otázky na další den. Hendley jim vysvětlil, že mají málo času. Nehledě na jejich osobní zájmy Emír nepatří Univerzitě a oni ho nemají soudit. Ten muž náleží americkému lidu a musí být souzen podle jeho zákonů. Mimoto jakmile bude Jásin v rukou FBI, můžou z něho ždímat informace další měsíce a roky až do poslední kapky. Mezitím může Univerzita zpracovávat to, co Emír už stačil prozradit. Měli spoustu vodítek ke sledování a tolik informací, že je zaměstnají na osm měsíců až rok.

„Řekl bych, že už z něho potřebujeme dostat jenom jednu věc,“ prohlásil Jack Ryan mladší.

„A to co?“ opáčil Rounds.

„Smysl toho všeho. Myšlení toho chlapa je příliš mnohovrstevné. Všechny ty dílky a součásti Lotusu – Yucca Mountain, Losan, útoky na Středozápadě… Je cílem toho všeho jenom teror, neboje za tím něco podstatnějšího? Musí v tom být přece něco víc než jenom větší jedenácté září, nebo se pletu?“

Clark zamyšleně otočil hlavu a podíval se na Hendleyho, který chvíli mlčel a pak pravil: „Zatraceně dobrá otázka.“

BĚHEM DOPOLEDNE se dověděli vše, co potřebovali; pak zaměřili pozornost na ošemetné téma předání Jásina do rukou FBI. Jakkoliv lákavý byl nápad svázat Emíra do kozelce a pak ho symbolicky a všem na očích pohodit z jedoucího auta na schody Hooverovy budovy, takhle to opravdu provést nešlo. Univerzita už celé týdny balancovala na tenké hranici mezi skrýváním ve stínu, kam patřila, a přitahováním pozornosti amerických úřadů.

Takže otázkou bylo, jak „předat“ nejhledanějšího teroristu světa tak, aby na ně přitom nebylo vidět. Nakonec přišel s řešením Dominic Caruso, který využil Brianovu oblíbenou poučku.

„KISS,“ řekl. „Udělej to jednoduše, blbe.“

„Vysvětli to,“ opáčil Hendley.

„Myslíme složitě. Vždyť už máme hotovou cestičku: Gus Werner. On mě získal pro Univerzitu, a slouží přímo pod Danem Murrayem, ředitelem FBI.“

„To je sakra velký trojský kůň, Dome,“ namítl Chavez. „Myslíš, že do toho půjde? Lépe řečeno: Myslíš, že to dokáže zařídit?“

„Jak by se to provedlo?“

„Emír bude neprodleně zatčen a zavře se na velice bezpečné místo. Však to znáte, přečíst mu jeho práva, nabídnout mu advokáta, zkusit s ním promluvit. Obeznámit státního návladního. Ten to řekne generálnímu prokurátorovi, a ten prezidentovi. Pák už ta sněhová koule poroste sama. Zapojí se tisk a my budeme sedět a koukat. Poslechněte, Gus ví, jak pracujeme, a ví, jak pracuje Úřad. Jestli to někdo dokáže prodat, tak on.“

Hendley o tom nějakou chvíli přemýšlel a nakonec přikývl. „Zavolej mu.“

TELEFON Guse Wernera v Hooverově budově začal vyzvánět. Byla to jeho soukromá linka, kterou znalo jen velmi málo lidí. „Werner.“

„Tady je Dominic Caruso, pane Wernere. Měl byste dnes odpoledne chvilku čas? Řekněme dvacet minut.“

„Aha, jistě. Kdy?“

„Teď hned.“

„Dobře, tak přijďte.“

DOMINIC zaparkoval jeden blok od Hooverovy budovy a vešel do hlavní haly, kde ukázal strážným svůj průkaz FBI. Nechali ho projít kolem detektoru. U agentů FBI se předpokládá nošení zbraně. Dominic však právě teď u sebe žádnou neměl. K vlastnímu překvapení ji zapomněl ve svém psacím stole.

