Tom Clancy

Jack Ryan 14. Živý terč

KAPITOLA 1

RUSOVÉ NAZVALI svůj bitevní vrtulník Kamov-50 Čornaja akula – Černý žralok. To jméno se k němu hodí, je elegantní a rychlý, pohybuje se chytře a svižně, ale především je krajně účinným zabijákem své kořisti.

Dvojice černých žraloků se vynořila ze závoje předjitřní mlhy a řítila se bezměsíčnou oblohou třistasedmdesátikilometrovou rychlostí, pouhých deset metrů nad kamenitým povrchem dna údolí. Oba stroje se hnaly tmou v těsném stupňovitém tvaru se zhasnutými pozičními světly. Kopírovaly terén a držely se vyschlého řečiště uprostřed údolí táhnoucího se třicet kilometrů severozápadně od Argvani, nejbližšího města zde, v západním Dagestánu.

Souosé protiběžné rotory kamovů protínaly řídký horský vzduch. Charakteristická konstrukce se zdvojeným nosným rotorem nepotřebuje ocasní vrtuli, díky tomu lze lépe využít výkon motoru k pohonu a stroje jsou rychlejší. A také méně zranitelné palbou ze země, protože na celé velké helikoptéře je už jen jediný bod, jehož zásah způsobí katastrofální následek.

To spolu s dalšími odolnými systémy, jako samosvorné palivové nádrže a částečně kompozitový drak s využitím kevlaru, dělá z černého žraloka mimořádně účinnou zbraň. A jak je Ka-50 odolný, tak je i smrtelně účinný. Oba vrtulníky svištěly ke svému cíli na severním Kavkazu důkladně ověšené protizemní výzbrojí. Každý nesl čtyři sta padesát 30mm nábojů pro kanón pod trupem, čtyřicet 80mm neřízených raket ve dvou podvěsných raketnicích a tucet protizemních řízených střel AT-16 na dvou pylonech.

Oba kamovy byly v noční verzi a ve tmě byly ve svém živlu. Blížily se k určenému cíli a jen díky noktovizorům pilotů, navigačním displejům a infračerveným zaměřovačům se nesrazily navzájem ani nevrazily do strmých skalních stěn lemujících údolí či do jeho zvlněného dna.

Vedoucí pilot zkontroloval zbývající čas k cíli a pronesl do mikrofonu: „Sjem minut.“ Sedm minut.

„Poňal.“ Rozumím – ozvalo se ve sluchátkách v odpověď od černého žraloka vzadu.

VE VESNICI, která za sedm minut vzplane, kohouti ještě spali.

Ve stodole uprostřed skupiny budov na skalnatém svahu ležel Israfil Nabijev na slamníku s vlněnou dekou a pokoušel se usnout. Zavrtal se hlavou do pláště a zkřížené ruce tiskl k sumkám na hrudi. Hustý plnovous mu chránil tváře, do špičky nosu ho však štípal mráz; prsty měl v teple v rukavicích, ale mrazivý průvan ve stodole pronikal rukávy až k loktům.

Nabijev pocházel z města, z Machačkaly na pobřeží Kaspického moře. Mnohokrát už spal ve stodolách, jeskyních, stanech a blátivých zákopech pod širým nebem, ale vyrostl v paneláku s elektřinou, vodovodem, kanalizací a televizí, a právě teď mu všechny tyhle vymoženosti chyběly. Nechal si však stížnosti pro sebe. Věděl, že tento výlet je nezbytný. K jeho práci patřilo objíždět své jednotky každých pár měsíců, ať se mu to líbí nebo ne.

Alespoň netrpí sám. Nabijev nikdy nikam nechodil sám. Ve studené stodole s ním nocovalo pět mužů ochranky. I v neproniknutelné tmě slyšel jejich chrápání a cítil pach jejich těl a zbrojního oleje jejich kalašnikovů. Zbylých pět mužů jeho doprovodu bylo venku na stráži, spolu s polovinou místního oddílu. Všichni bdělí, s puškou na klíně a hrnkem horkého čaje poblíž.

Také Israfil měl svou zbraň na dosah, však by to byla jeho poslední možnost obrany. Nosil AK-74U, zkrácenou verzi letitého, ale stále výkonného kalašnikova. Jak se převalil na bok, aby se vyhnul průvanu, natáhl se, položil ruku v rukavici na plastovou pažbičku a přitáhl zbraň blíž. Chvilku se vrtěl a pak se převrátil na záda. S bagančaty na nohou, opaskem s pistolí a spoustou sumek s puškovými zásobníky na prsou bylo sakra obtížné najít pohodlnou polohu.

Ale nezůstával vzhůru jenom kvůli nepohodlí. Kdepak, hlavně mu nedovolovala usnout neustálá obava z nepřátelského útoku.

Israfil dobře věděl, že je pro Rusy prvořadým cílem, protože znal jejich hodnocení své osoby – že právě on je budoucnost hnutí odporu. Budoucnost svého lidu. Budoucnost nejen islámského Dagestánu, ale celého kavkazského islámského chalífátu.

Nabijev byl pro Moskvu cíl nejvyššího významu, protože prakticky celý život strávil ve válce proti Rusům. Bojoval od svých jedenácti let. Svého prvního Rusa zabil v Náhorním Karabachu v roce 1993, v pouhých patnácti letech, a od té doby jich pozabíjel spousty, v Grozném, v Tbilisi, Cchinvali i v Machačkale.

Nyní, v necelých pětatřiceti letech, působil jako polní velitel dagestánské islámské organizace Džamáat Šaríjat, „Společenstvo islámského práva“, a velel bojovníkům od Kaspického moře na východě až po Čečnu, Gruzii a Osetii na západě. Všichni bojovali za stejnou věc: vypuzení vetřelců a zavedení šaríje.

A zanedlouho, inš’Alláh – dá-li Bůh, sjednotí Israfil Nabijev všechny organizace na Kavkaze a dočká se splnění svého snu.

Jak říkají Rusové, on je budoucnost hnutí odporu.

Jeho vlastní lidé si to také uvědomovali, což mu trochu usnadňovalo život v tvrdých podmínkách. Deset bojovníků jeho ochranky spolu s třinácti ozbrojenci místní buňky v Argvani – každý jeden z těch mužů by považoval za čest položit za Israfila život.

Znovu se překulil a přitáhl si pušku ve snaze vyhnout se průvanu a najít aspoň trochu pohodlnější polohu. Přetáhl si vlněnou deku přes ramena a smetl z vousů pár stébel slámy.

No dobrá, pomyslel si. Doufal, že nikdo z jeho mužů nebude muset položit život před úsvitem.

Israfil Nabijev se ve tmě propadal do spánku, když ve svahu nad vsí zakokrhal kohout.

KOHOUTÍ KOKRHÁNÍ vyrušilo Rusa s vysílačkou, ležícího v trávě jen o pár metrů dál. Počkal si na druhé a pak ještě třetí zakokrhání, pak se znovu sklonil k vysílačce na hrudním popruhu: „Oddíl Alfa pozorovateli. Vidíme vás a ihned nahlásíme vaši polohu.“

Nepřišla žádná odpověď. Oddíl odstřelovačů se musel přiblížit až na deset metrů od rohu boudy ze škvárocementových tvárnic, aby si zajistil výhled na cíl, vzdálený dalších sto metrů. Tak blízko od nepřátel nemohli mluvit, ba ani šeptat. Pozorovatel jenom dvakrát stiskl tlačítko, aby dvěma cvaknutími do sluchátek potvrdil příjem zprávy od Alfy.

Osm mužů ve strmém svahu vysoko nad pozorovatelem zaslechlo dvojí cvaknutí a začali se velmi pomalu přibližovat černou tmou.

Těchto osm mužů spolu s dvoučlenným oddílem odstřelovačů byli vojáci FSB (Federalnaja služba bezopasnosti – Federální bezpečnostní služba). Jmenovitě tento odřad patřil pod útvar Alfa Správy zvláštních operací FSB. Příslušníci skupiny Alfa, nejvybranější ze všech ruských útvarů specnaz, jsou cvičení v protiteroristické činnosti, záchraně rukojmí, boji ve městě a mnoha dalších smrtících dovednostech.

Všichni muži v této jednotce byli také horolezci, vesměs mnohem zkušenější, než bylo nutné pro tuto akci. Štíty za jejich zády, na severním obzoru, byly mnohem vyšší než stěny údolí.

Pro tento úkol je však předurčoval zcela jiný druh prodělaného výcviku. Palné i chladné zbraně, boj beze zbraně, trhaviny. Tento oddíl Alfa byl složen ze samých vybraných zabijáků. Tichých, černých bojovníků.

Rusové pomalu postupovali noční tmou vpřed, všechny smysly nastražené, bez ohledu na útrapy dosavadního pochodu. Průnik proběhl hladce; během šesti hodin od vysazení neucítili nic než vůni lesa a nespatřili nic než zvířata: krávy spící vestoje nebo bez dozoru spásající trávu, lišky míhající se v listí, dokonce i kozorožce vysoko ve skalnatých svazích strmých horských průsmyků.

Bojovníci z Alfy nebyli v Dagestánu poprvé, ale více zkušeností měli z nedaleké Čečny, protože tam upřímně řečeno bylo mnohem více teroristů k zabíjení. I když Džamáat Šaríjat se očividně snažila vyrovnat svým západnějším muslimským bratrům. Čečna je hornatější a lesnatější, v Dagestánu se konflikty odehrávají spíše ve městech, ale na tomto místě, dnešním bodu Omega čili cíli útoku, se rozdíly stíraly. Zalesněné skalní stěny obklopovaly těsný shluk budov, protkaný prašnými cestami s rigolem uprostřed k odvádění dešťové vody dolů k řece.

Vojáci odložili batohy asi kilometr před cílem, nechali tam všechno kromě válečného náčiní. Teď se pohybovali ve vší tichosti, plížili se pastvinou těsně nad vesnicí a po dvojicích překonávali ohradu. Zanechali oddíl odstřelovačů na okraji vsi a postupně pronikali mezi stavení: sýpku, kůlnu, obytný domek a zděnou garáž s plechovou střechou. Přitom neustále obhlíželi každý roh, každou silnici a každé tmavé okno svými noktovizory.

Nesli pušky AK-105 se stovkami nábojů 5,45x39 v dalších zásobnících v plochých sumkách na hrudi. Díky nim mohli zalehnout a ukrýt se před zrakem strážného nebo nepřátelskou palbou. Zelené blůzy a rovněž zelené ochranné vesty měli zablácené a pokryté šmouhami od trávy, promočené tajícím sněhem a navzdory mrazu i propocené námahou.

V opaskových pouzdrech měli pistole MP-445 Varjag ráže .40, někteří pak i malorážkové pistole s tlumičem, určené k umlčení hlídacích psů tichým pokynem třemi gramy olova s dutinou ve špičce.

Našli místo, kde se nacházel jejich cíl, a pozorovali pohyb před stodolou. Strážní. Další budou v sousedních staveních; někteří jsou jistě vzhůru, ačkoli jejich bdělost nejspíš v tuhle časnou ranní hodinu nebude nejlepší.

Rusové obešli cíl širokým obloukem, minutu se plížili na loktech s puškami v náručí, další dvě minuty po čtyřech. Zahýkal osel, zaštěkal pes, zabečela koza, ale nedělo se nic, co by nebylo časně ráno na vsi obvyklé. Nakonec se všech osm útočníků rozptýlilo kolem budovy, ve čtyřech dvojicích pokrývajících předem určené palebné sektory. Každý z ruských automatů byl osazen americkým holografickým laserovým kolimátorem značky EOTech. Muži pozorně sledovali červenou osnovu zaměřovačů, přesněji řečeno určité okno, chodník či dveře, označené červenou tečkou.

Teprve poté zašeptal velitel odřadu do vysílačky: „Jsme na místě.“

Kdyby to byl běžný přepad teroristického úkrytu, dorazila by Alfa na obrněných transportérech nebo vrtulnících, a zatímco by muži sesedali z vozidel nebo slaňovali na zem, letouny by zasypaly ves raketami.

Ale tohle nebyl běžný přepad. Měli rozkaz pokusit se zajmout cíl živý.

Zpravodajské zdroje FSB tvrdily, že muž, pro kterého si jdou, zná jména, místa pobytu a vzájemné vztahy prakticky všech vůdců džihádu v Dagestánu, Čečně a Ingušsku. Pokud by se ho podařilo zajmout a zpravodajsky vytěžit, mohla by FSB zasadit islámskému hnutí takřka smrtící úder. Osm mužů, kteří se teď krčili ve tmě pětadvacet metrů od cílové budovy, představovalo zajištění akce. Útočná skupina byla na cestě, přibližovala se rovněž pěšky údolím od západu. Pokud se bude skutečnost aspoň trochu podobat bojovému rozkazu, naženou cíl do pasti za stodolou.

Alfa považovala svůj plán za nadějný, protože vycházel ze znalosti taktiky kavkazských bojovníků. Při přepadu početnější skupinou velitelé prchali. Ne že by snad byli Dagestánci a Čečenci zbabělci. Naopak, odvahy mají na rozdávání. Ale své velitele považují za příliš cenné. Řadoví pěšáci se postaví útočníkům, obsadí okrajové budovy a střelecké okopy obložené pytli s pískem. Odtud i jediný ozbrojenec zdrží celou útočící jednotku aspoň tak dlouho, aby velitel se svou ochrankou uprchl do nepřístupných hor, které všichni znají stejně dobře jako těla svých milenek.

Takže proto teď osm mužů zajišťovacího odřadu specnaz čekalo, tlumilo svůj dech i tlukot srdce a chystalo se zajmout jediného člověka.

V kapse na doklady taktické vesty měl každý bojovník laminovanou fotografii Israfila Nabijeva.

Padnout do rukou příslušníkům ruských zvláštních vojsk a podobat se fotografii muže, kterého hledají, by nebylo zrovna dobré.

Ale padnout do rukou příslušníkům ruských zvláštních vojsk a nebýt podobný fotografii muže, kterého hledají, by bylo mnohem horší, protože tihle Rusové potřebují živého jediného muže ze vsi.

KAPITOLA 2

JAKO PRVNÍ zareagovali psi. Zavrčení velkého kavkazského ovčáka spustilo sborový štěkot v celé vesnici. Nevaroval je pach Rusů, protože muži od specnaz překryli své tělesné výpary pomocí chemie a prádla s molekulami stříbra. Psi však zachytili pohyb a začali štěkat v takovém počtu, že nemělo smysl sahat po malorážkových pistolích.

Dagestánští strážní před stodolou se rozhlédli dokola, pár z nich líně přejelo okolí paprskem svítilny, jeden okřikl psy. Když ale štěkot neustával a několik psů začalo výt, strážní vstali a chopili se zbraní.

Až pak se údolím rozlehl klapot rotorů.

ISRAFIL PRÁVĚ USÍNAL, ale teď se náhle probral, vymrštil se, ještě než se úplně probudil, a vyrazil ven dřív, než si uvědomil, co ho vlastně vyrušilo.

„Ruské vrtulníky!“ vykřikl kdosi celkem zbytečně, protože Nabijev už sám slyšel klapot rotorů a široko daleko žádné jiné než ruské vrtulníky nebyly. Israfil věděl, že na útěk jim zbývá jenom pár vteřin, a vydal příslušný rozkaz. Velitel jeho ochranky vykřikl do vysílačky pokyn sebrat pancéřovky a zaujmout postavení k palbě na útočící letadla, hned nato nařídil řidičům předjet s auty k předním vratům stodoly.

Israfil byl už úplně vzhůru. Odjistil svůj krátký kalašnikov a s přilícenou zbraní vyšel před stodolu. Věděl, že zvuk vrtulníků se bude rozléhat údolím ještě minutu, než se Rusové ocitnou opravdu nad nimi. Ukrýváním před ruskými vrtulníky strávil posledních dvacet let, takže dokonale znal jejich možnosti i omezení.

První vůz dorazil k vratům stodoly za třicet vteřin. Jeden ze strážných otevřel dvířka a skočil na korbu. Další dva otevřeli vrata stodoly, k vozu to měli necelých šest metrů.

Israfil vyběhl z vrat jako třetí; urazil v ranním vzduchu sotva dva kroky, když se nedaleko rozlehl rachot ručních zbraní. Nejprve ho napadlo, že někdo z jeho mužů střílí naslepo do tmy, ale jakmile mu do tváře cákla horká a lepkavá krev, pochopil svůj omyl. Jeden ze strážných byl zasažen, z jeho rozervaného hrudníku vystříkla krev; muž zachrčel a zhroutil se.

Israfil se přikrčil a běžel dál, ale další dávky s rachotem trhaly plech a tříštily skla vozu. Vojenský velitel Džamáat Šaríjat zahlédl plameny výstřelů od plechové boudy u silnice, o nějakých pětadvacet metrů výš ve svahu. Muž na korbě se snažil opětovat palbu, ale vystřelil jen jednou, pak se zhroutil a vypadl do bahnitého rigolu uprostřed silnice. Palba neustávala a Nabijev dokázal rozlišit zvuk několika kalašnikovů a lehkého kulometu PPM. Když se otočil, zasypala ho sprška jisker od nárazů plášťových střel na kamennou stěnu stodoly. Přikrčil se ještě víc a vrhl se i s ochrankou opřekot zpátky do stodoly.

S oběma muži pak proběhl tmavým stavením, proklouzli kolem dvou uvázaných oslů u západní zdi a vrhli se k rozměrnému oknu, ale zastavil je výbuch. Nabijev se oddělil od svých mužů, doběhl ke kamenné zdi a vykoukl širokou trhlinou, která ho celou noc trápila průvanem. V údolí kousek nad vesnicí spatřil dva bitevní vrtulníky ve visu. Jejich obrysy byly ještě tmavší než temná obloha, dokud nevypálily další salvu raket z podvěsných raketnic. Ty ozářily obě kovové bestie a ohnivé pásy se řítily k vesnici, následované bílými šmouhami. Země se otřásla výbuchy a budova sto metrů západně se sesypala.

„Černí žraloci!“ vykřikl dozadu.

„Zadní dveře!“ zařval jeden z jeho mužů v běhu a Nabijev vyrazil za ním, ačkoliv už pochopil, že jsou obklíčeni. Nikdo by se nepachtil takovou dálku k úderu na vesnici, jako to udělali tihle Rusové, jenom aby pak zapomněl odříznout únikovou trasu. Neměl však na výběr; příští salva raket mohla zasáhnout stodolu a udělat z něj i jeho mužů mučedníky bez toho, aby vzali aspoň pár nevěřících s sebou.

ČTYŘI DVOJICE RUSŮ u zadní stěny stodoly se bez hlesu krčily a trpělivě vyčkávaly, zatímco rachotila palba ze svahu a rakety Černých žraloků rozsévaly smrt.

Skupina Alfa rozmístila dva muže na šesté hodině jako zpětný odřad s úkolem postarat se o případné mudžáhidy nebo ozbrojené civilisty, kteří by přišli zespoda. Tato dvojice však neměla výhled na boudu z tvárnic stojící jihovýchodně od krajní dvojice bojovníků specnaz. Z tmavého okna se vysunulo ústí hlavně opakovačky, zamířilo na nejbližšího Rusa a ve chvíli, kdy se otevřely zadní dveře stodoly, štěkl výstřel. Muž dostal zásah do ocelového plátu na zádech a náraz ho srazil k zemi. Jeho parťák se otočil proti nové hrozbě a zasypal boudu střelami. Prchající povstalci pochopili, že se řítí do nastražené pasti. Všech pět Dagestánců vyběhlo do otevřeného prostoru za stodolou s prsty na spouštích, chrlili střely z kalašnikovů na všechny strany a hnali se ze dveří do tmy před sebou.

Jednoho důstojníka specnaz zasáhla střepina – horký a zkroucený úlomek pláště 7,62mm střely, odražený od kamene – přímo do krku, rozervala mu ohryzek a hned nato krční tepnu. Padl naznak, chytil se za hrdlo a zmítal se v předsmrtných křečích. V té chvíli padly všechny úvahy o braní zajatců a jeho muži spustili palbu proti teroristům na silnici. Ostatně ze dveří stodoly mezitím vybíhali další mudžáhidi.

VELITEL OCHRANKY kryl Nabijeva vlastním tělem, jakmile Rusové začali střílet. Během vteřiny byl jako řešeto. Další Nabijevovi muži padali v dešti 5,45mm střel, ale pokračovali v palbě, zatímco se jejich velitel zoufale snažil uniknout. Vrhl se na bok, odkutálel se od dveří a znovu se vyškrábal na nohy, přitom pálil ze svého AK-74U do noční tmy. Za běhu podél zdi vyprázdnil zásobník a klopýtal cestičkou mezi dvěma plechovými boudami. Pochopil, že zůstal sám, ale ani nezpomalil, aby se rozhlédl. Pokračoval v krkolomném běhu a žasl, že ho nezasáhla žádná ze střel, které rozsekaly jeho muže. Na útěku narážel do plechových stěn a dvakrát zakopl. Upíral zrak na průchod dvacet metrů před sebou; rukama se snažil vytáhnout plný zásobník ze sumky na hrudi. Z rozpálené hlavně, která právě vychrlila třicet ran, stoupala v mrazivém vzduchu pára.

Israfil už potřetí ztratil rovnováhu, tentokrát poté, co vrazil zásobník do pušky a trhl závěrem kalašnikova; padl na kolena a zbraň mu málem vyklouzla z rukou, ale zachytil ji a vstal. Zastavil se a vykoukl za roh plechové boudy. Nikdo mu nestál v cestě. Střelba za ním neustávala a od stěn údolí se odráželo dunění vybuchujících raket. Ozvěna každé salvy se několikrát převalovala sem a tam nad vesnicí a stále znovu mu doléhala do uší.

Vysílačka na ramenním popruhu skřehotala, jak se muži překřikovali navzájem. Nevšímal si toho a běžel dál.

Vběhl do hořícího cihlového domu kousek níž po svahu. Jednopokojový domek dostal zásah ruskou raketou a všechno uvnitř teď planulo či doutnalo. Jistě tam byla i mrtvá těla, ale nezdržoval se rozhlížením, pokračoval v běhu k otevřenému oknu a vyskočil zase ven.

Israfil zakopl o parapet a svalil se obličejem k zemi. Namáhavě vstal; byl tak nadupaný adrenalinem, že si ani neuvědomil, že v posledních třiceti vteřinách už čtyřikrát zakopl a upadl.

Dokud zase nespadl.

Byl už asi sto metrů od kamenné stodoly, když se mu v běhu po rovném úseku prašné cestičky podlomila pravá noha. Upadl a překulil se do kotoulu, nakonec zůstal ležet na zádech. Dosud mu nedošlo, že ho Rusové u stodoly postřelili. Necítil žádnou bolest. Když se však pokusil zase vstát, opřel se rukou o koleno a ucítil cosi kluzkého. Podíval se dolů a spatřil krev, vytékající z cípaté díry v odřené nohavici. Chvíli zíral na svou krev ve světle hořícího auta před sebou. Rána byla ve stehně, těsně nad kolenem, a lesknoucí se krev pokrývala maskáčovou nohavici až dolů k botě.

Nějak se mu podařilo vstát a zkusil vykročit, opíral se o pušku, když ho náhle zalilo oslnivé bílé světlo, nejjasnější, jaké kdy zažil. Paprsek přicházel shůry, z pátracího reflektoru černého žraloka dvě stě metrů před ním.

Israfil Nabijev dobře věděl, že když na něj Ka-50 míří reflektorem, míří na něj také 30mm kanónem. Za pár vteřin se stane šahídem. Mučedníkem.

Ta myšlenka ho naplnila hrdostí.

Vydechl a chystal se zvednout zbraň proti velkému černému žralokovi, když ho přímo zezadu udeřila do hlavy pažba AK-105 a celý svět se ponořil do tmy.

PROBUDIL SE BOLESTÍ. Hlava mu třeštila, tupou bolestí v hloubce i rezavou bolestí na povrchu. Na pravém stehně měl utažené škrtidlo a rána už nekrvácela. Paže měl zkroucené za zády; měl pocit, že mu co nevidět prasknou ramenní klouby. Zápěstí mu svírala ocelová pouta; nějací muži ho s křikem strkali sem a tam, přiměli ho vstát a přitiskli ho na kamennou zeď.

Ostré světlo ozářilo jeho tvář, až před ním ucukl.

„Vypadají všichni stejně,“ ozvalo se rusky za svítilnou. „Postavte je do řady.“

Ve světle baterky viděl, že je stále v horské vesnici. Z dálky slyšel neustávající sporadickou střelbu. Rusové vyčišťují okolí.

Dostrkali ke zdi vedle něj ještě čtyři další muže z Džamáat Šaríjat, kteří přežili přestřelku. Israfil Nabijev přesně věděl, o co Rusům jde. Tento oddíl specnaz měl rozkaz dopadnout ho živého, ale Rusové nedokázali v předjitřním šeru hned najít hledaného muže mezi zpocenými a zablácenými vousáči. Israfil se rozhlédl po svých druzích. Dva byli z jeho ochranky; zbylé dva neznal, patřili k buňce z Argvani. Všichni měli dlouhé vlasy a plnovousy, stejně jako on.

Rusové seřadili všech pět mužů u studené kamenné zdi a mířili na ně automaty. Ruka v rukavici uchopila prvního Dagestánce za vlasy a zvedla mu hlavu. Další bojovník Alfy posvítil na mudžáhida baterkou. Třetí přidržel vedle jeho obličeje laminovanou kartičku. Na její zadní straně prosvítal snímek vousatého muže.

„Nět,“ pronesl kdosi ze skupiny.

Ve světle baterky se okamžitě objevila černá hlaveň pistole Varjag a štěkl výstřel, doznívající mnohočetnou ozvěnou. Záblesk ozářil vousatou tvář, teroristova hlava sebou škubla a muž se zhroutil k zemi. Na zdi zanechal krvavou šmouhu a úlomky lebečních kostí.

Laminovaný snímek se posunul ke druhému povstalci. Také jemu zvedli hlavu a posvítili do tváře. Muž v ostrém světle zašilhal.

„Nět.“

Pistole se opět vynořila a střelila ho do čela.

Třetí vousatý Dagestánec v řadě byl Israfil. Ruka v rukavici mu odhrnula slepené vlasy z očí a setřela mu z tváře bláto.

„Ň–… Možet byť –“ Možná – řekl týž hlas. A potom: „Myslím, že jo.“ Po chvíli: „Israfil Nabijev?“

Israfil neodpověděl.

„Ano… je to on.“ Světlo baterky sklouzlo dolů a k oběma povstalcům po Israfilově levici se zvedla hlaveň pušky.

Bum! Bum!

Muži u zdi sebou trhli a pak se zhroutili do bláta k Israfilovým nohám.

Nabijev zůstal stát u zdi jako jediný, po chvíli ho popadli za límec a strkali k vrtulníku, který právě přistával na pastvině kousek pod vesnicí.

Oba černí žraloci viseli nahoře a jejich kanóny si co chvíli odchrchlaly, proudy střel drtily budovy a zabíjely lidi i zvířectvo. Budou v tom pokračovat ještě pár minut. Nemusejí pobít všechno živé – to by vyžadovalo víc času a námahy, než byli ochotní tomu věnovat. Ale snažili se ze všech sil úplně vymazat vesnici, která poskytla útočiště vůdci dagestánského hnutí odporu.

Nabijeva svlékli do spodního prádla a hnali ho z kopce dolů, až do řvoucího vrtulového víru dopravního vrtulníku Mi-8. Uvnitř ho usadili na lavici a přicvakli pouty k výztuze. Seděl smáčknutý mezi dvěma odpornými bojovníky Alfy v černých kuklách a vyhlížel ven otevřenými dveřmi. Venku svítalo a v údolí se válel vzduch plný kouře. Muži specnaz vyskládali těla Nabijevových mrtvých druhů do řady a fotografovali jejich obličeje. Nakonec jeho mrtvým spolubojovníkům sejmuli otisky prstů.

Mi-8 se vznesl.

Bojovník specnaz po Nabijevově pravici se k němu naklonil a křikl mu do ucha rusky: „Říkali, že jsi budoucnost vašeho hnutí. Teď je z tebe minulost.“ Israfil se usmál a seržant specnaz si toho všiml. Dloubl muslima puškou do žeber. „Co je na tom směšného?“

„Myslím na to, co všechno moji lidé udělají, aby mě dostali zpátky.“

„Možná máš pravdu. Asi bych tě měl zabít hned teď.“

Israfil se znovu usmál. „A teď myslím na to, co všechno moji lidé udělají na mou památku. Nemůžete vyhrát, ruský vojáku. Nevyhrajete.“

Rusovy modré oči se na něj upíraly průzory kukly, zatímco Mi-8 nabíral výšku. Nakonec voják znovu dloubl Israfila puškou do žeber a s pokrčením ramen se usadil pohodlněji.

Vrtulník vystoupal z údolí a zamířil k severu. Vesnice pod ním hořela.

KAPITOLA 3

PREZIDENTSKÝ KANDIDÁT John Patrick Ryan stál úplně sám v chlapecké šatně tělocvičny střední školy v Carbondale, stát Illinois. Jeho sako sice viselo na věšáku, ale jinak byl pečlivě oblečen v lehce naškrobené krémové košili s dvojitými manžetami, doplněné vínově červenou kravatou, a v nažehlených uhlově černých kalhotách.

Upíjel vodu z láhve a u ucha držel mobil.

Ozvalo se slabé, skoro až omluvné zaklepání na dveře, které se pootevřely. Dovnitř nakoukla mladá žena s nasazeným sluchátkem a mikrofonem; hned za ní Jack zahlédl levé rameno Andrey Price-O’Dayové, vedoucí jeho ochranky z Tajné služby. Její lidé se hemžili v chodbě vedoucí k narvané školní tělocvičně, kde už pokřikoval a tleskal hlučný dav do břeskné hudby z reproduktorů.

Mladá žena ohlásila: „Jsme připraveni, kdykoliv se vám to hodí, pane prezidente.“

Jack se zdvořile usmál a přikývl: „Hned jsem tam, Emily.“

Emilyina hlava zmizela a dveře se zase zavřely. Jack dál držel mobil u ucha a poslouchal záznamník s hlasem svého syna.

„Ahoj, dovolali jste se Jacku Ryanovi mladšímu. Však víte, co máte dělat.“

Následovalo pípnutí.

Jack starší nasadil lehký a bezstarostný tón, který neodpovídal jeho momentálnímu rozpoložení. „Ahoj, chlapče. Jenom se hlásím. Mluvil jsem s tvou mámou a říkala, že toho máš nějak moc a že musela zrušit dnešní oběd s tebou. Doufám, že je všechno v pohodě.“ Odmlčel se a pokračoval: „Jsem teď v Carbondale; potom večer pojedeme do Chicaga. Budu tam celý den a máma za mnou zítra večer přijede do Clevelandu kvůli středeční debatě… Jenom jsem se ti chtěl ozvat. Zavolej mně nebo mámě, až budeš moct, ano? Měj se.“ Ryan ukončil hovor a pohodil mobil na pohovku, která spolu s věšákem a pár skříňkami provizorně vylepšovala šatnu. Jack by si nedovolil strčit mobil zpátky do kapsy ani s vypnutým vyzváněním, aby ho nezapomněl vyndat před vstupem na pódium. Kdyby totiž zapomněl a někdo by mu volal, měl by problém. Mikrofon na klopě by zachytil prakticky všechno a novináři z jeho „doprovodu“ by nepochybně vytroubili do světa, že nemá věci pod kontrolou, a tudíž je nezpůsobilý vést zemi.

Jack se podíval do velkého zrcadla mezi dvěma americkými vlajkami a donutil se k úsměvu. Před cizími zraky by se přitom cítil nesvůj, ale manželka do něho v poslední době rýpala s tím, že ztrácí svůj „jackryanovský klid“, jakmile přijde řeč na politiku jeho soupeře, prezidenta Eda Kealtyho. Musí se na to zaměřit ještě předtím, než se posadí na pódium proti samotnému Kealtymu.

Dnes večer byl rozladěný a potřeboval to setřást dřív, než vyjde na pódium. Se svým synem, Jackem juniorem, nemluvil už několik týdnů – až na pár stručných e-mailů. Občas se to stávalo; Ryan starší věděl, že není, úplně snadné ho zastihnout v průběhu předvolební kampaně. Cathy, jeho žena, se před chvílí zmínila, že se Jack nemohl uvolnit z práce ani dnes odpoledne, aby se s ní sešel v Baltimoru, a to ho trochu znepokojilo.

Ono není nic neobvyklého, když se rodiče snaží udržovat vztahy se svým dospělým potomkem, ale prezidentský kandidát s manželkou měli zvýšený důvod k obavám, protože věděli, jak jejich syn žije. Přesněji řečeno, Jack starší byl přesvědčen, že on víceméně ví, co jeho syn dělá, zatímco jeho žena to tuší… do jisté míry. Před několika měsíci otec se synem zasedli s Cathy ke stolu a zkoušeli jí to vysvětlit. Měli v úmyslu předestřít jí Jackovo zaměstnání jako analytickou a operativní práci pro jednu „nevládní“ výzvědnou agenturu, kterou založil Ryan senior osobně a teď ji řídí bývalý senátor Gerry Hendley. Rozhovor začal docela dobře, ale pod pronikavým pohledem dr. Cathy Ryanové se oba muži začali zaplétat, až nakonec vykoktali cosi o utajených zpravodajských analýzách. Vyznělo to, jako by Jack junior trávil celé dny u počítače pátráním po finančních machinacích a praní peněz, takže mu hrozí nanejvýš syndrom karpálního tunelu nebo říznutí o papír.

Kéž by tomu tak bylo, říkal si Jack senior, když se mu znovu sevřel žaludek.

Kdepak, rozhovor s manželkou nedopadl nijak zvlášť dobře, přiznal si posléze. Od té doby nakousl stejné téma ještě párkrát. Doufal, že se mu podaří sloupnout pro Cathy další vrstvu té štiplavé cibule; už jen proto, že se možná sama začala domýšlet, že její syn se připlétá ke skutečné terénní zpravodajštině. Ale zase to v otcově podání vyznělo, jako by syn občas navštěvoval evropská města, kde po setkáních s politiky a úředníky sepisuje hlášení o proběhlých jednáních, popíjí burgundské a kouká na CNN.

Však dobře, přemítal Jack. Co oko nevidí, to srdce nebolí. Ale co když to ví? Ježíši. Má přece dost starostí s Kylem a Katie a nepotřebuje se ještě trápit kvůli šestadvacetiletému synovi, no ne?

Jack starší dospěl k závěru, že starosti s pracovní náplní Jacka mladšího vezme na svá bedra a nebude s nimi Cathy zatěžovat. No a teď musí to břímě setřást.

Musí vyhrát volby.

To mu trochu pozvedlo náladu. Tahle kampaň se jevila docela dobře. V posledním průzkumu společnosti Pew vedl Ryan o třináct procent; Gallupův ústav mu dával náskok přes jedenáct procent. Televizní sítě si prováděly vlastní průzkumy a ve všech třech měl sice o něco méně, nejspíš kvůli jinému složení respondentů, ale s přehledem vedl. Jeho volební manažer Arnold van Damm se zatím neobtěžoval vlastním průzkumem, když byl Ryan o tolik vpředu.

Jack věděl, že v předvolebním turné po vysokých školách je odstup menší, ale tak to bylo vždy. Bylo jim s Arniem oběma jasné, že v nejbližší debatě se musí pořádně předvést, aby si udržel tempo až do konce, nebo přinejmenším až do poslední debaty. Většinou jde do tuhého zhruba v posledním měsíci kampaně. Agentury pro průzkum veřejného mínění znají ten jev, kdy se v době kolem Dne práce – první pondělí v září – preference srovnávají a tak to zůstane až do zahájení voleb první úterý v listopadu.

Statistici a politologové se neshodnou v názoru na příčiny tohoto jevu. Je to tím, že voliči, kteří změnili stranu, se teď zalekli a vracejí se k původnímu kandidátovi? Je možné, že v létě lidi myslí nezávisleji než v listopadu, kdy už odpověď na otázku v průzkumu hrozí skutečnými následky? Nebo snad stále častější propírání vedoucího kandidáta v médiích vynáší s blížícím se dnem voleb na světlo stále víc jeho nedostatků?

Ryan se v názoru na toto téma víceméně spoléhal na Arnieho, protože na celém světě by se sotva našel někdo, kdo by o volbách a volebních kampaních věděl víc než Arnie van Damm. Arnie to vysvětloval pomocí kupeckých počtů. Pro vedoucího kandidáta se vyslovilo více dotázaných než pro toho druhého. Tudíž pokud v posledním měsíci kampaně deset procent voličů z obou táborů změní názor, ten s větším počtem hlasů také o víc přijde.

Kupecké počty, opakoval si v duchu Ryan, nic víc. Ale to by nebylo téma pro „mluvící hlavy“ v televizi nebo pro spoustu politických blogů, takže se kolem toho vždycky vyrojí spousta spikleneckých teorií.

Ryan odložil láhev s vodou, sundal sako z věšáku a vklouzl do něj, načež zamířil ke dveřím. Cítil se o něco lépe, ale obavy o syna mu pořád svíraly žaludek.

Doufejme, říkal si Ryan, že Jack junior se dnes večer prostě někde baví, třeba má rande s někým mimořádným.

Jo, pomyslel si senior. Nic víc v tom nebude.

ŠESTADVACETILETÝ JACK RYAN mladší postřehl vpravo jakýsi pohyb, trhl sebou opačným směrem a vyhnul se tak čepeli nože, který se měl zarýt do jeho hrudi. Pokračoval v otočce a zvedl levé předloktí, odrazil útočníkovu ruku a pravačkou popadl jeho zápěstí. Poté se vrhl celým tělem vpřed, vrazil útočníkovi do prsou a srazil ho naznak na podlahu.

Jack okamžitě hrábl po pistoli, ale padající muž ho chytil za košili a strhl s sebou. Jack junior tak přišel o odstup od protivníka, nezbytný pro tasení pistole z vnitřního opaskového pouzdra. Jak se oba současně svalili na zem, pochopil, že tuhle příležitost propásl.

Nezbývá mu než bojovat holýma rukama.

Útočník uchopil Jacka pod krkem, zaryl mu nehty do kůže, takže Jack musel odvrátit nebezpečí dalším prudkým máchnutím paže. Útočník se vymrštil ze sedu do kleku a vyskočil zpět do postoje. Ryan byl teď pod ním, snadno zranitelný. Neměl už na vybranou, tak sáhl po pistoli, ale aby se dostal k pouzdru, musel se překulit na levý bok.

Než se mu to podařilo, útočník vytáhl vlastní zbraň a střelil Jacka pětkrát do prsou.

Bolest po nárazu střel se rozlila Jackovi po celém těle.

„Sakra!“ zařval.

Ryan řval bolestí, to ano. Ale daleko víc sakroval kvůli zklamání z prohrané bitky.

Už zase.

Ryan si strhl ochranné brýle a posadil se. Odkudsi se k němu napřáhla pomocná ruka, chytil se jí, pomalu vstal a zasunul zbraň zpátky do pouzdra – byla to airsoftová kopie Glocku 19 střílející plastové kuličky pomocí stlačeného vzduchu. Bolelo to jako čert, ale jinak nic.

„Útočník“ si také sundal brýle a zvedl ze země gumový nůž. „Promiň mi ty škrábance, chlape,“ pronesl s nepřeslechnutelným velšským přízvukem, byť skrytým za mohutným funěním.

Jack ho neposlouchal. „Příliš pomalu!“ nadával si a adrenalin z proběhlé rvačky prohluboval jeho pocit zklamání.

Velšan zůstával na rozdíl od svého amerického svěřence v klidu, jako by právě vstal z lavičky v parku od krmení holubů. „Netrap se. Běž si ošetřit rány a vrať se, ať ti povím, cos udělal špatně.“

Ryan zavrtěl hlavou. „Povídej hned.“ Zlobil se na sebe; škrábance na krku, stejné jako modřiny a odřeniny po celém těle, ho teď netrápily ani v nejmenším.

James Buck si otřel stružku potu z obočí a přikývl. „Dobrá. Za prvé, uvažuješ úplně mimo. Nemáš žádný problém s reflexy, jak si asi myslíš, když říkáš, že jsi moc pomalý. Rychlý jsi dost. Ve skutečnosti jsi hodně rychlý. Tvoje tělo se hýbe tak rychle, jak si přeješ, a také tvoje obratnost a hbitost a výkonnost jsou docela úžasné. Tvůj problém, chlapče, je v rychlosti myšlení. Jsi váhavý, nejistý. Přemýšlíš o příštím pohybu, když potřebuješ jet naplno. Tím, jak přemýšlíš, vysíláš nenápadné signály, takže předem ohlašuješ svůj příští krok.“

Ryan přikývl, pot se z něho jen řinul. „Můžeš mi říct příklad?“

„Jistě. Podívej se na ten poslední souboj. Prozradila tě řeč těla. Během té potyčky jsi dvakrát škubl rukou k boku. Měl jsi bouchačku schovanou za opaskem a pod trikem, ale prozradil ses, že ji máš, protože jsi ji chtěl dvakrát vytáhnout a pak sis to rozmyslel. Kdyby tvůj soupeř nevěděl, že máš pistoli, třeba by prostě spadl na zem a pak zase vstával. Jenže já už jsem o ní věděl, protožes mi to ‚řekl‘ svým chováním. Takže když jsem začal padat, stáhl jsem tě s sebou, abys neměl dost místa na tasení. Chápeš?“

Ryan vzdychl. Dávalo to smysl, přestože ve skutečnosti James Buck věděl o pistoli pod Ryanovým trikem, protože mu ji před cvičením sám dal. Jack ovšem musel uznat, že neuvěřitelně chytrý protivník by snad mohl odhalit jeho záměr sáhnout po skryté zbrani za opaskem.

Hovno, říkal si Jack. Jeho soupeř by musel být pomalu jasnovidec, aby zachytil takový signál. Ale proto právě tráví většinu svých večerů a víkendů s instruktory Univerzity. Aby se naučil vypořádat s neuvěřitelně chytrými nepřáteli.

James Buck byl bývalý příslušník SAS a Duhy, specialista na boj zblízka holýma rukama a chladnými zbraněmi – kromě jiných surovostí. Ředitel Univerzity Gerry Hendley ho najal, aby zdokonalil Jacka v bojových dovednostech.

Před rokem se Jack Ryan svěřil Hendleymu, že by si vedle své práce analytika Univerzity přál i trochu víc terénního nasazení. Dostalo se mu terénní práce, skoro víc než požadoval, a vedl si v ní dobře. Pořád ale nebyl vycvičen na takové úrovni jako ostatní operativci ve firmě.

On sám to věděl a Hendley to věděl také. Oběma bylo zároveň jasné, že možnosti výcviku jsou poněkud omezené. Univerzita oficiálně neexistovala, nepatřila pod žádný vládní úřad, takže zařazení do výcviku u FBI, CIA nebo ozbrojených sil naprosto nepřicházelo v úvahu.

Proto se Jack spolu s Gerrym a operačním náčelníkem Univerzity Samem Grangerem rozhodli vydat jinými cestičkami. Obrátili se na veterány mezi operativci Univerzity Johna Clarka a Dominga Chaveze, kteří vytvořili pro mladého Ryana plán výcviku, jakýsi tréninkový program pro volný čas na nejbližší rok nebo i více.

A všechna ta tvrdá práce se vyplatila. Z Jacka juniora se po všem tom tréninku stal lepší operativec, ačkoliv během samotného tréninku se často styděl. Buck a další jemu podobní dělali tuhle práci celý život, a jejich zkušenosti se projevily. Ryan se neustále zlepšoval, o tom nebylo sporu, jenže zlepšení proti mužům jako James Buck neznamenalo vyhrávat, ale jenom „zahynout“ později a donutit Bucka a ostatní k většímu úsilí, než ho sejmou.

Buck musel vidět zklamání v Ryanově obličeji, protože ho poplácal po rameni na znamení, že mu rozumí. Velšan uměl být zlomyslný a krutý, ale jindy býval otcovský, až přátelský. Jack netušil, která z obou Buckových osobností je „maskou“ – nebo zda snad nejsou obě nezbytnou součástí jeho výcviku ve smyslu cukr a bič. „Hlavu vzhůru, starý brachu,“ povzbudil ho Buck. „Jde ti to líp než na začátku. Máš fyzické předpoklady, abys to zvládl, jen se musíš naučit všechny triky. Prostě na tom musíme makat, vylepšovat techniku a psychiku. Už teď jsi lepší než devětadevadesát procent maníků tam venku. Ale to zbylé jedno procento jsou opravdu parchanti, tak jedeme dál, abys byl připravený i na ně, jo?“

Jack přikývl. Skromnost nepatřila k jeho silným stránkám, ale učení a zdokonalování ano. Byl dost chytrý, aby uznal, že James Buck má pravdu. Přesto ho vyhlídka, že mu cestou k dokonalosti ještě tisíckrát nakopou prdel, nenaplňovala nadšením.

Jack si znovu nasadil ochranné brýle. James Buck ho zlehka plácl dlaní do ramene. „Tak jo, chlapče. Jdeme na to znovu?“

Jack opět přikývl, tentokrát rozhodněji. „Jasně.“

KAPITOLA 4

V ŽÁRU poledního egyptského slunce přetékalo káhirské tržiště Chán el-Chalílí zájemci o oběd a levný nákup. Těžká vůně pečeného masa se linula vzduchem; mísila se s výpary vařených fazolí a kouřem z vodních dýmek, vyplňovala úzké křivolaké uličky se změtí obchůdků a stánků. Ulice, uličky a úzké průchody tržiště obklopovaly mešity a pískovcové zdi starobylých budov, a roztahovaly se po značné části starého města.

Tento súk začínal ve čtrnáctém století jako karavansaraj. Rozlehlý dvůr s hostincem sloužil karavanám procházejícím Káhirou po Hedvábné stezce. Nyní se všechno starobylé a moderní slilo v závratný ruch Chán el-Chalílí. Prodavači oblečení v šalvar kamíz smlouvali uprostřed úzkých průjezdů vedle jiných stánkařů v džínách a tričku. Z kaváren se linuly břeskné plechové tóny tradiční egyptské hudby a mísily se s techno hudbou, dunící z krámků s přehrávači a počítači. Výsledný hluk připomínal bzukot hmyzu, zpestřený tlukotem hliněných bubínků potažených kozlí kůží a ječením syntezátorů.

Prodávalo se tu všechno od rukodělných stříbrných a měděných cetek přes šperky a koberce po mucholapky, gumové sandály a trička s nápisem „I ? Egypt“.

Dav proudící uličkami tvořili mladí i staří, černí i bílí, Arabové, Zápaďané i Asiaté. Skupinka tří Levantinců procházela tržištěm, urostlý stříbrovlasý muž uprostřed a dva svalnatí mladíci po jeho bocích. Kráčeli pokojně a uvolněně. Nebyli ničím nápadní, ale kdokoliv by jim věnoval byť chvilkovou pozornost, musel by si všimnout, že jejich oči těkají do stran častěji než oči; ostatních nakupujících. Tu a tam se jeden z mladíků ohlédl v chůzi přes rameno.

Právě teď se muž po pravici rychle obrátil dozadu a přejel pohledem dav v uličce za sebou. Pozorně si prohlížel obličeje, ruce a pohyby všech lidí na dohled. Po více než deseti vteřinách svalnatý Levantinec dokončil kontrolu „šesté hodiny“, zase se otočil a přidal do kroku, aby se srovnal s ostatními.

„Jenom tři kamarádi, kteří si vyšli o polední přestávce.“ Hlášení se ozvalo z malého, takřka neviditelného sluchátka ukrytého v pravém uchu muže pětadvacet metrů vzadu za trojicí Levantinců. Zápaďan v umolousaných džínách a volné modré plátěné košili stál před restaurací a předstíral zájem o francouzský psaný jídelní lístek vyvěšený u dveří. Byl to Američan, třicátník, s krátkými tmavými vlasy a zanedbaným vousem. Po vyslechnutí zprávy vzhlédl od jídelníčku, přejel pohledem tři muže před sebou a zahleděl se dál do prašného průchodu, vedoucího z tržiště. Tam stál hluboko v chladivém stínu muž, spíše jen temný obrys, a opíral se o pískovcovou zeď.

Mladý Američan zvedl ruku, jako by odháněl od obličeje dotěrnou mouchu. Promluvil do malého mikrofonu v manžetě rukávu. „Jak říkáš. Zatraceně spořádaní občané, opory společnosti. Nic zajímavého.“

Muž ukrytý ve stínu se odlepil od zdi a vydal se do uličky směrem k trojici, která ho právě míjela. Cestou zvedl ruku k obličeji a Američan v modré košili uslyšel ve sluchátku druhé hlášení: „Dobrá, Dome, mám je. Posuň se o jednu ulici, předběhni je a postupuj k dalšímu úzkému hrdlu. Dám ti vědět, jestli se zastaví.“

„Jsou tví, Same,“ opáčil Dominic Caruso a zabočil z uličky doleva do průchodu vedoucího po schodišti nahoru na ulici al-Badistand. Na širší ulici zahnul doprava a rychle kličkoval mezi chodci, cyklisty a motorikšami, aby se dostal před objekt svého zájmu.

Dominic Caruso byl mladý, zdatný a měl poměrně tmavou pleť. To všechno mu v několika posledních dnech pomáhalo při sledování tady v Káhiře. Zejména zbarvení kůže a vlasů mu usnadňovalo splynout s davem, složeným převážně z tmavovlasých jedinců s olivovým nádechem pleti. Tělesná zdatnost a poměrně mladý věk byly v této akci také nemalou výhodou, protože sledovaný objekt byl tím, co se v Dominikově profesi nazývalo „tvrdým cílem“. Mustafa al-Dabúsí, stříbrovlasý osmapadesátiletý muž se dvěma svalnatými tělesnými strážci, byl ústředním prvkem Dominikovy akce v Káhiře. Mustafa al-Dabúsí byl terorista.

A Dominikovi nemusel nikdo připomínat, že teroristé se v reálném světě málokdy dožívají osmapadesáti let věku, pokud si nevšímají, zda je někdo sleduje. Al-Dabúsí ovládal všechny protisledovací triky, tyhle uličky znal jako své boty a měl přátele ve zdejších úřadech, policii i tajných službách.

Opravdu tvrdý cíl.

Co se Carusa týče, nebyl v téhle hře vyložený začátečník. V posledních deseti letech strávil spoustu času jako stín různých darebáků. Než nastoupil spolu se svým dvojčetem Brianem na Univerzitu, sloužil několik let jako zvláštní agent FBI. Brian zahynul před rokem při tajné akci Univerzity v Libyi. Dom byl tehdy s ním, držel umírajícího bratra v náručí. Potom se vrátil na Univerzitu pevně odhodlán pokračovat ve své těžké a nebezpečné práci, ve kterou věřil.

Dom minul mladíka prodávajícího čaj z velkého džbánu, zavěšeného na koženém řemínku na krku, a zrychlil krok, aby včas dorazil na další místo, kde mohl jeho cíl změnit směr. Křižovatka ležela asi sto metrů jižněji.

Carusův parťák Sam Driscoll sledoval trojici klikatými uličkami a udržoval si patřičný odstup. Sam dospěl k závěru, že pokud by s nimi ztratil kontakt, tak budiž; Dom Caruso se přesouvá dopředu k dalšímu „úzkému hrdlu“. Pokud by snad al-Dabúsí zmizel někde mezi Samovou a Domovou pozicí, porozhlédli by se po něm, ale i kdyby ho dnes ztratili, odchytí si ho později, u jeho domu. Oba Američané uvažovali, že bude lepší riskovat ztrátu cíle než se přílišnou snahou prozradit. Al-Dabúsí se zastavil u zlatnictví, jeho pohled upoutalo cosi v zaprášené vitríně hned v širokém vchodu. Sam pokračoval pár kroků v chůzi a pak se zastavil ve stínu plátěného stanu, pod kterým mladé prodavačky nabízely křiklavé plastové hračky a podobné kýče pro turisty. Zatímco čekal, až se jeho cíl zase pohne, pokročil hlouběji do stínu. Měl pocit, že dokonale splývá s okolím, ale všimla si ho dívčina v čádoru a s úsměvem k němu přistoupila: „Pane, nechcete sluneční brýle?“

Do prdele.

Jenom zavrtěl hlavou, dívka pochopila a nechala ho být.

Sam Driscoll uměl odradit lidi pohledem. Bývalý ranger s mnoha odslouženými turnusy na cvičáku i v poli nastoupil na Univerzitu na doporučení Jacka Ryana staršího. Driscolla vyhodili z armády pod nátlakem právníků z ministerstva spravedlnosti poté, co Kealtyho vláda zatoužila po jeho krvi. Stalo se to po jednom přeshraničním výpadu do Pákistánu, kde po Samovi zůstalo na Kealtyho vkus trochu moc mrtvých darebáků.

Driscoll byl naprosto ochoten uznat, že porušil občanská práva těch zasraných teroristů, když každému vpálil do makovice desítimilimetrovou expanzní střelu. Ale dle jeho názoru dělal svoji práci a odvedl jí jenom tolik, kolik bylo nezbytné pro úspěšné splnění úkolu.

Život je svině a končí smrtí.

Když Jack starší vytáhl Driscollovu aféru na světlo, ministerstvo spravedlnosti od ní dalo ruce pryč. Na Ryanovo doporučení a osobní přímluvu Johna Clarka u Gerryho Hendleyho pak byl Sam přijat na Univerzitu.

Sam Driscoll byl v osmatřiceti o pár let starší než Dom Caruso, jeho parťák v této akci. Přestože byl ve vynikající tělesné kondici, čas se na něm podepsal prošedivělými vousy, hlubokými vráskami kolem očí a hlodavou bolestí staré rány v rameni, s níž se probouzel každičké ráno. Přišel k ní v přestřelce během odchodu z té pákistánské akce; dávka z kalašnikova kteréhosi džihádisty roztříštila kámen před Driscollovým palpostem a do rangerova trupu se zakously přírodní střepiny.

V tuto chvíli ho rameno nijak zvlášť netrápilo, ztuhlost a bolesti ustupovaly rozhýbáním a cvičením. Pár hodin pěšího sledování v uličkách káhirského starého města mu dnes poskytlo hojnost obojího.

A Driscolla čekalo ještě další cvičení. Zvedl zrak a zjistil, že al-Dabúsí se už zase pohnul. Sam chvíli počkal a pak vykročil do uličky, aby se opět zavěsil na paty stříbrovlasému teroristovi.

Po chvilce se Sam znovu zastavil, protože jeho cíl vstoupil do rušné kavárny, jakých je v Káhiře všude plno. Muži seděli u malých stolků, přetékajících až doprostřed uličky, hráli vrhcáby nebo šachy, kouřili vodní dýmky i cigarety a popíjeli silnou tureckou kávu či voňavý zelený čaj. Al-Dabúsí se svými muži minul venkovní stolky a prošel hlouběji do tmavé místnosti.

Sam potichu pronesl do mikrofonu v manžetě: „Dome, slyšíš?“

„Jo,“ ozvalo se v Driscollově sluchátku.

„Osoby se zastavily. Jsou v kavárně na…“

Sam se rozhlížel po zdech a nárožích nepřehledné uličky ve snaze najít nějaké znamení. Všude kolem viděl stánky a boudy, ale nic, co by upřesnilo jeho polohu. Když se dříve trmácel po pákistánských horách, sloužil mu jeho orientační smysl lépe než tady v káhirském starém městě. Risknul kradmý pohled do mapy, aby se zaměřil. „Dobře, právě jsme odbočili doleva z Majdán Husajn. Myslím, že jsme kousíček severně od al-Badistand. Řekněme padesát metrů od tvojí pozice. Zdá se, že náš chlápek a jeho gorily tady budou sedět a kecat. Co kdybys přišel sem, a domluvíme se?“

„Už jdu.“

Sam přešel při čekání na posilu na druhou stranu k obchodu se svítidly a obdivně zíral na skleněný lustr. Ve velké křišťálové kouli se odrážel vchod do kavárny natolik zřetelně, že by viděl svůj objekt odcházet. Místo toho však spatřil další tři muže, kteří přišli z druhé strany a vstoupili dovnitř. Cosi ve vzhledu vůdce této partičky ho zarazilo. Driscoll se odhodlal přejít kolem vchodu a nakoukl dovnitř, jako by tam někoho hledal.

Vzadu, až u kamenné zdi, seděl Mustafa al-Dabúsí u stolu hned vedle nově příchozích.

„Zajímavé,“ pomyslel si Sam, zatímco poodešel pár kroků od vchodu do kavárny.

Dom dorazil za minutku, přidal se k Samovi a společně se probírali hadry u dalšího stánku. Driscoll se natáhl přes pult a vytáhl z hromady džíny, jako by si je chtěl prohlédnout. Zašeptal svému parťákovi: „Náš chlápek má tajnou schůzku s neznámou osobou.“

Dom neodpověděl; jenom otočil figurínu před Stánkem a předstíral pohled na visačku vesty, kterou měla na sobě. Kryl se plastovou figurínou v životní velikosti a díval se do kavárny na druhé straně uličky. Driscoll pomalu přecházel za jeho zády. Dom zašeptal: „Bylo sakra načase. Čekáme už celé dny.“

„Jasně. Pojďme zabrat stolek v kavárně naproti, třeba si cvaknem pár snímků těch šašků. Pošleme je Rickovi a uvidíme, jestli je ti jeho počítačoví mágové ztotožní. Tamten vzadu vypadá, že tomu velí.“

Minutu poté seděli oba Američané ve stínu pod slunečníkem v předzahrádce protilehlé kavárny. Ke stolku přistoupila číšnice v čádoru. Dom se ujal objednávky, k Driscollovu velkému překvapení. „Kávazijáda,“ pronesl s milým úsměvem a ukázal přitom na sebe a Sama.

Žena přikývla a odkráčela.

„Prozradíš mi, cos nám právě objednal?“

„Dvě turecké kávy s cukrem navíc.“

Sam pokrčil rameny a dlouhým, pomalým úklonem šíje si protáhl tuhou jizvu na rameni. „To zní docela dobře. Kofein se mi zrovna hodí.“

Dostali kávu a pomalu upíjeli. Nedívali se na svůj objekt. Pokud jeho ochranka stojí aspoň za něco, tak právě vyhodnocuje dva Zápaďany sedící přes uličku, ale nejspíš jenom pár minut. Když si Sam s Domem dají pozor a nebudou si jich vůbec všímat, tak se al-Dabúsí, jeho muži i trojice nově příchozích uklidní, že je to jenom pár turistů, co tu sedí a čekají, až jejich ženy prohrabou všechny hadry na tržišti. Nic, čím by se měli zabývat.

Přestože Sam s Domem zde byli v akci a sledování teroristy bylo spojeno s nemalým nebezpečím, užívali si pobyt venku a popíjení kávy za slunečného dne. Několik posledních dní vycházeli jenom v noci, a vždy buď jeden, nebo druhý. Zbytek času působili v apartmá naproti honosné rezidenci obehnané vysokou zdí, kterou si al-Dabúsí pronajal v lepší čtvrti az-Zamálik. Trávili dlouhé dny a noci zíráním do dalekohledů, focením návštěvníků a pojídáním skopového s rýží v množství, které je zbavilo posledních sympatií k rýži i skopovému.

Sam s Domem však věděli, stejně jako jejich podpůrný tým doma na Univerzitě, že tahle práce je důležitá.

Mustafa al-Dabúsí byl sice rozený Egypťan, ale posledních zhruba patnáct let prožil v Pákistánu a Jemenu, kde pracoval pro Umajjovskou revoluční radu (URC). Když teď byla URC v zoufalém rozkladu kvůli zmizení svého vůdce a díky řadě úspěšných akcí CIA a dalších tajných služeb, al-Dabúsí se vrátil domů a údajně pracoval pro novou vládu v jakémsi úřadě v Alexandrii.

Jenže Univerzita zjistila, že je za tím ještě něco. Jack Ryan mladší prošel seznamy všech známých členů URC a z utajených i veřejných zdrojů se snažil zjistit, kde teď jsou a co dělají. Byla to obtížná práce, ale vyvrcholila odhalením, že MAD, jak na Univerzitě označovali Mustafu al-Dabúsího, neoficiálně pracuje pro Muslimské bratrstvo, ovládající části Egypta. Další pátrání ukázalo, že MAD dostal za úkol vybudovat několik výcvikových táborů poblíž egyptských hranic s Libyí. Podle tajných dokumentů CIA egyptské tajné služby údajně plánovaly vycvičit libyjské milice v cosi podobné opravdové armádě.

Někteří v CIA, a úplné všichni na Univerzitě, to však považovali za lživou zástěrku. Až dosud všechno naznačovalo, že MAD se zajímá jen o podporu terorismu namířeného proti nevěřícím; nezdál se tudíž vhodnou volbou pro výcvik domobrany v severní Africe.

Takže když Univerzita zachytila šifrovaný e-mail z účtu jednoho MADova společníka se sdělením, že al-Dabúsí hodlá strávit týden v Káhiře a sejít se tam s cizinci, kteří mu mají pomoci s jeho novým „podnikem“, operační náčelník Sam Granger reagoval okamžitě. Vyslal na místo Sama Driscolla s Dominikem Carusem, aby nafotili každého, kdo přijde za MADem do jeho domu. Doufal, že si pak udělá lepší představu o skutečných úkolech těch nových táborů.

Američané zatím seděli u stolku a tvářili se jako běžní znudění turisté, bavili se o turecké kávě, kterou právě popíjeli. Shodli se, že je neuvěřitelně dobrá, přestože oba měli stejný zážitek, když se jim při prvním setkání s ní podařilo nedopatřením nasát plná ústa hořkého lógru ze dna šálku.

Jakmile jim v šálcích zbývala sotva půlka kávy, vrátili se ke svému úkolu. Jeden po druhém vrhli kratičký pohled do tmavé místnosti přes ulici. Nejprve jen zběžné hození okem. Párkrát to zopakovali, až dospěli k jasnému závěru – žádný ze šesti mužů u stolu jim nevěnuje nežádoucí pozornost.

Dom vytáhl z džínů pouzdro na sluneční brýle a položil ho na stůl. Odklopil vršek a odhrnul z vnitřní strany víčka plátěný polštářek. Tím odkryl maličkou LCD obrazovku, ukazující záběr dvanáctimegapixelové kamery, ukryté v dolní části pouzdra. Mobilním telefonem se pak připojil ke kameře přes bluetooth. Potom přiblížil obraz, až měl na obrazovce dokonale orámovaný záběr šesti mužů u dvou stolků. Zatímco al-Dabúsí s oběma nohsledy kouřili šíšu a bavili se s trojicí u sousedního stolku, Caruso cvakal tlačítkem na svém mobilu a nenápadná kamerka na stole ukládala tucty digitálních snímků.

Zatímco se Dom soustředil na svou práci a bedlivě se snažil nevypadat soustředěně, Sam promluvil: „Ti noví chlápci jsou vojáci. Ten velký uprostřed, co sedí zády ke zdi, je vyšší důstojník.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Protože jsem byl voják, a nebyl jsem vyšší důstojník.“

„No jasně.“

Driscoll pokračoval: „Nemůžu ti vysvětlit, jak to vlastně vím, ale je to přinejmenším plukovník, možná dokonce generál. Dám na to krk.“

„Není to Egypťan, to je na beton,“ opáčil Dom a strčil kameru zpátky do kapsy.

Driscoll ani nepohnul hlavou. Pozoroval hrubý, vlhký lógr na dně svého šálku. „Je to Pákistánec.“

„Taky si myslím.“

„Máme fotky, tak nepokoušejme štěstí,“ nadhodil Sam.

„Souhlas,“ přikývl Dom. „Už mě nebaví pozorovat jiné lidi, jak se cpou. Pojďme něco sníst.“

„Skopové s rýží?“ rozmrzele zavrčel Sam.

„Něco lepšího. U metra je McDonald.“

„Leda tak McBeran.“

KAPITOLA 5

JACK RYAN mladší zajel se svým hummerem na své přidělené stání na parkovišti firmy Hendley Associates v 05:10 ráno. Pracně se vysoukal z velkého vozu. Bolelo ho celé tělo; paže a nohy měl poseté škrábanci a oděrkami.

Belhal se do budovy zadním vchodem. Nesnášel takhle časné ranní příchody, a protivilo se mu to zvlášť dnes, když je tak zmlácený. Ale měl na práci něco důležitého, co nepočká. Aktuálně probíhaly čtyři terénní operace a Ryan si ze všeho nejvíc přál být tam s ostatními. Jenže si dobře uvědomoval, že jeho úkolem je zajistit jim co nejlepší zpravodajské informace v reálném čase. I kdyby jim nedokázal jejich těžkou práci ulehčit, musí se přinejmenším postarat, aby to neměli těžší, než je nezbytně nutné.

Minul strážného u recepce ve vestibulu. Z Jackova pohledu byl ten chlap na tuhle nemožnou hodinu až nechutně bdělý a čilý.

„Dobré ráno, pane Ryane.“

„Ahoj, Bille.“ Normálně Ryan nepřicházel před osmou, a tou dobou už Vysloužilý nadrotmistr letectva Bill přenechával své místo Erniemu. Ryan se s Billem setkal jen několikrát, ale bývalý nadrotmistr se zdál být pro tuhle práci přímo zrozený.

Jack mladší vyjel výtahem nahoru, došoural se tmavou chodbou do své kanceláře, shodil na zem kožený baťůžek a zamířil do kuchyňky. Tam si nejprve postavil na kafe a potom sáhl do mrazáku a vytáhl pytlík s ledem, v poslední době hodně často používaný.

Nečekal, než bude káva hotová, došel zpátky do kanceláře, spustil počítač a rozsvítil lampičku. Kromě Jacka, pár ajťáků, co dělají nepřetržitě, noční směny analytiků/překladatelů a strážných v přízemí bude v budově mrtvo přinejmenším ještě hodinu. Jack si sedl, přitiskl led k čelisti a složil hlavu na psací stůl.

„Do prdele,“ zamumlal.

O pět minut později překapávač vyplivl poslední kapku do konvice přesně ve chvíli, kdy Ryan vylovil ze skříňky hrnek; naplnil ho horkou černou kapalinou a odkulhal zpátky ke svému stolu.

Chtělo se mu jít domů a lehnout si, jenže to nepřicházelo v úvahu. Výcvik, kterým procházel po pracovní době, mu sice dával zabrat, ale věděl, že není ve skutečném ohrožení. To jeho kolegové v terénu se vystavovali nebezpečí, a jeho úkolem je být jim nápomocný.

A nástrojem, který mu to umožňoval, byl jeho počítač. Přesněji řečeno data, která z éteru lovily parabolické talíře a změť antén na střeše budovy Hendley Associates, data, která z neustálého přívalu šifrovaných informací dobývali lamači kódů na sálovém superpočítači. Jackovo každodenní ranní rybaření probíhalo v proudu dat z CIA v Langley, Národního bezpečnostního úřadu ve Fort Mead, Národního protiteroristického střediska na Liberty Crossing v McLean, FBI ve Washingtonu a spousty dalších agentur. Všiml si, že dnes ho čeká navzdory časné hodině mimořádně objemná dávka. Většinu z toho tvořily zprávy přicházející do Langley ze spřátelených zemí, a kvůli nim právě přišel tak brzy.

Jack se nejprve připojil k svodce Národního bezpečnostního úřadu. Nesla zkratku XITS (Executive Intercept Transcript Summary – přehled přepisů zachycených zpráv) a těšila se neuctivé přezdívce „zits“ (beďary). Upozornila by ho na všechno důležité, co se událo od jeho včerejšího odchodu z práce v šest večer. Zatímco se obrazovka plnila daty, prošel si v hlavě dnešní denní program. Pracovní tempo tady na Univerzitě se v několika posledních týdnech výrazně zrychlilo, takže Jackovi se každé ráno zdálo čím dál těžší rozhodnout, čím začít pracovní den.

Čtyři operativci Univerzity v terénu byli rozděleni do dvou oddílů. Jackův bratranec Dominic Caruso s bývalým rangerem Samem Driscollem tvořili jeden tým. Působili v Káhiře, kde sledovali jednoho operativce Muslimského bratrstva. Jack byl spolu s ostatními analytiky na Univerzitě přesvědčen, že Arab právě chystá nějakou neplechu. Podle údajů CIA budoval výcvikové tábory v západním Egyptě a z přebytků a ze skladů egyptské armády nakupoval zbraně a munici. A potom… No, to byl právě ten problém. Nikdo netušil, co má za lubem s těmi tábory a zbraněmi a zkušenostmi, které nasbíral při práci pro URC a další skupiny za posledních dvacet let. Věděli jenom tolik, že je teď i se svými tábory a výzbrojí v Egyptě.

Jack si povzdychl. Egypt po Mubarakovi. Totálně rozesraná oblast volné palby?

Americká média s jistotou tvrdila, že změny na Blízkém východě přinesou mír a klid, ale Ryan, Univerzita a všichni věci znalí lidé na celém světě očekávali, že místo uklidnění přijde vzestup extremizmu.

Pro většinu amerických médií však byli lidé s podobnými názory přinejlepším škarohlídi, v horším případě pak bigotní zpátečníci. Ryan se sám považoval za realistu, a proto nad těmi převratnými změnami nijak nejásal.

Extremisté hromadně ožívali. Po Emírově zmizení před necelým rokem teroristé po celém světě měnili své skrýše, místa pobytu, zaměstnání, ba i hostitelské země.

Jedno však zůstávalo beze změny. Hlavní základnou celého džihádistického hnutí byl Pákistán. Před třiceti lety se sem stahovali všichni nadějní džihádisté z celého světa k boji proti Rusům. Každý islámský kluk po pubertě tady mohl dostat pušku a expresní lístek do ráje. Pro ty mladší se našlo místo v medrese. V těchto náboženských školách se jim dostalo ošacení a stravy, a také pocitu sounáležitosti, ovšem v pákistánských medresách se vyučovaly jenom extrémistické názory a válečné dovednosti. To se těmto dětským tálibům (=studentům) dobře hodilo, protože se připravovali na vyslání do Afghánistánu k boji proti Rusům. Když však Rusové odešli, nenacházely tyto jejich dovednosti spolu s naučenou představou o džihádu mnoho uplatnění.

A tak po odchodu Sovětů z Afghánistánu nevyhnutně zůstaly v Pákistánu statisíce ozbrojených a bojechtivých džihádistů jako obrovský trn v patě tamní vlády. A stejně nevyhnutně se tito ozbrojení a bojechtiví džihádisté tlačili do mocenského vakua v postsovětském Afghánistánu.

Tak začal příběh „studentského hnutí“ Tálibán, které zde vytvořilo bezpečné zázemí pro al-Kájdu, což sem zase před více než deseti lety přivedlo vojska západní koalice.

Ryan popíjel kávu a snažil se soustředit myšlenky od velkých geopolitických úvah zpět na svůj úkol. Když se teď jeho otec vydal na cestu zpátky do Bílého domu, tak ať si politikou láme hlavu táta. Junior se naproti tomu musí zabývat poměrně drobnými každodenními důsledky těchto velkých problémů. Drobnostmi jako ztotožnění konkrétních darebáků pro Sama s Domem. Poslali mu e-mailem další štos snímků k analýze. Byly mezi nimi také záběry neznámého Pákistánce, který se den předtím setkal s al-Dabúsím.

Ryan přeposlal e-mail Tonymu Willsovi, analytikovi v sousední kanceláři. Tony se pokusí toho člověka identifikovat. Jack se teď musí soustředit na druhou skupinu v terénu, Johna Clarka s Domingem Chavezem.

Ding s Johnem jsou touhle dobou v Evropě, konkrétně ve Frankfurtu, a probírají různé možnosti. Poslední dva dny strávili přípravou sledování jistého bankéře al-Kájdy, který se chystal na pár schůzek v Lucembursku, ten ale na poslední chvíli zrušil svůj let z Islámábádu. Chlapi tak zůstali nažhavení bez konkrétního cíle, proto se Jack rozhodl věnovat dnes ráno nějaký čas hlubšímu pátrání kolem evropských bankéřů, s nimiž se muž z URC měl sejít. Doufal, že tak najde pro kolegy v Evropě nějaké čerstvé vodítko, které by mohli prověřit, než se sbalí a vrátí domů.

Z toho důvodu dnes Jack dorazil do práce mnohem dřív než obvykle. Nechtěl, aby se John s Dingem vraceli s prázdnýma rukama; bylo na něm, aby jim poskytl potřebné údaje k nalezení darebáků, takže se chystal věnovat několik hodin vyhledávání vhodných cílů.

Prošel čerstvé XITS a speciální program Gavina Bieryho. Program z dílny šéfa IT oddělení Univerzity prohledával datové řetězce podle požadavků zdejších analytiků. Umožňoval jim odfiltrovat většinu zpravodajských informací, které se netýkaly jejich aktuálních akcí, a pro Jacka to byl skutečný dar z nebes.

Ryan kliknutím myši otevřel několik souborů. Přitom se pozastavil nad množstvím informací proudících do Ameriky od spojenců.

Trochu ho to rozladilo; ne že by nechtěl sdílet informace se spojenci. Ale zamrzelo ho, že ten proud není obousměrný.

Většina americké zpravodajské komunity považovala za skandální nehoráznost fakt, že prezident Edward Kealty a jeho politicky dosazené kádry ve vrcholných funkcích za poslední čtyři roky výrazně omezili rozsah výzvědné činnosti Spojených států v jiných zemích. Kealty a jeho lidé přesunuli těžiště zpravodajské činnosti od vlastních špionážních aktivit směrem ke spoléhání se na zahraniční zpravodajské služby a jejich informace pro CIA. Bylo to bezpečnější z politického a diplomatického hlediska, jak Kealty správně uvažoval, ovšem ze všech ostatních pohledů bylo omezování amerických výzvědných služeb krajně nebezpečné. Vláda v podstatě zcela zatrhla neoficiální činnost utajených operativců ve spojeneckých zemích – a činnost lidí z tajných služeb na velvyslanectvích v zámoří svázala takovou spoustou nových pravidel a předpisů, že ji prakticky zcela ochromila.

Kealtyho vláda slibovala více „otevřenosti“ a „průhlednosti“ v tajné činnosti CIA. Jackův otec napsal otevřený dopis do The Washington Post, kde při dodržení veškeré náležité úcty k prezidentskému úřadu naznačoval, že by si Ed Kealty měl vyhledat ve slovníku význam slova utajovaný.

Kealtyho lidé se vyhýbali operativní činnost a místo ní upřednostňovali odposlechy a další elektronické prostředky. Špionážní družice a bezpilotní letouny byly z diplomatického hlediska daleko, daleko bezpečnější, proto se nyní používaly více než kdy předtím. Netřeba zdůrazňovat, že zkušení operativci CIA si stěžovali a celkem správně upozorňovali, že ačkoliv tato moderní technika dokáže naprosto přesně zmapovat temeno hlavy kteréhokoliv nepřítele, daleko hůře než lidské zdroje odpovídá na otázku, co se odehrává uvnitř té hlavy. Tito zastánci operativních metod však byli považováni za dinosaury a na jejich argumenty se nehledělo.

No dobře, pomyslel si Ryan. Za pár měsíců bude táta v úřadě. Tím si byl jistý a doufal, že většina škod se stihne během otcova čtyřletého funkčního období napravit.

Vytěsnil podobné úvahy z hlavy, aby se mohl soustředit, a dopřál si dlouhý lok rychle chladnoucí kávy na podporu své dosud ještě rozespalé mysli. Klikal dál na noční proud informací, zvláštní pozornost věnoval Evropě, protože Chavez s Clarkem teď byli právě tam.

Počkat. Tady je něco nového. Ryan otevřel soubor z nové složky jednoho analytika CIA z OREA, Úřadu pro ruské a evropské rozbory (Office of Russian and European Analysis). Jack ho nejprve jen rychle přelétl, ale cosi upoutalo jeho pozornost, proto se k němu vrátil a pročetl ho slovo za slovem. Zřejmě kdosi z DCRI, francouzské vnitřní bezpečnostní služby, sděloval kolegovi z CIA, že má tip na přílet „zájmové osoby“ na letiště Charlese de Gaulla. To by samo o sobě nebylo nic zvlášť zajímavého, rozhodně nic, co by zapadalo do některé z Jackových vlastních hádanek, nebýt toho jména. Francouzský zpravodajský zdroj, ve zprávě pro CIA neuvedený, buď z operativy, nebo z odposlechu, měl důvod předpokládat, že zájmová osoba, muž známý Francouzům jenom jako Umar 8, je náborář Umajjovské revoluční rady. DCRI se doslechla, že by měl dorazit na letiště Charlese de Gaulla ve 13:10 linkou Air France z Tunisu, pak ho měla vyzvednout místní spojka a odvézt do bytu v Seine-Saint-Denis, nedaleko od letiště.

Jack měl dojem, že Francouzi toho o Umarovi 8 moc nevědí. Měli podezření, že patří k URC, ale nijak zvlášť se o něho nezajímali. CIA o něm také moc nevěděla – vlastně tak málo, že analytik z OREA na zprávu ani neodpověděl, natož aby ji předal pařížské expozituře.

CIA ani DCRI neměly o této zájmové osobě příliš mnoho informací, zato Jack Ryan mladší věděl o Umarovi 8 úplně všechno. Ryan měl své informace z první ruky, přímo od zdroje. Sájf Rahmán Jásin, zvaný Emír, „provalil“ totožnost Umara 8 loni na jaře při výslechu na Univerzitě.

Jack si to na okamžik připomněl. Výslech? Ne… Bylo to mučení. Nemá smysl říkat tomu jinak. Ovšem přinejmenším v tomto případě to bylo velmi účinné. Natolik účinné, že teď znal pravé jméno Umara 8 – Husní Iháb Rokkí. Tak účinné, že věděl, že jde o třiatřicetiletého Tunisana, a dost účinné, aby věděl, že není náborářem URC. Byl jedním z nižších velitelů jejího operačního křídla.

Jacka okamžitě zarazilo, že by tenhle chlápek měl být ve Francii. Přečetl Rokkího složku už mnohokrát, stejně jako složky všech známých členů všech hlavních teroristických organizací. Tenhle maník dosud nikdy neopustil Jemen či Pákistán, s výjimkou občasných návštěv doma v Tunisu. A tady ho máme, letí si do Paříže pod známou přezdívkou.

Podivné.

Tato zpráva Jacka rozrušila. Ne, Husní Rokkí nebyl nijak velkou rybou ve světě mezinárodního terorismu; touhle dobou, po neuvěřitelném rozprášení URC zásahem Univerzity, zůstal URC jediný operativec schopný sehrát významnější roli na mezinárodní úrovni. Ten muž se jmenuje Abdul bin Muhammad al-Kachtání a je velitelem operačního křídla URC.

Ryan by dal cokoliv za možnost dostat al-Kachtáního.

Rokkí nebyl al-Kachtání, ale jeho potulky po Francii, tak daleko od jeho obvyklého působiště, budou jistě zajímavé.

Jack z náhlého popudu otevřel složku obsahující samostatnou podsložku pro každého známého teroristu, každého podezřelého z terorismu, pro osoby jim blízké atd. Nešlo o běžně používanou databázi zpravodajské komunity. Prakticky všechny federální služby používaly systém TIDE (Terrorist Identities Datamart Environment). Ryan měl přístup k této rozsáhlé databázi, ale zdála se mu těžkopádná a nadbytečně přeplněná spoustou bezvýznamných nul. Vypomáhal si údaji z TIDE při tvorbě vlastní databáze, nazvané Galerie lumpů, ale jenom když potřeboval konkrétní údaje o určitých osobách. Většina ostatních údajů v jeho galerii pocházela z jeho vlastní činnosti, doplněné výsledky dalších analytiků Univerzity. Stálo to obrovský kus práce, ale už to přinášelo ovoce. Jack stále častěji nepotřeboval ani nahlížet do složek, protože při přípravě souborů mu většina údajů utkvěla v paměti a nedovolil si je zapomenout, dokud dotyčný nebyl z několika spolehlivých zdrojů prohlášen za mrtvého.

Protože však Rokkí nebyl rocková hvězda, ani Ryan si nepamatoval všechny podrobnosti. Rozklikl proto složku Husního Rokkího, prohlédl si snímky jeho obličeje, prolistoval údaje a potvrdil si, co už věděl. Pokud bylo kterékoliv západní zpravodajské službě známo, Rokkí ještě nikdy nebyl v Evropě.

Jack otevřel složku Abdula bin Muhammada al-Kachtáního. Obsahovala jediný snímek, několik let starý, ale ve slušném rozlišení. Jack se nezdržoval čtením údajů o tomhle chlápkovi, protože je sám sepsal. Žádná západní výzvědná služba neměla o al-Kachtáním ani tušení až do zadržení a výslechu Emíra. Jakmile Emír vypustil z úst jméno a náplň práce toho muže, Ryan s ostatními analytiky Univerzity začali skládat jeho životopis. Jack se osobně ujal vedení tohoto projektu a zatím se neměl čím pyšnit, protože za celý rok práce se jim podařilo shromáždit zatraceně málo informací.

Al-Kachtání se odjakživa vyhýbal publicitě, ale po Emírově zmizení se stal doslova neuvěřitelně nepostižitelným. Od chvíle, kdy se o něm dověděli, jako by zmizel z mapy. Za celý poslední rok se skrýval v temnotách, až do minulého týdne, kdy analytik Univerzity Tony Wills zachytil na jedné džihádistické stránce šifrovanou zprávu s tvrzením, že al-Kachtání vyzval k úderu proti evropským zemím – jmenovitě Francii – za přijetí zákonů proti nošení burky a šátku.

Univerzita rozeslala tento poznatek – samozřejmě utajeně – do celé zpravodajské komunity.

Ryan si začal dělat obrázek o situaci. Operační šéf URC chce udeřit ve Francii a do týdne se tam objeví jeden z jeho výkonných pobočníků, očividně kvůli setkání s dalšími sobě podobnými.

To je slabé. Nanejvýš slabé. Rozhodně nic, co by normálně přimělo Ryana vyslat do této oblasti operativce. Za normálních okolností by se po takovém zjištění spolu s kolegy jenom trochu víc zaměřil na sledování francouzských zpravodajských zdrojů a komunikace pařížské expozitury CIA, aby se přesvědčil, jestli se během evropského výletu Husní Rokkího něco vyvine.

Jenže Ryan věděl, že Clark s Chavezem jsou ve Frankfurtu, kousek od Paříže. Navíc jsou plně vybavení a připravení na sledovací akci.

Neměl by je poslat do Paříže, aby zkusili zjistit něco o Rokkího pohybech a stycích? Ano. Sakra, je to fanatik. Co dělá bouchač URC mezi normálními lidmi? Univerzitě by se hodilo zjistit, co má za lubem.

Jack sáhl po telefonu a vyťukal dvouciferný kód. Ve Frankfurtu bude něco po poledni.