Augustus Werner měl kancelář v nejvyšším poschodí, jako náměstek ředitele FBI i se sekretářkou v předpokoji, jen pár dveří od podstatně větší ředitelské kanceláře Dana Murraye. Dominic se ohlásil u sekretářky a ta ho rovnou poslala dál. Posadil se ke stolu naproti náměstkovi. Podle jeho hodinek bylo právě 03:30.

„Dobře, Dominiku, co chceš?“ zeptal se Werner.

„Měl bych jednu nabídku.“

„A co nabízíš?“

„Chcete Emíra?“ zeptal se Dominic Caruso.

„Cože?“

Dominic zopakoval otázku.

„Jistě, jasně že jo.“ Wernerův výraz tváře byl víc než tázavý.

„Dnes večer, v Tysons Corner. Horní parkoviště, řekněme v devět patnáct. Přijďte sám. Vím, že vaši lidi budou nablízku, ale nesmějí být tak blízko, aby viděli vlastní předávku. Přivezu vám ho osobně.“

„Ty mluvíš vážně. Máte ho?“

„Jo.“

„Jak se to stalo?“

„O tom se nemluví. My ho máme a vy ho můžete mít. Jenom nás z toho vynechte.“

„To bude těžké.“

„Ale ne nemožné,“ usmál se Dominic.

„Jistě, ne nemožné.“

„Anonymní tip, nečekaný zvrat – cokoliv.“

„Pravda, pravda… Musím to probrat s ředitelem.“

„Tomu rozumím.“

„Buď na telefonu. Ozvu se.“

HOVOR PŘISEL v souladu s všeobecným očekáváním brzy – za devadesát minut – a potvrdil čas i místo schůzky. Zanedlouho bylo osm třicet a nastal čas sebrat se a jít. Dominic s Clarkem odešli do dílny, kde Pasternak právě končil s Emírovou výstupní prohlídkou pod bdělým dohledem a pohotovým glockem Dominga Chaveze.

„Je schopen, doktore?“ zeptal se Dominic Caruso.

„Ano. Jenom opatrně s tou nohou.“

„Jak račte.“

Clark s Dominikem postavili Jásina na nohy, Dominic vytáhl ze zadní kapsy plastová pouta a nasadil mu je na zápěstí. Potom vzal elastický obvaz a omotal ho Sájfovi několikrát kolem hlavy. Tím ho dokonale oslepil. Potom ho Clark popadl za paži a vyvedl ho ze dveří, přes dvůr a zadním vchodem do garáže. Hendley, Rounds, Granger a Jack stáli u suburbanu. Mlčeli, dokud Dominic neotevřel zadní dveře vozu a nepomohl Jásinovi dovnitř. Clark auto obešel a vklouzl vedle něho. Dominic si sedl dopředu a nastartoval. Pojedou po dálnici 29 na washingtonskou okružní, potom na západ do severní Virginie. Dominic se držel přesně na rychlostním limitu, což bylo velmi neobvyklé. Průkaz FBI v náprsní tašce ho obvykle vyvažoval ze všech rychlostních omezení v Americe, ale dnes večer pojede přesně podle předpisů. Přes most Americké Legie do Virginie, potom doleva a do kopce. Po dalších dvaceti minutách Dominic odbočil na výjezd k Tysons Corner. Provoz houstl, ale většinou ve směru od nákupního střediska. Bylo 09:25. Vyjel po rampě do horního podlaží na jižní straně nákupního střediska.

Tamhle jsou, všiml si Dominic. Očividně služební vůz, nový Ford Crown Victoria s anténou navíc. Zajel k němu na deset metrů a zůstal sedět. Levé přední dveře fordu se otevřely. Byl to Gus Werner ve svém obvyklém pracovním obleku. Dominic vystoupil a šel k němu.

„Máš ho?“ zeptal se Werner.

„Ano, pane,“ odpověděl Dominic. „Vypadá teď trochu jinak. Nějak si vybělil kůži. Tady tím“ – Dominic mu podal poloprázdnou tubu Benoquinu, kterou vzal z domu v Las Vegas – „a nechal si trochu upravit obličej, ve Švýcarsku, jak nám řekl. Přivedu ho.“

Dominic se vrátil k suburbanu, otevřel zadní dveře, pomohl Jásinovi ven, potom zabouchl dveře a vedl ho k Wernerovi.