Zatímco čekal na spojení, vzal pytlík s tajícím ledem a přitiskl si ho na rozbolavělou šíji.

John Clark se ozval po prvním zazvonění. „Ahoj, Johne, tady Jack. Něco se vylíhlo. Asi tě to neohromí, ale vypadá to napůl nadějně. Co bys řekl návratu přes Paříž?“

KAPITOLA 6

STOVKU MIL jižně od Denveru, stát Colorado, se v rovině u dálnice 67 ve stínu Skalistých hor rozkládá komplex budov, věží a plotů o rozloze šesti set čtyřiceti akrů.

Jeho úřední název zní Federální nápravný komplex Florence a v nomenklatuře Správy věznic nese označení Zařízení pro výkon trestu s nejpřísnějším režimem ADX Florence.

Správa věznic třídí svých 114 vězení do pěti stupňů zabezpečení a ADX Florence je na prvním místě seznamu jako jediné ve své kategorii. Nachází se také v Guinnessově knize rekordů jako nejstřeženější vězení na světě. Je to nejlépe zabezpečená americká „supermax“ káznice, kde jsou pod zámkem ti nejnebezpečnější, nejobávanější a nejnezkrotnější vězni.

Bezpečnostní opatření zahrnují laserové nástrahy, pohybová čidla, infračervené kamery, automatická vrata a ploty, hlídací psy a ozbrojené stráže. Dosud ještě nikdo z ADX Florence neuprchl. Dokonce je krajně nepravděpodobné, že by kdy kdo v ADX Florence unikl ze své cely.

Zhruba stejně těžké jako dostat se ven z „Alcatrazu Skalistých hor“ je také proniknout dovnitř. Ve Florence se nachází necelých 500 chovanců z celkového osazenstva amerických federálních věznic čítajícího přes 210 000 duší. Většina běžných amerických federálních vězňů by snáze dosáhla přijetí na Harvard než do Florence.

Devadesát procent trestanců v ADX Florence jsou muži, kteří sem byli přesunuti z jiných věznic, protože jsou nebezpeční pro ostatní. Zbylých deset procent tvoří mimořádně významní nebo zvlášť rizikoví odsouzenci. Ti jsou většinou umístěni na všeobecných odděleních, jednotlivě uzavřeni po čtyřiadvacet hodin denně, ale s možností nepřímého styku mezi sebou a – prostřednictvím návštěv, e-mailů a telefonů – také s okolním světem.

Ted Kaczynski, zvaný Unabomber, je na všeobecném oddělení D, stejně jako spolupachatel bombového útoku v Oklahoma City Terry Nichols a olympijský pumový atentátník Eric Roberts Rudolph.

Na všeobecném oddělení ve Florence je umístěn také mexický narkobaron Francisco „El Titi“ Arellano nebo podkápo mafiánské rodiny Lucchese Anthony „Výfuk“ Casso či Robert Philip Hanssen, zrádce z řad FBI, který po dvacet let prodával americké tajné informace Sovětům a později Rusům.

Oddělení H má přísnější režim, tužší samotku a zdejší chovanci podléhají ZPO, zvláštním provozním opatřením – Správa věznic tak nazývá pravidla pro věznění obzvlášť těžkých zločinců. V celé soustavě federálních věznic není ani šedesát trestanců v režimu ZPO, více než čtyřicet z nich jsou teroristé. „Podpatkový atentátník“ Richard Reid strávil řadu let na oddělení H, než se díky dobrému chování a mnoha složitým soudním procesům přesunul na oddělení D. Umar Abdur-Rahmán zvaný „Slepý šejk“ je na oddělení H, stejně jako „Dvacátý únosce“ Zakaríja Músaví. Vůdce buňky pumových útočníků na Světové obchodní středisko v roce 1993 Ramzí Júsuf pobývá střídavě na oddělení H a v cele s ještě přísnějším režimem, v závislosti na svých střídavých náladách a chování.

Zdejší chovanci mají povolenu pouze hodinovou vycházku na betonový dvůr „pro jednoho“, který vypadá jako vypuštěný bazének. I to až po tělesné prohlídce, s pouty na rukou i na nohou a v doprovodu dvou strážných.

Jeden drží řetěz od pout, druhý velký obušek.

Přesto ještě není oddělení H to nejpřísnější. Tím je oddělení Z, „ultramaximální“ kárné oddělení, kam chodí darebáci rozjímat o svých kázeňských přestupcích proti ZPO. Tady nejsou žádné vycházky ani návštěvy, dokonce i styk se strážnými je omezen na minimum.

Kupodivu dokonce i oddělení Z má ještě zvláštní oddíl, kam se posílají jen ti nejhorší z nejhorších. Říká se mu Pásmo 13 a aktuálně jsou zde ubytovaní jen tři trestanci.

Ramzí Júsuf sem byl umístěn za porušování ZPO na oddělení Z, kam byl přeložen za porušování ZPO na oddělení H.

Šedesátiletý vězeňský mazák Tommy Silverstein, odsouzený za ozbrojenou loupež v roce 1977, tady skončil už dávno za vraždu dvou spoluvězňů a jednoho dozorce v jiné věznici se zpřísněným režimem.

A třetí vězeň, kterého sem přivedli maskovaní agenti FBI před několika měsíci a pro kterého byla v Pásmu 13 upravena jedna cela, nyní oddělená i od zbytku tohoto ultrasuperpřísného oddělení. O nové cele vědí jenom bachaři z Pásma 13 a jenom dva z nich viděli obličej nového obyvatele. Nehlídají ho strážní Správy věznic, ale zvláštní odřad HRT – oddílu pro záchranu rukojmí z FBI; po zuby ozbrojení chlapi v bojové výstroji, pozorující svého jediného zajatce skleněnou přepážkou po čtyřiadvacet hodin denně.

Muži z HRT znají pravou totožnost vězně, ale nemluví o tom. Spolu s hrstkou bachařů z Pásma 13, kteří vůbec vědí o existenci tohoto oddílu, hovoří o muži za sklem vždy jen jako o evidenčním čísle 09341-000.

Vězeň 09341-000 nemá ani třiceticentimetrový černobílý televizor, povolený většině ostatních trestanců. Nesmí ani vycházet ze své cely na betonový vycházkový dvůr.

Nikdy.

Většina vězňů má povolen jeden patnáctiminutový telefonní hovor týdně, který si ovšem musejí zaplatit z vlastního účtu, vedeného správou věznice.

Vězeň 09341-000 nemá ani právo telefonovat, ani účet u správy věznice.

Nesmí ani přijímat návštěvy, posílat ani dostávat poštu, a nemá ani přístup k psychologickým a vzdělávacím službám poskytovaným ostatním vězňům.

Jeho cela, celý jeho svět, má sotva osm čtverečních metrů, něco přes tři a půl metru na délku a dva metry na šířku. Lůžko, stůl a nepohyblivá židle před ním jsou z litého betonu a jinak už v cele kromě kombinovaného záchodu a umyvadla se samočinným zastavením vody v případě ucpání odtoku není žádné další zařízení.

Deseticentimetrové okénko v zadní stěně cely je zazděné, takže její obyvatel nemá žádný výhled ani přístup denního světla.

Vězeň 09341-000 je nejosamělejším trestancem v Americe a možná i na celém světě.

Je to Sájf Rahmán Jásin zvaný Emír. Vůdce Umajjovské revoluční rady, osnovatel teroristických útoků, které si vyžádaly stovky mrtvých v Americe i jiných západních zemích, a plánovač úderu proti Západu, který by počtem obětí snadno stonásobně překonal všechny předchozí.

Emír dokončil ranní salaat, zvedl se z modlitebního koberečku a posadil se na tenkou matraci své betonové postele. Pohlédl na prostý kalendář u svého levého lokte a zjistil, že je úterý. Kalendář dostal proto, aby mohl ve správný čas odevzdat prádlo k výměně do šachty s elektricky ovládaným ocelovým poklopem. Jásin věděl, že v úterý musí prostrčit poklopem svou vlněnou přikrývku, aby mu ji vyčistili. Pečlivě ji stočil do těsného válce, přešel kolem svého ocelového jednodílného záchodu s umyvadlem a dalším krokem minul sprchu s časovačem, bránícím zaplavení cely při zakrytí odtoku.

Ještě jeden krok a ocitl se u okénka s poklopem. Skrz plexisklo na něj bezvýrazně zírali dva muži v černých kombinézách, černých balistických vestách a černých kuklách. Na prsou jim visely samopaly MP5 v pohotovostní poloze.

Neměli vůbec žádné odznaky, nášivky ani distinkce.

Byly z nich vidět jenom oči.

Emír opětoval jejich pohled, zíral na jednoho, pak na druhého, docela dlouho. Jeho obličej byl od jejich vzdálen něco přes půl metru, ovšem oba muži byli o dost vyšší. Všechny tři páry očí vyzařovaly zášť a nenávist. Jeden z obou maskovaných mužů za zvukotěsným sklem musel něco prohodit k tomu druhému, protože další dva maskovaní a ozbrojení muži, sedící u stolu v zadní části strážnice, otočili hlavy k svému zajatci a jeden z nich zmáčkl vypínač na ovládacím panelu. V Emírově cele zaznělo hlasité pípnutí a pod oknem se otevřel malý poklop. Emír si ho nevšímal a dál se přetlačoval pohledem s oběma strážnými. Po několika vteřinách se ozvalo nové pípnutí a ze zapuštěného reproduktoru ve stropu nad Emírovou postelí se ozval hlas muže u pultu.

Maskovaný strážný promluvil anglicky: „Vlož přikrývku do dvířek.“

Emír se ani nehnul.

Znovu: „Vlož přikrývku do dvířek.“

Vězeň nereagoval.

„Poslední možnost.“

Tentokrát Jásin uposlechl. Předvedl jim malou ukázku odporu, a to bylo jeho vítězství. Muži, kteří ho drželi první týdny po jeho zajetí, byli už dávno pryč, a od té doby Jásin zkoušel důslednost a odhodlání svých žalářníků. Pomalu přikývl, vhodil přikrývku do otvoru a poklop se uzavřel. Na druhé straně jeden z mužů u okna přikrývku vytáhl, rozbalil ji a prohlédl, načež se vydal k prádelnímu koši. Přešel kolem něj a hodil přikrývku do plastového kbelíku na odpadky.

Muž u pultu znovu promluvil do mikrofonu: „Právě jsi přišel o přikrývku, 09341. Klidně si nás zkoušej, sráči. Máme tuhle hru rádi a můžeme ji hrát každý pojebaný den.“ Mikrofon se s hlasitým cvaknutím odpojil a vysoký strážný se vrátil k oknu po bok svého parťáka. Spolu tam stáli jako vytesaní z kamene, zírali otvory v kuklách na muže za oknem.

Emír se odvrátil a šel zpátky ke své betonové posteli.

Ta přikrývka mu bude chybět.

KAPITOLA 7

MELANIE KRAFTOVÁ měla mimořádně špatný týden. Melanie pracovala u CIA jako zpravodajský analytik veřejných zdrojů. Teprve před dvěma lety vyšla ze školy – na American University získala bakalářský titul v oboru mezinárodních vztahů a magisterský z americké zahraniční politiky. To z ní, spolu s pěti lety, jež prožila v Egyptě jako dcera leteckého přidělence, dělalo zajímavý přírůstek pro CIA. Byla zařazena na Zpravodajské správě – přesněji v odboru pro Blízký východ a severní Afriku. Slečna Kraftová se zaměřovala především na Egypt a díky svému rozhledu a nadšení občas trochu vybočila nad rámec svých všedních úkolů a věnovala se i jiným projektům.

Tato tendence „vystrkovat hlavu“ tentokrát ohrozila její sotva dvouletou kariéru.

Melanie byla zvyklá vyhrávat. Patřila k nejlepším v jazykových kurzech v Egyptě, ve fotbalovém týmu na střední škole i v univerzitním studiu. Usilovná snaha jí vynesla uznání profesorů i pochvalná hodnocení u Agentury. Ale rozjetý vlak jejích intelektuálních a profesních úspěchů se před týdnem se skřípotem zastavil poté, co nakoukla do kanceláře svého šéfa s papíry, které sepsala ve svém volném čase.

Nesly nadpis „Vyhodnocení politických prohlášení Muslimského bratrstva v angličtině a v masrí“. Melanie pročesala webové stránky v angličtině a v egyptské arabštině (masrí) a zaznamenala rostoucí rozpor mezi veřejnými prohlášeními Muslimského bratrstva směrem k Západu a jejich projevy k domácímu publiku. Dokument obsahoval drsné, ale dobře podložené údaje. Strávila v posledních měsících spoustu večerů a víkendů vytvářením falešných profilů arabských mužů, aby získala přístup na zaheslovaná islamistická fóra. Získala si v těchto „kyberkavárnách“ důvěru Egypťanů, kteří ji přijali mezi sebe a probírali s ní projevy Muslimského bratrstva v egyptských medresách, dokonce s ní „mluvili“ o vyslancích Bratrstva v jiných muslimských zemích a jejich stycích se známými radikály.

Všechno, co takto zjistila, porovnala s dobromyslnou tváří, kterou Bratrstvo ukazovalo Západu.

Jakmile dokončila svou zprávu, předala ji svému přímému nadřízenému. Ten ji poslal k Phyllis Starkové, ředitelce odboru. Phyllis si přečetla nadpis, odměřeně přikývla a hodila desky na stůl.

Melanie se zarazila; očekávala od své šéfky nějaký projev uznání. Cestou zpátky do své kanceláře se utěšovala, že výsledek její dřiny aspoň pošle někam výš.

Dočkala se za dva dny. Paní Starková její dílo postoupila dál, kdosi ho přečetl a Melanie byla předvolána do zasedačky ve čtvrtém patře. Když vstoupila, už tam byl její přímý nadřízený, ředitelka odboru a pár kravaťáků ze sedmého patra, které neznala.

Ani se nesnažili předstírat poradu. Z tváří a gest mužů kolem konferenčního stolu Melanie pochopila, že je v průšvihu, ještě než si sedla.

„Slečno Kraftová, co se snažíte dosáhnout tímhle výtvorem? O co vám jde?“ zeptal se politický panák ze sedmého patra jménem Petit.

„Dosáhnout?“

„Zkoušíte získat díky tomuhle výplodu nové angažmá, nebo chcete, jenom aby to tady obíhalo, a až Ryan vyhraje a dosadí sem svoje lidi, budete hvězdou měsíce?“

„Ne.“ To ji vůbec nenapadlo. Teoreticky by výměna vlády neměla mít žádný dopad na někoho na její úrovni. „Jenom jsem četla naše výstupy o Bratrstvu a myslela jsem, že by to sneslo nějaké údaje z druhé strany. Existují náznaky z otevřených zdrojů – ve zprávě je všechno ocitované –, které ukazují na daleko nepříjemnější –“

„Slečno Kraftová, tady nejste na fakultě. Nebudu se probírat vašimi odkazy a poznámkami pod čarou.“

Melanie na to nereagovala, ale také se nehodlala vzdát obhajoby své zprávy.

Petit pokračoval: „Překročila jste meze v době, kdy je tento úřad maximálně rozpolcený.“

Kraftová si vůbec nemyslela, že by byla Agentura nějak rozpolcená, leda by šlo o rozkol mezi papaláši ze sedmého patra, kterým po Kealtyho porážce hrozí vyhazov, a papaláši ze sedmého patra, kterým po Ryanově vítězství kyne povýšení. Jejich svět byl úplně jinde než ten její, a doposud si myslela, že Petitovi je to jasné.

„Pane, mým úmyslem nebylo vyvolávat v této budově rozbroje. Zaměřila jsem se na skutečnosti v Egyptě a informace, které –“

„Připravovala jste tento dokument v době, kdy jste měla zpracovávat svá denní hlášení?“

„Ne, pane. Dělala jsem to doma.“

„Můžeme s vámi zahájit řízení, pokud jste použila utajované informační zdroje k zpracování –“

„Sto procent informací v tom dokumentu pochází z otevřených zdrojů. Moje fiktivní totožnost na internetu nevyužívá žádnou z aktivních legend Agentury. Upřímně řečeno, nic z toho, k čemu mám v práci přístup, mi nijak nepomohlo v přípravě této zprávy.“

„Jste pevně přesvědčená, že Bratrstvo není nic než banda teroristů.“

„Ne, pane. To z mého dokumentu nevyplývá. Závěr mojí zprávy říká, že projevy této organizace v angličtině jsou v protikladu s jejich projevy v masrí. Myslím, že bychom je prostě měli sledovat. Tedy alespoň některé z těch webových stránek.“

„Opravdu?“

„Ano, pane.“

„A myslíte, že bychom to měli dělat proto, že máme nějaký takový oficiální závěr, nebo myslíte, že bychom to měli dělat proto, že… Protože si prostě myslíte, že bychom měli.“

Nevěděla, co na to odpovědět.

„Mladá dámo, CIA neurčuje politiku.“

Melanie to věděla, a její zpráva neměla v úmyslu nijak směrovat zahraniční politiku Spojených států vůči Egyptu, jenom nabídnout odlišný pohled na věc.

Petit pokračoval: „Vaším úkolem je vytvářet zprávy, které se od vás požadují. Nejste agent tajné služby. Vybočila jste z řady, a to způsobem, který vypadá velice podezřele.“

„Podezřele?“

Petit pokrčil rameny. Sám byl politik, a politici předpokládají, že všichni ostatní se také zabývají jenom politikou. „Ryan vede v předvolebních průzkumech. Melanie Kraftová čistě náhodou – a ve svém volném čase – zpracuje svou vlastní tajnou operaci, která ji vynese na dráhu v souladu s Ryanovou doktrínou.“

„Já… Já ani nevím, v čem spočívá Ryanova doktrína. Nezajímám se –“

„Děkuji, slečno Kraftová. To je vše.“

Melanie se vrátila do své kanceláře uražená, ale zatím ještě příliš zaskočená a rozčilená, než aby se rozbrečela. Plakala až pozdě večer ve svém bytečku v Alexandrii, kde se ptala sama sebe, proč vlastně udělala, co udělala.

I ze svého postavení na nejnižším stupni služebního žebříčku a s omezeným výhledem na celkový obraz viděla, že politické figurky ve vedení CIA upravují zpravodajské výstupy, aby vyhovovaly přáním Bílého domu. Byla snad její zpráva takovým drobným tvrdohlavým pokusem postavit se proti tomu? V té chvíli zamyšlení uprostřed noci si připustila, že asi ano.

Melaniin otec byl armádní plukovník a vštípil jí smysl pro povinnost a sebevědomí. Vyrůstala nad četbou životopisů velkých mužů a žen, většinou z armádních a vládních kruhů, a vyčetla z nich, že nikdo se nestal výjimečným jenom díky vlastnostem „dobrého vojáka“. Kdepak, o velikost Ameriky se zasloužila hrstka mužů a žen, kteří když to bylo nutné, šli proti zaběhnutým zvykům.

Melanie Kraftová netoužila po ničem větším než vyjít vítězně z téhle situace.

Teď získala novou zkušenost s vyčníváním z řady. Vyčnívající hřebík dostane po hlavičce kladivem.

Nyní seděla ve své kanceláři, upíjela ledovou kávu a hleděla na obrazovku. Její šéf jí včera sdělil, že její zprávu Petit a ostatní v sedmém patře hodili do skartovačky. Phyllis Starková jí zlostně oznámila, že samotný náměstek ředitele CIA Charles Alden si z té zprávy kousek přečetl, než ji hodil do koše, a zeptal se, proč k sakru ta ženská, co to sepsala, ještě není na dlažbě. Její přátelé z analytického oddělení odboru pro Blízký východ a severní Afriku s ní soucítili, ale nechtěli ohrozit vlastní kariéru něčím, co jim připadalo jako pokus kolegyně přeskočit je díky soukromé špionáži po pracovní době. Takže se z ní stal místní vyvrhel.

Proto teď ve svých pětadvaceti letech uvažovala o odchodu z Agentury. Najít si nějaké místo, kde platí trochu líp než vláda, a vypadnout z firmy, kterou měla ráda, ale která teď očividně nemá ráda ji.

Melaniin telefon zadrnčel, na displeji naskočilo číslo zvenčí.

Odložila kelímek s kávou a zvedla sluchátko. „Melanie Kraftová.“

„Ahoj, Melanie. Tady Mary Pat Foleyová z NCTC. Nevolám nevhod?“

Melanie málem vyprskla poslední doušek kávy do klávesnice. Mary Pat Foleyová byla ve zpravodajské komunitě Spojených států živoucí legendou; její pověst a dopad její kariéry na zahraniční politiku či práci žen u CIA byla naprosto nedostižná.

Melanie se s paní Foleyovou ještě nikdy nesetkala, ačkoliv ji mnohokrát slyšela přednášet, už za svých univerzitních studií. Naposled se zúčastnila semináře pro analytiky CIA, kde Mary Pat hovořila o činnosti NCTC, Národní protiteroristické centrály.

Melanie vykoktala odpověď: „Ano, paní.“

„Volám nevhod?“

„Ne, promiňte. Nevoláte nevhod.“

Mladá analytička ovládla svůj hlas trochu lépe než své emoce. „Jak vám mohu pomoci, paní Foleyová?“

„Chtěla jsem s vámi mluvit. Četla jsem dnes ráno vaši zprávu.“

„Aha.“

„Velmi zajímavé.“

„Děkuji–… Jak to?“

„Jakou odezvu vyvolala u papalášů v sedmém patře?“

„No,“ odpověděla Melanie, zatímco překotně hledala v mysli vhodná slova. „Upřímně, musím říct, že byla jaksi odmrštěna.“

Mary Pat pomalu opakovala to slovo: „Odmrštěna.“

„Ano, paní. Očekávala jsem sice trochu odtažitou reakci ze strany –“

„Mám tomu rozumět tak, že vás kopli do prdele?“

Melanii Kraftové na okamžik spadla čelist a zůstala sedět s ústy dokořán. Po chvíli je zavřela, jako by paní Foleyová seděla v její kobce. Nakonec ze sebe vydolovala odpověď: „Já… řekla bych, že mě vykázali do… příslušných mezí.“

Následovala krátká pauza. „Dobrá, slečno Kraftová, myslím, že vaše snaha byla naprosto vynikající.“

Pauza na druhé straně. Po chvíli: „Děkuji vám.“

„Pár mých lidí tady probírá vaši zprávu, vaše závěry, vaše zdroje, hledají v ní informace, které by se nám hodily v naší práci. Ve skutečnosti ji tady chci zadat jako povinnou četbu. Kromě toho egyptského pohledu taky ukazuje, jak se dá uchopit problém z odlišného úhlu a nahlížet v novém světle. Já tady u svých lidí podporuju takový přístup, takže jsem vděčná za příklady ze skutečného života.“

„Jsem velice poctěna.“

„Phyllis Starková má štěstí, že pro ni děláte.“

„Děkuji vám.“ Melanie si uvědomila, že pořád dokola opakuje jenom „Děkuji vám“, ale tolik se snažila neříct něco, čeho by později litovala, že se na víc nezmohla.

„Jestli byste někdy měla zájem o změnu, prostě přijďte a promluvíme si. Pořád hledáme analytiky, kteří se nebojí bourat domečky z karet a předkládat nadřízeným tvrdou pravdu.“

Melanie najednou napadlo, co říct: „Měla byste čas někdy tento týden?“

Mary Pat se zasmála: „Ó Bože. To je to tak zlé?“

„Jako bych byla malomocná, i když myslím, že do leprosária by mi aspoň poslali pár pohlednic.“

„Sakra. Ti Kealtyho lidi jsou fakt neštěstí.“

Melanie Kraftová neodpověděla. Mohla by rozvíjet tuto poznámku celou hodinu, ale držela jazyk za zuby. Nebylo by to profesionální, a ona se pořád považovala za apolitickou.

Mary Pat pokračovala: „Dobře. Ráda se s vámi setkám. Víte, kde jsme?“

„Ano, paní.“

„Zavolejte mojí sekretářce. Tenhle týden mám dost nabitý, ale můžeme spolu poobědvat začátkem příštího týdne.“

„Děkuji vám,“ zopakovala Melanie.

Potom zavěsila a poprvé za celý týden neměla chuť brečet ani bušit pěstí do zdi.

KAPITOLA 8

JOHN CLARK A DOMINGO CHAVEZ seděli ve svém minivanu a v deštivé noci pozorovali činžovní dům. Každý z nich držel v pravici, volně spočívající na stehně, pistoli SIG Sauer. Ukrývali zbraně co nejníž ve stínu, ale připravené k rychlému použití. V levé ruce držel Clark infračervený dalekohled, Chavez fotoaparát s teleobjektivem. Na podlaze pod sedadlem spolujezdce ležela igelitka plná zmačkaných kelímků od kávy a obalů od žvýkaček.

Zbraně měli sice připravené, ale oba se vynasnaží vyhnout jejich použití. Pokud bude tuto noc potřeba střílet, tak jedině v sebeobraně. Potenciální nebezpečí nehrozilo od teroristy a jeho kumpánů v zabezpečeném domě, přesněji řečeno v pronajatém bytě. Kdepak, bezprostřední ohrožení představovala sama čtvrť. Za poslední čtyři hodiny přešla kolem jejich vozu už popáté tlupa asi tuctu mladíků s pichlavými pohledy.

Chavez na chvilku přestal zírat do hledáčku canonu s teleobjektivem, kterým sledoval přístupovou cestu. Spolu s Clarkem teď pozoroval skupinku ve zpětném zrcátku, dokud všichni nezmizeli v deštivé noci. Chavez si promnul oči a rozhlédl se kolem. „Tohle není Paříž z pohlednic.“

Clark se usmál a zasunul pistoli zpátky do podpažního pouzdra pod balonovou bundu. „Taky jsme dost daleko od Louvru.“

Nacházeli se v banlieue – vzdáleném předměstí. Sledovaný byt byl součástí sídliště s příhodným názvem Stains v okrsku Seine-Saint-Denis, banlieue obývané nízkopříjmovými skupinami, převážně chudými přistěhovalci z Maroka, Alžírska a Tuniska. Během dvacátého století přišly z těchto severoafrických zemí do Francie miliony dělníků.

V okrsku Seine-Saint-Denis bylo značné množství menších sídlišť, ale oba Američané měli tentokrát smůlu na jedno z nejhorších. Obě strany ulice lemovaly zchátralé betonové činžáky pokryté graffiti. Čtvrtí se potloukaly bandy mladistvých. Ulicemi pomalu projížděly automobily, z nichž se rozléhal hlučný rap, kolem kanálů zanesených odpadky pobíhali potkani a mizeli v litinovém potrubí.

Když tu oba Američané seděli ve svém minivanu dnes odpoledne a navečer, všimli si, že zdejší pošťák nosí ochrannou přilbu, protože místní po něm jen tak pro zábavu házejí z oken různé předměty.

A také si všimli, že za celou dobu nespatřili ve čtvrti ani jediný policejní vůz.

Tento okrsek byl pro hlídky příliš nebezpečný.

Ford Galaxy, ve kterém Clark s Chavezem seděli, se pyšnil olámanými plasty a prorezlou karosérií, ale okna měl nepoškozená a silně zatmavená, takže dovnitř nebylo prakticky vůbec vidět. Pokud by nějací cizinci seděli příliš dlouho v zaparkovaném autě, místní by je začali obtěžovat, proto Clark vybral tento vůz v jednom frankfurtském autobazaru tak, aby jim poskytl co nejvíc anonymity.

Stačil by jen jediný pár zvědavých očí, který by si povšiml odstaveného auta, chvilku by ho obhlížel a zjistil, že není odsud. Pak by se kolem vozu shromáždila skupina místních frajerů, vytloukli by okna, vyrabovali vůz a nakonec ho zapálili. Chavez s Clarkem by to ovšem nenechali dojít tak daleko, ale neradi by přerušovali pozorování svého objektu nacházejícího se o dvě stě metrů dál.

Oba Američané si vybrali místo v ulici u zadního traktu budovy. Předpokládali, že členové buňky budou mít aspoň tolik zkušeností, aby nevcházeli a nevycházeli předním vchodem, kde byl rušný bulvár a tudíž mnohem víc očí, které by se mohly stočit jejich směrem.

Clark s Chavezem si uvědomovali, že s jediným vozem nemůžou řádně zaujmout pozorovací pozice kolem celého objektu. Proto se rozhodli, že jenom nafotí všechny přicházející a odcházející. Za tím účelem se Chavez vyzbrojil fotoaparátem Canon EOS Mark II s mohutným 600mm super teleobjektivem, který mu umožňoval pořídit neuvěřitelně podrobné snímky každého, kdo vstoupí na osvětlené schodiště u zadního vchodu vzdálené budovy.

Fotky budou užitečné, ale kromě nich už o moc víc dělat nemohli. Aby jakž takž použitelně pokryli všechny přístupové body cílového objektu, potřebovali by přinejmenším čtyři vozy s osmi pozorovateli. Pokud by chtěli sledovat svůj cíl v pohybu, v městském prostředí jako Paříž by bylo holé minimum šest vozů s dvoučlennými osádkami. Tím spíše při sledování cvičeného cíle, jakým byl Husní Iháb Rokkí.

Chavez s Clarkem zatím Husní Rokkího nespatřili, ale všechno nasvědčovalo tomu, že se zde opravdu zdržuje. Tuhle adresu jim přeposlal Ryan z francouzských bezpečnostních zdrojů, a sami si už všimli pár mladých hromotluků potloukajících se kolem činžáku jako ochranka. Mohli být z URC, ale spíše šlo o místní gang, který si jejich cíl najal pro případ, že by v okolí čmuchala policie nebo jiné bezpečnostní složky.

Už před nějakou chvílí, hned po setmění, si Chavez přetáhl kapuci přes svoje tmavé, nakrátko ostříhané vlasy, vystoupil z minivanu a věnoval půl hodiny pěšímu průzkumu. Udělal široký oblouk kolem činžáku, prošel několik parkovišť, dětské hřiště, které vypadalo, že teď slouží hlavně feťákům, a prohlédl si přízemí čtyřpatrových garáží. Potom se vrátil k černému Fordu Galaxy.

Jakmile se Chavez usadil, Clark se zeptal: „Co je nového?“

„Celkem nic, tři nebo čtyři chlapi u zadního vchodu. U předního taky čtyři.“

„Ještě něco?“

„Jo. Nejsme sami, kdo se zajímá o ten byt.“

„Ne?“

„Béžový čtyřdveřový citroen. Na naší straně ulice, na parkovišti za támhletím barákem nalevo. Řidič muž, pasažér ženská. Oba černí, kolem třicítky.“

„Sledovačka,“ prohodil Clark. Jinak by se o nich Chavez nezmiňoval.

„Jo. Jsou dost nenápadní, ale mají výhled na Rokkího byt, a my jsme koukali na vjezd k tomu parkovišti a neviděli jsme je přijet, čili tam byli ještě předtím, než jsme sem přijeli my. Takže ano, jsou to určitě sledkaři. Kdo myslíš, že to je?“

„Jako první bych hádal DCRI. Jestli mám pravdu, tak tu v okolí budou další auta; nejspíš to tady obšancovali, ale nemyslím, že bychom byli vyloženě uvnitř jejich pásma. Asi budou blíž než my, protože nemusejí mít všichni výhled na objekt. Můžou to prostě zapíchnout na parkovišti a zůstat ve spojení. Jsem rád, že Frantíci sledujou tyhle chlápky, ale byl bych sakra radši, kdyby postupovali trochu tvrdějc. Bylo by od nich hezké, kdyby Rokkího sebrali a trochu ho zmáčkli. Zajímalo by mě, co by z něho vypadlo.“

„Nech si o tom zdát, Johne. Frantíci těžko. CIA to občas dělávala, než Kealty přišel s těmi kravinami o neprovokování teroristů.“

„Koukej, Dingu,“ přerušil ho John. Zleva zezadu se blížila dvojice drsně vypadajících mladíků. Oba zpomalili a nakoukli do vozu. John s Dingem byli sice skrytí za tmavými skly, ale rozhodně nebyli neviditelní. Clark věnoval oběma mladým africkým přistěhovalcům dlouhý pohled.

Oba muži odkráčeli.

Clarkův ocelový pohled tentokrát vyšel z měření sil vítězně, ale oba Američané byli připraveni i pro případ, že by se museli dát s místními do řeči. Nikdy se nevydávali do akce bez věrohodného krytí, vždy měli připraven nějaký jiný než skutečný důvod, proč jsou právě na tom kterém místě. Oba muži působili po dlouhá léta pod rozmanitým krytím, často připraveni na rychlý únik, takže si nezadali se zkušenými herci.

Pro tuto operaci, pokud by je vytáhla z vozu policie, tajná služba nebo třeba i ozbrojenci z místního drogového gangu, měli připravenou jednoduchou a uvěřitelnou legendu. Kdyby se někdo ptal, Clark s Chavezem jsou američtí soukromí detektivové a pozorují byt ženy, která uklízí u jednoho bohatého Američana v Quartier Latin. Jejich zaměstnavatel uklízečku podezírá, že mu ukradla nějaké cennosti a rozprodává je ve svém bytě.

Historka by snesla jen velice zběžné ověřování, ale v devíti případech z deseti to stačilo.

Ve čtvrtém patře zchátralé budovy dvě stě metrů před nimi zhasínalo jedno světlo po druhém. Clark vzal dalekohled a snažil se pohledem proniknout deštěm.

„Půl jedenácté. Že by večerka?“ zeptal se Chaveze.

„Možná.“

Chvilku poté kolem nich projel dodávkový renault; u sledované budovy zpomalil, dojel k hlavnímu vchodu a zastavil.

„A třeba ne,“ prohodil Chavez, opřel fotoaparát o stojánek a zamířil na osvětlené místo u zadního vchodu.

Minutu nato vylezl z chodby nějaký chlap, zamířil přímo ke světlu vedle dveří a vyšrouboval holou žárovku. Celá scéna se ponořila do tmy.

„Zkurvysyn,“ procedil Chavez skrz zuby.

Clark dál hleděl do infradalekohledu a zaměřil se na bílý obrys muže, který vyšrouboval žárovku. Teď sešel do ulice a potřásl si rukou s řidičem renaultu. Potom něco řekl do mobilu a zanedlouho se ze zadních dveří potemnělé budovy vynořily rozmazané obrysy čtyř dalších postav.

Chavez pro tuto chvíli odložil fotoaparát a místo něj přiložil k oku noční monokulár. Viděl vycházet z budovy čtyři přízračné bílé postavy. Rozpoznal v nich čtyři muže, kteří táhnou tašky na kolečkách a nesou aktovky.

„Poznáváš Rokkího?“ zeptal se Chavez.

„S touhle termovizí si nejsem jistý,“ odvětil Clark. Jakž takž dokázal rozeznat jenom tolik, že všichni čtyři muži se zavazadly mají obleky s kravatou.

Řidič dodávky a chlap, co vyšrouboval žárovku, pomohli čtyřem cestovatelům naložit tašky do zadní části vozu. Po otevření zadních dveří se ve voze rozsvítilo. Světla sice nebylo dost pro práci s teleobjektivem, ale oba Američané si mohli lépe prohlédnout muže i jejich zavazadla.

„Je to Louis Vuitton?“ zeptal se Chavez, zírající opět do hledáčku kamery s maximálním přiblížením.

„Nepoznám to,“ přiznal Clark.

„Patsy mě jednou v Londýně donutila dvě hodiny prohlížet kabelky. Jsem si docela jistý, že je to stejný vzor. A už ty kabelky Louis Vuitton ti udělají vítr v peněžence; neumím si ani představit, co stojí tyhle velké kolečkové kufry.“

Čtyři muži hbitě nastoupili do dodávky. Pohybovali se jako sehraný tým, každý se usadil a zavřel dveře, načež světlo zhaslo.

„Ten nejvyšší vypadá, že by to mohl být Husní Rokkí, ale jistý si nejsem,“ uvažoval Clark.

„Ať je to kdo chce, zdá se, že míří zpátky na letiště Charlese de Gaulla.“

„Možná,“ namítl Clark. „Ale přijde mi divné, že by Husní přiletěl sem do města, jenom aby se tady setkal se třemi chlápky a hned zase odletěl. Myslím, že se tady hraje něco jiného.“

Chavez upozornil: „V tuhle noční dobu nemáme šanci je sledovat, abychom se nějak neprozradili. Jestli tihle šašci za něco stojí, tak si nás všimnou. Je blbé, že nemáme víc vozů, abychom se rozdělili.“

Clark pohlédl k vjezdu na parkoviště, kde Chavez při obhlídce okolí zaznamenal francouzský sledovací tým. „Možná že máme. Jestli Frantíci rozjeli sledovačku našeho cíle, tak se vsadím, že mají připravené i sledování v pohybu. Třeba bychom se s nimi mohli svézt.“

„Jak to myslíš?“

„Myslím, že můžeme zůstat vzadu, daleko od cíle, a zkusit se zavěsit za auta, co ho budou sledovat. Jestli se dokážeme udržet za zadním vozem DCRI, můžeme jet po stopě cíle, a přitom si nás nevšimne.“

„Takže budeme stopovat stopaře.“

„Správně. Jsi pro?“

Ding Chavez přikývl. „Zní to jako dobrá sranda.“

Dodávkový renault s řidičem a čtyřmi muži v oblecích se otočil do protisměru a zamířil zpět k Chavezovi s Clarkem. Oba Američané trpělivě seděli na svých místech a nechali ho projet. Ani nenaštartovali motor; jenom odložili vybavení a čekali, dokud dodávka nějakých pětasedmdesát metrů za nimi neodbočila doleva.

Oba věděli, co má přijít dál.

„A jedeme,“ prohodil Chavez nevzrušeně. „Uvidíme, kdo má u DCRI noční směnu.“

V temné ulici vládlo chvíli naprosté ticho a klid, načež se rozsvítila světla tří zaparkovaných vozů. Stařičká čtyřdveřová toyota na parkovišti vpředu vpravo od Clarkova a Chavezova stanoviště, černé subaru kombi proti nim na opačné straně ulice, dobrých sto metrů za Rokkího opuštěným bytem, a bílý citroen pickup asi čtyřicet metrů vzadu. Všechny tři vozy postupně vyjely a odbočily do tří různých ulic, vesměs k jihu.

O pár vteřin později projel kolem nich i béžový citroen s černým párkem uvnitř, zahnul doleva a pak doprava, načež zamířil stejným směrem jako ostatní.

Kolem se zase rozhostila tma a klid, ale Clark stále ještě nenastartoval motor fordu; chvilku bubnoval prsty do volantu.

Dinga to nejprve zmátlo, ale pak se mu rozsvítilo. „To by bylo na francouzské špehy moc blbé. Přece by neodjeli takhle všichni naráz, leda že by zkoušeli vylákat kontrasledovačku. Někde tady bude ještě jeden.“

„Jo,“ přitakal Clark. „Musí tu být další vůz. Někdo, kdo pozoruje tuhle ulici právě teď.“ Na chvilku se odmlčel. „Kde bys byl ty, Dingu?“

„To je prosté. Líbí se mi ta parkovací budova, co jsem procházel. Kdybych se mohl dostat bez velkého povyku dovnitř i ven, zapíchnul bych kontrolní vůz v horním patře, takže bych viděl do ulice i na Rokkího dům.“

Právě v té chvíli, zhruba třicet vteřin po odjezdu posledního sledovacího vozu z temné ulice, se v horním patře parkovací budovy rozsvítila světla. Přesně v místě, kam právě Ding s Johnem hleděli. Byl to čtyřdveřový sedan; oba Američané z něj rozeznali jen kapotu, čelní sklo a světla. Vůz vycouval, otočil se a zamířil po rampě dolů k výjezdu na bulvár.

John Clark nastartoval motor a vyjel od chodníku.

„Dobrá trefa,“ poznamenal Chavez.

„I slepé kuře občas najde zrno.“

„Tak, tak.“

KAPITOLA 9

JAKMILE SE UJISTILI, že béžový citroen skutečně funguje jako zadní záštita skupiny sledovacích vozidel, zařadili se o několik vozů za ním. Citroen jistě bude v rádiovém spojení se zbytkem oddílu a všechny zúčastněné vozy se budou střídat v roli vedoucího, který přímo sleduje objekt. Ostatní vozy je budou objíždět vedlejšími ulicemi a přirozeně vyplňovat mezery v sledovací sestavě.

Během jízdy měli oba Američané oči na stopkách pro případ, že by se kolem pohybovaly další složky francouzských bezpečnostních sil, kterých si dosud nevšimli.

Po několik bloků se jich podezřele držela hnědá pekařská dodávka. Kličkovala v provozu a zdálo se, že kopíruje pohyb béžového citroenu. John s Dingem ji s konečnou platností pustili ze zřetele, až když odbočila k velké průmyslové pekárně a zastavila u nákladové rampy.

Po očku si všímali také černého motocyklu Suzuki, řízeného mužem v černé kožené kombinéze s černou přilbou. Motorky se výborně hodí pro sledování v ucpaných ulicích. Pohybovalo se jich tu sice povícero, ale tuhle Suzuki zaznamenali poprvé už pár minut po odjezdu. Nebyli si jistí, ale rozhodli se dát si na černý motocykl pozor.

Už po necelých pěti minutách jízdy se Chavez s Clarkem dočkali odpovědi na otázku, zda jejich objekt míří na letiště Charlese de Gaulla. Sledovaný vůz minul Autoroute du Nord a pokračoval k jihu.

„Letiště je opačným směrem,“ konstatoval Clark. „Míříme do města.“

„Na slepé kuře si vedeš dost dobře.“

Clark přikývl a pak si všiml, že citroen přidal a ujíždí. „Zdá se, že střídají zadní voj.“

Pár vteřin nato se před nimi z vedlejší ulice vyloupl bílý pickup. Ujal se role zadní záštity, takže Clark s Chavezem se pověsili za něj.

Černá suzuki se v sestavě nijak neposouvala, prostě se cestou do Paříže stále držela kousek před Johnem a Dingem. To ji zbavilo podezření z příslušnosti k DCRI.

Když procesí dorazilo k samotné Paříži a vjelo do Osmnáctého obvodu, spustil se vytrvalý déšť. Odbočili nejprve k východu a na další křižovatce zamířili přímo na jih. Clark pustil stěrače na nejvyšší rychlost, aby v deštivé noci zřetelně viděli zadní světla vozu před sebou. Po pár minutách pickup zrychlil a zmizel ve tmě, ale až poté, co z parkoviště u motorestu vyjela černá čtyřdveřová honda a zamířila stejným směrem jako Clark s Chavezem.

„To musí být ten vůz z parkovací budovy,“ poznamenal Chavez.

Clark souhlasně přikývl. „Tahle parta je sakra dobrá. Kdybychom nevěděli, že tam jsou, vůbec bychom si jich nevšimli.“

„Jo, ale teď to budou mít těžší, a my tuplem, protože zajíždíme do města. Rád bych věděl, kam má Rokkí namířeno.“

V té chvíli, jako na povel, honda zpomalila za mercedesem, který vyjel ze soukromé garáže pod luxusní bytovkou. John jel v levém pruhu a před ním bylo až na černou suzuki volno, takže se zvolna zařadil do pravého pruhu pár vozů za hondu, aby ji nemusel předjet. Přitom si však všiml, že černá suzuki se také zasunula do proudu za hondou. Očividně v tom byl úmysl držet se až za posledním vozem DCRI.

Manévr suzuki upoutal pozornost obou mužů, zvyklých všímat si mnohem nenápadnějších pohybů. Chavez prohodil: „Do prdele, ta motorka patří ke sledovací skupině.“

„A ten chlápek není ani z poloviny tak šikovný jako ti ostatní,“ opáčil Clark.

„Myslíš, že si nás všiml?“

„To ne. Možná že sleduje vozy za Rokkím, aby zjistil, jestli nemá někoho na kontrasledku, ale my jsme o dobré čtvrt míle vzadu. Myslím, že jsme v pohodě.“

Přejeli do Devátého obvodu a zadní vozy sledovací skupiny se třikrát vystřídaly rychle po sobě. Jak Chavez předpověděl, s početnějšími křižovatkami a semafory rozdělujícími úsek mezi sledovaným a sledujícími vozy a s mnoha budovami a automobily zakrývajícími výhled bylo stále těžší udržet se za objektem a nebýt přitom nápadný. Zdálo se, že všechna sledovací vozidla se předhánějí, až na suzuki. Motorkář se držel těsně před Clarkem a Chavezem, jako by nemohl předjet poslední automobil.

Existují tři druhy protisledovacích opatření: technická, pasivní a aktivní. Technické prostředky běžně zahrnují využití elektronických přístrojů třeba k odposlechu rádiového spojení sledovací skupiny. Dnes je to nejméně používaný způsob, protože standardem jsou digitálně šifrované rádiové přenosy, takže odposlech je bez speciální techniky a dostatku času prakticky nemožný.

Pasivní protisledovací opatření jsou nejjednodušší, protože nevyžadují nic než dobré oči a znalost prostředků a postupů druhé strany. Cílový renault je využívá zcela určitě, protože je bezpochyby plný mužů s očima na stopkách, vyhlížejících nežádoucí společnost. Na druhé straně jsou tato opatření také nejsnáze překonatelná, protože početná skupina sledovacích vozidel se může střídat tak, aby se žádné nezdržovalo poblíž cíle podezřele dlouho.

Aktivní protisledovací opatření znamená přesně to, co napovídá název: provést nějakou akci s cílem přimět druhou stranu k prozrazení. Kdyby renault náhle zastavil u chodníku, musel by sledkař buď zastavit, nebo projet kolem, což by ho mohlo prozradit. Kdyby se renault vydal do klidných bočních uliček nebo začal objíždět parkoviště, prozradil by se každý, kdo by se chtěl držet v jeho blízkosti.

Ale žádné z těchto aktivních opatření nebylo tím nejhorším, co mohlo čekat sledovací skupinu. Kdepak, nejhorší scénář pro oddíl DCRI s Clarkem a Chavezem v závěsu se odehrál ve chvíli, kdy přejeli do Osmého obvodu. „Bacha!“ zařval Chavez, když kombík Subaru nečekaně prudce uhnul k chodníku a odbočil do úzké uličky. Poslední vozidlo nemělo žádný důvod k takovému manévru, leda by dostalo rádiem výstrahu, že se cílový vůz otočil do protisměru a řítí se teď proti sledujícím autům.

Takovýto náhlý únik nebyl při utajeném sledování úplně neobvyklý, ale tentokrát renault přelstil sledkaře DCRI tím, že až dosud nepoužil žádné aktivní opatření. Tím je ukolébal v dojmu, že nic tak extrémního neprovede.

Clark s Chavezem nemohli zastavit u chodníku; nešlo by to bez toho, aby se prozradili skupině DCRI, či dokonce i cílovému vozidlu, jehož světla už viděli asi sto metrů před sebou.

„Nezbývá než jet dál,“ konstatoval Clark a také to učinil, jel dál ve stejném pruhu, stejnou rychlostí. Ani neotočil hlavu, když je cílový vůz míjel; prostě jel dál, dojel na Avenue Hoche a pokračoval k jihozápadu.

Chavez se ozval: „Koukej, kdo taky jede dál.“ Černý motocykl Suzuki pokračoval v jízdě, pořád se držel před nimi. „Měl spoustu času odbočit, než se Rokkí vrátil až sem, pokud by měl spojení s ostatními.“

Clark přikývl. „Leda že nepatří k Frantíkům. Patří k Rokkímu. Hlídal mu záda.“

„Patří k URC?“

„Vypadá to tak.“

„Nemohl přehlédnout, jak tamten odbočuje.“

„To si nešlo nevšimnout. DCRI vybouchli.“

„Myslíš, že budou pokračovat ve sledování?“

„Mají v akci přinejmenším pět aut, spíš víc. Teď nasadí jedno nebo dvě, se kterými se ten renault nemíjel, a zkusí se na něj zase pověsit. Řekl bych, že Rokkí a jeho kluci jsou už blízko svého cíle.“

O chvíli později stáli Clark s Chavezem na křižovatce se širokým bulvárem Champs-Élysées. S trochou štěstí a díky drobné nehodě, která zpomalila provoz na bulváru, se jim podařilo nechat dodávkový renault proklouznout před sebe. Pár červených světel na semaforech pak sledovaný vůz zastavil úplně. Vyhýbali se pohledům do zpětných zrcátek; dobře věděli, že cvičení profesionálové by si všimli dvou mužů neustále pokukujících do zrcátek.

Renault odbočil ze Champs-Élysées, chvilku kličkoval, až se dostal na Avenue George V., lemovanou stromořadím. Když pak cílové vozidlo před nimi zpomalilo, Clark prohodil: „Zdá se, že jsme na místě.“

Chavez mrkl na svůj iPhone se spuštěnou GPS navigací.

„Hned vpravo za rohem je hotel Four Seasons.“

Clark hvízdl. „Four Seasons? To je docela dost nóbl pro nějakého podvelitele URC a jeho kumpány.“

„No ale je tam, ne?“

Dodávkový renault opravdu zastavil jenom pár desítek metrů od vchodu do přepychového hotelu. Když Clark projížděl kolem, jeden muž se vyhrabal ven a rozevřel deštník, načež se vydal ke vchodu.

Clark zahnul doprava za roh a rychle přirazil k chodníku. „Běž to prověřit.“

„Už běžím,“ prohodil Chavez a vyklouzl ze sedadla galaxy. Vešel do hotelu zaměstnaneckým vchodem.

Clark obkroužil blok, a když se vrátil, Chavez už stál v dešti u služebního vchodu. Vsoukal se zpátky do galaxy. „Jeden chlápek se právě zapsal na pokoj. Rezervace na jméno Ibrahím. Dvě noci. Nemám číslo pokoje, ale slyšel jsem, jak recepční posílá portýra pro zavazadla. Ostatní tam jdou právě teď. Asi si budou brát všechny kufry, co naložili do té dodávky.“

„Poznal jsi Rokkího?“

„Jistěže jo. To byl on, s tím deštníkem. Mluvil francouzský. Mizernou francouzštinou, takže jsem mu rozuměl.“

Clark s Chavezem odjeli k západu na Avenue Pierre 1er de Serbie. Clark udiveně vrtěl hlavou. „Takže pistolník z URC sebere tři podvraťáky s hromadou krámů v předměstském ghettu a odveze je přímo do apartmá ve Four Seasons.“

Chavez taky jenom zavrtěl hlavou. „Apartmá tam musí stát aspoň pětilitr za noc. Nechce se mi věřit, že je to běžná ubikace URC, leda –“

Clark přikývl; bez zamyšlení navázal: „Leda že by to byla součást operace.“ Chavez si povzdychl. „Tihle chlápci chystají co nevidět něco velkého.“

„Dnes nebo zítra. Ta skrýš v Seine-Saint-Denis byla na přípravu. Four Seasons je součást akce. Nemáme moc času.“

„Rád bych měl lepší představu, o co jim jde.“

„Tady odsud můžou udeřit na cokoliv v Paříži. Můžeme je sledovat, dokud nezačnou, ale to je moc riskantní. Podle toho, co má v těch kufrech, může Husní Rokkí klidně plánovat atentát na nějaké velké zvíře, co bydlí ve Four Seasons, pokropit americký konzulát kulometnou palbou nebo vyhodit do vzduchu Notre Dame.“

„Můžeme dát hlášku Frantíkům.“

„Dingu, kdybychom měli sebemenší představu, kdo nebo co je jejich cílem, mohli bychom upozornit ty správné lidi a nechat cíl přemístit nebo uzavřít objekt. Ale přijít k francouzským poldům jenom s tím, že v jednom apartmá ve Four Seasons bydlí tlupa pochybných parchantů? To ne… Uvažuj o tom. Nebudou stát o žádný incident, nebudou chtít porušit něčí práva, takže se opatrně poptají v hotelu –“

Ding dokončil myšlenku: „A mezitím ti grázlové zdrhnou s bleskovicí a pytlem semtexu a vyhodí do vzduchu Eiffelku i se všemi návštěvníky.“

„Tak vidíš. DCRI je sleduje už teď. Musíme vycházet z předpokladu, že zatím na tyhle darebáky nijak víc tlačit nebudou…“

„Tak je sejmeme?“

Clark se nad tím zamyslel. „Takovouhle příležitost jsme od Emíra ještě neměli. Ryan tvrdí, že Rokkí sám o sobě není tak důležitý, ale jestli dělá něco pro al-Kachtáního, tak se vsadím, že toho ví o al-Kachtáním víc než my.“

„Chceš ho odlovit?“

„To by bylo prima. Můžeme mu překazit akci, pobít ostatní maníky z jeho buňky a jeho si sbalit na menší pokec.“

Chavez přikývl. „To se mi líbí. Neřekl bych, že máme dost času na vyčkávání.“

„Nemáme vůbec žádný čas. Zavolám si. Na tohle budeme potřebovat výpomoc.“

KAPITOLA 10

JACK RYAN MLADŠÍ si tiskl k obličeji pytlík s ledem. Před chvilkou dostal loktem do horního rtu. Hned po úderu se od Jamese Bucka dočkal slov „Promiň, chlape,“ ale taková ani-ne-omluva ve spartánské tělocvičně mu nijak nepozvedla náladu. Jack dobře věděl, že „náhodný“ úder přišel zcela záměrně.

Buck zvládal zvláštní verzi hry na hodného a zlého poldu v jedné osobě. Byl to jeho způsob, jak udržet Jacka juniora ve střehu; Jack to ostatně uznával. A fungovalo to. V jednu chvíli Buck chválil Ryana, jak dobře si vede; hned nato ho rdousil zezadu.

Ježíši, říkal si Jack. To je k posrání. Ale chápal, že takový výcvik mu poskytne potřebné dovednosti a připraví jeho mysl a tělo k reakcím na nepředvídatelné hrozby. Byl dost chytrý, aby si uvědomoval, že jednou, někdy mnohem později než se mu zahojí oděrky, ocení ďábelského Jamese Bucka s jeho rozpolcenou osobností.

Buckova filozofie výuky kladla stejný důraz na rozpoložení mysli jako na taktiku. „Neexistuje nic jako férový zápas, kámo. Jestli bude jeden ze soupeřů bojovat, ‚férově‘, souboj nepotrvá dlouho. Vždycky vyhraje ten zákeřný zmetek.“

Ryan cítil, že se pod tíhou „špinavé“ taktiky bývalého „sasíka“ postupně mění. Ještě před pár týdny rozdával jen direkty a háky. Teď už zcela běžně používal proti soupeři jeho vlastní oděv, surové páky, ba i údery na ohryzek.

Ryanovo tělo bylo od hlavy k patě poseté modřinami a oděrkami, všechny klouby měl pohmožděné kroucením a páčením, obličej i trup rozryté škrábanci.

Nemohl se sice chlubit víc než pár úspěchy z více než stovky střetnutí s Buckem, ale za poslední měsíc pociťoval neuvěřitelné zlepšení.

Ryan byl dost zralý a chytrý, aby chápal, co se děje. Buck proti němu nic neměl. Dělal prostě svoji práci, a jeho práce vyžadovala nejprve Ryana zlomit.

A Jack musel uznat, že se Buck opravdu snaží.

„Jedeme znovu!“ zařval Buck a vykročil po teakové podlaze ke svému svěřenci. Ryan urychleně odložil pytlík s ledem a chystal se k dalšímu střetnutí. Někdo zavolal z kanceláře tělocvičny: „Jamesi? Hovor pro Ryana.“ Buckovy oči se právě zúžily soustředěním na chystaný útok. Po tomto vyrušení se zarazil a ohlédl se na muže v kanceláři. „Co jsem ti sakra říkal o telefonech během tréninku?“

Jackovo tělo se napjalo. Jeho cvičitel byl tři metry od něj; dva rychlé kroky a bude na dosah paže. Ryana napadlo vrhnout se na trenéra v tomto okamžiku, kdy se dívá jinam. Byla by to špinavá podpásovka, ale Buck po něm vyžadoval právě tohle.

„Je to Hendley,“ ozvalo se z kanceláře.

Velšan si povzdychl. „Tak jo. Padej, Ryane,“ řekl a otočil se zpátky k mladému Američanovi.

Ryanovo napjaté tělo se uvolnilo. Sakra. Mohl Bucka dokonale zaskočit, a z jeho pohledu pochopil, že instruktor boje zblízka to dobře ví. V jeho překvapených očích se zračilo vědomí, že chybělo půl vteřiny a jeho mladý student by mu nakopal prdel.

James Buck se pochvalně usmál.

Ryan se sebral a hřbetem ruky si setřel krev z nosu. Odkráčel do kanceláře k telefonu a cestou se snažil zakrýt skutečnost, že po Buckově posledním kopanci na vnitřní stranu kolena ho to ještě pořád bolí. Buck by si všiml Jackovy slabiny a neváhal by ji využít v příští šarvátce.

„Ryan.“

„Jacku, tady Gerry.“

„Ahoj, Gerry.“

„Situace v Paříži. Právě teď se na BWI tankuje gulfstream. Na palubě bude batoh s věcmi, na stolku máš desky s doklady, nějaké kreditky a hotovost, a další pokyny. Jeď tam hned, co nejrychleji.“

Ryan zachoval kamennou tvář, přestože se cítil jako školák, kterého pustili na letní prázdniny už v únoru. „Dobře.“

„Cestou ti zavolá Chavez a nechá tě projít nějaké materiály a zkontrolovat vybavení, co si objednal. Bude to na palubě.“

„Rozumím.“ Paříž, honilo se Jackovi hlavou. To je úžasné!

„A Jacku?“

„Ano, Gerry?“

„Může se to zvrtnout. Nejedeš tam jako analytik. Clark tě využije, jak uzná za vhodné.“

Jack se na okamžik zastyděl za myšlenky o krásných dívkách a útulných kavárničkách. Zpátky do hry.

„Chápu,“ pravil. Podal sluchátko Buckovi. Brit si ho vzal a poslouchal. Jacka napadlo, že starší muž se na něj dívá jako lev na uprchlou gazelu.

„Já se vrátím,“ prohodil Ryan cestou k šatnám.

„A já si na tebe počkám, kámo. Zkus si dát o dovolené do pořádku to pochroumané koleno, protože až se vrátíš, čeká tě moje bota a bude hledat slabé místečko.“

„Paráda,“ zamumlal Jack a zmizel ve dveřích.

DOM CARUSO a Sam Driscoll seděli na polních lůžkách rozložených u okna pronajatého bytu v káhirské čtvrti Zamálik. Upíjeli tureckou kávu, kterou připravil Sam v plechové konvici na sporáku, a pozorovali dům ve svahu o pár bloků dál.

Za celý večer přijal al-Dabúsí jenom jednoho návštěvníka. Caruso nafotil několik snímků jeho vozu, byl to Mercedes S-Klasse, a zaznamenal i značku. Odeslal fotky e-mailem analytikům Univerzity, a ti mu po pár minutách sdělili, že vůz patří přednímu poslanci egyptského parlamentu, který ještě před pouhými devíti měsíci žil jako člen Muslimského bratrstva v exilu v Saúdské Arábii. Nyní se vrátil domů a pomáhal spravovat zemi. To by bylo naprosto v pořádku, říkal si Dom, kdyby přitom nezačal laškovat s bývalým výcvikářem URC se zkušenostmi z táborů al-Kájdá v Afghánistánu, Pákistánu, Jemenu a Somálsku.

Do prdele, řekl si Caruso v duchu a nahlas pokračoval: „Hej, Same, koukám na americkou televizi. Povídají, že Muslimské bratrstvo bojuje za demokracii a za rovnoprávnost žen. Jak to jde dohromady s půlnočními návštěvami u džihádistů?“ Ovšemže jenom hloupě žertoval.

„Jo,“ naladil se také Sam do falešné naivity. „Myslel jsem, že muslimáci-bratři jsou ti hodní.“

„Správně,“ navázal Dom. „Viděl jsem na MSNBC jakéhosi blba tvrdit, že Muslimské bratrstvo bývalo kdysi teroristické, ale dnes jsou jeho členové stejně neškodní jako Armáda spásy u nás doma. Prostě další dobročinná organizace na náboženském základě.“

Sam mlčel.

„Žádný názor?“

„Vypnul jsem tě, jak jsi řekl MSNBC.“

Dom se zasmál.

Carusův satelitní telefon zacvrlikal, Dom mrkl na hodinky a ohlásil se: „Jo?“

„Dome, tady Gerry. Musíme tě stáhnout. Clark s Chavezem potřebují teď hned vypomoct v Paříži.“

Carusa to překvapilo. Věděl, že Clark a Chavez dělají nějakou operaci v Evropě, ale naposled slyšel, že jejich objekt odletěl do Islámábádu.

„A co Sam?“ zeptal se Dom. Driscoll ho pozoroval ze svého lůžka na druhé straně tmavé místnůstky.

„Sam taky. Situace v Paříži je taková, že bude chtít právě takovou pomoc, jakou můžete s Driscollem poskytnout. Ryan už tam letí taky. Má s sebou všechno, co budete potřebovat.“

Carusa přerušení operace silně rozladilo. Toho chlápka, co se sešel s MAD, kterého Driscoll označil za pákistánského generála, se zatím nepodařilo ztotožnit. Rád by se potloukal kolem, dokud se počítačovým mágům z Univerzity nepodaří rozpoznat jeho obličej. Ale přestože si od této akce hodně sliboval, neříkal nic. Jestliže John Clark a Ding Chavez potřebují pomoc, tak je Domovi jasné, že se v Evropě děje něco opravdu vážného. „Už se tam ženeme.“

KAPITOLA 11

JACK RYAN MLADŠÍ seděl v sedadle malého proudového letounu svištícího tisícikilometrovou rychlostí v desetikilometrové výšce 41 mil jihovýchodně od Ganderu na Novém Foundlandu.

Byl jediným cestujícím na palubě. Tři členové posádky – kapitán, druhý pilot a letuška – ho většinu času nerušili, aby si mohl přečíst tlustou složku, kterou našel na jednom z kožených křesel.

Takže četl, upíjel ze sklenky kalifornského cabernetu a bezmyšlenkovitě uzobával kousky klobásy.

Před sebou měl otevřený laptop a po větší část z poslední hodiny byl na telefonu, hovořil s Clarkem v Paříži a s několika operativci a zpravodajci na Univerzitě doma v Marylandu. Krátce pohovořil také s Driscollem, který se právě spolu s Carusem chystal k letu z Káhiry do Paříže.

Ryan odhadl, že tahle část práce potrvá pár hodin, takže mu bylo jasné, že během letu nebude mít čas na spánek. Na palubě byla spousta věcí, které musel zkontrolovat podle telefonických instrukcí od Clarka s Chavezem, aby bylo od chvíle přistání ve Francii všechno připraveno k použití.

A až bude se vším hotov, pokud nebude příliš pozdě, chystal se zavolat mámě a tátovi. V poslední době měl tolik práce, že odřekl oběd s mámou a sourozenci, bratrem Kylem a sestrou Katie, když se máma vrátila z otcovy volební kampaně.

Ve skutečnosti, připustil si po dalším loku cabernetu, neměl toho dne tak moc práce, aby si nemohl udělat čas na oběd. Kdepak, to dlouhá rudá rána nad kořenem nosu, pozornost od Jamese Bucka, ho přiměla omluvit se na poslední chvíli ze setkání s rodinou. Od té doby však trávil desetihodinové směny v kanceláři a potom tři až čtyři hodiny v tělocvičně, načež odklopýtal do svého bytu, kde se naložil do vany s hořkou solí, vysrkl pár hltů budweiseru a zřítil se na pohovku.

Zatímco se tryskáč přehnal nad východním pobřežím Nového Foundlandu a nabral směr přes Atlantik, aby se ještě před úsvitem dostal do Evropy, Ryan si během dvaceti minut cpal do hlavy údaje z mapky Osmého obvodu, kde se nachází hotel Four Seasons George V. Na řádné zapamatování všech jednosměrných uliček a dlouhých bulvárů by potřeboval několik dní, ale musel se pokud možno předem alespoň zhruba seznámit s místem, kde měla jejich skupina zanedlouho působit. Clark mu sdělil, že s ním počítá na „točení kolem“, tedy jako s řidičem. Současně ho ale upozornil, že vzhledem k malému počtu účastníků akce musí počítat i s jinými činnostmi.

Možná dokonce takovými, jež budou vyžadovat použití pistole Glock 23 ráže 40SW, kterou mu v letadle také připravili.

Jack sáhl po papíru s vytištěnými plány hotelu Four Seasons a zahloubal se do půdorysu přízemí. Po chvíli zvedl hlavu a podíval se na nástěnnou obrazovku s ubíhající mapou, kdy že mají dorazit. Přistání v Paříži bylo plánováno na 05:22 hodin.

Jack spolkl další doušek vína a rozhlédl se po nádherně zařízené kabině. Letoun byl nový a Jack si na něj dosud nezvykl.

Byla to nejnovější hračka Univerzity, obchodní letoun Gulfstream G550 s prodlouženým doletem, který uspokojoval řadu důležitých potřeb této „nezavedené“ a neoficiální zpravodajské organizace. Od Emírova dopadení a vytěžení se jejich pracovní tempo vymklo všem představám. Působili teď daleko víc jako výzvědná služba než jako „vražedný oddíl“. Pět operativců, vrcholné vedení a část analytické skupiny se stále častěji honilo po celém světě při sledování cílů, hledání stop či jiných nezbytných úkolech.

V devadesáti procentech případů se spokojili s komerčními linkami, ale příležitostně potřeboval Hendley a jeho operační náčelník Sam Granger přesunout člověka nebo několik lidí mimořádně rychle z metropolitní oblasti Baltimore-Washington na nějaké zvlášť odlehlé místo. Nejčastěji tehdy, když si potřebovali prohlédnout cíl, který se tam měl zdržet jen po velmi omezenou dobu. Komerční dopravci z washingtonského Dullesova letiště, letiště Ronalda Reagana nebo z letiště Baltimore-Washington International provozují denně tucty přímých mezinárodních linek a do stovek dalších míst se dá dostat s jediným přestupem. Někdy však těch pár hodin navíc strávených bezpečnostními a celními prohlídkami, čekáním na zpožděné lety, přestupováním a všemi dalšími ústrky sužujícími cestující komerčních aerolinek, mohlo zabránit Univerzitě v dokončení akce. Proto se Gerry Hendley začal rozhlížet po soukromém letadle, které by vyhovovalo potřebám jeho firmy. Vytvořil ad hoc komisi z užšího kroužku zaměstnanců s cílem stanovit přesné požadavky. Peníze nehrály roli, přestože Hendley při schůzkách komise neustále reptal a dovolával se zdravého rozumu, aby se neutratilo ani o cent víc, než je nezbytně nutné.

Po několika týdnech vyčerpávajícího zjišťování a dohadování seznámili Gerryho s výsledky. Požadovanou rychlost, velikost a dolet splňovalo několik obchodních letounů firem Dassault, Bombardier Aerospace, Embraer a Gulfstream Aerospace. Z užšího výběru nakonec jako dokonalý stroj pro dané účely vyšel nový Gulfstream 650.

Hendleymu neuniklo, že model 650 je také nejdražší z uvažovaných letounů, ale ostatní údaje hovořily přesvědčivě v jeho prospěch. Hendley se tedy po něm začal pídit, ale ihned se ukázalo, že to nebude moc nadějné. Univerzita si přála provést nákup v tichosti a pokud možno nenápadně, ale prodej nového stroje řady 650 prostě vyvolával rozruch v komunitě provozovatelů obchodních letounů. Proto znovu svolal komisi a nakonec se usnesli, že se uskromní. Tedy pokud tak lze nazvat volbu druhého nejluxusnějšího a nejmodernějšího typu ve své kategorii Gulfstream Aerospace G550. Vyráběl se necelých deset let a stále byl v užší špičce své třídy. Poté Hendley s ostatními funkcionáři Univerzity „vysunuli tykadla“ na trh.

Trvalo to skoro dva měsíce, ale nakonec se objevil vhodný stroj. Šlo o sedm let starý G550 z majetku jistého texaského finančníka, který se ocitl ve vězení za vědomou spolupráci s mexickým drogovým kartelem z Juárezu. Vláda zabavila jeho majetek a Gerry dostal hlášku o chystané aukci od přítele z ministerstva spravedlnosti. K jeho nadšení se ukázalo, že letoun se nabízí za mnohem nižší cenu než na volném trhu.

Univerzita pak zařídila nákup přes nastrčenou firmu na Kajmanských ostrovech a stroj byl dodán provozovateli leteckých služeb na oblastním letišti poblíž Baltimoru.

Jakmile si Gerry s celým vedením letadlo poprvé prohlédli, shodli se jednomyslně, že dostali úžasnou mašinu za úžasnou cenu.

Jejich G550 s doletem 6750 námořních mil – 12 500 kilometrů – se může dostat na kterékoliv místo na Zemi s jediným mezipřistáním a pohodlně přepravit až čtrnáct osob rychlostí M 0,85 díky dvěma motorům Rolls-Royce.

Kabina byla pro dlouhé lety vybavena šesti koženými křesly s možností rozložení v lůžka, dvěma dlouhými pohovkami v zadní části a všemožnou spojovací technikou. Byly zde ploché televizní obrazovky, širokopásmové datové spojení pro oblast Severní Ameriky, Atlantiku a Evropy, dvě radiostanice Honeywell a radiotelefon Magnastar C2000.

Do stroje nechali zabudovat dokonce několik vychytávek pro zmírnění následků pásmového posunu. Hendley to považoval za důležité pro případ vyslání lidí do riskantní akce bez možnosti sebekratší aklimatizace na nové prostředí. Rozměrnější okna poskytovala více přirozeného světla než běžné komerční letouny či dokonce jiné špičkové komerční stroje na trhu, což napomáhalo omezit fyziologické následky dlouhotrvajícího letu. Klimatizační systém Honeywell Avionics obnovoval vzduch v kabině každých devadesát vteřin s cílem snížit riziko infekce dýchacích cest, která by mohla brzdit jeho muže během akce. Také kabinový tlak se udržoval o tisíc stop níž než u komerčních letounů ve stejné výšce. To také snižovalo únavu z pásmového posunu.

Hendleyho přítel z ministerstva spravedlnosti se při hovoru o letadle zmínil ještě o něčem. Původní majitel, onen nepoctivý finančník, létal svým strojem do Ciudad de México, kde nakládal pytle s americkými penězi a cpal je do různých tajných schránek, které mu do letounu zabudovali kolumbijští technici. Potom přelétal přes hranici do Houstonu, odkud se peníze rozdělovaly nižším článkům juárezského kartelu. Mexičané je pak po odečtení nevelké provize roznášeli na pobočky Western Union po celém Texasu a posílali je zpátky na účty v mexických bankách. Takto vyprané peníze se pak rozesílaly po celém světě podle potřeby narcos; na nákupy drog v Jižní Americe, podplácení vládních úředníků a policistů kdekoliv na světě, na nákupy zbraní a na život v nezřízeném přepychu.

Gerry zdvořile naslouchal výkladu o praní špinavých peněz, ačkoliv se vyznal v globálních finančních tocích, legálních i ilegálních, lépe než kdo jiný. Co však skutečně zaujalo jeho pozornost, byla existence oněch tajných skrýší v jeho novém tryskáči. Jakmile letoun dorazil k odběrateli na BWI, tucet zaměstnanců Univerzity spolu s mechaniky FBO strávili půldruhého dne hledáním tajných schránek.

Na různých místech letounu našli několik takových úkrytů různé velikosti. Většina lidí se sice domnívá, že zavazadlový prostor je v každém dopravním letadle pod podlahou, ale u mnoha menších soukromých letounů jako Gulfstream G550 se nákladový oddíl ve skutečnosti nachází v zádi pod ocasními plochami. Poměrně rozsáhlý prostor pod podlahou kabiny obsahoval hlavně kabeláž, ale kolumbijští technici vytvořili pod inspekčními panely v podlaze skryté prostory, dost velké pro čtyři menší batohy s vybavením. Další volný prostor se objevil na záchodě za panelem, nesoucím mísu. Po šedesáti vteřinách práce se šroubovákem odkryli technici Univerzity rozměrnou čtvercovou dutinu. Kolumbijci vedli kolem tohoto prostoru užší odpadní rouru, takže jim zůstala dost velká skrýš na jeden batoh, naštěstí bez narušení původní funkce záchodu. Mechanici pak našli na různých místech ještě deset menších schránek za inspekčními panely a servisními dvířky. Některé stačily pouze na pistoli; jiné byly větší, dejme tomu na samopal se sklopnou pažbou a pár zásobníků.

Podtrženo a sečteno tak nakonec odhalili skoro kubík takřka dokonalých úkrytů, dost na uložení slušného množství výzbroje a výstroje a její převoz kdykoliv a kamkoliv. Univerzita potřebovala převážet různé věci nepozorovaně. Pistole, pušky, trhaviny, pozorovací a odposlouchávací přístroje, z kterých by celníky trefil šlak, doklady, peníze. Všechno, co muži Gerry Hendleyho využívají ke své práci.

Hendley najal trojčlennou letovou posádku, vesměs dokonale prověřené vojenské vysloužilce. Kapitán přišel od letectva, což není příliš překvapivé. A nikoho by nemělo překvapit ani to, že kapitán je žena. Kapitánka Helen Reidová, padesátnice s praxí na bombardérech B-1B a později v civilu zkušební pilotka firmy Gulfstream. Podílela se i na zkouškách G650, ale nevadilo jí „ponížit se“ a létat s G550. Druhým pilotem byl Chester Hicks, kterého ale všichni oslovovali volacím znakem „Country“ kvůli jeho protahované jižanské mluvě. Bývalý mariňácký letec z Kentucky pilotoval běhen aktivní služby letouny i vrtulníky. Posledních šest let u námořní pěchoty strávil výcvikem mladých pilotů na základně v Corpus Christi na dvoumotorových letounech C-12 Huron. Po odchodu do výslužby přešel do komerčního letectví a deset let létal s typy G500 a G550.

Hendley připravil pěti operativcům Univerzity velké překvapení, když je v červnu poprvé vzal na výlet novým G550. Odjeli na letiště BWI, kde projeli bránou leteckého provozovatele jménem Greater Maryland Charter Aviation Services. Firmu vedl Hendleyho kamarád, takže se Hendleyho letoun i personál vyhnul veškeré nežádoucí pozornosti.

Když všech šest nastoupilo na palubu k prvnímu letu, Gerry představil ostatní kapitánce Reidové a Countrymu, a pak také letušce.

Adara Shermanová byla atraktivní pětatřicátnice s krátkými platinovými vlasy a jasnýma šedýma očima, které ukrývala za seriózními brýlemi. Nosila modrou uniformu bez jakýchkoliv odznaků a nikdy si neodkládala sako.

Shermanová prožila devět let u námořnictva a vypadala, že ani v civilu nijak nezanedbává tělesnou přípravu.

S profesionální úslužností uvedla muže do kabiny k hodinovému letu, kdy obkroužili okolí a provedli letmé mezipřistání v Manassasu, načež se vrátili na BWI.

Zatímco Jack nad Atlantikem upíjel víno, vzpomínal na ten den a při vzpomínce se usmíval. Během vzletu, kdy byla Adara Shermanová mimo doslech, se Gerry Hendley obrátil na trojici svobodných mužů v kabině: „Pánové, naše letuška se jmenuje Adara Shermanová. Vzpomeňte si, jak zatočil generál Sherman za občanské války s Atlantou. Rozumíme si?“

„Čistě pracovní vztahy,“ pousmál se Sam.

„Pochopils.“

Caruso poslušně přikývl, ale Jack se ozval: „Znáš mě, Gerry.“

„Znám a vím, že jsi správný chlap. A také vím, jaké je to v šestadvaceti. Ale tím bych končil, a basta.“

„Rozumím. Letuška je bezletová zóna.“

Všichni se zasmáli právě ve chvíli, kdy se Adara odpoutala a přišla jim nabídnout kávu. Dom, Sam a Jack junior poněkud znervózněli a odvraceli zrak. Clark, Chavez a Hendley se jenom ušklíbali.

Adara nevěděla, o čem byla řeč, ale hned si to domyslela. „Klukům“ se oznámilo, že není pro ně, a tak to bylo pro všechny nejlepší. O chvilku později se natáhla přes stolek pro ubrousek a přitom se jí vyhrnulo sako. Jack a Dom riskli rychlý pohled – koneckonců to měli zakódované v genech – a oba spatřili malou, ale přísně vyhlížející pistoli Smith & Wesson s nerezovým závěrem a rezervní zásobník ve vnitřním pouzdru za páskem sukně.

„Ona nosí bouchačku,“ poznamenal uznale Caruso, když se vrátila do kuchyňky.

Hendley jen přikývl. „Odpovídá za bezpečnost letadla. Má k tomu pár pomůcek.“

JACK SE PŘI VZPOMÍNCE na Shermanovou a její zbraně znovu usmál. Podíval se na hodinky a zjistil, že na východním pobřeží je teď 22:30. Sáhl po telefonu a zavolal na matčin mobil.

Zvedla to a řekla: „Doufala jsem, že se dnes ozveš.“

„Ahoj, mami. Promiň, že volám tak pozdě.“

Cathy Ryanová se zasmála. „Zítra ráno nemusím vstávat do práce. Jsem s tátou v Clevelandu.“

„To znamená, že stejně musíš vstát, upravit se a od samého rána si s někým potřásat rukama, že?“

Tentokrát se rozesmála nahlas. „Něco hodně podobného. Jdeme do fabriky na dopravní pásy, ale předtím je snídaně s novináři v hotelu.“

„Fajn zábava.“

„Mně to nevadí. A neříkej tátovi, že jsem ti to pověděla, ale mám dojem, že jeho to baví víc, než si připouští. No, na každý pád aspoň něco z toho.“

„Myslím, že máš pravdu. Jak se vede Katie a Kyleovi?“

„Všichni jsou v pořádku. Jsou doma; Sally na ně pár dní dohlédne. Měl by ses tam zastavit, jestli se uvolníš z práce. Ráda bych ti dala tátu, aby tě pozdravil, ale má teď schůzku s Arniem dole v zasedačce. Můžeš chvilku počkat?“

„Hm, ani ne. Zkusím ho odchytit později.“

„Kde jsi?“

Jack dlouze vydechl a pak odpověděl: „Právě teď v letadle. Nad Atlantikem.“ Odezva přišla okamžitě: „Kam letíš?“

„Nic zvláštního. Pracovní cesta.“

„Víš, kolikrát mi tvůj táta odpovídal přesně stejnými slovy?“

„Asi proto, že to byla většinou pravda. Nemusíš si dělat starosti.“

„Víš to určitě?“

Jack junior už málem pronesl „Přísahám,“ ale zarazil se. Kdysi se rozhodl, že nebude matce lhát. Říct jí, že si nemá proč dělat starosti, bylo už hodně blízko nepravdě, a slibovat cokoliv dalšího by znamenalo vyložený podvod. Neměl sám sebemenší tušení, do čeho jde. Věděl jenom, že patří ke skupině pěti ozbrojených mužů, kteří zamýšlejí zabít tři jiné ozbrojené muže a zajmout čtvrtého.

Cathy pokračovala: „Dělám si starosti, Jacku. Jsem matka a mám to v popisu práce.“

„Jsem v pohodě.“ Jack rychle změnil téma. „Takže táta je připravený na tu zítřejší večerní debatu?“

Nepochyboval, že jeho matka ví, co vlastně dělá. Otec mu prozradil, že měla odjakživa schopnost prokouknout každý „trik“, který na ni zkoušel, na kilometr daleko. A táta věděl, o čem mluví.

Aspoň dál nenaléhala. „Myslím, že jo. Má pohromadě fakta a čísla. Akorát doufám, že se udrží a Eda Kealtyho neprofackuje. Tohle je debata, kdy oba kandidáti sedí spolu za jedním stolem, jeden vedle druhého. Má to prý být takové neformální, něco jako přátelský pokec.“

„Vzpomínám si, že se táta o tom zmiňoval. Kealty to tak zpočátku nechtěl, ale když se v průzkumech začal propadat, změnil názor.“

„Správně. Arnie myslí, že to bude pro tátu příležitost projevit nefalšovanou lidskost a ukázat se národu z té lepší stránky.“

Oba se zasmáli.

Nad Jackem se zjevila Adara Shermanová se džbánkem vody. Jack se zdvořile usmál a zavrtěl hlavou, ale dával si dobrý pozor, aby neprodlužoval oční kontakt – co kdyby se to Gerry nějak domákl. Otočila se a zamířila zpátky do kuchyňky. Rád by se za ní díval, ale věděl, že v kabině je plno lesklých zrcadlících ploch, a nechtěl, aby ho někdo přistihl, jak na ni zírá. Tak raději sklonil pohled k laptopu.

„Dobrá, mami. Už musím končit. Pořádně se prospi před tou zítřejší honičkou.“

„To víš, že jo. A prosím tě dávej na sebe pozor, ano?“

„Slibuju.“ Takový slib si troufal dodržet. Sám měl v úmyslu nenechat se zítra ráno zastřelit.

Matka i syn zavěsili a Jack junior se vrátil ke své práci. Řítil se vstříc úsvitu a ten se řítil proti němu, takže mu zbývalo velice málo času.

KAPITOLA 12

KAPITÁNKA HELEN REIDOVÁ naklonila stroj do poslední zatáčky před přiblížením na pařížské letiště Le Bourget těsně po páté hodině ráno. Zamířila na dráhu 25 a zařadila se za jiný obchodní letoun, Falcon 900EX. Falcon dosedl a odbočil na pojížděcí dráhu, G550 ho následoval s devadesátivteřinovým odstupem.

Kapitánka Reidová dovedla letoun k velkému žlutému autobusu stojícímu na rampě označené jako celní prostor. Tam s motory na volnoběh a zavřenými dveřmi vyčkávala na odbavení, zatímco Jack junior rozložil svá zavazadla po sedadlech k celní prohlídce. Adara vyjednala, že je celní inspektor už očekával, takže během pár minut zaslechli klepání na dveře. Adara otevřela a pozdravila se s mimořádně ospale vyhlížejícím mužem. Ten nastoupil, potřásl si rukama s Jackem a posádkou a hodil ledabylý pohled na jeden z Ryanových vaků. Dohromady strávil na palubě sotva dvě minuty včetně razítkování pasů a kontroly dokladů o registraci letounu. Potom oznámil kapitánce, že může odstavit stroj u nedaleké odbavovací stanice.

S unaveným výrazem pak popřál všem na palubě bienvenu a bonjour, nakonec prohlásil adieu, sešel ze schůdků a zmizel v temnotě.

Za dalších pět minut kapitánka Reidová s Countrym odstavili letoun na stojánce a Adara znovu otevřela dveře. Za nimi stál Dominic Caruso, sám čerstvě dorazivší do Francie. Pozdravil se se slečnou Shermanovou a pak s Jackovou pomocí vyložil z letounu čtyři vaky plné krámů a společně je naložili do Fordu Galaxy. Posádka gulfstreamu zamířila do letištní haly zajistit doplnění paliva a kyslíkových láhví. Potom vyčkají u letadla, než nastane čas opustit Francii, ať už to přijde za tři hodiny nebo za tři dny.