„Bude potřebovat lékařskou péči. Střelná rána ve stehně. Je to ošetřené, ale asi bude potřebovat další kontroly. Kromě toho je stoprocentně zdravý. Moc toho nesnědl. Může mít hlad. Berete ho na washingtonské oddělení?“

„Jo.“

„Dobrá, pane, teď je celý váš.“

„Dominiku, jednou budu chtít slyšet celý tenhle příběh.“

„Jednou možná, pane, ale ne dnes večer.“

„Rozumím.“

„Rád bych vám doporučil ještě jednu věc, pane. Ptejte se ho nejdřív na útoky v našem vnitrozemí. Zeptejte se na spící agenty.“

„Proč?“

„Mohl mít něco za lubem. Bylo by dobře, aby se to podchytilo včas.“

„Tak jo.“ Potom Werner pronesl úředním hlasem: „Sájfe Jásine, jste zatčen. Máte právo nevypovídat. Všechno, co řeknete, bude zaznamenáno a může být před soudem použito proti vám. Máte právo na přítomnost právního zástupce. Rozuměl jste tomu, co jsem vám právě řekl?“

Emír mlčel.

Werner se podíval na Dominika. „Rozumí anglicky?“

Dominic se ušklíbl. „Jo, jistěže. Věřte mi, ten ví naprosto přesně, o co tu běží.“

EPILOG

Arlington, Národní hřbitov

PŘESTOŽE SE ODDÍL Tajné služby chránící Jacka Ryana staršího postaral, aby se nemuseli obávat nepovoleného fotografování, přijela většina členů Univerzity – Gerry Hendley, Tom Davis, Jerry Rounds, Rick Bell, Pete Alexander, Sam Granger a Gavin Biery – o několik minut dříve třemi automobily. Chavez a Clark přijeli čtvrtým vozem spolu s nedávno penzionovaným vojákem a čerstvě přijatým členem Univerzity Samem Driscollem. Ten teď trávil polovinu času na Univerzitě studiem aktualit a druhou polovinu sháněním domu ve městě a rehabilitací v Johns Hopkinsově nemocnici. Ačkoli se s padlým Brianem Carusem nikdy nesetkal, Driscoll byl voják do morku kostí a příbuzný nepříbuzný, známý neznámý, druh ve zbrani mu byl bratrem.

„Už jdou,“ zamumlal Chavez k ostatním a kývl k aleji.

Podle protokolu námořní pěchoty jela v první limuzíně Brianova rodina doprovázená Dominikem. Zastavili za pohřebním vozem, kde stálo v pozoru osm uniformovaných nosičů s upřenými pohledy a bezvýraznými obličeji. Po chvíli se objevila druhá limuzína s členy Ryanova klanu. Na pokyn zvláštní agentky Andrey Price-O’Dayové se otevřely zadní dveře obou limuzín a smuteční hosté vystoupili.

U hrobu stáli vedle sebe Gerry Hendley a John Clark a sledovali, jak příslušníci čestného doprovodu důstojně a plynule spustili rakev s vlajkou z vozu a zaujali místo za knězem k pochodu přes trávník.

„Začíná mi to docházet,“ zamumlal ředitel Univerzity.

„Jo,“ souhlasil Clark. Od Yuccy uplynulo šest dní, od návratu Brianova těla z Tripolisu čtyři. Teprve teď jim nastal čas zpracovat v mysli uplynulé události. Univerzita si připsala velký úspěch, ale za vysokou cenu.

Od rána pršelo, ale před hodinou se obloha projasnila; řady bílých náhrobních kamenů v poledním slunci jako by svítily. Souběžně s nosiči pochodovala v sevřeném tvaru kapela námořní pěchoty a hrála pochmurný pochod s vířením bubnů.

Rakev dorazila na okraj jámy a pozůstalí zaujali svá místa. Velitel doprovodu tlumeně vyštěkl: „K nozé… zbraň…“ a „Četó… pohov.“

Na Dominikovo přání vzal kaplan celý obřad zkrátka.