Dominic s Jackem odjeli v galaxy z prostoru letiště, aniž se kdo ještě zajímal o jejich věci či doklady.

Pro převážení kontrabandu sem tam po světě je opravdu nejvhodnější způsob použít soukromé letadlo.

V TUTO RANNÍ HODINU zabrala cesta z Le Bourget k jejich pařížské základně v pronajatém bytě jenom patnáct minut. Jack junior byt osobně objednal den předem, hned po odeslání Dinga s Johnem z Frankfurtu do Paříže. Tou dobou ještě netušil, že sám bude otvírat jeho dveře o pouhých devatenáct hodin později.

Oba muži zaparkovali na ulici před domem. Začali vykládat vaky, ale ze tmy se vynořili Driscoll s Chavezem a všichni čtyři si bez řečí rozebrali zavazadla. Když se ocitli v malém zařízeném bytě, složili nejdřív vaky na podlahu a zavřeli za sebou dveře, teprve potom rozsvítili světlo.

V záři prostého kovového lustru nabídl John Clark Ryanovi šálek kávy. Jack přikývl a křivě se na něj usmál.

„Vypadáš pod psa, chlapče. Štábní seržant Buck tě strčil do mlýnku na maso, nebo co?“

„Jo, hodně jsem se naučil,“ opáčil Jack a vděčně přijal horký nápoj. „Výborně. Je tady piksla včerejších rohlíků a v lednici nějaká šunka a sýr.“

„Teď jsem v pohodě.“

„Měls dobroty a vínko v letadle?“

„To patří k věci.“

„Máš sakra pravdu. Dobře, tak se rovnou pustíme do práce.“ Rozhlédl se po místnosti: „Všichni máte lístky do první řady doprostřed.“ Stoupl si před televizor a ostatní čtyři se rozsadili v obýváku.

Clark začal vysvětlovat a díval se do poznámek. „Potom si trochu přerovnáme věci, ale teď si projdeme plán operace. Ve stručnosti: sehnal jsem pokoj přímo nad Rokkím a sousední pokoj zprava. Udeříme tvrdě a rychle z několika směrů, zrovna když budou srkat ranní kafe.“

Ryan se až zakuckal: „Tys najmul dva pokoje ve Four Seasons George V.? Gerry si nechá tu fakturu zarámovat.“

Clark se mile usmál. „On to ví, a my to neplatíme. Ty pokoje už byly na dnešek zamluvené, takže Gavin Biery vlezl do hotelového rezervačního systému a přesunul ty rezervace jinam. A nám je rezervoval na číslo kreditky jednoho chlápka z Islámábádu, co převádí prachy od saúdských boháčů na účty al-Kájdy. Gavin tvrdí, že to bude vypadat, jako by někdo změnil rezervaci z terminálu dole v recepci. Univerzita zůstane mimo hru a jediná matná stopa, kterou po akci vyšetřovatelé najdou, bude ta kreditka. A ta je zavede na Blízký východ k chlápkovi z al-Kájdy. Udeříme proti URC a bude to vypadat jako milenecké hašteření těch dvou skupin.“

„Nádhera,“ podotkl uznale Dom.

John se usmál. „Pánové, jsme přece profesionální potížisti.“ V místnosti se rozlehl unavený smích.

„Biery také vyřadí bezpečnostní kamery ve Four Seasons, jakmile vstoupíme hlavním vchodem. Říká, že to bude vypadat, jako by je vypnuli zevnitř.“

„To je úžasné,“ poznamenal Jack.

„No jo, on už je takový, a vyzná se.“

Potom však Clark zvážněl. „Ding a já vám teď vyložíme, jak to celé přesně proběhne, ale nejdřív si musíme promluvit o jedné zásadní komplikaci.“

Tři muži, kteří před chvílí dorazili, se narovnali a naklonili se dopředu. Chavez vstal a obrátil se k nim, aby se ujal slova. „DCRI, francouzská tajná služba, sledovala toho chlápka, kterému říkají Umar 8, od včerejška, kdy přiletěl z Tunisu. Jakmile včera večer i se svými kumpány opustil byt v Seine-Saint-Denis, sledovali ho až sem do centra Paříže, ale měli smůlu. Rokkí a jeho parta měli chlápka na motorce, který za nimi zametal, a máme tak na devadesát procent jistotu, že ten motorkář odhalil zadní vůz.“

Jack se zašklebil. „Takže… Francouzští kontrášové se odkopali?“

„Vypadá to tak a zdá se, že Frantíci to nevědí. Sledovali je dál až do Four Seasons a teď má DCRI stálé pozorovací stanoviště za rohem v Hôtel de Sers. Mají tam pokoj s přímým výhledem na Rokkího apartmá. Řekl bych, že potřebují být takhle blízko, protože používají laserový mikrofon, dokud se jim nepodaří dát tam nějaké štěnice.“

Sam se podíval na mapu Osmého obvodu. „Jejda, DCRI je přímo uprostřed všeho dění. Opravdu hodně blízko.“

„Až příliš blízko na náš vkus,“ poznamenal Clark. „Jestli mají přímý výhled na Rokkího a Rokkí ví, že ho pozorují… Prostě musíme předpokládat, že místní buňka URC ví o Frantících a jejich pokoji v tom druhém hotelu.“ Sam se zeptal: „Co vlastně víme o DCRI? Jsou dobří?“

Clark navázal: „Jsou sakra dobří. V Duze jsme s nimi měli co do činění při různých příležitostech. Ale jsou něco jako vyšetřovatelé FBI. Pokud potřebujete kdekoliv ve Francii pátrače, sledkaře, stopaře, obraťte se na ně. Ale když máte v srdci Paříže vražedné komando a blíží se rachot… pak končí čas pozorování a ti chlápci se přestávají chytat. Obvykle ani nejsou ozbrojení.“

Sam položil další dotaz: „Je nějaká šance, že URC prostě vycouvá? Odvolá veškeré plánované akce a zmizí z města?“

Odpověděl Jack Ryan: „Za normálních okolností ano. To bychom od nich také čekali. Ale teď jsou v zoufalé situaci. Od té doby, co přiznali Emírovo zmizení, už jsme od nich viděli pár bláznivých akcí. Nezapomínejte, že podle nás je Rokkí tady proto, že jeho šéf al-Kachtání má pifku na francouzskou vládu kvůli politice, která mu přijde protimuslimská. Rokkí nechce zklamat svého šéfa, takže pokud ze strany DCRI má dojem, že mu hrozí jenom hotelový pokoj plný chlápků s mikrofony a foťáky, což je koneckonců pravda… prostě tohle Rokkího a jeho gorily nijak neodradí.“

„Máme nějakou představu, co Rokkí vlastně plánuje?“

„Nemáme sebemenší tušení. Jediné, co můžeme říct jistě, je, že to bude někde tady a že to bude dneska, pokud to nějak nepřekazíme.“

Tentokrát promluvil Dom: „Znáte mě, jsem pro to nakopat těm sráčům prdel, ale proč prostě neupozorníme zdejší orgány, že URC je tady a ví o těch, co je sledují? Dáme nějakému klukovi dvacku eur, aby šel zaklepat DCRI na dveře a oznámil jim, že se proflákli.“

Clark odpověděl: „Protože nás pět má tu nejlepší šanci zastavit Rokkího, právě tady a právě teď. Navíc, upřímně řečeno, ho potřebujeme živého a v naší péči. Tohle je pro nás šance najít cestičku k Abdulovi al-Kachtánímu. A al-Kachtání je poslední skutečný vůdce URC.“

Všichni přítomní přikyvovali.

Clark pokračoval: „Tak dobře. A teď k plánu akce. Chlapi, skoro rok jsme se obešli bez krveprolití.“ Podíval se na hodinky. „Zhruba za tři hodiny se to změní.“

Ryanovo srdce tlouklo jako o závod. Rozhlédl se po hotelovém pokoji a přemítal, jak se asi cítí ostatní. Dom vypadal trochu nabuzené, ale ne příliš. Driscoll, Clark a Chavez se tvářili, jako by seděli ve Starbucks, popíjeli kávu a luštili křížovku v nedělních Timesech.

CHAVEZ VĚNOVAL následujících dvacet minut instruktáži o úkolech každého z nich v nadcházející akci. Používal přitom svůj poznámkový blok s vlastnoručními náčrtky. On s Carusem obsadí pokoj nad apartmá Husní Ihába Rokkího a upevní tři dlouhá lana k vhodnému kotevnímu místu, nejspíše k litinovému potrubí v koupelně. Dom s Dingem se připoutají ke dvěma lánům, to zbylé vyvedou na balkon a pak ho přehodí Samovi, který bude čekat v pokoji vedle Rokkího.

Clark vejde do hotelu poté, co odešle Gavinu Bierymu v Marylandu textovku s požadavkem na vyřazení kamer. Potom Clark rychle a klidně projde až do chodby u Rokkího dveří. Jakmile budou všichni připraveni, Sam Driscoll se v nylonovém postroji zhoupne k oknu koupelny Rokkího apartmá.

Bude-li koupelna prázdná, pokusí se vniknout tudy; bude-li tam někdo, posune se dál až k balkonu u ložnice a vnikne touto cestou. Bude vyzbrojen pistolí Glock 23 s tlumičem, ale jeho úkolem bude zajmout Husní Ihába Rokkího živého pomocí injektoru s anestetikem, které ho složí na místě.

Jakmile bude Sam viset nad dvorem, Chavez s Carusem slaní ze svého balkonu na balkon Rokkího obýváku a použijí krátké samopaly MP7A1 s tlumiči k vyřazení Rokkího společníků. Současně udeří John Clark od vstupních dveří. Ten bude mít druhý injektor s anestetikem a pistoli SIG Sauer s tlumičem.

Ryan zůstane na ulici u volantu, ale jeho úkolem bude také vyhlížet případné známky výskytu policie, a pokud by některý z těch čtyř teroristů vyklouzl z pasti, měl by vyrazit za ním a sejmout ho.

Až budou Rokkího gorily v pánu a on sám v limbu, strčí ho do velkého kufru na kolečkách a odvezou k hlavnímu vchodu. Ryan je tam všechny naloží a odveze je do zabezpečeného bytu. S trochou štěstí by se mohli odlepit od země v Le Bourget devadesát minut po Clarkově signálu k akci.

Když Clark skončil, otočil se k nim a zeptal se: „Nějaké dotazy? Připomínky? Námitky?“

Jackovi cosi vrtalo hlavou. „Jestliže DCRI pozoruje apartmá, uvidí tohle všechno krok za krokem.“

Chavez zavrtěl hlavou. „Uvidí? Kdepak, je to rohová místnost a oni vidí na okno na jihozápadní straně, ale my udeříme přes balkon do dvora na severní straně. Sam, Dom a Ding nebudou vidět, ale jestli to Frantíci odposlouchávají laserovým mikrofonem, sakra dobře uslyší každé šustnutí. Uvnitř se proto budeme domlouvat posunky.“

Caruso pokrčil rameny a také se ozval: „Je v tom spousta pohyblivých součástek, pane C. Spousta věcí, co se můžou zvrtnout.“

Clark přikývl a zatvářil se vážně. „Povídej mi o tom, chlapče. To už je v povaze těchhle městských akcí. Smáznout ty chlápky bude těžké, ale dostat jednoho z nich živého je ještě mnohem riskantnější. Něco konkrétního, co se ti nezdá?“

Dom zavrtěl hlavou. „Ne, mně se ten plán líbí. Pojďme do toho.“

Clark přikývl. „Dobře. Rokkí a jeho lidi si objednali na pokoj konvici kávy a konvici čaje na nula osm třicet. My udeříme v nula osm čtyřicet pět. Vyrazíme za hodinu.“

S tím schůzka skončila, aby si každý našel chvilku na přípravu věcí do akce, jejíž plán Chavez právě vyložil. Sam s Ryanem kontrolovali své čtyřicítkové glocky a tlumiče; Dom s Dingem zkoušeli své samopaly. Našroubovali tlumiče na hlavně, čímž se zbraně prodloužily skoro na dvojnásobek, ale pořád jim přišly skladné, lehké a dobře vyvážené.

Prohlíželi také zbytek výstroje. Lana, slaňovací postroje, šifrované mobily s bezdrátovými sluchátky a mikrofony spouštěné hlasem. Výbušky, dýmovnice, malé tvarované nálože k vyrážení dveří nebo k vytvoření nových, podle potřeby.

Neměli v plánu použít výbušky ani dýmovnice, natož prorážet otvory ve zdech hotelu Four Seasons. Chavezův nákupní seznam věcí, které jim Ryan dovezl ze Států, byl sice určen pro zamýšlenou akci, ale Ding si tam dopsal pár drobností pro případ, že by se věci otočily „posraným navrch“.

Clark odešel do kuchyně a vytahoval věci z dalšího vaku, který Ryan dovezl ze Států. Nechal ostatním něco času a pak je zase svolal.

Muži si všimli, že na stůl vyskládal cosi jako pět malých gumových houbiček.

„Co je to?“ zeptal se Sam. Natáhl ruku a sebral jeden z „balíčků“. Na pohmat připomínal nejspíš loužičku zaschlého lepidla.

Clark si vzal jiný. „Nemáme čas na dlouhou přednášku, takže prostě předvedu.“ S těmito slovy se k nim otočil zády, pár vteřin s tou věcí cosi prováděl a pak se předklonil. Driscoll se rozhlédl kolem sebe, jestli někdo z ostatních netuší, co se to děje. Všichni jenom koukali.

Clark se zase napřímil, otočil se zpátky ke svým mužům – a Samu Driscollovi málem zaskočilo. Johnův obličej úplně změnil rysy. Měl vystouplejší lícní kosti, jeho nos byl na pohled zahnutější, hluboké vrásky kolem úst a očí se vyhladily. Po několika vteřinách užaslého zírání si Sam uvědomil, že ten obličej nevypadá přirozeně – popravdě byl trochu mimozemský – ale kdyby se jenom tak minuli na ulici, nevšiml by si ničeno nepatřičného, ani by, a o to šlo, nepoznal Johna Clarka.

„Ježíši,“ vypravil ze sebe Driscoll a ostatní také dávali najevo úžas.

„Máme tady pro každého jednu. Jak slyšíte, nemění to hlas a můžete normálně mluvit. Jenom to vyplní různé prohlubně a přetvařuje měkké tkáně v obličeji k nepoznání. Je to roura, na obou koncích otevřená, takže nezakrývá vlasy. A uši jsou taky venku, takže můžeme použít sluchátka. Běžte a zkuste si to.“

Muži si navlékli masky jako kluci, co dostali nové hračky. Všichni měli potíže s přetažením návleku přes hlavu a správnou polohou otvorů pro oči. Zatímco s tím zápasili, Clark pokračoval v proslovu: „Tyhle věci nejsou dokonalé. Jsou nepohodlné a těžko se nasazují, a jak vidíte sami, vypadáte v nich příšerně, jako po spoustě plastických operací nebo jako z jiné planety. Jsou určeny především k oklamání softwaru pro rozpoznávání obličejů, a taky by měly zmást případné očité svědky.“ Clark se rozhlédl po místnosti. „Jacku, ty pořád vypadáš dobře. Dingu? Amigo, nerad ti to říkám, ale nevidím žádný rozdíl.“

Muži si prohlíželi jeden druhého a propukli v smích; na chvilku se uvolnili před bezpochyby velmi napínavým dnem. Potom se seřadili před velkým nástěnným zrcadlem.

Dom konstatoval: „Určitě to funguje, ale potřeboval bych si hodně procvičit nasazování. Jestli to budu muset dělat na útěku, nebude to pěkný pohled.“ Clark opáčil: „To platí pro všechny. Pro každý případ si tohle vezmeme s sebou, ale budeme mít taky normální kukly, kdybychom si potřebovali něco narychlo navléct. Pokud nastanou nějaké potíže a budeme se muset nenápadně vypařit, použijeme tohle při úniku. Jo, a taky je důležité mít pořád sluneční brýle. Většina algoritmů pro rozpoznávání obličejů používá jako klíčový parametr vzdálenost mezi očima. Černé brýle jim vadí víc než cokoliv jiného. Takže chci, abyste je měli pořád na nose, jakmile opustíme tenhle dům. Masky si můžete nasadit později podle potřeby.“

KAPITOLA 13

V OSM TŘICET RÁNO seděl Ryan za volantem Fordu Galaxy. Byl teď ve voze sám; zaparkoval na širokém bulváru Avenue George V. naproti hotelu Four Seasons. Díval se směrem od hotelu, ale všechna tři zrcátka měl natočená tak, aby viděl na hlavní vchod a na chodník po obou stranách vstupních dveří.

Bylo jasné a slunečné ráno, takže kdyby musel z nějakého důvodu vystoupit z vozu, jeho sluneční brýle by nevypadaly nějak zvlášť nepatřičně. Na sobě měl lehkou bundu na zip a černou kuklu nasazenou na hlavě jako čepičku, aby si ji mohl v případě potřeby okamžitě stáhnout přes obličej.

Zbytek skupiny vystoupil z vozu před pěti minutami. Clark byl touhle dobou na ulici o jeden blok severněji. Měl nasazené sluneční brýle, sluchátka od mobilu, tmavošedý oblek a nesl aktovku. Vypadal jako každý jiný muž pokročilejšího středního věku, mířící v osmém pařížském obvodu na schůzku u snídaně.

Ale nebyl jako každý jiný. V aktovce nesl lehkou hnědou sportovní bundu a tmavou paruku, aby se mohl v pár vteřinách převléknout. V pravé zadní kapse kalhot měl svou masku a brýle s drátěnými obroučkami. Drobné sluchátko v jeho pravém uchu patřilo k šifrovanému mobilu v pravé přední kapse nastavenému na hlasové spouštění, takže pokud chtěl vysílat, nemusel mačkat žádné tlačítko. Zato se pomocí tlačítek na telefonu mohl spojit s jednotlivými členy týmu nebo vysílat současně na všech kanálech.

Ve vnitřní kapse saka měl injektor s dávkou ketaminu, která spolehlivě uspí dospělého muže během pár vteřin.

A v malém koženém pouzdru na pásku tmavošedých kalhot se ukrývala pistole SIG Sauer P220 Compact ráže 45. Pistole měla hlaveň se závitem pro nasazení tlumiče; ten zatím čekal v levé přední kapse.

Ne, John Clark v to ráno nepatřil k obyčejným chodcům v Osmém obvodu.

Zdaleka ne.

„Ding Johnovi,“ ozval se v Clarkově sluchátku Chavezův hlas.

„Dávej, Dingu.“

„Dom a já jsme v pokoji nad Rokkím, příchod bez problémů. Jsme připraveni za pět minut.“

„Dobře.“

„Sam Johnovi.“

„Dávej, Same.“

„Jsem na místě v pokoji vedle cíle. Zavěsím se, hned jak Chavez slaní.“

„Rozumím.“

„Jack Johnovi.“

„Dávej, Jacku.“

„Vpředu vše v klidu. Žádný policajt na chodníku, žádný hlídkový vůz v ulici. Vypadá to dobře.“

„Výborně.“

JACK ZNOVU POHLÉDL do zrcátek a dlouze, úlevně vydechl. Dělal už tyhle věci dost dlouho, aby věděl, že nejbližších pět minut mu bude připadat jako věčnost. Položil si hlavu na opěrku a snažil se vypadat uvolněně, přitom ale těkal očima po zrcátcích. Uvědomoval si, že galaxy má zatmavená okna, takže se nijak zvlášť neobával, že by si ho někdo všiml, ale chtěl se vyhnout kradmým pohybům, které by prozradily jeho záměr v tom nepravděpodobném případě, že by mu někdo věnoval bližší pozornost.

Kolem projelo malé bílé auto městské policie. Jack potlačil nutkání upozornit Clarka; věděl, že strážníci tady hlídkují pravidelně, a přestože se mu srdce rozbušilo ještě rychleji, uvědomil si, že si s tím nemusí lámat hlavu.

Hlídka jela dál, pokračovala v ranní špičce severním směrem. Ryan sledoval policejní vůz pohledem, dokud mu nezmizel z očí.

Jack se ohlédl doleva právě v okamžiku, kdy kolem něj projela velká černá dodávka Mercedes Sprinter a zakryla mu výhled na vchod do Four Seasons. Vůz jel dál a projel křižovatkou Avenue George V. a Avenue Pierre 1er de Serbie. Potom vybočil z proudu automobilů a zastavil u kadeřnictví na rohu. Ryan se znovu zaměřil na protější chodník. Teď už viděl na druhé straně ulice Johna Clarka, který mířil ve větší skupině chodců ke vchodu do Four Seasons.

Ryan poslouchal hlášení ostatních mužů z týmu a nadále se díval střídavě do všech tří zrcátek a z oken galaxy. Clark oznámil, že Gavin Biery mu právě potvrdil vyřazení kamer v hotelu a pár vteřin nato už Jack viděl, jak starší muž mizí v přepychové hotelové hale.

Ryan by byl rád s ostatními uvnitř, ale měl svůj úkol tady venku. Někdo musel řídit, někdo musel vyhlížet nepřátele i spojence, kteří by mohli narušit průběh operace.

Vlastně ani nevěděl, koho přesně vyhlíží. Rozhodně by byl malér, kdyby do hotelu přišla policie. Spolu s Clarkem probírali nepravděpodobnou možnost, že by se francouzská policie rozhodla zatknout Rokkího právě v tuhle zcela nevhodnou chvíli. A také musel dávat pozor na případné bouchače z URC. Jack si pamatoval mnoho desítek obličejů teroristů z galerie darebáků na svém počítači, jenže na tuhle vzdálenost by měl potíže rozpoznat teroristu, pokud by nepřišel s kalašnikovem v ruce a opásaný dynamitem.

Přesto si uvědomoval důležitost svého úkolu, ačkoli si v rámci této akce připadal spíš jako autobusák.

Jack po dvacáté za posledních pár minut koukl do zrcátka u řidiče, jestli se po chodníku neblíží k hotelu nějaký policista od jihu. Nic. Potom zopakoval cvičení se zrcátkem u spolujezdce; to bylo natočené tak, aby viděl na chodník za křižovatkou.

Tam také neviděl žádného policistu.

„Tři minuty,“ oznámil Clark. „Všechny skupiny se hlásí za devadesát sekund.“

Ryan začal znovu přejíždět očima zrcátka. Počkat. Vrátil se k zrcátku u řidiče. Vteřinu poté se otočil jako na obrtlíku a vyhlédl z vozu zadním oknem.

Velký černý mercedes, který ho minul před minutou, stál pořád ještě před kadeřnictvím, ale měl otevřené boční dveře a vystupovalo z něj několik chlapů.

Tři, čtyři… pět maníků, všichni tmavovlasí a snědší pleti. Jeden z nich zabouchl dveře, dodávka odrazila od chodníku, hbitě se otočila do protisměru a zahnula doleva na Avenue Pierre 1er de Serbie.

Všech pět mužů na chodníku mělo tmavomodré kombinézy a nesli nářaďové brašny; vypadali jako myči oken nebo instalatéři. Společně přešli na druhý chodník. Jack zpočátku myslel, že míří k hlavnímu vchodu do Four Seasons, ale jakmile přešli Avenue Pierre 1er de Serbie, vydali se opačným směrem. Tam, kde byl služební vchod do hotelu, už mimo Ryanův výhled.

Jack věděl, že nemůže nechat tlupu neznámých osob vstoupit do hotelu, aniž by se ujistil, že nemají něco nekalého za lubem. Vyskočil z vozu, oběhl ho a díval se za nimi. Zahlédl už jenom záda posledního muže, jak mizí… ne ve služebním vchodu Four Seasons, ale v hlavním vchodu Hôtel de Sers.

Toho hotelu, kde se usadila sledovací skupina francouzské bezpečnosti, aby pozorovala Rokkího apartmá naproti přes ulici.

„Devadesát sekund,“ ozval se ve sluchátku Clark a ostatní se začali hlásit.

„Sam na místě. Zhoupnu se přes dvůr v patnáct.“

„Domingo a Dominic na místě.“

Ryan začal přecházet Avenue George V. Chtěl vidět, kam mají namířeno chlapi v modrých kombinézách. Něco s nimi nebylo v pořádku, jejich vzhled, jejich účelné pohyby, manévr řidiče jejich vozu.

V jeho sluchátku se ozval Clarkův hlas: „Jseš tam, Ryane?“

„Ehm… ano. Ryan na místě.“ Ve skutečnosti na místě samozřejmě nebyl, ale skupina přece nepřeruší zásah ve Four Seasons jenom proto, že on si ověřuje cosi v sousedním hotelu.

„Clark na místě.“

Ryan běžel k Hôtel de Sers mezi davy ranních chodců. Jakmile doběhl, vtrhl do dveří, rozhlédl se zšeřelou halou a spatřil pětici mužů u recepce, brašny přes ramena. Přebírali si jakési visačky a připínali si je na kombinézy.

Do prdele, pomyslel si Ryan. Možná že jsou v pořádku. Třeba přišli umýt okna?

„Čtyřicet pět sekund.“ Clark začal odpočítávat.

Ryan se otočil k východu, ale v polovině pohybu se zarazil.

Otočil se zase zpět, až jeho kožené boty zavrzaly na mramorové podlaze.

Znovu se zahleděl na pětici mužů. Zvlášť na jednoho z nich.

Oči se mu rozšířily úžasem. „Ten zkurvysyn,“ zamumlal potichu.

Jack Ryan mladší se pomalu zase otočil a zamířil ke dveřím, ven na ulici. Vylovil z kapsy mobil a přepnul kanál, aby jeho slova slyšel jenom Clark.

„Třicet sekund,“ zašeptal Clark na otevřeném kanálu. Teď bude v chodbě před Rokkího pokojem.

„Johne.“

„Ano?“ šeptl Clark, teď už jenom Ryanovi.

„Abdul al-Kachtání je tady.“

Po chviličce napjatého ticha: „Tady kde?“

„Hôtel de Sers. Je tu v hale ještě se čtyřmi muži. Mají brašny a fasují zaměstnanecké visačky.“ Ryan se podíval přes ulici. Spařil velký mercedes zaparkovaný třicet metrů západně od hotelu, s řidičem za volantem. „A jeden sedí venku v dodávce.“

„Jdou po týmu DCRI?“ zeptal se Clark.

„Já… já nevím,“ odpověděl Ryan. Zatoužil posadit se a promyslet si to, rozebrat situaci jako za svým stolem v kanceláři. Jenže nebyl ve své kanceláři, byl venku v poli a tady neměl čas na nic než konat na základě nejlepšího možného odhadu… „Ano,“ odpověděl nakonec. Co jiného by mohli dělat?

Clark neváhal. Následující hlášení šlo všemi kanály. John mluvil rychle, ale klidně, rozvážný profesionál i v krajním stresu. „Všechny jednotky přerušit akci. Potřebuji Doma s Dingem urychleně v Hôtel de Sers za rohem. Ryan sleduje al-Kachtáního osobně, možná má tým pro mokrou práci a míří do třetího patra, cílem je tým DCRI v pokoji 301. Popadněte, co půjde, a mazejte tam. Ryan sleduje okolí.“

„Jdeme na to,“ ozval se Chavez. „Kolik je těch nových grázlů?“

„Ryan říká pět, plus řidič ve voze na ulici. Jdu tam, můj čas příchodu za tři minuty.“

Chavez opáčil: „My potřebujeme aspoň čtyři. Nejvýš pět.“

Teď se ozval i Sam. Jeho hlas zněl napjatě. Právě teď visí v postroji tři patra nad dvorem ve Four Seasons, nějakých pět metrů od svého balkonu, a nemá jinou možnost návratu do svého pokoje než vyšplhat po zdi. „Johne, mně to potrvá nějakou chvilku, než –“

„Já vím, Same. Prostě se tam vyšplhej a ukliď oba pokoje. Odnes všechno dolů do vozu.“

„Rozumím,“ odvětil Sam. Nemohl teď dělat nic jiného, ale měl pocit, že nechává svůj tým ve štychu. Na okamžik se odmlčel a pak dodal: „Zlomte vaz.“

CHAVEZ S CARUSEM si pečlivě navlékli gumové masky, nasadili si sluchátka a bez jediného slova si rychlými pohyby přehodili přes prsa stočená lana a křížem na druhý bok pušky Heckler & Koch MP7. Přes to všechno si přetáhli pláštěnky; popadli batohy se zásobou střeliva, pistolemi, dýmovnicemi a výbuškami; potom už vyrazili z pokoje.

Na posteli zůstaly ještě další věci, a Driscollovo napjaté lano pořád vedlo na balkon a přes zábradlí, ale tím se teď neměli čas zabývat. Měli jen pár chvil na to, aby seběhli po schodech tři patra dolů, přeběhli ulici a vyběhli zase tři patra schodů nahoru k pokoji DCRI ve třetím patře protějšího hotelu.

Vyrazili z pokoje, proběhli prázdnou chodbou a dali se po schodech dolů tak rychle, jak to jen šlo, aby nevzbudili podezření.

Chavez ohlásil: „Jsme na cestě.“

KAPITOLA 14

RYAN BYL ZPÁTKY v Hôtel de Sers. Pětice teroristů se domluvila s provozním, který je teď vedl ke dveřím pro personál. Ryan cestou k hlavnímu schodišti prošel těsně kolem nich. Klidným krokem vyšel na první odpočívadlo, a jakmile zmizel z dohledu haly, vyrazil po dvou schodech nahoru do třetího patra.

Cestou nahoru hovořil do mikrofonu: „Johne… Mám zavolat místní poldy?“

Clark se ozval obratem; jeho hlas zněl, jako by teď byl v hale Four Seasons. „Nebude čas na svolání zásahovky, to znamená, že prvních pár řadových poldů půjde na jatka, a pokud se to semele v hale, tak i spousta kolemjdoucích.“

„Pravda,“ přisvědčil Ryan v běhu z druhého patra do třetího.

RYAN DORAZIL do třetího patra a vytáhl z pouzdra glock. Našrouboval na konec hlavně tlumič a rozrazil dveře vedoucí ze schodiště do chodby. Ta byla tlumeně osvětlená a užší, než čekal. Udělal krok vpřed a podíval se na číslo nejbližších dveří. 312.

Do prdele.

Zašeptal: „Koukám do chodby. Služební výtah je přímo naproti, asi třicet metrů. Pokoj DCRI je na druhém konci u výtahu. Nikoho nevidím. Jdu je upozornit.“

„Zamítá se, Ryane,“ odvětil Clark. „Ztvrdneš v chodbě a jsi mrtvý.“

„Budu rychlý.“

„Poslouchej mě, Jacku. Ty nebudeš bojovat s al-Kachtáním a jeho muži. Zůstaň, kde jsi.“

Ryan neodpověděl.

„Ryane, potvrď můj poslední pokyn.“

„Johne, DCRI nenosí zbraně. Já prostě nenechám al-Kachtáního pobít všechny v tom pokoji.“

V tu chvíli se na síti ozval Carusův hlas. Podle zvuku byl dole na chodníku a pospíchal. Mluvil tlumeně: „Poslechni Clarka, bratranče. Pět na jednoho pro tebe nedopadne dobře. Tvůj glock ti přijde jako špuntovka, až se ti čuráci vyvalí z výtahu s puškama. Prostě zůstaň na schodech a počkej na kavalérii.“

Ryan na schodišti zafrkal a chystal se k akci. Nemohl tam zůstat stát a dívat se na masakr.

Na druhém konci chodby zacinkal zvonek výtahu.

ŠEST PŘÍSLUŠNÍKŮ Direction Centrále du Renseignement Intérieur v pokoji 301 bylo rozděleno do dvou skupin. Tři muži odpočívali na dvou postelích, četli ranní noviny, pili kávu a kouřili cigarety. Druzí tři stáli nebo seděli kolem stolu posunutého proti otevřeným balkonovým dveřím, ale stojícího dobré čtyři metry od nich. Na stole byly dva přenosné počítače a mikrofon Laser-3000 na trojnožkovém stativu. Laserový paprsek z tohoto krabicovitého zařízení procházel malým otvorem ve skleněných dveřích na balkon, překonal prostor mezi oběma hotely, odrazil se od rozměrného okna rohového apartmá ve Four Seasons a vracel se do pokoje DCRI v Hôtel de Sers. Tady ho zachytil přijímač systému Laser-3000, který vyhodnotil kolísání paprsku v důsledku chvění okenní tabule a převedl je do srozumitelné podoby.

Ani s notnou dávkou fantazie nemohla být řeč o dokonalé sledovací operaci. Jelikož pokoj Umara 8 měl zatažené závěsy, neviděli dovnitř a jenom občas zachytili tlumené hlasy. Přístroj jim ale potvrzoval, že Umar 8 se svými společníky je stále uvnitř, a to bylo podstatné. Jakmile teroristé odejdou, jedna tříčlenná skupina DCRI vyrazí do Four Seasons a rozmístí tam několik výkonnějších štěnic, zatímco ostatní budou nadále sledovat pokoj teroristů z této pozice.

Zatím všichni pili kávu a kouřili a stěžovali si na americkou vládu. Ještě před pár lety by při takové akci měli podporu CIA. Umar 8 údajně patří k URC; Spojené státy se nepochybně zajímají o operativce URC, zejména pokud se pohybují v hlavních městech Západu se společníky v bojeschopném věku a s padesátikilovými zavazadly. Jistě, URC už mnohokrát vyhrožovala Francii, naposledy teprve před týdnem. Ale ještě nikdy proti Francii nezaútočila, zatímco proti Spojeným státům udeřila už mnohokrát, se stovkami mrtvých na jejich území i jinde. Zatracený americký konzulát je sotva míli odtud – proč nejsou les américains právě teď tady, proč neposkytnou pro tuto operaci zpravodajské informace, prostředky a živou sílu?

Les américains, remcali chlapi z oddílu DCRI, zatímco hlídali rohové apartmá přes ulici. Všichni se shodli, že Američané už dávno nejsou, co bývali dřív.

VE TŘETÍM PATŘE Hôtel de Sers se otevřely dveře výtahu. O třicet metrů dál, ukrytý za dveřmi na schodiště, Jack Ryan mladší zvedl svůj glock s tlumičem.

Jediná pokojská vytlačila ze služebního výtahu vozík plný ručníků a odpadkových košů. Za ní nebyl už nikdo. Jack sklonil pistoli dřív, než ji mohla zahlédnout. Nevšimla si ani jeho samého, takže potichu přivřel dveře a přidržel je pootevřené špičkou boty.

Tlumeně vydechl úlevou. Pokojská oddálila příchod teroristů, ale jen o nějakou minutu. Budou tady cobydup. Pokojská pomalu postupovala chodbou, žádné nebezpečí jí vůbec nepřišlo na mysl.

V té chvíli zvuk běhu po schodech přiměl Ryana k ohlédnutí. „Ještě než si stačil uvědomit, že slyší dupot dvou mužů, ozval se v síti Chavez: Jdeme k tobě, Ryane. Nestřílej.“

„Rozumím.“

Hned na to se ozval Clark: „Dingu, jsem v hlavním výtahu. Dorazím za šedesát sekund. Můžete s Domem proniknout na balkon třistajedničky přes čtyřistajedničku?“

Chavez s Domem proběhli tryskem kolem Ryana, obličeje znetvořené k nepoznání pod gumovými maskami. Chavez cestou povídal: „Tak se mi to líbí. Uděláme narychlo to samé, co jsme chtěli vedle.“

„Ale musíte si pospíšit,“ opáčil Ryan.

Clark promluvil do vysílačky: „Ryane. Potřebuju tě dole v hale.“

Jack nevěřil svým uším. „Cože?“

„Musíš být připravený předjet s dodávkou. Sam nemá klíče. Ty je máš. Nemůžeme se tady flákat, až bude po všem. Navíc jeden tango je pořád na ulici. Jestli vleze dovnitř, chci, abys byl připravený ho zastavit.“

Ryan začal protestovat; musel šeptat, protože pokojská byla už jen pár metrů od něj. Zaklepala na dveře pokoje, otevřela je a zmizela uvnitř. „Johne, to si děláš srandu. Vidím do chodby a můžu krýt –“

„Ryane, nebudu se s tebou hádat! Běž dolů do haly!“

„Ano, pane,“ odtušil Jack, odvrátil se od dveří a zamířil po schodech dolů. „K čertu s tím.“

DING CHAVEZ se při běhu chodbou ve čtvrtém patře dostal kousek před Dominika. Oba muži si v běhu strhli pláštěnky a nechali je spadnout na zem, popadli samopaly a sundali lana z krku. Jakmile Chavez doběhl ke dveřím pokoje 401, jenom vystrčil rameno a vrazil do nich, západka praskla a dveře se rozlétly. Po nárazu padl na zem, Caruso ho přeskočil se samopalem nacíleným směrem k pohybu na posteli.

Pár středních let v posteli právě snídal a sledoval televizi.

„Co to k čertu je?“ zařval chlap s těžkým anglickým přízvukem.

Žena zaječela.

Caruso si jich nevšímal; běžel přímo k balkonu a odšoupl dveře. Chavez už byl za ním; spolu urychleně shodili lana, popadli kovové karabiny a zacvakli je o železné zábradlí.

Hned poté se šeptem ohlásil Clark. Jeho hlas zněl vesele a spokojeně, mluvil s britským přízvukem: „Trochu jsem se zdržel cestou nahoru, miláčku. Budu tam za půl minutky. Můžeš začít snídat beze mě.“

Muži na balkoně pochopili, že je to na nich. Clark je ještě ve výtahu. Zřejmě obklopený civilisty. Neměli čas na něj čekat.

Dom s Domingem přelezli zábradlí ve čtvrtém patře, jednou rukou se drželi lana, v druhé svírali samopal HK. Ohlédli se do hotelového pokoje a zaznamenali, že anglický párek už vyběhl ze dveří, bezpochyby řádně vyděšený.

Vyměnili si rychlé pohledy, Chavez přikývl, oba se zaklonili dál od zábradlí. Čtyři patra pod nimi byla Avenue Pierre 1er de Serbie; nerušeně v ní proudil běžný provoz. Oba Američané vysoko nad ulicí se odrazili nohama. Zhoupli se ve vzduchu a sjeli na balkon o patro níž.

Přímo před sebou teď skrz odlesky slunce na pootevřených balkonových dveřích spatřili tři ze šesti mužů DCRI. Jeden stál hned za dveřmi, necelé dva metry od obou Američanů; v ruce držel šálek kávy a cigaretu. Další dva seděli u stolu uprostřed místnosti. Z Chavezova a Carusova pohledu vlevo byla postel a vchod do koupelny. Za stolem s odposlechovým zařízením vedla úzká chodbička ke dveřím.

Netřeba zdůrazňovat, že tři Francouzi zůstali jako zkamenělí při pohledu na ozbrojence slaňující na jejich balkon. Tím spíš, že oba muži hned odhodili lana a zapřeli krátké pažby samopalů do ramene.

Caruso a Chavez udělali krok vpřed do střeleckého postoje. Chavez zařval: „Dégagez!“ – Uhněte! – právě ve chvíli, kdy se za zády Francouzů s vytřeštěnýma očima rozlétly dveře pokoje po nárazu ramene jednoho z arabských zabijáků.

KAPITOLA 15

JOHN CLARK byl nucen ručně vystrkat dva čínské obchodníky z výtahu ve druhém patře. Nedbali, když je požádal, aby nastoupili do jiné kabiny, zlostně se na něj utrhli, když chtěl, aby vystoupili, a když na ně nakonec vytáhl pistoli, jenom na něho zmateně zírali. Takže je vytlačil ven a stiskl tlačítko zavírání dveří, aby mohl pokračovat nahoru sám.

Dorazil do třetího patra; pistoli s nasazeným tlumičem v ruce. Věděl, že al-Kachtání a jeho muži teď budou v chodbě, pokud už nejsou v pokoji 301. Věděl také, že jeho příchod do patra bude předem ohlášen zvonkem a blikáním světla nad dveřmi výtahu.

To nebude úplně typické utajené násilné vniknutí.

Jakmile se dveře otevřely, vykoukl ven a doprava, s pistolí v úrovni očí. Hned se stáhl zpátky do výtahu. Sotva schoval hlavu, když do kabiny výtahu dolehla netlumená dávka ze samopalu a kulky se zaryly do stěn. Plácl sebou na podlahu, pak natáhl ruku a koncem tlumiče stiskl tlačítko blokování otevřených dveří.

Spatřil střelce právě ve chvíli, kdy vyráželi dveře pokoje 301. Měli maličké samopaly Skorpion ráže 7,65 mm s kadencí 850 ran za minutu. Jediný z nich se díval dozadu Clarkovým směrem, očividně byl připravený rozstřílet každého, kdo by si troufl třeba jen vystrčit nos z výtahu. John cítil závan nadzvukových střel, které o pár centimetrů minuly jeho obličej. Teď byl prakticky přišpendlený k podlaze výtahu.

Další dávka prošla hliníkovou kabinou, zatímco se tiskl obličejem ke studené podlaze; její zvuk se rozléhal chodbou jako zvuk papíru trhaného před mikrofonem připojeným k zesilovačům heavymetalové kapely.

AL-KACHTÁNÍ A JEHO MUŽI začali střílet první. Ding zaslechl zvuk střelby už ve chvíli, kdy tiskl spoušť svého samopalu. Francouzi v hotelovém pokoji zareagovali překvapivě rychle. Dva muži za stolem se vrhli na podlahu, stojící muž s kávou a cigaretou se otočil a šipkou zapadl na balkon, jakmile zaslechl tříštění dveří a střelbu. Ding rychle zamířil na ozbrojené teroristy v chodbě a skrz skleněné dveře vypálil. Zasáhl prvního teroristu do hrudi. Muž se otočil o 180 stupňů, škorpion mu vylétl z rukou a zhoupl se na šňůře kolem krku, zatímco chlap dopadl na záda.

Sklo balkonových dveří se vysypalo. Dominic Caruso párkrát vystřelil na siluety v místnosti, potom vykopl z rámu velký střep a vstoupil dovnitř. Druhý terorista za dveřmi namířil samopal na nejbližšího operativce DCRI, ale Dom ho vyřídil dvojzásahem do čela.

Mužova lebka se rozlétla a krev skropila stěnu chodby.

Teď už byli Dom i Ding uvnitř v pokoji; třetí zabiják zalehl na podlahu chodby a kryl se za zhroucenými těly obou mrtvých společníků. Francouzi v ložnici se urychleně klidili z dráhy střel. Nikdo z nich nechápal, co se to přímo před nimi odehrává, ale z výkřiků a činů obou mužů, kteří slanili na balkon, bylo zřejmé, že jim přišli na pomoc.

Třetí střelec u dveří vyprázdnil svůj škorpion dlouhou nekoordinovanou dávkou. Překulil se na bok, aby vyměnil zásobník, a jeho společníci ho kryli palbou z chodby. Jenže Dom s Dingem mezitím postoupili hlouběji do pokoje a dostali se mimo palebný sektor. Chavez nasměroval šestici Francouzů do koupelny; jeden z nich měl prostřelenou ruku. Jakmile za nimi zapadly dveře koupelny, Caruso si lehl na podlahu u postele a překulil se na pravé rameno, aby úzkou škvírou viděl na teroristy. Krátkými, dobře mířenými dávkami zasáhl jednoho z mužů v chodbě do obou nohou, takže se terorista zhroutil ve dveřích.

Dom dorazil raněného poslední kulkou do obličeje.

„Přebíjím!“ zvolal na Chaveze. Ding ho překročil, vyhlédl za roh do chodbičky a zasypal protivníka 4,6mm střelami. Tři z nich rozervaly obličej a krk teroristy, který se zapotácel a padl naznak, krev z tepny stříkala do vzduchu jako vodotrysk.

Zbýval ještě jeden útočník, ale ten byl venku v chodbě. Chavez ho nemohl trefit, pokud by ten chlap nestrčil hlavu zpátky do dveří.

Dom vyměnil zásobník a kryl vstupní dveře; Chavez vrazil do své zbraně také čerstvý zásobník. Současně s natažením závěru Chavez promluvil do mikrofonu: „Jeden je u tebe venku, Johne… Johne?“

JOHN CLARK CHAVEZOVI neodpovídal, protože právě vyhlížel z otevřených dveří výtahové kabiny a snažil se nevydávat žádné zvuky. Díval se do chodby směrem ke zdroji výstřelů. Zůstával v nízkém podřepu a pistoli držel v natažených pažích ve výši očí.

Až na dvě mrtvá těla napůl v chodbě a napůl v pokoji 301 byla chodba prázdná. Kam sakra ten poslední chlápek zmizel?

Dveře pokoje po Clarkově pravé ruce se otevřely a vykoukl z nich muž asijského vzhledu. Clark stočil pistoli tím směrem, ale hned poznal, že odtud nebezpečí nehrozí. Levačkou pustil pistoli a pokynul tomu muži, ať zapadne zpátky a zavře dveře. Asiat velmi ochotně vyhověl.

Jakmile John obrátil pozornost zpátky do chodby, zahlédl pohyb. Bylo to vlevo, naproti pokoji DCRI a o něco blíž. Z otevřených dveří pomalu vystoupila plavovlasá žena. Kolem krku ji pevně svírala mužská paže.

Žena vyšla do chodby, a nebyla sama. Zezadu ji držel Abdul bin Muhammad al-Kachtání, operační velitel Umajjovské revoluční rady. V pravačce měl černý samopal Škorpion a ústí hlavně tiskl ženě pod bradu.

Dáma vypadala na padesát, Clark ji odhadoval na Švédku, ale neměl možnost si to ověřit. Vzlykala a ze zavřených očí jí po tvářích stékala maškara.

Clark vystoupil do chodby a držel pistoli namířenou na svého soupeře. Klidným hlasem potichu pronesl do mikrofonu: „Zůstaňte v pokoji a připravte se k odchodu. Budu tady.“

„Rozumím,“ odpověděl Dominic.

Blondýnka teď otevřela oči, po tvářích jí stékaly černé slzy. Zamrkala a spatřila v chodbě ozbrojeného muže, šest metrů před sebou. Vytřeštila oči a její tvář ještě víc zrudla.

Al-Kachtání vypadal trochu klidněji než jeho rukojmí, ale ne o moc. Vykřikl arabsky: „Zůstaň stát, nebo ji zabiju.“ O krok couvl a vlekl blondýnu s sebou.

„Jistě,“ odpověděl Clark arabsky. Zvuk rodného jazyka al-Kachtáního překvapil. „Zůstanu stát. Co žádáš?“

Arab neodpověděl, jen užasle zíral na postavu se zdeformovaným obličejem. Kdo je ten chlap? Jak se sem dostal? Patří k těm druhým, co právě pobili všechny jeho muže a překazili mu akci?

„Poslouchám,“ pokračoval Clark klidným hlasem. „Poslouchám tě, příteli. Řekni mi své požadavky a prosím, neubližuj té ženě.“ Přitom na velitele URC pořád mířil pistolí.

Al-Kachtání se trochu vzpamatoval, uvědomil si, že dosud do jisté míry ovládá situaci. Přitáhl si blondýnu pevněji; přitom se jejich hlavy doslova přitiskly k sobě, tvář na tvář. Pořád jí tlačil samopal pod bradu. Nevěděl, co je to za chlapa, ale podle jeho slov mu záleželo hlavně na bezpečí té ženské.

Al-Kachtání vykřikl: „Chci, ať se mi všichni odklidí z cesty!“ Táhl blondýnu pozpátku ke služebnímu výtahu. Ženiny vysoké podpatky se zachytily o koberec, až vyklouzla z bot. „Chci, ať všichni policajti vypadnou z hotelu, volné schodiště a auto před vchodem.“

Clark přikývl, ale mířil na něj dál. „Jistě! Jistě. To není problém. Jenom jí neubližuj. Není třeba. Seženu ti auto. A kam chceš jet? Potřebuješ vrtulník nebo letoun? Můžeme ti udělat cestu na letiště nebo na nádraží, nebo jestli chceš, můžeš jet do –“

John Clark stiskl citlivou spoušť své SIG 220 a střelil Abdula bin Muhammada al-Kachtáního do pravého oka. Kulka prošla prodlouženou míchou a terorista se zhroutil naznak do služebního výtahu.

Jeho tělo dopadlo na chladnou kovovou podlahu ještě dřív, než Clarkova nábojnice ráže .45 na koberec v chodbě.

Škorpion se s cinknutím odrazil od stěny kabiny a přistál u al-Kachtáního nohou.

Žena se dlouze zadívala na Clarka a pak se opřela o zeď. Pomalu vykročila vpřed.

Clark spustil ruku s pistolí, přiskočil k ní a zachytil ji v podpaží. Opatrně položil její bezvládné tělo na koberec a rozběhl se do pokoje 301.

BĚHEM TĚCHTO UDÁLOSTÍ stál Jack Ryan na odpočívadle mezi přízemím a prvním patrem. Pod sebou viděl část hotelové haly, ale zůstával skrytý pohledům zaměstnanců v recepci.

Když se rozpoutala přestřelka, běželi kolem něj hosté prchající z horních pater. Někteří vřískali, jiní vypadali klidně, ale všichni spěchali dolů do haly, případně až ven na ulici.

Ryan zůstal stát na odpočívadle s prázdnýma rukama.

Slyšel hovory svých tří společníků nahoře, takže měl představu, co tam probíhá. Domyslel si, že zneškodnili všechny útočníky. Očekával, že jako další uslyší Clarkův pokyn dojít pro dodávku.

Ale následující hovor nepřišel od Clarka, nýbrž od Driscolla. „Sam Ryanovi, slyšíš mě?“

„Ryan slyší.“

„Jsem u dodávky.“

„Dobře, jdu ven.“

„Poslouchej. Černý mercedes právě zastavil na rohu. Řidič míří dovnitř, jako by tam měl něco na práci.“

Jack se rychle ohlédl do haly. Schodiště bylo už prázdné, žádní prchající. Vycouval do prvního patra a upřel zrak na odpočívadlo, odkud právě přišel. Vytáhl glock a schoval ho mezi pravé stehno a zeď.

Nyní se v síti ozval Clarkův hlas: „Jacku, ten cíl je tvůj.“

„Rozumím.“ Byl připravený na muže na schodech, když se mu najednou v hlavě vylíhla nová myšlenka. Co když ten chlap vběhne z haly rovnou do výtahu? Nebo dozadu ke služebnímu výtahu? Do prdele. Jack ho neodchytí a ten tango zastihne tým nahoře v nedbalkách.

Jack se rozběhl ze schodů; musí se podívat do haly, aby zjistil, kde –

Velký vousatý chlap vyběhl z haly a řítil se do schodů, kde se srazil s Ryanem. Oba ztratili rovnováhu a svalili se na zem. Jack v pádu ucítil, jak mu vousáčova pistole narazila do žeber právě ve chvíli, kdy mu jeho vlastní zbraň vyklouzla z ruky.

Oba muži se skutáleli do haly.

RYAN POZNAL v druhém muži řidiče al-Kachtáního dodávky. Terorista přistál na Jackovi a napřáhl se, aby udeřil Američana do obličeje, jenže Ryan mu tvrdě vrazil patku dlaně do brady a shodil ho na mramorovou podlahu.

Ryan se vrhl po své pistoli, viděl, kam sklouzla po dopadu na podlahu haly. Al-Kachtáního řidič se však hbitě zvedl do kleku a vyrazil po něm. Ryan nestačil uhnout, takže zase spadl na záda, stačil ale natáhnout ruce, uchopil chlapa za bundu a strhl ho s sebou.

Velký chlap dopadl na zem, jenže se zase rychle zvedl do kleku a znovu šel po Ryanovi. Tentokrát se Jack stačil postavit, ukročil stranou, a jak se řidič řítil do prázdna, tvrdě ho udeřil patkou dlaně do týla.

Terorista z URC padl k zemi.

Jack byl teď ve výhodě, skočil po něm, uchopil ho za vlasy a prudce mu udeřil hlavou o mramorovou podlahu, jednou, dvakrát a potřetí… V tu chvíli vymizel odpor šíjových svalů a teroristova lebka hlasitě křápla, až se prázdnou halou rozlehla ozvěna.

Jack na okamžik zaváhal, zkoušel popadnout dech. Potom stále ještě udýchaně slezl z mrtvého teroristy a sebral z podlahy svou pistoli. Zasunul ji do pouzdra a sáhl po sluchátku. Jako zázrakem zůstalo na svém místě v uchu.

„Tady Ryan. Tango vyřazen.“

„Rozumím. Jsi v pořádku?“ ozval se Clark.

Ryan přikývl, na pár vteřin zadržel dech, aby se uklidnil, a pak řekl: „Přivezu dodávku. Za dvě minuty.“

Ryan přeběhl širokou halu směrem k východu, ale tam potkal uniformované policisty, kteří se valili dovnitř s pistolemi v rukou. Jack uskočil stranou, zvedl ruce a pak se v předstírané panice skrčil jako vyděšený turista. Na ulici spatřil kolem černého mercedesu několik policejních aut. Vozy byly prázdné; jejich posádky ho právě minuly cestou ke schodům. Pospíšil si ke dveřím a promluvil do mikrofonu: „Chlapi, poslouchejte. Osm poldů míří nahoru po hlavním schodišti. Musíte si najít jiný východ.“

„Dobře.“ Opět Clarkův hlas. „Jsem s Dingem a Domem. Nějak si poradíme. Připrav se nás naložit.“

KAPITOLA 16

DEVADESÁT VTEŘIN poté Domingo Chavez krátkými dávkami samopalu Heckler & Koch MP7 ustřelil panty plechových dveří vedoucích na střechu hotelu. Tři muži vystoupili pod jasnou oblohu, zatímco se od okolních budov odrážela ozvěna policejních sirén. Ocitli se na ploché střeše, ale aby se dostali co nejdál od vchodu do hotelu, museli se vydat k severozápadu přes dva velké činžovní domy ve stylu časné moderny. Ty měly strmé střechy, pokryté glazovanými taškami. Střechy měly různý sklon i výšku a vedly po nich jenom úzké lávky. Sousední budova byla o celé patro vyšší, takže museli zahájit svůj útěk před policií lezením po žebříčku z kramlí.

Policie jim byla v patách. Chavez šel jako první a vyzval Doma s Johnem, aby si nasadili kukly. Teď už nemělo smysl nechávat si obličejové návleky, bylo lepší skrýt i barvu kůže.

Zatímco běželi, šplhali a skákali pět či šest pater nad pařížskými ulicemi, slyšeli zezadu výkřiky na střeše Hôtel de Sers. Z tónu hlasů poznali, že jsou odhaleni.

Clark zavolal přes rameno na Carusa: „Kryj nás dýmem.“

Dom sáhl do batohu na zádech, vytáhl dýmovnici a vytrhl pojistku. Z jednoho konce se vyvalil jasně červený kouř a Dom položil dýmovnici k jednomu vikýři. Pak běžel dál. Dým ve větříku na střeše zhoustl a zakryl ustupující Američany.

Ti nejprve sklouzli po strmé straně mansardové střechy přiléhající k sousední budově, přelezli nízkou zídku a ocitli se pět pater nad nádhernou zahradou, obklopenou luxusní kancelářskou budovou ve stylu art nouveau. Obličeje v oknech kanceláří zíraly na ozbrojené zakuklence. Někteří úředníci se rychle otočili a utekli; jiní koukali dál s vyvalenýma očima, jako by sledovali policejní honičku v televizi.

Chavez, Clark a Caruso pokračovali k severozápadu. Během dalších třiceti vteřin zaslechli vytrvalý klapot rotoru vrtulníku. Nezdržovali se rozhlížením.

Nezáleželo na tom, jestli stroj patří policii nebo nějaké televizní stanici. Musejí zmizet ze střechy.

Konečně doběhli na konec ploché části dvojité mansardové střechy. Teď shlíželi z výšky pěti pater na Rue Quentin Bauchart, dvouproudou ulici ohraničující domovní blok. Neviděli žádnou cestu dolů, žádný pevně ukotvený okap, žádné příhodné stupy ani chyty na členité fasádě. Jenom tři metry pod nimi vyčnívalo ze strmé střechy velké výklopné okno.

Byli v pasti. Výkřiky zezadu k nim doléhaly stále hlasitěji.

Všichni tři zaklekli na okraji střechy. Kvílení sirén z Avenue George V. bylo neskutečné. Muselo tam být přinejmenším padesát vozů. Přímo pod sebou ale neviděli žádné známky přítomnosti policie, alespoň prozatím. Rue Quentin Bauchart ve skutečnosti nepřiléhala k zadní stěně hotelu, Američané se sem dostali složitou cestou přes lávky a zídky mezi budovami domovního bloku. Při nasazení tolika vozidel a mužů nemůže dlouho trvat, než se francouzská policie rozptýlí do okolí, a pak bude i tahle ulice uzavřená.

„Co je pod námi, Dingu?“ zeptal se John, protože Chavez měl nejlepší výhled přes okraj.

„Vypadá to na bytovku. Pod střechou můžou být civilisti, není jak to ověřit.“

Caruso a Clark věděli, co tím myslí. V Domově vaku se ukrývaly malé nálože. Mohli by prorazit do střechy díru, slézt do budovy a seběhnout po schodech. Jenže nemůžou vyhodit střechu do vzduchu, když nevědí jistě, že přímo pod nimi není obydlený byt, penzion nebo domov důchodců. A to se dalo zjistit jediným způsobem.

Dom rychle vstal. „Mám to. Johne, běž tam za ten komín.“ Caruso sundal z krku samopal a odepnul nylonový popruh. Roztáhl ho na plnou délku, omotal si jeden konec kolem zápěstí a druhý podal Dingovi. Chavez ho pevně uchopil a druhou rukou se zachytil o železné zábradlí. Clark ustoupil, Ding zaklekl na okraji střechy a Dom Caruso přelezl přes okraj a sjel po strmých taškách. Boty mu klouzaly, jak ho Chavez spouštěl níž. Postupně se spustil až k výklopnému oknu. Muži na střeše zaslechli řinkot skla, když visící Caruso rozbil okenní tabulku pažbou. Ding zápasil s popruhem, který se mu zařezával do dlaně, zápěstí i předloktí, ale držel. Po dalších zvucích tříštěného skla pocítil, jak sebou popruh prudce trhl doleva. A potom najednou tah ustal.

Caruso stál v bytě pod nimi. To byl pokrok, ale Clarkovi ani Chavezovi to v jejich situaci nijak nepomohlo. Caruso se nezdržoval vysvětlováním, co tam dole dělá, což oba muže na střeše na chvíli zaskočilo, ale do deseti vteřin od chvíle, kdy zmizel, se jim ozval ve sluchátkách.

„Dobrý, jsem v mansardě. Je prázdná. Vezmu ty nálože a udělám vám díru. Dingu, zalezte s Johnem stranou a nevystrkujte hlavy.“

Clark souhlasně přikývl a ohlédl se přes rameno. Ze střechy k nim doléhaly hlasy. Policie překonala dýmovou clonu a rychle se blížila, po stopě otlučené omítky a prasklých tašek. Zatím byli policisté na střeše sousední budovy, ale za chvilku dorazí.

Pár vteřin nato hlučný výbuch z druhé strany cihlového komína vymetl do vzduchu dým, úlomky střešní krytiny a dřeva. V dešti posledních třísek se Clark s Chavezem vrhli k čerstvému otvoru a nakoukli dovnitř. Sotva se dým usadil, spatřili Carusa, jak strká po dřevěné podlaze pod díru prádelník. Clark pomohl Domingovi spustit se dolů. Chavez se hned otočil, aby mu zase on pomohl slézt.

Sotva Chavez zachytil Clarkovu paži, pudově se přikrčil, protože patnáct metrů za Clarkovými zády se ozval výstřel z pistole. Pocítil, jak Clarkovým tělem projel záškub, načež se John otočil dokola a zřítil se do díry ve střeše. Oba muži spadli z prádelníku na Dominika Carusa.

„Kurva!“ zařval Chavez. „Trefili tě, Johne?“

Clark se už zvedal na nohy. Šklebil se bolestí a zvedl paži, aby jim ukázal krvavou skvrnu na špinavé bundě. „Není to zlé, jsem v pohodě,“ prohlásil, ovšem Caruso i Chavez moc dobře věděli, že postřelený Clark není schopen odhadnout závažnost poranění.

Caruso si i v této situaci zachoval duchapřítomnost a věnoval se policistům na střeše. Rychle sáhl do batohu a vytáhl výbušku, vytrhl pojistku a hodil ji vysokým obloukem směrem k blížícím se mužům. Předpokládal, že francouzští policisté nepoznají, o co jde, přinejmenším ne hned, a budou muset počítat s možností, že je prchající střelci ohrožují.

Američané potřebovali získat pár vteřin navíc, aby se dostali na schodiště, a výbuška posloužila právě k tomu. Vybuchla těsně u komína s ohlušujícím rachotem.

Clark jako první vyběhl z mansardy a seběhl po krátkých schodech k točitému schodišti vinoucímu se až do přízemí.

Chavez úsečně promluvil do mikrofonu: „Jacku, jdeme ven, přízemí bytového domu, asi sto metrů severozápadně od Hôtel de Sers. Třicet sekund.“

„Rozumím. Budu tam. Sirény se blíží zezadu po Avenue Marceau, a George V. je už plná.“

„Co už,“ pravil Chavez, zatímco se s oběma kolegy řítil po schodech dolů. To bude aktuální problém až za šedesát vteřin; teď se s tím nemůže zabývat.

Všichni tři Američané se vyřítili ze dveří domu na ulici. Jack se Samem tam čekali ve vínovém galaxy s otevřenými bočními dveřmi. Všichni tři zapadli dovnitř právě v okamžiku, kdy se zpoza rohu do ulice za jejich zády prosmýkly první policejní vozy. Driscoll pomohl Clarkovi do sedadla a okamžitě začal ošetřovat jeho krvácející paži.

Přestože policie byla patnáct metrů za nimi, Ryan se ovládl a neprošlápl plynový pedál. Duchapřítomně jel zcela normálně směrem k Avenue George V. Minuli jazykovou školu a restauraci, kde číšníci právě vynášeli stolky na chodník. Několik mužů a žen si prohlíželo jejich projíždějící vůz; nejspíš vyšli ven, aby zjistili původ sirén, slyšeli nebo viděli skrumáž na střeše a pak muže, co se vyřítili z budovy. Ale až dosud nikdo v ulici nespustil poplach.

Jack věděl, že nemůže vjet na Avenue George V.; doslova přetékala policií a nejspíš už tam budou i zátarasy. Místo toho pouze pomalu jel tím směrem a sledoval zpětné zrcátko, dokud policejní vozy za ním nezačaly zastavovat u vchodu do bytovky. Až když už nemohl déle čekat, prudce stočil volant doleva a odbočil proti jednosměrnému proudu vozů z Rue Magellan.

Byl si jistý, že přinejmenším některé ze zaparkovaných policejních vozů si ho všimly, proto teď prošlápl plynový pedál a naklonil se k čelnímu oknu, aby měl co nejširší rozhled na ulici před sebou. Vozidla se řítila proti němu; prudce uhýbal doleva a zase doprava, aby se jim vyhnul. Za pár vteřin zabočil doprava do Rue de Bassano. I zde se ocitl v protisměru, ale jel dál, stále rychleji. V poslední chvíli se vyhnul taxíku a vyletěl na úzký chodník; odřel několik zaparkovaných vozů a hnal se dál. Zděšení chodci se před pomačkaným minivanem vrhali do dveří domů nebo uskakovali do ulice. Za další křižovatkou se Ryan vyhnul skupině lidí stojících před ruskou restaurací a vrátil se do vozovky, přičemž převálcoval řadu nájemních bicyklů, potom minul reprezentační prodejnu Louis Vuitton a dostal se na širokou Avenue des Champs-Élysées.

Po půldruhé minutě teď zase jel stejným směrem jako ostatní. A po dlouhých minutách už ani neslyšel pronikavé kvílení policejních sirén hned za zády.

Jack si chtěl otřít pot z čela, ale narazil na gumovou masku. Vlasy měl úplně propocené, tak si je jenom odhrnul z obličeje.

„Kam teď?“ zeptal se mužů vzadu.

Clarkův hlas trochu skřípal bolestí, ale zůstal pevný: „Na základnu,“ rozhodl. „Budeme potřebovat nový vůz. Nemůžeme přijet na letiště nejhledanějším vozem ve Francii.“

„Rozumím,“ odpověděl Ryan a stiskl na navigaci tlačítko s předvolbou základny. „Jak ti je?“

„Jsem v pořádku,“ prohlásil Clark.

Ale Sam Driscoll si ho prohlížel zblízka. Přitlačil obvaz na ránu a naklonil se dopředu: „Jeď co nejrychleji.“

ADARA SHERMANOVÁ stála ve dveřích gulfstreamu, v jedné ruce za zády samopal HK UMP ráže .45. Sledovala čtyřdveřový sedan, který zastavil na asfaltu, vystoupilo z něj pět mužů a blížili se k letadlu. Čtyři z nich nesli batohy, ale John Clark měl pod modrou bundou ruku zavěšenou na improvizované pásce. Už z dálky viděla jeho popelavý obličej.

Rychle přehlédla plochu letiště, usoudila, že je „čistá“ a zapadla dovnitř pro lékárničku.

Na palubě Clarka rychle obvázala s vědomím, že se rychle blíží celní odbavení. Zatímco mu pomáhala do čistého saka, ostatní se rychle převlékali do připravených obleků s kravatami. Svlečené šatstvo a další věci nacpali do tajné skrýše pod inspekčním panelem v podlaze.

Za pár minut dorazila celní kontrolorka a vstoupila do kabiny. Otevřela dvě aktovky a mrkla dovnitř, pak požádala vousatého pána, jestli by jí neotevřel kufr. Ten jí ochotně vyhověl, ale v ponožkách a spodním prádle se nijak nepřehrabovala. Starší pán vzadu na pohovce se asi necítil nejlépe, tak ho raději nerušila, jenom porovnala jeho obličej s fotkou v pasu, který jí podal jeden z jeho mladších zaměstnanců.

Nakonec kontrolorka prošla dokumenty pilotů, všem poděkovala a letuška ji vyprovodila ze dveří. Zavřela za ní a během několika vteřin už letoun pojížděl ven ze žlutého čtverce celní zóny.

KAPITÁNKA REIDOVÁ a druhý pilot Hicks se odlepili od země do pěti minut. Zatímco stoupali pryč z pařížského vzdušného prostoru, Shermanová ošetřovala Clarka. Než letoun vystoupal do tří tisíc metrů, měl v žíle na hřbetu ruky zavedenou kanylu a do krve mu odkapával roztok s antibiotikem proti případné infekci.

Jakmile Country zhasl výzvu k připoutání, Chavez se vrhl dozadu. „Jak je mu?“ zeptal se ustaraně.

Shermanová právě čistila ránu a zkoumala rozsah Clarkova zranění. „Ztratil docela dost krve, bude muset celou cestu ležet, ale střela prošla skrz a rukou hýbe normálně.“ Podívala se na pacienta. „Budete v pořádku, pane Clarku.“

John Clark se na ni usmál. Slabým hlasem pravil: „Já jsem to tušil, že vás Gerry nenajal na roznášení bonbonů.“

Shermanová se zasmála: „Zdravotník námořnictva, devět let.“

„To je makačka. Sloužila jste u mariňáků?“

„Čtyři roky. Viděla jsem spoustu ran horších než ta vaše.“

„Nepochybně,“ přikývl John s porozuměním.

Caruso se zvedl a odkráčel do kuchyňky. Vrátil se a stoupl si nad skupinku klečících kolem Clarka. V ruce držel křišťálovou sklenku se skotskou Johnnie Walker Black Label. Obrátil se na Shermanovou: „Co myslíte, doktorko? Můžu mu dát tuhle dávku?“

Podívala se na Clarka a přikývla. „Podle mého odborného názoru pan C. vypadá, že potřebuje panáka.“

Gulfstream letěl nad Kanálem v cestovní výšce jedenáct tisíc metrů a těsně po jedenácté hodině opustil francouzský vzdušný prostor.

KAPITOLA 17

PŘESTOŽE VYPADAL na svých devětašedesát let, nebyl Nigel Embling žádné tintítko. S výškou sto třiadevadesát centimetru a sto třinácti kily živé váhy měl dost svalů a pořád mu sloužil i bystrý mozek. Vteřinu poté, co otevřel oči, však poznal, že je v ošemetné situaci, a zvedl ruce na znamení, že nehodlá bojovat.

Probudily ho výkřiky a ostré světlo do očí, do tváře mu mířily hlavně. To ho zaskočilo a znepokojilo, ale nepropadl panice. Jako obyvatel pákistánského Péšávaru dobře věděl, že žije ve městě hemžícím se zločinci, teroristy a zkorumpovanými vládními úředníky i policisty. Takže ještě než se zbavil pavučiny spánku, začal přemítat, která z těch tří skupin ho budí tak časně ráno.

Hodili mu nějaké svršky, a sotva se vymotal z noční košile a nasoukal do kostýmu podle jejich výběru, vystrkali ho na schodiště, po schodech dolů a k hlavním dveřím.

Emblingův sluha Mahmúd, domorodý sirotek, klečel na podlaze obličejem ke zdi. Udělal chybu, že se vrhl na jednoho z ozbrojenců, kteří vykopli hlavní dveře. Za svou odvahu byl odměněn kopancem do brady a úderem pažbou pušky do zad. Potom musel klečet tváří ke zdi, dokud si útočníci nedošli do ložnice pro Emblinga. Ten teď mladé vetřelce za chování ke klukovi seřval jako nezbedná děcka, urdsky s falešným holandským přízvukem. Druhým dechem se snažil Mahmúda uklidnit a nařídil mu běžet k sousedům a nechat si ošetřit škrábance a oděrky. Ujistil vyděšeného chlapce, že si nemá dělat starosti a že se zanedlouho vrátí.

Venku na tmavé ulici začal chápat, co se asi děje. Na kraji chodníku parkovaly dva černé terénní vozy stejné značky a ve stejné úpravě, jakou používají agenti pákistánské ISI (Directorate for Inter-Services Intelligence, Meziresortní ředitelství výzvědných služeb), a na ulici stáli čtyři další muži v civilu s velkými puškami HK G3, standardně zavedenými v pákistánské armádě.

Ano, teď už si byl Embling jistý, že ho sebrala právě ISI. To v žádném případě nebyla dobrá zpráva. Věděl o jejich zvyklostech dost na to, aby mu bylo jasné, že po předjitřním budíčku s napřaženými puškami bude nejspíš následovat suterénní cela a přinejmenším trochu drsnější zacházení. Ale to, že ho sebrala armádní špionážní služba, bylo pořád lepší než být unesen někým z Tarík-i-Tálibán, Hakkání, al-Kájda, URC, Laškar-e-Umar, Kvétá Šúra Tálibán, Nadímova komanda nebo kterékoliv z dalších teroristických skupin, po zuby ozbrojených a řádících v nebezpečných péšávarských ulicích.

Nigel Embling býval příslušníkem britské výzvědné služby a věděl, jak hovořit s jinými důstojníky zpravodajských služeb. Sice se mu moc nelíbila představa, že by mohl být nucen k hovoru lámáním prstů nebo ponořováním hlavy do kbelíku studené vody, ale na druhou stranu věděl, že je to pořád lepší než ocitnout se v místnosti plné džihádistů toužících mu jenom co nejdřív upižlat hlavu tupým nožem.

Ozbrojení civilové se usadili z obou stran vedle Emblinga na zadním sedadle teréňáku a po celou cestu prázdnými ulicemi nepromluvili ani slovo. Embling se neobtěžoval kladením dotazů. Dobře věděl, že nějakou šanci na odpovědi bude mít až na místě, tam, kam teď jedou. Tihle muži byli jenom zatýkací družstvo. Dostali jméno, fotku a adresu, a pak si pro něho dojeli, jako by jeli s lístečkem na nákup do sámošky na rohu. Tento úkol jim byl svěřen nejspíš proto, že umějí rychle mačkat spoušť a kopat lidi bagančaty do zadku… Určitě je za Emblingem neposlali proto, aby mu odpovídali na otázky.

Takže mlčel a soustředil se na cestu.

Velitelství ISI v Péšávaru se nachází na západním předměstí u Chajbarské ulice, takže teréňáky by měly odbočit doleva na hlavní výpadovku, místo toho však pokračovaly rovně na severní předměstí. Embling usoudil, že ho vezou na jedno z bůhvíkolika detašovaných „pracovišť“. ISI si držela množství bytů i kanceláří všude po městě, takže mohla neoficiálně provozovat mnohem víc neplechy než na oficiálním velitelství. Podezření starého Brita se potvrdilo, když zastavili před tmavou kancelářskou budovou a ze skleněných dveří je vyšli přivítat dva muži s vysílačkami na vestě a samopaly Uzi přes rameno.

Nějakých šest mužů teď bez jediného slova vedlo Nigela Emblinga po chodníku ke dveřím, dovnitř a po úzkém schodišti nahoru. Zavedli ho do tmavé místnosti – najisto čekal studenou a strohou výslechovou kobku, ale když kdosi rozsvítil stropní zářivku, spatřil plně zařízenou menší kancelář s psacím stolem a židlemi, počítačem a telefonem. Na zdi visela spousta pákistánských vojenských zástav, znaků a dokonce zarámovaných fotografií hráčů pákistánského reprezentačního kriketového mužstva.

Ozbrojenci usadili Emblinga na židli, sundali mu pouta a odešli z místnosti. Embling se rozhlížel kolem, překvapený, že ho nechali v malé, ale pohodlně zařízené kanceláři samotného. Po pár vteřinách vstoupil jakýsi muž, obešel Emblingovu židli a posadil se za stůl. Měl na sobě světle hnědou uniformu pákistánské armády, ale jeho zelený svetr ukrýval všechny znaky, které by mohly prozradit muži proti němu nějaké informace. Embling mohl vidět jenom muže před čtyřicítkou, s krátce střiženým plnovousem a brunátným obličejem. Úzké brýle bez obrouček mu seděly v polovině orlího nosu.

„Jmenuji se Muhammad al-Darkúr. Jsem major Meziresortního ředitelství výzvědných služeb.“

Nigel otevřel ústa, aby se zeptal, proč ho vytáhli z postele a vlekli přes celé město kvůli tomuhle seznámení, ale al-Darkúr pokračoval.

„A vy jste Nigel Embling. Anglický špion.“

Nigel se zasmál. „Oceňuji váš proslov. Jdete přímo k věci, jenže máte nesprávné informace. Jsem Holanďan. Pravda, moje matka byla ze Skotska, což je technicky součást Spojeného království, ale její rodina se považovala za –“

„Vaše matka pocházela z Anglie, ze Sussexu,“ přerušil ho al-Darkúr. „Jmenovala se Sally a zemřela v roce 1988. Váš otec se jmenoval Harold, narodil se v Londýně a zemřel o devět let dříve než vaše matka.“

Embling pozvedl své křovinaté obočí, ale neodpověděl.

„Nemá smysl lhát. Víme o vás všechno. V minulosti jsme vás několikrát sledovali a víme toho dost o vaší příslušnosti k britské tajné službě.“ Embling se znovu uchechtl. „Vedete si úplně špatně, majore Darkúre. Rozhodně vám nechci radit, jak máte dělat svou práci, ale tohle není žádný výslech. Myslím, že byste se měl trochu přiučit u některých kolegů. Seděl jsem už dřív v nějakých kobkách ISI jako host vaší krásné země; vaše služba mě podezírala z toho či onoho, když vy jste byl ještě v plenkách, řekl bych. Dělá se to takhle. Nejdřív byste měl začít uvržením do samovazby, třeba do nějaké studené –“

„Vypadá to tady jako nějaká kobka ISI?“ zeptal se al-Darkúr.

Embling se znovu rozhlédl kolem. „Ne. Vlastně by vás vaši nadřízení měli vyslat na pořádné školení; neumíte ani vytvořit děsivé prostředí. To nemáte v ISI aranžéry, kteří by vám pomohli dát místnosti dokonalý klaustrofobický vzhled ve stylu ‚moderní hrůzy‘?“

„Pane Emblingu, tohle není výslechová místnost. To je moje kancelář.“

Nigel ho několik vteřin pozoroval. Pomalu zavrtěl hlavou: „Takže opravdu nemáte potuchy, jak dělat svou práci, majore al-Darkúre?“

Pákistánský major se usmál, jako by ho rýpance starého muže spíše pobavily. „Dnes ráno vás sebrali proto, že jiné ředitelství ISI požaduje, aby vás a ostatní podobně podezřelé usedlé cizince předvedli k výslechu. Mám příkaz po vyslechnutí zahájit proceduru vašeho vyhoštění ze země.“

Hele, přemítal Embling. Co se to tady ksakru děje? „Nejenom mě? Všechny cizince?“

„Hodně. Ne všechny, ale hodně.“

„Z jakého důvodu by nás vykopli?“

„Bez jakéhokoliv důvodu. No dobrá… Předpokládám, že bych měl něco vymyslet.“

Embling neodpovídal. Pořád ještě byl dokonale ohromený tou novinou, a ještě víc tím, jak přímo a otevřeně mu ji tento muž oznámil.

Al-Darkúr pokračoval: „Někteří funkcionáři v naší službě, a vlastně v celé armádě, vydali tajný rozkaz pro případ závažného vnitrostátního konfliktu nebo války, s cílem omezit nebezpečí plynoucí z přítomnosti cizích špionů nebo provokatérů. Závažný vnitrostátní konflikt tu máme pořád, takže nic nového se neobjevilo. A ve válce nejsme. Tudíž po právní stránce je to vachrlaté. Ale bude to stačit. Naše civilní vláda nemá představu o účelu ani smyslu těchto opatření, což mi ponechává značnou volnost.“ Al-Darkúr chvíli váhal. Dvakrát už už promluvil, ale zase se zarazil. Nakonec řekl: „Tento nový výnos a další věci, které proběhly v naší službě v posledních měsících, mě přivedly k podezření, že někteří z mých výše postavených kolegů plánují převrat proti současné civilní vládě.“

Embling neměl tušení, proč by mu tento armádní důstojník měl tohle všechno vyprávět. Zejména pokud ho opravdu považuje za britského špiona.

„Osobně jsem si vybral váš případ, pane Emblingu. Zajistil jsem, aby vás moji muži vyhledali a přivedli sem ke mně.“

„Proč pro všechno na světě?“

„Protože bych rád nabídl své služby vaší zemi. U nás jsou teď těžké časy. A v naší službě jsou síly, které to ještě ztěžují. Věřím, že Spojené království by mohlo pomoci těm z nás, kdo… řekl bych, nechtějí takové změny, o jaké někteří z ISI usilují.“

Embling se dlouze zahleděl na muže na druhé straně stolu. Nakonec řekl: „Jestli je to opravdu tak, musím se zeptat: proč proboha děláme tohle všechno?“

Al-Darkúr se usmál, tentokrát hezky. Promluvil příjemně melodickým hlasem: „Pane Emblingu. Moje kancelář je jediné místo v této zemi, kde si můžu být naprosto jistý, že náš rozhovor nikdo neposlouchá. Ne snad proto, že by tahle místnost nebyla napíchnutá, samozřejmě že je. Ale jsou to moje štěnice a já můžu vymazávat záznamy.“

Embling se usmál. Ze všeho nejradši měl rozumně praktický přístup. „Pro které oddělení děláte?“

„JIB.“

„Je mi líto, tuhle zkratku neznám.“

„Ale znáte, pane Emblingu. Můžu vám ukázat složku s vašimi dřívějšími vztahy k různým příslušníkům ISI.“

Brit pokrčil rameny. Rozhodl se nadále nepředstírat nevědomost. „Joint Intelligence Bureau, Společný úřad zpravodajských služeb,“ řekl. „Tak dobře.“

„Moje úkoly mě přivedly do FATA.“ Úřední název Federally Administered Tribal Area znamená kmenová území spravovaná ústřední vládou, ve skutečnosti spíš jakýsi druh země nikoho podél hranic s Afghánistánem a Iránem, kde má skutečnou moc v rukou Tálibán a podobné skupiny. „Pracuji tam s většinou vládou podporovaných milicí. Chajbarští střelci, Citrálští zvědové, Kurrámská milice…“

„Chápu. A co oddělení, které se mě snaží vykopat z vaší země?“

„Rozkaz přišel obvyklým způsobem, ale jsem přesvědčen, že původcem této akce je generál Rijáz Rihán, velitel společné smíšené zpravodajské divize. Ta odpovídá za zahraniční špionážní operace.“

Embling věděl, jaké jsou úkoly zmíněné divize, ale nechal si to vysvětlit. Jeho bystrý mozek mezitím probíral různé možnosti plynoucí z tohoto setkání. Nechtěl se vázat na žádnou z nich, ale velice rád by zjistil něco víc o celé situaci. „Majore, mě se to ale netýká. Nejsem žádný britský agent, i když jsem kdysi byl, a velice nerad bych se zapletl do vnitřních sporů pákistánské zpravodajské komunity. Máte-li nějaké rozpory se společnou smíšenou, je to váš problém a Británie se netýká.“

„Je to váš problém, protože vaše země se postavila na jednu stranu sporu, a vybrala si tu špatnou. Společná smíšená, Rihánovo velitelství, má výraznou podporu Britů a také Američanů. Obalamutili vaše politiky a omotali si je kolem prstu, a já to můžu dokázat. Pokud mi zajistíte přístup k vašemu vedení, já už jim všechno vyložím a vaše služba se dozví mnoho užitečného o tom, jaké je věřit někomu ze společné smíšené.“

„Majore al-Darkúre, mějte prosím na paměti, že jsem nikdy neřekl, že bych snad pracoval pro britskou zpravodajskou službu.“

„Ne, to jste neřekl. Já jsem to řekl.“

„I tak. Jsem starý muž. Už jsem na odpočinku a dovozem ani vývozem se dávno nezabývám.“

Al-Darkúr se usmál. „V tom případě se domnívám, že byste měl svůj odpočinek přerušit a případně vyvézt z Pákistánu nějaké informace, které by mohly být vaší zemi ku prospěchu. Také byste mohl dovézt nějakou podporu od MI6, která by mohla být ku prospěchu mojí zemi. Ujišťují vás, že vaše země ještě nikdy neměla tak dobrý zdroj v pákistánské zpravodajské službě, jako jsem já, s takovou snahou prospět našim společným zájmům, jako mám já.“

„A co já? Jestli mě vykopnou z Pákistánu, moc vám nepomůžu.“

„Můžu odkládat váš odjezd o celé měsíce. Dnes to byl jenom vstupní pohovor. Všechny další fáze budu protahovat.“

Embling přikývl. „Majore, ještě se musím zeptat na jednu věc. Jestli víte, že vaše služba je plná donašečů generála Rihána, jak můžete věřit lidem, co dělají pro vás?“

Al-Darkúr se znovu usmál. „Než jsem přišel k ISI, sloužil jsem u SSG (Speciál Services Group, skupina zvláštních sil). Tihle muži jsou také od SSG. Komandos z roty Zarrár, protiteroristické. Moje bývalá jednotka.“

„A jsou vám oddaní?“

Al-Darkúr pokrčil rameny. „Především netouží být roztrhaní na kusy nastraženou bombou. Já sám s nimi sdílím stejné přesvědčení.“

„To já také, majore.“ Embling se natáhl a stiskl majorovi ruku. „Jsem rád, že jsem našel společnou řeč s novým přítelem.“ Zdvořilost velela prohlásit něco takového, ale žádný z nich si v tak riskantním vztahu nedovolil tomu druhému opravdu věřit.