„Četó… pozor! Četo k poctěé… Zbraň!“

Následovala hymna námořní pěchoty a čestná salva; čestná stráž konala své rázné, strojově přesné pohyby, dokud nedozněla ozvěna posledního výstřelu. Když utichla, osamělý trubač zahrál poslední čepobití, Brianova vlajka byla pečlivě složena a odevzdána Carusovým. Kapela námořní pěchoty pak zahrála hymnu námořnictva „Věčný Otče, Mocný Zachránče“.

A bylo po všem.

NÁSLEDUJÍCÍ DEN RÁNO, v pondělí, se Univerzita vrátila k běžné činnosti, ale nálada byla pochopitelně dost zaražená. Ve dnech před Brianovým pohřbem všichni samozřejmě sepsali a odevzdali vlastní hlášení o průběhu akce, ale tentokrát se poprvé měli sejít všichni členové teď už rozpuštěné skupiny Králiček. Trousili se do zasedačky se zachmuřenými výrazy. Aniž se domluvili, nechali u stolu jednu židli volnou.

Odpověď na Jackovu otázku s velkým „Proč?“ všechny zaskočila. Emír měl s Lotusem opravdu mnohem dalekosáhlejší záměry. Útoky ve vnitrozemí a nezdařený incident s Losan byly zamýšleny jako přímé údery, výbuch v Yucca Mountain pak jako „zvedák“, který měl probudit spícího obra. S neschopným a zpátečnickým Edwardem Kealtym u vládního kormidla by FBI a CIA bez otálení odhalily totožnost osob odpovědných za tyto útoky. Ale narazily by na pečlivě vybudované a dokonale podepřené legendy, které by nakonec vedly přímo na práh pákistánského Meziresortního ředitelství výzvědných služeb a k radikálním skupinám v generálním štábu pákistánské armády. Obě tyto instituce byly už dlouho podezírány z nepříliš nadšené podpory boje proti terorismu.

Jestliže Spojené státy po jedenáctém září přímo vojensky vtrhly do Afghánistánu, reagovaly by nyní znovu rychle a otevřeně rozšířením vojenských operací na východ za pohoří Sáfid Kúh a Hindúkuš. Následná nevyhnutelná destabilizace Pákistánu, už teď skoro nefunkčního státu, by podle Emíra vytvořila mocenské vakuum, do kterého by vkročila Umajjovská revoluční rada a zmocnila se nemalého pákistánského jaderného arsenálu.

„To je dost dobře možné,“ řekl Jerry Rounds. „V nejhorším případě ten plán vyjde; v tom nejlepším tam musíme jít naveliko, možná zečtyřnásobit současné početní stavy.“

„A zůstat tam několik desetiletí,“ dodal Clark.

„A to jsme si mysleli, že v Iráku verbují bojovníky…,“ poznamenal Chavez. „V každém případě bod pro Emíra a URC,“ dodal Jack.

„Poradil jsem Wernerovi, ať se nejdřív začne hrabat v těch legendách. Přijde na to,“ řekl Dominic Caruso. „Otázkou je, jestli to byl jediný trik, co měl ten zmetek v rukávu?“

Jako na heslo zabzučel telefon u Hendleyho lokte. Vzal ho, poslouchal a pak přikázal: „Pošlete ji nahoru.“ Zavěsil a prohodil: „Možná budeme mít o jednu nezodpovězenou otázku míň.“

Šedesát vteřin poté vkročila do dveří Mary Pat Foleyová. Když se všichni pozdravili, položila na stůl před Hendleyho desky z konopného papíru. Ten je otevřel a začetl se.

Mary Pat oznámila Samu Driscollovi: „Collage konečně vyplivl odpověď na vaši plastickou mapu.“

„Neděláte si legraci?“

„Nechte mě hádat,“ ozval se Chavez. „Stará novinka. Yucca Mountain.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Hendley. Posunul desky po stole ke Clarkovi a Jackovi. Prolistovali je spolu. Jack vzhlédl k Mary Pat. „Jsi si jistá, že je to správně?“

„Prověřil to tucetkrát. Zeměpisné údaje se dokonale shodují ve dvaaosmdesáti procentech.“

Dominic vyhrkl: „Tak to vybal.“

„Kyrgyzstán,“ odpověděl Clark, aniž zvedl zrak od desek.