Dvě hodiny poté Nigel Embling seděl ve svém domě, pil čaj u svého stolu a bubnoval prsty do notně ošoupaného koženého záznamníku.

Tohle ráno bylo přinejmenším zajímavé. Přímo z hlubokého spánku k vysoce postavenému vyzvědači, z toho by se jednomu zatočila hlava.

Sluha Mahmúd, ozdobený ošklivou purpurově rudou ránou na hlavě, přinesl svému zaměstnavateli talíř sudži ka, sladkosti ze semolinové krupice, kokosové moučky a jogurtu. Přinesl ji od sousedů, jakmile teréňáky ISI přivezly Emblinga zpátky domů. Embling se zakousl do sladké dobroty, ale myšlenkami zůstával jinde.

„Díky, Mahmúde. Proč si nejdeš zahrát fotbal s kamarády? Dnes už jsi toho vykonal dost.“

„Díky, pane Nigele.“

„Já děkuji tobě, můj mladý příteli, za projevenou odvahu. Ty a tvoji kamarádi jednoho dne zdědíte tuhle zemi a řekl bych, že dobrých a statečných lidí, jako jsi ty, bude potřeba.“

Mahmúd nechápal, o čem jeho zaměstnavatel mluví, ale pochopil, že má odpoledne volno a může si na ulici čutat s kamarády.

Když ho sluha nechal v pracovně samotného, Embling pojídal zákusky a popíjel čaj, hlavu plnou starostí. Trápila ho možnost vyhoštění, nebezpečí rozbrojů v nejvyšších patrech pákistánské vojenské špionáže i nutnost věnovat čas a námahu prověření majora al-Darkúra. Potřeboval si ověřit, jestli je opravdu tím, co o sobě tvrdil, a nepatří k některé z těch „zlobivějších“ skupin, co se potloukají všude kolem.

Tohle všechno mu sice na klidu nepřidalo, ale Emblingova hlavní starost byla nanejvýš praktického rázu. Měl totiž dojem, jako by právě zverboval agenta ve prospěch státu, který nijak nezastupuje.

Neměl žádnou přímou vazbu na Londýn už dlouhá léta, ačkoli pár staříků z Legolandu, jak se říká londýnskému ředitelství SIS na břehu Temže, mu dodnes občas volalo, aby si ověřili to či ono.

Jednou, bylo to loni, dokonce poskytli jeho jméno jedné americké organizaci, které pak pomohl s jistou drobností tady v Péšávaru. Ti Amíci, co přijeli, byli opravdu špičkoví, patřili k nejlepším terénním operativcům, s jakými kdy dělal. Jak že se jmenovali? Ano, John Clark a Ding Chavez.

Embling dojedl poslední dopolední zákusek, otřel si ruce do ubrousku a rozhodl se, že jestli bude ten chlap al-Darkúr v pořádku, mohl by rozjet velice neobvyklou verzi „falešné vlajky“. Mohl by využít al-Darkúra jako agenta, aniž by mu prozradil, že nemá nikoho, komu by oficiálně postoupil získané poznatky po služební linii.

A potom, až by Embling získal něco důležitého, něco solidního, už by si našel zákazníka pro své zboží.

Velký Angličan dopil zbytek čaje a usmál se nad troufalostí svého nového plánu. Bylo to vážně směšné.

Ale proč vlastně ne?

KAPITOLA 18

JACK RYAN STARŠÍ se postavil před vysoké zrcadlo visící na zdi mezi dvěma skříněmi. Dnešní prezidentská debata na Cleveland’s Case Western Reserve University se koná v Emersonově tělovýchovném středisku, aby se tam davy posluchačů vůbec vešly. Budově se říkalo také Vealovo středisko a Ryan si bez potíží představil, jak v ní probíhá basketbalový zápas. Ze stěn šatny, kterou mu jako prezidentskému kandidátovi vyčlenili, na něj shlížely velké postavy Sparťanů. V sousedící koupelně, kterou měl také plně k dispozici, bylo tucet sprch.

Nepotřeboval ani jednu. Sprchoval se v hotelu.

Dnešní debata byla druhá ze tří plánovaných setkání s Kealtym, a na tuhle Jack zvlášť naléhal. Jenom jeden moderátor kladoucí otázky dvěma mužům, usazeným u stolu. Skoro jako přátelský rozhovor. Mělo to být takové neformální, uvolněnější. Kealty zpočátku protestoval, tvrdil, že to bude méně důstojné, ale Jack neustoupil a zákulisní jednání Jackova volebního manažera Arnieho van Damma nakonec slavila úspěch.

Tématem dnešní debaty budou zahraniční vztahy a Jack věděl, že v této oblasti má nad Kealtym navrch. Arnie byl přesvědčen, že takový je i obecný názor. Přesto se Jack nemohl zbavit napětí. Znovu se podíval do zrcadla a napil se vody.

Měl rád tyhle až příliš vzácné chvíle osamění. Cathy odešla ze šatny před pár minutami; právě teď si asi sedá na své místo v první řadě. Jak se díval na svůj obraz v zrcadle, zněla mu v uších její poslední slova.

„Hodně štěstí, Jacku. A nezapomeň nasadit svůj šťastný obličej.“

Cathy byla spolu s Arniem a autorkou jeho projevů Callie Westonovou jeho nejbližším důvěrníkem v této kampani. Nepouštěla se příliš často do politických debat, ledaže přišla řeč na téma zdravotnictví, ale pozorně sledovala svého manžela během stovek televizních vystoupení a sdělovala mu svůj dojem z jeho chování na veřejnosti.

Cathy se cítila dokonale kvalifikovaná pro tuhle roli. Nikdo na světě nezná Jacka Ryana lépe než ona. Stačilo jí podívat se mu do očí nebo zaslechnout zvuk jeho hlasu a věděla všechno o jeho náladě, energii, dokonce i jestli si dopřál odpolední šálek kávy, který mu na společných cestách nedovolovala.

Normálně si Jack vedl před kamerou úžasně. Byl přirozený, vůbec ne strojený; působil přesně jako člověk, kterým opravdu je. Slušný a inteligentní chlapík, cílevědomý a vytrvalý.

Někdy si však Cathy všímala věcí, které mu podle jejího mínění nepomáhaly. Zejména jí vadilo, že kdykoli mluvil o Kealtyho postojích nebo výrocích, s nimiž nesouhlasil – což bylo v podstatě všechno, co vycházelo z Kealtyho Bílého domu –, měl tendenci se mračit.

Nedávno Cathy seděla s manželem v posteli; byl to jeden z těch vzácných večerů, kdy se mu podařilo na chvilku si odskočit z volební kampaně domů. Skoro celou hodinu držela v ruce dálkový ovladač plochého televizoru na zdi. Už to samo o sobě bylo pro Jacka Ryana pekelné utrpení. Jenže ve všech pořadech, které si nahrála a které teď pouštěla, se navíc objevovala jeho vlastní tvář. Pro chlapa, který nesnášel pohled na svůj obličej ani svůj hlas v televizi, to bylo přímo vražedné. Ale Cathy byla neúprosná; přehrávala mu jeden záznam tiskové konference za druhým, od pečlivě aranžovaných rozhovorů pro největší televizní stanice až po nepřipravené odpovědi na dotazy školních stanic při návštěvách obchodních center.

V každém záznamu mu ukazovala, jak se vždy, když přišla řeč na Kealtyho politiku, jeho výraz změnil. Nebyl to přímo škleb – a už za to by si Jack podle svého názoru zasloužil přinejmenším medaili, protože každé rozhodnutí Kealtyho vlády ho v poslední době neskutečně vytáčelo. Ale Cathy měla pravdu a Jack to nemohl popřít. Kdykoliv některý novinář předestřel téma Kealtyho politiky, Jackovi se trochu zúžily oči, mírně zatínal zuby a občas škubl hlavou, většinou jenom jedinkrát, ale jako by říkal „Ne!“

Cathy přetočila záznam, aby si Jack mohl prohlédnout sám sebe při grilování ve Fort Worth, papírový talíř s kusem hovězího a kukuřičným klasem v jedné ruce a ledový čaj v druhé. Kameraman stanice C-SPAN ho zachytil při hovoru se ženou středních let, která se zmínila o Kealtyho tlaku na přísnější regulaci těžby ropy a plynu.

Zatímco žena už dávno hovořila o problémech své rodiny, Jack zatínal zuby a vrtěl hlavou. Řeč jeho těla vyjadřovala účast – ale až po počáteční vlně zlosti. Jeho první reakce, ten primární nával vzteku, zachycený v jediném okénku, když Cathy zastavila přehrávání, se nedala s ničím zaměnit.

Seděli spolu v posteli a Jack se snažil rozpomenout na tu chvíli. „Myslím, že si zasloužím malou pochvalu za to, že jsem nevyprskl ty pečené fazole. Přece jenom jsme mluvili o zpřísňování předpisů a zvýšení byrokracie pro podnikatele – v téhle ekonomické situaci.“

Cathy se usmála a nesouhlasně zavrtěla hlavou. „Malá pochvala ti nepomůže znovu získat nejvyšší úřad v zemi, Jacku. Sice vedeš, ale ještě jsi nevyhrál.“

Jack přikývl. Zahanbeně. „Já vím. Zapracuju na tom, slibuju.“

A teď, v šatně Case Western Reserve, na tom Jack pracoval. Zkoušel si v prázdné místnosti svůj „šťastný obličej“ a vzpomínal přitom na rodinu té ubohé ženy, která nemůže najít práci v prostředí dusícím celá průmyslová odvětví.

Hlavu vzhůru, lehké přikývnutí, uvolnit se, nemhouřit oči.

Hmm, pomyslel si Jack. Takhle to působí nepřirozeně.

Vzdychl. Uvědomil si, a ne poprvé, že jestli to působí nepřirozeně, tak Cathy měla pravdu a on se ksichtí už od chvíle, kdy vstoupil do volebního ringu.

Obával se, že osobní debata s Edem Kealtym o zahraniční politice bude příšerná zátěž pro jeho sebeovládání.

Jack si ještě chvíli procvičoval šťastný obličej. Přemýšlel o Cathy, jak bude sledovat debatu z hlediště.

Nepřirozeně se usmál do zrcadla. Potom znovu. A potřetí.

Čtvrtý úsměv mu šel od srdce. Skoro se zasmál nahlas. Nemohl si pomoct. Dospělý chlap a dělá opičky před zrcadlem.

Nakonec opravdu propukl v smích. Politika, pokud nahlédnete pod povrch, je koneckonců zatraceně směšná věc.

Jack Ryan starší zavrtěl hlavou a vykročil ke dveřím. Ještě jednou dlouze vzdychl, naposled se ujistil, že dokáže nasadit šťastný obličej, a pak už sáhl po klice.

Venku na chodbě se jeho lidé dali do pohybu. Andrea Price-O’Dayová vykročila po jeho boku. Zbytek ochranky je obstoupil ze všech stran a společně se vydali k pódiu.

„ŠERMÍŘ v pohybu,“ oznámila Andrea Price-O’Dayová do mikrofonu v manžetě.

KAPITOLA 19

ED KEALTY A JACK RYAN vstoupili z opačných stran na pódium zalité světlem televizních reflektorů. Ze shromáždění studentů, novinářů a Clevelanďanů, kterým se podařilo sehnat lístky, se rozlehl zdvořilý potlesk. Setkali se uprostřed. Jackovi se v mysli mihl obraz dvou duelantů, ale oba si jen potřásli rukama. Ryan se usmál, pokývl a pronesl: „dobrý den, pane prezidente,“ Kealty mu také pokývl, a jakmile oba přistoupili ke kulatému stolu, zvedl pravačku a poplácal ho po ramenou.

Ryan věděl, že Kealty by v té ruce nejraději držel nůž.

Oba muži se usadili u malého konferenčního stolku. Mezi nimi seděl moderátor CBS Evening News Joshua Ramirez, mladistvě vyhlížející padesátník s dozadu sčesanými vlasy a módními brýlemi, jejichž odlesky v záři reflektorů Ryana rozptylovaly. Jackovi se Ramirez docela líbil; byl chytrý a přívětivý, pokud se právě nenatáčelo, a plně profesionální, jakmile se kamera rozběhla. Stanice CBS nebyla Ryanovi během jeho prvního funkčního období příliš nakloněna a v této kampani vystupovala rozhodně na straně Kealtyho, ale Josh Ramirez byl jenom řadový pěšák jejich armády, a Ryan mu to neměl za zlé.

Ryana v médiích pronásledovali už dost dlouho na to, aby si to nebral osobně. Některé věci, které o něm řekli či napsali, chvíle, kdy ho obviňovali ze všech možných špatností od okrádání důchodců po braní svačin školním dětem, byly až neuvěřitelně urážlivé.

Jacku Ryane, jste veskrze špatný člověk… Ale neberte si to osobně.

Správně.

Ramirez nebyl ani zdaleka tak hrozný jako někteří jiní novináři. V médiích převažovaly postoje na podporu Kealtyho znovuzvolení. Před pár týdny se jakýsi prostý chlapík při Kealtyho dnu otázek a odpovědí v Denveru opovážil položit prezidentovi otázku, kdy podle něj opět klesnou ceny benzinu natolik, aby si mohl dovolit vzít rodinu na výlet. Kealtyho ke zděšení jeho stoupenců nenapadlo nic lepšího než zavrtět nad tím dotazem hlavou a doporučit dělníkovi, aby využil současnou situaci jako příležitost k nákupu hybridního vozu.

Žádná z velkých stanic, novin či tiskových agentur se o té věci nezmínila. Ryan ji sám vytáhl na světlo druhý den v továrně na elektromotory v Allegheny v Pensylvánii. Upozornil, že Kealtymu zřejmě unikla očividná skutečnost, že rodina, která nemá na plnou nádrž, si jen těžko může koupit nové auto.

Pět minut po této trefné poznámce, když Jack nastoupil zpátky do svého teréňáku a opouštěl továrnu, Arnie van Damm jenom zavrtěl hlavou. „Jacku, právě jsi pronesl úžasnou myšlenku, kterou nikdy neuslyší nikdo kromě tady těch lidí.“

Arnie měl pravdu. Žádné z velkých médií nepřineslo reportáž z návštěvy. Van Damm Ryanovi předpovídal, že nemůže počítat s tím, že by hlavní média při čemkoliv „přistihla“ Eda Kealtyho. Naopak, tím „přistiženým“ bude vždycky Jack Ryan.

Levičácké zaměření médií byl prostě přírodní jev, stejně jako déšť a mráz. A Ryan se s tím vypořádával úplně stejně – prostě šel dál.

Ramirez zahájil debatu shrnutím pravidel, přidal úsměvnou historku o hádkách svých školou povinných dětí a vše zakončil vtípkem. Načež vyzval oba muže, aby si „pěkně hráli“. Ryan se usmíval, jako by mu ty poznámky nepřipadaly povýšenecké a drzé, a pak už moderátor začal s dotazy.

Ramirez zahájil otázkami o Rusku, přešel na Čínu, středoamerické státy a potom na vztahy Spojených států s NATO a spojenci všude ve světě. Ryan i Kealty se s odpověďmi obraceli přímo na moderátora, vyhýbali se konfrontaci, a dokonce se tu a tam na něčem i shodli.

O mezinárodním terorismu se v první polovině devadesátiminutové debaty nemluvilo vůbec. Ramirez otevřel toto téma nahrávkou Kealtymu: dotázal se na nedávný útok amerického bezpilotního letounu na jistý střežený objekt v Jemenu, při kterém došlo ke zlikvidování operativce al-Kájdy hledaného pro pumový útok na balijský noční klub.

Kealty ujistil Ameriku, že v případě svého znovuzvolení bude pokračovat ve své politice cukru a biče, tedy vyjednávat na nejvyšší úrovni s kýmkoliv, přítelem i nepřítelem, kdo bude ochoten zasednout k jednacímu stolu, a současně likvidovat nepřátele Ameriky, kteří ochotni jednat nebudou.

Ramirez se obrátil k Ryanovi: „Vaše kampaň se snaží ukázat vás jako nejvhodnějšího kandidáta pro boj proti těm, kdo nám chtějí škodit. Ale když jste byl prezidentem, podařilo se cíleně zabít méně vysoce postavených teroristů než během prvního funkčního období prezidenta Kealtyho. Uznáváte tedy, že už si nemůžete nárokovat titul lovce teroristů?“

Ryan se napil vody. Cítil, jak se Kealty nalevo od něj lehce předklonil, jako by chtěl ukázat, že soustředěně poslouchá Ryanovu odpověď. Jack promluvil k Joshuovi Ramirezovi: „Rád bych upozornil, že útoky bezpilotních strojů prezidenta Kealtyho sice opravdu nepochybně vyškrtaly ze seznamu některé přední teroristy, ale v dlouhodobé perspektivě mají v boji proti terorismu jen malý význam.“

Kealty se opřel ve svém křesle a mávl nad tou odpovědí rukou, jako nad něčím směšně nedůležitým.

„A proč to?“ zeptal se Ramirez.

„Protože za pětatřicet let ve státních službách jsem se přesvědčil o jednom, totiž že klíčem ke správnému rozhodování jsou kvalitní zpravodajské informace. A když už se nám podaří někoho odhalit, nějakého vůdce teroristů, který nosí v hlavě doslova poklad pro zpravodajce, neměli bychom ho hned rozmetat na kousky. To by měla být až ta úplně poslední možnost. Bezpilotní letoun je velice užitečná zbraň, ale je to jenom jeden z mnoha prostředků. Jenom jeden nástroj. A podle mého názoru je to nástroj, který nadužíváme. Potřebujeme především využít výsledky tvrdé práce, kterou odvedli hlavně lidé z naší vojenské i civilní výzvědné služby, a musíme se snažit naše cíle co nejlépe vytěžit.“

„Vytěžit?“ zeptal se Ramirez. Opravdu nečekal, že Ryan zpochybní přínos vražedných náletů bezpilotních letadel.

„Ano. Vytěžit. Pokud po někom jdeme, nemusíme ho přece hned zabít. Místo toho bychom měli nejdřív zjistit, co všechno ví, koho zná, kde všude byl, kam se chystá, co plánuje, prostě takové věci.“

„A jak to prezident Jack Ryan udělá?“

„Naše zpravodajské služby a ozbrojené síly by měly mít právo podle možností zadržovat tyto lidi, nebo bychom měli naléhat na vlády zemí, kde se tito lidé zdržují, aby je samy zadržely a předaly nám. K tomu musíme poskytnout našim silám a silám našich spojenců, našich skutečných spojenců, všechny nezbytné prostředky a politickou podporu. A to se za prezidenta Eda Kealtyho neděje.“

„A až je dostaneme?“ Poprvé během dnešní debaty Kealty skočil svému soupeři do řeči a obrátil se přímo na Ryana. „Co navrhujete potom? Bambusové třísky pod nehty?“

Joshua Ramirez sotva patrným gestem pozvedl prst, neúspěšně se tím pokusil připomenout Kealtymu dohodnutá pravidla debaty.

Jack nereagoval na Kealtyho výpad, ale prostě odpověděl na otázku: „Leckdo tvrdí, že neumíme získat informace jinak než mučením. Z vlastní zkušenosti vím, že to není pravda. Někdy je těžké přimět naše nepřátele k ochotě spolupracovat; není to jenom kvůli jejich přesvědčení, ale také proto, že velice dobře vědí, že jim zaručíme práva a ohledy, jaké oni sami nikdy neposkytnou žádnému zajatci. Nehledě na to, jak slušně budeme my zacházet s jejich zajatci, oni budou zabíjet a mučit naše lidi, kdykoliv se jim naskytne příležitost.“

Moderátor CBS namítl: „Hovoříte o ‚prostředcích‘, které máme k dispozici, abychom získali informace od našich nepřátel. Ale jak jsou ty prostředky účinné?“

„To je velmi dobrá otázka, Joshi. Nemůžu se šířit o postupech, které se používaly, když jsem byl u CIA nebo když jsem byl prezidentem, ale ručím vám za to, že jsme byli v získávání informací od teroristů mnohem úspěšnější než můj soupeř se svou taktikou vyhazovat lidi do vzduchu z výšky šesti kilometrů. Mrtví muži nemluví, jak říká lidová moudrost.“

Ramirez se ani nestačil obrátit na Kealtyho a prezident už zahájil protiargumentaci: „Joshi, můj soupeř by zbytečně riskoval životy Američanů, posílal by naše vojáky, naše vlastní děti riskovat životy na ta nejnebezpečnější místa světa jenom kvůli naději na výslech nějakého nepřátelského bojovníka. Ujišťuji vás, že výslechy za prezidenta Jacka Ryana by byly daleko za hranicemi toho, co připouštějí ženevské konvence.“

Teď byla řada na Ryanovi. Zapomněl na svůj šťastný obličej, ale snažil se nedívat na Kealtyho, raději se soustředil na otravné odrazy světla od brýlí Joshuy Ramireze. „Za prvé, považuji naše muže a ženy v ozbrojených silách právě za muže a ženy. Hodně z nich jsou mladí lidé, o hodně mladší než prezident Kealty nebo já, ale příčí se mi nazývat je dětmi. Za druhé, muži a ženy sloužící v elitních jednotkách ozbrojených sil a zpravodajských služeb, jejichž úkolem je tak nepochybně náročná a nebezpečná práce, jakou je zajímání našich nepřátel, jsou profesionálové, kteří dnes a denně riskují svůj život. Často tak činí v zájmu politiky mého soupeře, která dle mého přesvědčení nikam nevede.“ Podíval se na Kealtyho se zdvořilou úklonou hlavy. „Máte naprostou pravdu, pane prezidente, že je to velmi, velmi obtížný úkol pro kohokoliv“ – dál už zase mluvil k Ramirezovi – „ale tito muži a ženy jsou ti nejlepší na světě pro takovou práci. A já opravdu věřím, že všichni, do posledního muže a do poslední ženy, si uvědomují, že jejich těžká práce chrání životy Američanů. Oni vědí, jaký je úkol, k němuž se dobrovolně přihlásili a v nějž věří. Já sám si velice vážím práce obsluh našich bezpilotních letounů.“ Odmlčel se. „Je to neuvěřitelný prostředek a obsluhují ho úžasní lidé. Mám jenom pocit, že na strategické úrovni bychom udělali lépe, kdybychom zaměřili své síly a prostředky na co nejlepší využití dosažených zpravodajských úspěchů. A nevěřím, že za vlády Eda Kealtyho to děláme.“ Ramirez chtěl něco poznamenat, ale Ryan pokračoval: „Joshuo, vaše stanice zrovna včera přinesla zprávu z Ruska o dopadení vůdce jedné z nejvražednějších povstaleckých skupin v oblasti Kavkazu silami FSB. Asi dnes večer nepřekvapím nikoho z vašich posluchačů, když řeknu, že nejsem zrovna velký fanoušek ruské politiky. Moc se mi proto nelíbí ani poslední ruské praktické kroky.“ Ryan se při těchto slovech usmíval, ale jeho obličej se moc neuvolnil. „Zejména pokud jde o chování Rusů k vlastním lidem na Kavkaze. Ale díky tomu, že toho muže, Israfila Nabijeva, zajali, místo aby ho jenom zabili, se teď můžou dovědět spoustu věcí o jeho organizaci. A to může změnit situaci v celé oblasti.“ Jack Ryan se odmlčel a pokrčil rameny. „Mohli bychom zvrátit jednu či dvě vleklé šarvátky na Blízkém východě. Myslím, že na tom se můžeme všichni shodnout.“

Z auditoria se ozval potlesk.

Ramirez se obrátil zpátky na Kealtyho: „Třicet vteřin reakce na toto téma, pane prezidente, a pak musíme jít dál.“

Ed Kealty přikývl, opřel se ve svém křesle. „Řeknu teď něco, co ode mě neuslyšíte moc často, Joshi. V podstatě souhlasím se svým soupeřem. Potřebujeme, přesně jak řekl, zvrátit hru. Neplánoval jsem to zveřejnit dnes večer, ale právě mi to odsouhlasili z ministerstva spravedlnosti. Využiji tedy tuto příležitost, abych oznámil, že federální bezpečnostní složky Spojených států nedávno dopadly Sájfa Rahmána Jásina, spíše známého jako Emír.“

Kealty vyčkal, než se utiší výkřiky překvapení. Jakmile sál opět ztichl, pokračoval: „Jásin zabil tucty Američanů u nás doma, a pozabíjel stovky Američanů i dalších na celém světě. Teď se nachází na půdě Spojených států, je dobře střežený a během několika hodin budeme mít k dispozici jeho fotografii jako důkaz. Omlouvám se, že jsem s tím nepřišel už dříve, ale dokážete si představit, kolik je kolem toho bezpečnostních opatření, co všechno se musí zvážit, proto jsme čekali –“

Třicet vteřin uplynulo, ale Ed Kealty se teprve rozjížděl.

„– než s tím vyjdeme na veřejnost. Takže, Joshi, nemůžu tady hovořit o podrobnostech kolem dopadení Jásina ani o tom, kde a jak je teď zadržován, právě proto, abych neohrozil statečné muže a ženy, kteří se podíleli na této operaci. Ale řeknu vám, že jsem mluvil o tomto případu velmi podrobně s generálním prokurátorem a máme v úmyslu postavit Jásina před soud co nejdříve, jak to jenom půjde. Bude obžalován z útoků, které osnoval tady ve Spojených státech. V Coloradu, v Utahu, v Iowě a ve Virginii. Generální prokurátor Brannigan určí, kde soudní řízení proběhne, ale určitě to bude na některém z těchto míst.“

Jack Ryan si zachoval chladnou hlavu; dokonce se zlehka pousmál a potěšeně přikývl. Šťastný obličej, Jacku, opakoval si v duchu stále dokola. Věděl, že Emír je pod zámkem. Zpočátku se domníval, že jeho zatčení se udržuje v tajnosti kvůli bezpečnosti, jak Ed Kealty právě teď prohlásil. Ale Arnie van Damm od samého počátku tvrdil, že Kealty drží Emíra u ledu, aby ho mohl „vynést jako trumf“ v nejvhodnější chvíli volební kampaně. Tehdy, před mnoha měsíci, ještě než se bitva Ryan-Kealty vůbec rozhořela, Jack svému volebnímu manažerovi nevěřil. Myslel, že Arnie je jenom cyničtější než obvykle.

Ale teď už nepochyboval. Van Damm naprosto přesně předpověděl, že Ed Kealty hodí Emíra na stůl během některé předvolební debaty; dokonce říkal, že to bude druhá nebo třetí v pořadí.

Jack zatoužil hned teď otočit hlavu a setkat se pohledem s van Dammem, a jenom silou vůle se toho zdržel. Věděl, že ten „kukuč“ by se dostal na první stránky všech časopisů a novin podporujících Kealtyho. Na titulní straně New York Times by si hned zítra přečetl: „Ryan hledá oporu.“

Leda že by takový titulek použili už dřív. Těžko se to pamatovalo.

Takže Ryan zůstal klidně sedět; otočil se k prezidentu Kealtymu, jako by zprávu o Emírově zatčení slyšel poprvé. V duchu skřípěl zuby při tvrzení, že Edova vláda měla vůbec něco společného s dopadením nejhledanějšího muže na světě. Jack nepochyboval, že toto „neplánované“ prohlášení Kealty učinil promyšleně a záměrně.

Ryan zachoval pokerovou tvář a přemýšlel o Emírově dopadení. Jak je to dlouho? Deset měsíců od chvíle, kdy ho Univerzita dostala v Nevadě? Ryan neměl tušení, jakou roli sehrál v Jásinově zadržení jeho syn. Určitě nebyl součástí terénní operace. Ne, to musel být Chavez, určitě Clark, nejspíš i Jackův synovec Dominic. Ježíši, chudák chlapec se s tím vším musel vypořádat hned po smrti svého vlastního bratra.

Ovšem Jack starší se nedokázal srovnat se skutečností, že jeho syn se podílel na Emírově dopadení.

Pravda, jeho nejstarší chlapec se měnil, vlastně už se změnil. Dospěl v muže. To se dalo čekat, ačkoli Jackovi staršímu se to ani trochu nelíbilo. Ale jeho role v případu zadržení –

„Chcete k tomu něco dodat, pane Ryane?“

Jack se vzpamatoval, v duchu se pokáral za to, že se mu myšlenky zatoulaly v té nejméně vhodné chvíli. Zachytil potměšilý úsměv ve tváři Joshe Ramireze, ale věděl, že na kamerách nebude. Všechny kamery v místnosti totiž mířily na Ryana. Sakra, vždyť mu vypálí díru mezi očima. Napadlo ho, jestli má pohled „zvěře ve světle automobilových reflektorů“. V médiích to tak určitě popíšou; tohle bude jedno zatracené „přistižení“, pokud se mu to nepodaří hned teď zvrátit.

Šťastný obličej, Jacku. „Tedy, tohle je rozhodně úžasná zpráva. Rád bych při této příležitosti upřímně a z celého srdce poblahopřál –“

Ed Kealty se napřímil ve svém křesle.

„– všem těm báječným mužům a ženám v našich ozbrojených silách, zpravodajských a bezpečnostních službách, a také bych rád poděkoval všem cizím vládám a službám, které nám pomohly dopadnout tohoto strašlivého zločince a odevzdat ho spravedlnosti.“

Kealty se teď na Ryana zlostně mračil. Jack to viděl v Ramirezových brýlích.

„Tohle je pro Ameriku významný den, ale vidím ho také jako důležitou křižovatku. Protože, jak jste všichni právě slyšeli, prezident Kealty a jeho vláda chtějí soudit Emíra v našem systému federálního soudnictví, a s tím musím naprosto zásadně nesouhlasit. Jakkoliv uznávám náš právní řád, domnívám se, že by se měl vztahovat na naše občany a na ty, kdo si nestanovili jako smysl života válku se Spojenými státy americkými. Postavit Jásina před civilní soud není spravedlnost; to by bylo bezpráví nejvyššího řádu.

V této chvíli stojíme na rozcestí ve válce s terorismem. Jestliže prezident Kealty zvítězí v listopadových volbách, nejbližších pár let bude mít Umajjovská revoluční rada se všemi svými příznivci a přidruženými teroristickými skupinami zajištěnu pozornost našich i světových médií. Emír využije soudní líčení k hlásání nenávisti, odhalí u soudu zdroje a metody našich zpravodajských služeb, udělá si ze soudu divadlo, které k němu a jeho hnutí upoutá maximální pozornost. A vy všichni, dámy a pánové daňoví poplatníci, zaplatíte účet na miliony nebo spíš desítky milionů dolarů za zvýšenou bezpečnost našich federálních soudních síní.

Pokud to považujete za dobrý nápad… Pokud se domníváte, že by se Emírovi měla dát taková příležitost… Dobrá, říkám to nerad, ale v tom případě raději běžte a dejte hlas mému soupeři.

Ale pokud si myslíte, že je to špatný nápad, pokud jste přesvědčeni, že Emír by měl stanout před soudem, ovšem před vojenským soudem, kde bude mít více práv než kterýkoliv zajatec jeho či jemu podobných, ale ne stejná práva jako zákona dbalý a daně platící americký občan, pak doufám, že budete hlasovat pro mě.“

Ryan zlehka pokrčil rameny a podíval se přímo na Ramireze.

„Joshi, já nerozdávám moc předvolebních slibů. Už mockrát mě sepsuli v novinách a televizních zprávách, i v těch vašich, za to že stavím volební kampaň na své minulosti a charakteru, ne na slibech do budoucna.“ Ryan se usmál. „Já si prostě myslím, že většina Američanů má vlastní rozum a že už zažili dost nesplněných předvolebních slibů. Vždy jsem vycházel z toho, že pokud prostě ukážu Americe, kdo jsem, za čím stojím a v co věřím, a pokud se mi podaří přesvědčit Američany, že mi můžou důvěřovat, pak mi pár lidí svůj hlas dá. Jestli to postačí na výhru, výborně. A jestli ne, tak dobře… Amerika si vybere toho, koho považuje za nejlepšího, a já jsem s tím srozuměn.

Ale tady a teď dám jeden předvolební slib.“ Otočil se na kameru. „Pokud uznáte za vhodné dostat mě do Bílého domu, tak první věc, co udělám, doslova první, co udělám, jakmile se vrátím z Kapitolu na Pensylvánskou 1600, bude, že si sednu ke stolu a podepíšu papíry o převedení Sájfa Jásina pod vojenskou jurisdikci.“ Odfoukl si. „Nikdy neuvidíte jeho tvář v televizi a neuslyšíte jeho hlas v rádiu. Ani hlas jeho obhájce. Jeho proces bude spravedlivý, bude mít řádnou obhajobu, ale vše se bude odehrávat za zdí. Někomu se to nebude líbit, ale mám ještě šest týdnů do voleb a doufám, že mi dovolíte, abych se pokusil přesvědčit vás, že je to správný krok v zájmu Spojených států amerických.“

Část auditoria mu zatleskala. Část ne.

Debata skončila krátce poté, Kealty a Ryan si před kamerami potřásli rukama a pod pódiem políbili své manželky.

Jack se sklonil ke Cathyinu uchu. „Jaké to bylo?“

Cathy Ryanová se široce usmála a zašeptala: „Jsem na tebe hrdá. Po celou dobu sis udržel svůj šťastný obličej.“ Znovu ho políbila a pak se ušklíbla: „Jsem ráda, když mě posloucháš.“

KAPITOLA 20

NEWPORT VE STÁTĚ RHODE ISLAND se rozkládá na jižním konci ostrova Aquindeck, nějakých padesát kilometrů jižně od Providence. Kromě námořní základny a největšího počtu zachovalých koloniálních budov z celých Spojených států je zde také množství honosných sídel, která si zde koncem devatenáctého a počátkem dvacátého století stavěli nejbohatší američtí průmyslníci a finančníci té doby. John Jacob Astor IV., William a Cornelius Vanderbiltové, Oliver Belmont a Peter Widener z U. S. Steel a American Tobacco si stejně jako mnozí další postavili v těch zlatých časech ekonomického rozmachu letní sídla v podobě skutečných paláců.

Většinu tehdejších miliardářů odvál čas; jejich domy teď patří firmám, opatrovnickým fondům, muzeím či nadacím, ale pár supervlivných jedinců pořád považuje Newport za svůj domov. A ten nejzazobanější obyvatel ostrova žije v bytelném domě na pobřeží, na Bellevue Avenue, jen tři bloky od katedrály Panny Marie, známé jako místo svatby Johna F. Kennedyho a Jacqueline Bouvierové.

Domácí pán se jmenuje Paul Laska, je mu sedmdesát let a zaujímá čtvrté místo v žebříčku nejbohatších Američanů podle časopisu Forbes. A také je přesvědčen, že druhé prezidentské období Johna Patricka Ryana by nejspíš přineslo během pár let konec světa.

Paul Laska seděl sám v knihovně svého rozsáhlého sídla a díval se, jak Jack Ryan líbá svou manželku po skončení televizní debaty. Potom vstal, vypnul televizor a odebral se do ložnice. Jeho bledá stará tvář zrudla vzteky a svěšená ramena odrážela jeho rozmrzelou náladu.

Doufal, že dnešní debata přinese rozhodný zvrat ve prospěch Eda Kealtyho. Laska s tím počítal, najisto to čekal, protože věděl něco, co ještě před třiceti minutami skoro nikdo jiný netušil.

Stárnoucí miliardář věděl, že Emír je pod zámkem ve Spojených státech. Tato informace mu dodávala naději po celé léto a počátek podzimu, kdy Ryan vedl v předvolebních průzkumech. Byl přesvědčen, že až Ed přijde ve druhé prezidentské debatě s „velkým odhalením“, zamává s ošoupanou představou o Jacku Ryanovi jako „tvrdém bojovníkovi proti teroristům“. Pak mělo přijít pár týdnů intenzivní kampaně v klíčových státech – a Kealty by vítězně vběhl do cílové rovinky.

Laska vyklouzl z papučí a zalezl do postele s vědomím, že jeho očekávání se nenaplnilo.

Jack Ryan nějak tu zatracenou debatu vyhrál, přestože Kealty vytáhl z klobouku tučného králíka.

„Hovno!“ zařval do chladného temného domu. Paul Laska se v nadávkách vždy vracel ke své rodné češtině.

Paul Laska se narodil v Brně jako Pavel Láska. Vyrůstal za železnou oponou, ale nijak zvlášť tím netrpěl. Jeho otec byl straník v dobrém postavení, takže mladý Pavel navštěvoval dobré školy v Brně a později v Praze, potom univerzitu v Budapešti a nakonec v Moskvě.

Když získal vědeckou hodnost v matematice, vrátil se do Československa a stejně jako jeho otec působil v bankovnictví. Jako dobrý komunista si vedl úspěšně, ale v roce 1968 podporoval liberální reformy prvního tajemníka strany Alexandra Dubčeka.

Po několik krátkých měsíců roku 1968 Láska spolu s dalšími Dubčekovými příznivci usiloval o reformy s cílem vymanit Československo zpod diktátu Moskvy. Byli pořád komunisty, ale s národním cítěním; měli v úmyslu odtrhnout se od Sovětů a řešit české problémy českou cestou. Netřeba zdůrazňovat, že Sovětům se takový plán nelíbil a v Praze se objevila spousta agentů KGB s cílem rozštěpit stranu.

Pavel Láska a jeho radikální přítelkyně byli zadrženi na jednom protestním shromáždění a ocitli se u výslechu. Oba tam ztloukli; přítelkyně skončila ve vězení, ale Láskovi se nějak podařilo vyklouznout. Vrátil se do práce a dál podporoval reformy až do jedné srpnové noci, kdy se do Prahy dovalily tanky Varšavské smlouvy a počínající rebelie byla na pokyn Moskvy rozdrcena.

Na rozdíl od většiny reformního vedení nebyl Láska nijak pronásledován. Vrátil se do své banky, ale zanedlouho emigroval do Spojených států. Jak při různých příležitostech tisíckrát vyprávěl, nevzal si nic, než co měl na sobě – a svůj sen.

A jeho sen se ze všech možných hledisek stal skutečností.

V roce 1969 se usadil v New Yorku a přihlásil se na New York University. Po skončení školy se vrhl do světa bankovnictví a financí. Zpočátku měl pár dobrých let, potom přišlo pár vynikajících let, a počátkem osmdesátých let už byl jedním z největších boháčů na Wall Street.

Skupoval nemovitosti včetně honosných sídel na Rhode Islandu, v Los Angeles, Aspenu a na Manhattanu. A během osmdesátých let také spolu s manželkou poskytli spoustu peněz na dobročinné účely. Obrovské částky věnovali na reformní hnutí ve východní Evropě ve snaze podpořit změny, které se nepodařilo uskutečnit za Pražského jara. Po zhroucení světového komunismu Paul založil Progressive Nations Institute (Pokrokový národní institut), aby podpořil zárodky změn v utiskovaných zemích na celém světě, a financoval humanitární projekty od čističek vody ve Střední Americe po likvidaci nášlapných min v Laosu.

Koncem devadesátých let se Laska zaměřil na svou novou vlast. Už dlouho měl pocit, že Amerika v období po studené válce není o nic lepší než Sovětský svaz před ní; vnímal Spojené státy jako surového utiskovatele v celosvětovém měřítku a jako baštu rasismu a bigotnosti. Teď, když už neexistoval žádný Sovětský svaz, lil miliardy dolarů do boje proti všemu, co se mu zdálo jako zlo a špatnost Ameriky. A tak zatímco sám bohatl díky svým aktivitám v takovém chrámu kapitalismu, jakým je newyorská burza, všechen volný čas a peníze věnoval na podporu nepřátel kapitalismu.

V roce 2000 založil spolek s názvem Progressive Constitution Initiative (Pokroková ústavní iniciativa), liberální politickou organizaci a právnickou firmu, kterou obsadil těmi nejlepšími a nejschopnějšími radikálními právníky z akademické sféry i soukromé praxe. Hlavní náplní činnosti této organizace byly žaloby na vládu Spojených států, ale i na jednotlivé americké státy či obce, kvůli všemu, co Pokroková iniciativa považovala za zneužití moci. Kromě toho také obhajovala osoby stíhané orgány Spojených států a vystupovala bez rozdílu proti všem státním či federálním hrdelním rozsudkům – a také v mnoha dalších medializovaných případech.

Od úmrtí své ženy před sedmi lety žil Laska osaměle, až na služebnictvo a ochranku, ale jeho domácnost bývala jen málokdy prázdná. Pořádal velkolepé zahradní párty, kam chodili liberální politici, umělci a vlivné osobnosti ze zahraničí. Vedení Institutu sídlilo na Manhattanu a Iniciativa měla oficiální sídlo ve Washingtonu, ale skutečným ústředím byl Laskův dům v Newportu. Nikoliv žertem se říkalo, že u Laskova bazénu se vytvořilo více „pokrokové“ propagandy než ve většině liberálních „think tanků“.

Laskův vliv se však neomezoval na vlastní organizace či na zahradní párty. Jeho nadace financovala řadu levicových webových stránek a médií, dokonce důvěrné internetové „tržiště“ pro liberální novináře, kde se shromažďovaly a předávaly náměty a vytvářely jednotné „pokrokové“ výstupy. Nejednou se některé mediální agentuře náhle přivřel finanční kohoutek, dočasně nebo i natrvalo, protože její zpravodajství neodpovídalo politickému přesvědčení muže, který ze zákulisí financoval její provoz.