„Co k čertu chce Emír v Kyrgyzstánu?“ zeptal se Chavez.

Ozval se Gerry Hendley: „Tak to je otázka za milion dolarů. Pojďme hledat odpověď.“

SCHŮZKA POKRAČOVALA ještě další hodinu bez přestávky. V jedenáct Jack předčasně poobědval a odjel do Peregrine Cliff. Sotva vstoupil na verandu, Andrea Price-O’Dayová otevřela hlavní dveře.

„Tomu říkám servis,“ usmál se Jack. „Jak se vede?“

„Jako vždycky. Mrzí mě to s vaším bratrancem.“

Jack přikývl. „Díky. Co táta?“

„V pracovně. Píše,“ dodala kousavě.

„Budu klepat opatrně.“

Což také učinil a byl překvapen, když uslyšel otce vesele zvolat: „Pojď dál.“ Jack se posadil a počkal, než otec doťuká na klávesnici konec věty. Ryan starší se otočil na židli a usmál se. „Jak se ti daří?“

„Dobře. Už se ti to chýlí?“ zeptal se Jack a ukázal na autobiografii na obrazovce.

„Vidím světlo na konci tunelu. Potom to nechám trochu vychladnout a začnu to přepisovat. Byl jsi dnes ráno v práci?“

„Jo. Rozebírali jsme případ.“

„Co je nového?“

„FBI ho dostal. To je všechno, co víme. To je všechno, co kdy budeme smět vědět.“

„Zlomí se,“ předpověděl Ryan starší. „Může to trvat pár týdnů, ale změkne.“

„Jak to můžeš vědět?“

„V hloubi srdce je to zbabělec, synu. Většinou jsou takoví. Rozehraje to dobře, ale nevydrží. Musíme si o něčem promluvit. Kealty už shodil rukavice.“

„Vyhrabává na tebe špínu?“

Exprezident přikývl. „Arnie čmuchá kolem, ale vypadá to, jako by Kealtyho lidé mluvili o ilegální špionáži. Mohlo by to být příští týden v Postu.“

„Ilegální špionáž,“ opakoval Jack. „To zní skoro jako Univerzita. Mohli by –“

„Zatím těžko říct. Možná. Jestli jo, použijou to jako úvodní salvu – zkusí nás vymést ještě dřív, než závod vůbec začne.“

„Co můžeme dělat?“

„Není žádné ‚my‘, synu,“ pronesl Ryan mírně. „Já to vyřídím.“

„Nevypadáš ustaraně. To mi dělá starost.“

„Je to politika. Nic víc. Bude to ještě ošklivější, ale Kealtyho dny jsou sečteny. Jediná otázka je, jak dlouho mu ještě potrvá, než si to uvědomí. Poslyš, řeknu ti, co mi dělá opravdu starost.“

„Co je to?“

„Jak říct tvojí mámě, že ses dal na rodinné řemeslo.“

„No jo, sakra.“

„Jestli se o Univerzitě začne mluvit a ona si o tom přečte v novinách nebo ji s tím nějaký novinář přepadne, tak oba spíme v psí boudě.“

„Tak jak to uděláme?“

„Nebudeme moc konkrétní. Já vyřídím tu část o Univerzitě. A ty jí povíš, co tam děláš.“

„Ale ne všechno, že? Nic o terénu.“

„Přesně tak.“

„Bude lepší, když ani ty nebudeš všechno vědět, viď?“

Ryan přikývl.

„A když se máma bude ptát?“ zajímal se Jack.

„Nebude. Na to je moc chytrá.“

„Musím se ti přiznat, tati, že se na to netěším. Nebude ráda.“

„To je slabé slovo. Ale lepší teď než potom. Věř mi.“

Jack Ryan mladší se nad tím zamyslel, pak pokrčil rameny. „Tak jo.“ Ryan starší vstal a plácl syna po rameni. „Pojď, budeme čelit palbě spolu.“