Paul Laska po celých patnáct let přispíval na volební kampaně Eda Kealtyho a nemálo politických pisálků mu připisovalo značný podíl na Kealtyho úspěchu. Na veřejnosti Paul nad podobnými úvahami krčil rameny, ale v soukromí zuřil. Nemyslel si totiž, že by měl značný podíl na Kealtyho úspěchu. Byl přesvědčený, že na něm má veškeré zásluhy. Laska považoval Kealtyho za nafoukaného pitomce, ale pitomce se správnými názory a dostatkem těch správných konexí, proto ho už před mnoha lety začal mohutně podporovat.

Bylo by nefér shrnout politické přesvědčení tohoto miliardáře a přistěhovalce do jediného titulku, ale New York Times to nedávno učinily po Laskově projevu na shromáždění Kealtyho přispěvatelů. Spíše ve stylu Postu zaplnily půl stránky nadpisem: „Laska vzkazuje Ryanovi: Neotravuj!“ Pár hodin poté, co noviny vyjely z rotačky, se v médiích objevila fotografie Ryana, s vyzývavým úsměvem pózujícího s novinami v ruce ve stylu nejznámějšího snímku Harryho Trumana, snímku, na němž právě zvítězivší prezidentský kandidát drží v ruce noviny, jež otiskly chybný titulek: „Dewey porazil Trumana“.

Laska nezůstal pozadu a také se nechal vyfotit s oněmi novinami v ruce, ovšem ve svém typickém vlastním stylu bez špetky humoru. Neusmíval se, jen ukázal noviny na kameru a očima za hranatými brýlemi na hranaté hlavě bezvýrazně zíral do objektivu.

Netřeba zdůrazňovat, že tento snímek ani zdaleka nevyjadřoval takovou lehkost mysli jako Ryanův.

Popravdě řečeno Laska Ryana nenáviděl. Jeho city k tomuto muži prostě nešlo popsat jinak. Pro Lasku Ryan představoval dokonalé ztělesnění všeho špatného a zlého, co se v Americe dá najít. Bývalý armádní důstojník, bývalá hlava obávané CIA, sám bývalý operativec, jehož zlé skutky po celém světě byly zameteny pod koberec a nahrazeny legendou, v níž se pošetilcům na svém předvolebním tažení předváděl jako rytíř bez bázně a hany.

V Laskových úvahách byl Ryan zlosynem, kterého potkalo neuvěřitelné štěstí. Teroristický útok na Kapitol, při němž zahynul prezident, právě ve chvíli, kdy se Ryan ujal úřadu viceprezidenta, byl pro Lasku důkazem Boží krutosti.

Paul přetrpěl první Ryanovo funkční období a podporoval Eda Kealtyho ve volební kampani proti Ryanovu poskokovi Robbymu Jacksonovi. Když Jackson už málem sklízel plody vítězství, stal se obětí atentátu, takže Kealty si odnesl kontumační výhru. Laska pak přece jenom uvěřil v Boží dobrotu, ačkoli by to nikdy nepřiznal jinde než u svého bazénu.

Kealty se neprojevil jako spasitel, v jakého „pokrokáři“ doufali. Sice prosadil v Kongresu nějaké věci drahé srdci levičáků, ale co se týče Laskova hlavního cíle, totiž omezení prosazování amerických zájmů silou doma i po celém světě, Kealty div nepřekonal svého předchůdce. Vypustil více raket proti zemím, se kterými Amerika nebyla ve válečném stavu, než kterýkoliv prezident v dějinách země, a provedl jenom pár kosmetických změn ve federálních zákonech ohledně habeas corpus, nezákonných prohlídek a výslechů, odposlechů a dalších témat, na kterých Paulu Laskovi záleželo.

Ne, vlivný Čechoameričan nebyl spokojen s Edem Kealtym, ale Kealty byl pořád mnohem lepší než kterýkoliv republikán, takže Laska začal mohutně investovat do Kealtyho znovuzvolení už od chvíle, kdy se nový prezident ujal úřadu.

A tato investice se ocitla v ohrožení, jakmile do ringu vstoupil Ryan. Po republikánských primárkách, které Ryan s přehledem vyhrál, vypadaly věci natolik bledě, že Laska naznačil Kealtyho volebnímu manažerovi úmysl snížit svůj příspěvek demokratickému kandidátovi.

Neřekl to sice přímo, ale logicky z toho vyplýval jediný závěr. Ed byl ztracen.

To vyvolalo okamžitou reakci Kealtyho a jeho lidí. Hned druhý den ráno seděl Laska na palubě svého tryskáče s osobním pozváním na oběd v Bílém domě. Do „lidového domu“ byl uveden potichu a nenápadně, z návštěvy se nepořizoval žádný záznam. Kealty zasedl se ctihodným zákulisním hráčem k soukromému obědu.

„Paule, zrovna teď to vypadá mizerně,“ promluvil prezident mezi dvěma doušky pinot noir, „ale mám ten nejvyšší ze všech trumfů.“

„Další politická vražda?“

Kealty věděl, že Laska nemá smysl pro humor, takže to byla ve skutečnosti zcela vážně míněná otázka. „Ne! Já přece nemám nic společného s… Chci říct… Vlastně ani…“ Kealty se odmlčel, vzdychl a pak s tím vyrukoval: „Mám pod zámkem Emíra, a až nastane vhodná doba, vytáhnu ho na světlo a utnu tak Ryanovy bláboly, že jsem moc měkký na terorismus.“

Laska pozvedl huňaté obočí. „Jak jsi ho dostal?“

„Na tom nezáleží. Důležité je, že ho mám.“

Paul zamyšleně přikývl. „Co máš s Emírem v úmyslu?“

„Právě jsem to řekl. Někdy později – můj volební manažer Benton Thayer tvrdí, že bych to měl udělat během druhé nebo třetí debaty – oznámím národu, že –“

„Ne, Ede, mluvím o jeho procesu. Jak ho hodláš pohnat k zodpovědnosti za činy, které se mu přičítají?“

„Aha.“ Kealty mávl rukou a stříbrnou vidličkou nabral další lahodný kousek šťavnatého žebírka. „Generální prokurátor Brannigan ho chce soudit v New Yorku; asi ho nechám, ať to udělá.“

Laska přikývl. „Myslím, že bys to měl udělat právě tak. A měl bys vyslat signál celému světu.“

Kealty na něj upřel pohled: „Jaký signál?“

„Že Amerika je už zase právní a mírumilovný stát. Žádné samozvané soudy.“ Kealty zvolna přikývl. „Chceš, aby ho obhajovala tvoje Pokroková iniciativa, co?“

„To je jediná možnost.“

Kealty přikývl a upil doušek vína. Měl něco, co Laska chce. Veledůležitý proces proti vládě Spojených států. „Můžu to zařídit, Paule. Zprava mě sežerou, ale koho to zajímá? Zleva to asi bude rozpačitější, než by se mi líbilo, ale nikdo z naší strany nebude kvákat moc nahlas.“

„Výborně,“ pravil Laska.

„Samozřejmě,“ opáčil Kealty poněkud jiným tónem. Teď už neseděl před Laskou s čepicí v ruce, „je ti jasné, co by s procesem udělalo Ryanovo vítězství. Tvoje Pokroková iniciativa by si před vojenským soudem v Gitmu ani neškrtla.“

„Rozumím.“

„Můžu to zařídit, jenom pokud vyhraju. A i když s tím vyrukuju během prezidentské debaty, vyhraju jenom s tvou další podporou. Můžu s tebou počítat, Paule?“

„Dej Emírův případ mým lidem, a máš moji trvalou podporu.“

Kealty se ušklíbl jako mlsná kočka. „Výborně.“

PAUL LASKA ležel v posteli a přemítal o rozhovoru v Bílém domě. Laskův tým právníků z Pokrokové iniciativy za několik minulých měsíců vyladil všechny složité tajné podrobnosti s ministerstvem spravedlnosti, a když teď už byla ta novinka venku, Laskovi lidé mohou od zítřka pracovat na přípravě Emírovy obhajoby.

Zatímco Paul naslouchal tikotu starobylých hodin v koutě tmavé místnosti, myslel jenom na to, jak Ryan všechno zvrátí, až se stane prezidentem Spojených států.

Až, ne jestli, říkal si Laska v duchu.

Hovno. Zasraný Ed Kealty. Kealty nedokázal vyhrát ani v debatě, kde vyrukoval s nejlepší zprávou za celý uplynulý rok.

Idiot.

Paul Laska se v té chvíli rozhodl, že na Eda Kealtyho nevydá už ani jeden jediný desetník.

Ne, všechny své zdroje a svou moc zaměří na jednu jedinou věc.

Zničit Johna Patricka Ryana. Buď ještě předtím, než se neodvratně usadí v Oválné pracovně, nebo během výkonu prezidentského úřadu.

KAPITOLA 21

OD PAŘÍŽSKÉ OPERACE uplynul celý den a všichni operativci Univerzity, včetně Johna Clarka, seděli v konferenční místnosti v devátém patře firmy Hendley Associates ve West Odenton v Marylandu. Všichni účastníci mise byli ještě celí unavení a rozbolavělí, ale každý z nich se alespoň mohl před závěrečným rozborem akce pár hodin prospat doma.

Clark naspal víc než ostatní, ale jenom díky lékům. Už v letadle dostal od Adary Shermanové analgetika, která ho vypnula až do přistání. Potom ho vyzvedli osobně Gerry Hendley se Samem Grangerem a odvezli ho do soukromé chirurgické ordinace, kterou měl Hendley připravenou v Baltimoru právě pro takový případ. Nakonec se Clark obešel bez operace a doktor si nemohl vynachválit práci osoby či osob, které provedly prvotní vyčištění a obvaz rány.

Nemohl tušit, že osoba, která ošetřila raněného, odvedla obrovský kus práce na střelných poraněních v Iráku a Afghánistánu, ani že většina těch ran byla mnohem závažnějších než ta, kterou zanechala devítimilimetrová střela po odrazu od Clarkovy loketní kosti. Hendleyho chirurg po rentgenovém vyšetření s nálezem vlasové zlomeniny, přiložení snímací fixace, závěsu a nasazení antibiotik už neměl co dělat – pouze směl o celé záležitosti pomlčet.

Hendley s Grangerem pak odvezli Clarka domů. Tam na ně už čekala Johnova manželka Sandy, bývalá zdravotní sestra, a dcera Patsy, lékařka. Obě znovu prohlédly ránu, nehledě na Johnovy protesty, že je mu dobře a že mu vadí jenom neustálé sundávání a nasazování fixace. Nakonec se Johnovi přece jen podařilo na pár hodin usnout, než sám odjel do práce k rannímu rozboru akce.

Gerry zahájil poradu tím, že si hned po vstupu do zasedačky sundal sako a přehodil ho přes opěradlo židle v čele stolu. Vydal dlouhý vzdech a pravil: „Pánové, tak především se mi stýská po době otrávených per.“

Při několika „mokrých“ akcích Univerzity její operativci použili injekční pera se sukcinylcholinem, což je velmi účinný prostředek, jak někoho zbavit života. Stačí otočit krytku pera, odkrýt injekční jehlu, pak projít kolem cíle a následuje rychlý vpich do jeho hýždě. Útočník ve většině případů prostě nepozorovaně odkráčí, zatímco cíl pokračuje v chůzi a diví se, co ho to právě štíplo či kouslo.

Až do další chvíle, kdy podlehne náhlé srdeční příhodě a zemře na místě, zatímco jeho druhové nad ním stojí a netuší, co se stalo, natož že muž lapající po dechu byl právě před jejich očima zavražděn.

Je to rychlé a čisté, a o to Gerrymu právě šlo. Proti srdeční mrtvici se nikdo nebrání. Nikdo netahá pistole nebo nože, protože nikomu nedojde, že byl napaden.

„Kdyby to tak šlo udělat pokaždé,“ povzdychl si Gerry.

Potom každý z operativců shrnul, co dělal, co viděl a co si o tom všem myslí. Zaobírali se tím větší část dopoledne a až na pár drobných výhrad k nepodstatným detailům se shodli, že si všichni vedli mimořádně dobře a zvládli zásadní změnu v průběhu operace doslova v poslední minutě.

A také se shodli, že měli doslova z prdele kliku, paži Johna Clarka nevyjímaje.

Operační náčelník Univerzity Sam Granger po většinu doby mlčel. Ostatně na místě událostí nebyl. Když všech pět operativců domluvilo, vstal a obrátil se k nim: „Probrali jsme, co se stalo, ale teď je čas pohovořit o výsledcích. O následcích. Protože ačkoli jste tam zachránili lidi od DCRI a sejmuli známého vůdce teroristů a pět jeho kompliců, neznamená to ještě, že se FBI nesesype na Hendley Associates, jestli prosákne ven, že jsme v tom namočení.“

U Doma a Sama Driscolla, dvou „nejpohodovějších“ operativců jednotky, to vyvolalo úsměv. Ostatním připadly možné důsledky trochu závažnější. Granger pokračoval: „Sledoval jsem mediální zprávy o tom incidentu, a už se objevily úvahy, že šlo o jakési spory mezi teroristy, do kterých se francouzští agenti nějak připletli. Neříká se, že neznámí ozbrojenci zabránili vraždě agentů DCRI. Ať už to pro vás, chlapi, bylo sebevíc složité a nepřehledné, z pohledu DCRI to vypadalo ještě mnohem zmateněji. Oni prostě viděli, jak do jejich pokoje vtrhla horda chlapů a stříleli po sobě navzájem. Ani si neumím představit, co se jim honilo hlavou.“

Sam pokynul Ricku Bellovi, hlavnímu analytikovi Univerzity: „Naštěstí ani nemusím. Rick pověřil svoje analytiky tam dole, aby se koukli, co všechno vědí francouzské úřady o průběhu celé akce, nebo aspoň co si myslí, že o tom vědí.“

Rick vstal a oslovil přítomné: „Vyšetřuje to jak DCRI, tak policejní orgány, ale DCRI neumožnila vyslechnout svoje lidi, takže policejní vyšetřovačka nepokročila ani o píď. DCRI je toho názoru, že na místě byly dvě různé teroristické skupiny, ne že by se jedna buňka zbláznila a vystřílela se navzájem. Zatím se nedostali o moc dál, ale budou se v tom hrabat ještě trochu hloub.

To, že to budou dál vyšetřovat, je sice špatná zpráva, ale nic, co bychom nečekali. Dobrá zpráva je, že co se týká obrazových záznamů, nejspíš jste z toho venku. Je tam pár zrnitých záběrů z dálky z pouličních kamer. Jack, jak přechází přes Avenue George V. a jde za roh do Hôtel de Sers, a jednou John u hlavního vchodu Four Seasons, jak vchází a vychází zase ven. A také Ding s Domem, jak zahýbají za roh s krámama pod bundou. Ale ani ten nejlepší program pro rozpoznávání obličejů na světě nemá algoritmy, co by si poradily s těmi maskami a slunečními brýlemi, co jste měli na sobě.“ Rick se posadil a slova se opět ujal Sam Granger: „To neznamená, že nějaký turista s mobilem nemohl udělat lepší snímky někoho z vás pěkně zblízka. Ale jestli se to stalo, tak až doteď se na to nepřišlo.“

Posluchači přikyvovali, ale nikdo nepromluvil.

Rick prohlásil: „Tak dobře. A teď si promluvíme o tom, čemu jste vy chlapi pomohli předejít. Podle zachycených zpráv francouzských bezpečnostních služeb měli al-Kachtání a jeho muži s sebou přes pět set ostrých nábojů. A měli samopaly bez tlumičů. Ti zmetci se chtěli prostřílet dovnitř a pak se zase prostřílet ven. Takže jste zachránili nejenom šest agentů, ale nejspíš dalších dvacet poldů a civilistů.“

„A co Rokkí?“ zeptal se Chavez.

„Ten zmizel. Stovka sirén na ulici je dost dobrý důvod k útěku.“

Granger navázal: „Jsem toho názoru, že Husní Rokkí a jeho muži byli jenom vábnička. Jejich úkolem nebyl žádný teroristický útok. A nebyli tam ani proto, že by je tak naštval zákaz nosit burku. Jsem přesvědčen, že Rokkí přišel do města na příkaz al-Kachtáního, aby vylákal agenty francouzské bezpečnosti, aby je pak mohl al-Kachtání se skutečným teroristickým oddílem, už připraveným na místě, odhalit a povraždit.“

„A sakra,“ ozval se Ryan. „Takže jsem si pěkně naběhl, když jsem nasměroval Johna s Dingem na Rokkího.“

Clark namítl: „Já jsem rád, žes to udělal právě takhle. Kdybychom tam nebyli, dopadlo by to hodně zle. V krátkodobém výhledu jsi zachránil několik nevinných životů. V dlouhodobém… sakra, tihle hoši z DCRI můžou jednou třeba zachránit celý svět. Já jsem rád, že tu zůstali s náma a mají pořád tu možnost.“

„No jo,“ pokrčil Ryan rameny. Dávalo to smysl.

Gerry Hendley se obrátil na Grangera: „Závěry, Same?“

Sam Granger vstal. „Můj závěr zní… Chlapi, dobře jste to zvládli. Ale nesmíme připustit nic podobného podruhé. Přestřelka v ulicích evropského velkoměsta? Kamery, svědci, policie, davy civilistů? Tohle není to, co má Univerzita dělat. Ježíši, to mohl být strašlivý debakl.“

Jack Ryan mladší si posledních čtyřiadvacet hodin připadal báječně. Až na Clarkovo zranění měl dojem, že všechno proběhlo naprosto dokonale, snad s výjimkou skutečnosti, že Rokkí se svými muži unikl. Ostatně, Johnovu pochroumanou paži nikdo nepovažoval za nic strašného. Ale teď to Sam Granger všechno zasadil do souvislostí, a Jack už si nebyl tak jistý, že to jejich skupina zvládla natolik úžasně. Spíš začal uvažovat, do jaké míry byl jejich úspěch vlastně otázkou štěstí. V téhle operaci balancovali na ostří nože – a nespadli. Štěstěna opravdu existuje, uvědomil si Jack. Tentokrát byla na jejich straně. Příště se může obrátit proti nim.

Následovala polední přestávka, ale Gerry Hendley požádal Ryana, aby se chvíli zdržel. Také Chavez s Clarkem zůstali v zasedačce.

Jack junior čekal, že mu umyjou hlavu za dohadování s Clarkem v průběhu akce, to o odchodu z nadcházejícího boje dolů do haly. Čekal na to celou dobu a byl si jistý, že nebýt zranění a vlivu sedativ během zpátečního letu, seřval by ho John už v letadle.

Jenže Gerry se místo přednášky o poslouchání rozkazů v průběhu operace vydal zcela jiným směrem: „Jacku, udělals na nás všechny úžasný dojem tím, jak poslední měsíce trénuješ. Musím ale říct, že jsme malý podnik a teď nám přibylo tolik práce, že si nemůžu dovolit tvůj výpadek ani na jediný den. Takže tě na chvilku stáhnu z výcviku.“

„Gerry, já vím, že –“

Gerry napřáhl ruku, aby ho zarazil, ale Chavez skočil Jackovi do řeči. „Gerry má pravdu. Kdyby nás bylo víc, tak by šlo střídat lidi ve výcviku. Všichni oceňujeme, co děláš, a já vím, že ti to hodně pomohlo, ale v Paříži jsi ukázal, že jsi naprosto zapadl do týmu, a my tě teď potřebujeme venku.“ Chavezův názor znamenal pro Jacka hodně, ale přesto měl pocit, že ještě potřebuje sbírat zkušenosti, a ve svých šestadvaceti letech si nepřipouštěl, že by se mohl při výcviku vážně zranit. „Chlapi, díky za váš názor. Vážím si ho. Jenom si myslím –“

Teď promluvil Clark: „Budeš muset dokončit výcvik v akci.“

Ryan zmlkl. Pak přikývl: „Tak dobře.“

Jakmile všichni čtyři vyšli ze zasedačky, Ryan se na chodbě přidal ke Clarkovi: „Hej, Johne. Máš chvilku?“

„Jistě. O co jde?“

„Můžeme jít k tobě?“

„Jo, pokud mi tam přineseš kafe.“

„Dokonce ti i zamíchám cukr, aby sis ho nerozlil, když máš jenom jednu ruku.“

Pět minut nato oba popíjeli kávu v Clarkově kanceláři. Starší muž si uvolnil poraněnou paži ze závěsu a položil ji na stůl.

Ryan promluvil: „Johne. Když jsi mě posílal dolů do haly, neměl jsem nic namítat. Byla to chyba a mrzí mě to.“

Clark přikývl: „Nejsem dnešní, Jacku. Já vím, co dělám.“

„Jistěže víš. Já jsem jenom myslel –“

Starší muž ho přerušil: „Myslet je dobré. To, žes myslel, nás nasměrovalo na Rokkího, a co sis myslel, když jsi uviděl dodávku s podezřelými chlapy, nás poslalo na správné místo. Tím myšlením jsi zachránil život spoustě lidí. Nikdy ti neřeknu, abys přestal myslet. Ale budu ti říkat, kdy je čas sklapnout a poslechnout rozkaz. Kdyby každý dělal to, co si myslí, že je nejlepší, když kolem začnou lítat kulky, nefungovali bychom jako stmelená jednotka. Někdy se ti takový rozkaz nemusí líbit, někdy ti dokonce nemusí dávat smysl, ale musíš udělat, co se ti poručí. Kdybys prožil aspoň chvilku v armádě, bylo by to pro tebe samozřejmé. Ale nebyls, takže mi prostě musíš věřit.“

Ryan jenom přikývl: „Máš pravdu. Prostě jsem se nechal unést. Už se to nestane.“

Clark přikývl a usmál se.

„Co je?“ zeptal se Jack.

„Ty a tvůj táta.“

„Co je s mým tátou?“

„Jste úplně stejní. Mohl bych vyprávět.“

„Tak spusť.“

Ale starší muž zavrtěl hlavou: „‚Princip nezbytné znalosti,‘ chlapče. ‚Nezbytné.‘“

Jack se také usmál: „Jednou, někdy, všechny ty historky vytáhnu buď z tebe, nebo z táty.“

„Nejlepší příležitost jsi měl v gulfstreamu cestou zpátky přes Atlantik. Slečna Shermanová mě slušně nadopovala práškama proti bolesti.“

Ryan se uchechtl. „Propásl jsem příležitost. Doufám, že se naskytne další, a že nebudeš zase postřelený.“

„Taky doufám, chlapče.“ Clark potřásl hlavou a rozesmál se: „Už jsem byl střelený hůř než teď, ale je to poprvé, co mě osolil polda, který se jenom snažil dělat svou práci. Těžko z toho vinit někoho jiného než mě.“

Na Clarkově stole zazvonil telefon. Clark zvedl sluchátko. „Jo? Jistě, pošlu ho dolů. Já taky? Dobře, hned jsme tam.“ Clark zavěsil a vzhlédl k Ryanovi: „Tony Wills nás potřebuje. Je u sebe v kanceláři.“

KAPITOLA 22

JACK NAŠEL Tonyho Willse usazeného v jeho kamrlíku, což byla místnost hned vedle Jackovy kanceláře. S Tonym tam seděl Gavin Biery, vedoucí firemního IT oddělení. Na Ryanově židli seděl jeho bratranec Dom Caruso. Sam Driscoll se opíral o příčku. Ještě tam postával operační náčelník Sam Granger a hlavní analytik Rick Bell.

„To má být párty s překvapením?“ zeptal se Ryan. Dom a Sam pokrčili rameny. Ani oni netušili, proč je sem Tony pozval.

Ale Wills se spokojeně šklebil. Sezval všechny ke svému monitoru. „Chvilku to trvalo, hlavně protože do toho vlezla ta pařížská operace, ale také kvůli kvalitě těch fotek, ale nakonec nám program pro rozpoznávání obličejů vyhodil pár tipů na toho chlápka, co ho Sam s Domem sledovali tehdy v Káhiře při setkání s Mustafou al-Dabúsím.“

„Paráda,“ ozval se Dom. „A kdo to je?“

„Gavine,“ řekl Wills, „to je tvůj výstup.“

„Nuže“ – Gavin Biery se prodral hloučkem v kamrlíku a sedl si na Willsovu židli – „program nám u muže z Káhiry zúžil výběr na dvě možnosti.“ Chvilku něco ťukal na klávesnici a na polovině pětapadesáticentimetrového monitoru se objevil jeden ze snímků, které Dom nafotil skrytou kamerou v karavansaraji v Káhiře.

Gavin pokračoval: „Analýza obličeje říká, že existuje třiadevadesátiprocentní pravděpodobnost, že ten chlap je…“ Kliknul myší. „Tenhle týpek.“ Vedle Domovy fotky se objevil druhý obrázek. Ukazoval pákistánský pas muže jménem Chálid Mír. Měl brýle s okrouhlými obroučkami, pěstěný vous a vypadal o pár let mladší než na snímku z Káhiry.

Caruso okamžitě přisvědčil: „Hodně se změnil, ale myslím, že je to ten samý.“

„Jo?“ opáčil Wills. „No dobře, v tom případě je tvůj maník Chálid Mír, známý také jako Abú Kašmírí, známý operativec z Laškar-e-Tajba tam v Pákistánu. To je dost hnusná skupina a Chálid Mír byl jedním z jejich hlavounů.“

„Byl?“

Ryan předběhl Willse s odpovědí. „Jeden z Kealtyho bezpilotních náletů ho údajně vyřídil právě v Pákistánu, asi před třemi lety. To bylo zhruba ve stejné době, kdy se Laškar-e-Tajba začala roztahovat a vysílat operativce proti západním cílům. Předtím to byla takřka výhradně kašmírská teroristická skupina, která bojovala proti Indii – výhradně proti Indii.“

Dom Caruso se otočil a probodl Ryana pohledem: „Neuraz se, juniore, ale neměl bys znát všechny tyhle chlápky podle ksichtu?“

Jack pokrčil rameny. „Jestli patřil k Laškar-e-Tajba zaměřené proti Indii a zahynul před třemi lety, tak asi nebyl na mém seznamu nebezpečných protizápadních teroristů.“

„To je fakt. Promiň.“

„To nic.“

Granger pohlédl na Driscolla: „Same? Nic neříkáš. Dom myslí, že tohle je ten maník, co jste ho viděli v Káhiře.“

Dom odpověděl za svého parťáka: „Sam ho tehdy odhadl na armádního důstojníka.“

Driscoll přikývl: „Byl jsem si tím jistý, ale tahle fotka vážně vypadá, že by to mohl být on…“

Gavin Biery se usmál: „Tak ty sis myslel, že je to armádní důstojník, jo? Nuže, náš rozpoznávací program říká, že bys na šestadevadesát procent mohl mít pravdu.“ Párkrát klikl myší. Snímek Chálid Mírová pasu zmizel a místo něj se objevil zrnitý obrázek muže v olivově zelené uniformě, jak přechází ulici s aktovkou a papíry pod paží. Muž vypadal starší a plnější v obličeji než ten na předchozí pasové fotce.

Driscoll usilovně přikyvoval: „Tohle je ten chlápek z Káhiry.“

„Ať se propadnu,“ zamumlal Sam Granger. „Kdo je to, Tony?“

„Tohle je brigádní generál Rijáz Rihán.“

„Generál čeho?“

„Pákistánských ozbrojených sil. Momentálně je ředitelem Společné smíšené zpravodajské divize ISI. Tajemná postava, přestože je to generál a vysoký funkcionář. Nejsou k dispozici žádné jeho fotky kromě této.“

„Ale počkat,“ namítl Clark. „Jestli je tohle ten chlap z Káhiry, může být Chálid Mír také ten chlap z Káhiry?“

„Dost možná,“ odpověděl Biery, ale nevysvětlil to.

Tony Wills ho napomenul: „Gavine, přece jsme o tom mluvili. Nedělej z toho kovbojku.“

Biery pokrčil rameny. „K čertu s tím. My ajťáci nemáme žádnou zábavu. Tak dobře, věci se mají takto: obě ty fotky, chlapa z ISI a chlapa z Laškar-e-Tajba, ležely už dlouho v databázi obličejů CIA, ale nikdy je nikdo neporovnal navzájem.“

„Proč ne?“ zeptal se Clark.

Gavina tahle otázka zjevně potěšila. „Protože algoritmy pro rozpoznávání obličejů nejsou dokonalé. Pracují líp, když jsou porovnávané obličeje vyfocené ze stejného úhlu při stejném osvětlení. Při biometrické analýze, to je měření vzdáleností klíčových bodů, jako jsou oči, uši a podobně, stanoví program statistickou pravděpodobnost, že jde o ten samý obličej. Pokud je tam příliš mnoho odchylek, třeba když se ty obličeje hůř kryjí, nebo jsou to snímky s různým rozlišením, nebo je na některém zachycen pohyb, tak pravděpodobnost strmě klesá. Můžeme částečně obejít tyhle vnější rozdíly použitím takzvaného aktivního vzhledového modelu, který odstraní tvar obličeje a používá pro porovnání jen strukturu povrchu.“

Dom Caruso se ozval: „Promiň, Gavine, ale za deset minut musíme být zpátky nahoře. Mohl bys to zkrátit?“

„Dome, vychutnejme si ho ještě chvilku, ano?“ poprosil John.

Dom přikývl a Biery se teď obracel přímo na Clarka, jako by tam ostatní ani nebyli. „Každopádně fotka Chálida Míra z jeho pasu a momentka Rijáze Rihána na ulici v Péšávaru jsou pro běžné rozpoznávací programy příliš odlišné, protože se neshodují v úhlu, osvětlení, typu použitého přístroje, a navíc Rihán má sluneční brýle. To už sice není takový problém jako dřív, před zavedením programů s novější koncepcí, ale určitě to nepomůže. Takže tyhle dva snímky“ – přejížděl kurzorem sem a tam mezi oběma starými fotkami na monitoru – „se neshodují.“ Pak přejel kurzorem na tři dny starou fotku z Káhiry. „Ale obě se shodují s tímhle snímkem, protože všechny mají dost společných znaků. Abych tak řekl, je někde uprostřed.“

Chavez se zeptal: „Takže všechny tři fotky jsou určitě ten samý chlap?“ Biery pokrčil rameny: „Určitě? To ne. Neradi používáme takové pojmy, když je řeč o matematických pravděpodobnostech.“

„Dobře, tak jaká je pravděpodobnost?“

„Existuje zhruba jednadevadesátiprocentní pravděpodobnost, že maník z Káhiry, generál a údajná mrtvola jsou jeden a ten samý borec.“

Všechna obočí v místnosti se zvedla. Ryan to vyslovil za celou skupinu: „No do prdele práce!“

„A z prdele klika,“ doplnil Wills. „Právě jsme zjistili, že známý terorista z Laškar-e-Tajba nejenže není mrtvý, ale že teď dělá šéfa pákistánské špionáže.“ A Granger dodal: „A tenhle šéf správy z ISI a aktivní terorista, tedy přinejmenším bývalý, se teď sešel v Káhiře se známým darebákem.“

„Nerad říkám samozřejmosti,“ dodal Dominic, „ale o tomhle Rihánovi si musíme zjistit víc.“

Granger se podíval na hodinky. „Dobře, tohle byla asi nejpřínosnější polední přestávka za dlouhou dobu. Pojďme teď zpátky do zasedačky.“ Nahoře Granger seznámil Hendleyho s vývojem událostí. Odhalení Tonyho Willse a Gavina Bieryho přebilo pařížskou operaci jako hlavní téma porady.

„To je úžasné,“ pravil Hendley, „ale také zatím velice neurčité. Nerad bych se na to vrhl a pustil něco do CIA nebo MI6 nebo kamkoliv jinam, dokud to není stoprocentně jisté. Potřebujeme o tomhle generálovi z ISI zjistit co nejvíc.“ Všichni souhlasili.

Hendley nadhodil: „Jak bychom si to mohli ověřit?“

Ryan se ozval první: „Mary Pat Foleyová. Národní protiteroristické středisko toho ví o Laškaru víc než kdo jiný. Jestli se nám podaří zjistit něco víc o Chálidu Mirovi, ještě než se z něho stal Rijáz Rihán, třeba si ty dva líp propojíme.“

Hendley přikývl. „Už jsme ji dlouho nenavštívili. Jacku, co kdybys jí zavolal a pozval ji na oběd? Můžeš skočit do Liberty Crossing a ukázat jí spojení Mír-Rihán. Vsadím se, že ji to bude hodně zajímat.“

„Brnknu jí ještě dnes.“

„Dobře. Ale naše zdroje a metody nech pod pokličkou.“

„Rozumím.“

„A Jacku? Za žádných okolností se nezmiňuj, že ses právě vrátil z Paříže.“

V zasedačce se rozlehl unavený smích.

KAPITOLA 23

JEDNAŠEDESÁTILETÁ JUDITH COCHRANEOVÁ měla z půjčovny auto se zabudovanou navigací, ale na sedmdesátikilometrovou jízdu z Colorado Springs ji ani nezapínala. Trasu po dálnici 67 dobře znala, cestou za klienty tudy jela už mnohokrát.

Pronajatý chrysler odbočil ze South Robinson Avenue a zastavil u první brány ADX Florence. Strážní ji znali od vidění, ale stejně pečlivě prohlíželi její doklady, než ji vpustili dovnitř.

Ani pro advokáta není snadné navštívit klienta ve Florence; tím spíše, pokud je ubytován na oddělení H. Osobní setkání s klientem z Pásma 13 je pak skoro nemožné. Cochraneová spolu s Pokrokovou iniciativou plánovala v pozdější fázi napadnout tuto skutečnost soudní žalobou, ale prozatím musela hrát podle zdejších pravidel.

Judith jako jeden z nejčastějších návštěvníků ADX Florence přijela připravená. V kabelce neměla nic cenného, protože ji stejně odloží do skříňky u vchodu, právě jako si nemusí dělat starosti s laptopem či mobilem, které jí rovněž odeberou hned při vstupu. Zato si vzala pohodlné boty, protože ji čeká cesta z administrativní budovy k vězeňské cele, a to jsou stovky metrů chodeb a zastřešených chodníků. Také si oblékla pečlivě vybraný konzervativní kalhotový kostým, aby jí strážný nemohl odmítnout vstup s nesmyslným poukazem na provokativní vzhled.

Věděla také, že bude procházet rentgenovou kontrolou a celotělovým skenerem, takže si v souladu s pravidly pro návštěvy vzala podprsenku bez drátěných výztuh.

Projela kolem strážního domku a pokračovala podél dlouhé vysoké zdi. Zahnula k jihu a pomalu projela několika dalšími bránami. Cestou minula nespočet strážních věží, brokovnic, útočných pušek, německých ovčáků a bezpečnostních kamer. Nakonec zastavila na rozlehlém, poloprázdném parkovišti u administrativního křídla. Za ní se u vjezdu na parkoviště z výřezů v betonu hydraulicky vysunula řada jasně žlutých sloupků. Neodjede odsud, dokud její odjezd neschválí zdejší ostraha.

U dveří vozu Judith Cochraneovou přivítala strážná a společně pak procházeli řadou bezpečnostních dveří a chodeb v administrativním křídle věznice. Obě spolu nepromluvily a strážná mnohem starší ženě ani nenabídla pomoc s aktovkou či laptopem.

„Hezké ráno,“ prohodila Judith Cochraneová, zatímco kráčely čistou bílou chodbou.

Strážná na její poznámku nereagovala a profesionálně ji vedla dál.

Většina strážných v ADX Florence nemá moc dobré mínění o advokátech, kteří obhajují zdejší vězně.

Cochraneové to nevadilo, své věci si může nosit sama a už dávno dospěla k přesvědčení, že je raději ve společnosti trestanců těch nejpřísnějších věznic než strážných. Ostatně ti byli dle jejího názoru stejně jenom nevzdělaní násilníci.

Z jejího pohledu byl svět prostě bezútěšný a krutý. Vězeňští dozorci byli jako vojáci, ti se zase podobali policajtům a ti byli stejní jako všichni federální agenti, co používají zbraně. Jedním slovem darebáci.

Po promoci a advokátní zkoušce v Kalifornii nastoupila Judith Cochraneová do Střediska pro ústavní práva, advokátní kanceláře zaměřené na případy občanských práv. Po několika letech přešla do soukromé praxe a řešila některé významné případy, působila také ve skupině obhájců Patty Hearstové v případu bankovních loupeží.

Později pracovala přes deset let pro ACLU (American Civil Liberties Union) a další léta pro Human Rights Watch. Když Paul Laska připravoval vznik Pokrokové iniciativy, osobně ji přizval k účasti v dobře financované liberální advokátní kanceláři. Ani se nemusel příliš namáhat; Cochraneovou uchvátila představa práce, kde si bude sama vybírat případy. Takřka bezprostředně po rozběhu nové organizace došlo k útokům 11. září 2001. Pro Judith Cochraneovou a její spolupracovníky to bylo něco vskutku děsivého. Věděla, že americká vláda se chystá rozpoutat hon na čarodějnice: křesťané a židé proti muslimům.

Přes pět let se Cochraneová objevovala jako host ve stovkách televizních pořadů, kde mluvila o zločinech vlády Spojených států. Vystupovala tak často, jak jen jí to obhajoba jejích klientů dovolovala.

Když však byl zvolen prezidentem Ed Kealty, Judith Cochraneová se najednou ocitla na černé listině. Překvapilo ji, že jakmile Kealty se svými lidmi převzal FBI, CIA a Pentagon, média jaksi ztratila zájem o občanská práva, jaký projevovala za Ryana.

A tak zatímco Kealty seděl v Bílém domě, Cochraneová měla dostatek času na své případy. Byla svobodná a bezdětná, práce byla celým jejím životem. Vytvořila si mnoho důvěrných vztahů se svými klienty. Vztahů, ze kterých nikdy nemohlo být víc než citová blízkost, neboť prakticky všechny její klienty od ní oddělovalo plexisklo nebo železná mříž.

V přeneseném smyslu se provdala za své přesvědčení a celoživotně se oddala své víře.

A toto přesvědčení ji přivedlo sem, do té nejpřísnější věznice, za Sájfem Jásinem.

UVEDLI JI DO KANCELÁŘE ředitele věznice. Ředitel jí stiskl ruku a představil jí mohutného černocha v naškrobeném modrém stejnokroji. „To je náčelník oddělení H. Odvede vás do Pásma 13 k oddílu FBI, který se stará o našeho vězně. My totiž nemáme vězně 09341-000 ve stavu. V podstatě ho tu jenom přechováváme.“

„Rozumím. Děkuji vám,“ odpověděla a potřásla rukou uniformovanému muži. „Uvidíme se dost často.“

Náčelník oddělení reagoval profesionálně: „Paní Cochraneová, je to jenom formalita, ale máme své předpisy. Mohu vidět váš průkaz advokáta?“

Sáhla do kabelky a podala mu ho. Náčelník si ho prohlédl a vrátil jí ho.

Ředitel pokračoval: „Tento vězeň má odlišný režim. Předpokládám, že máte kopii jeho Zvláštního provozního opatření, a také pokyny pro vaše setkání?“

„Mám obojí. A dokonce zaměstnávám skupinu advokátů, kteří mi připravují stížnost na tyto dokumenty.“

„Stížnost?“

„Ano. Zakrátko je napadneme u soudu, ale to už určitě víte.“

„No… Já –“

Cochranová se pousmála. „Nebojte se. Pro dnešek vám slibuji, že budu dodržovat vaše nezákonné ZPO.“

Náčelník oddělení byl zaskočen, ale ředitel zůstal nad věcí. Znal Judith Cochraneovou dost dlouho na to, aby ho nevyvedla z míry, ať už by povídala cokoliv a obviňovala ho z čeho libo. „Vážíme si toho. Původně jsme měli v úmyslu zařídit vám ‚videonávštěvu‘ jako u ostatních chovanců naší zvláštní ubytovací jednotky, ale generální prokurátor tvrdil, že jste takový způsob naprosto odmítla…“

„Správně. Ten muž je v kleci a já to chápu. Ale pokud mám dělat svoji práci, musím s ním navázat nějaký vztah. Nemůžu s ním komunikovat přes televizní obrazovku.“

Náčelník oddělení řekl: „Vezmeme vás k jeho cele. Budete s ním mluvit přímou telefonní linkou. Není odposlouchávaná; nařídil to generální prokurátor osobně.“

„Výborně.“

„Budete mít stůl před jeho celou. Je tam okno z neprůstřelného skla, ten prostor vám poslouží jako návštěvní box, stejně jako u jiných klientů v návštěvní místnosti.“

Pak ještě v ředitelově kanceláři podepsala nějaké papíry, z ministerstva spravedlnosti a správy věznic, o tom, co smí a nesmí vězňovi říkat, a co on smí a nesmí říkat jí. Z jejího pohledu to byla hromada sraček, ale podepsala to, aby mohla začít s obhajobou toho muže.

Když tak se tím bude zabývat později, a pokud to bude v zájmu jejího klienta, klidně své závazky poruší. Sakra, však se už mnohokrát soudila se správou věznic. Nenechá si od nich předepisovat, jak má hájit svého klienta.

V doprovodu náčelníka oddělení opustila administrativní budovu a po krytém chodníku přešla do jiného křídla věznice. Provedl ji řadou dalších bezpečnostních dveří a na druhé straně prošla detekčním rámem jako na letišti. Pak se otevřely dveře a vstříc jí vyšli dva muži v černých balistických vestách s černými kuklami přes obličej a s puškami.

„Proboha,“ hlesla. „Je tohle všechno opravdu nutné?“

Náčelník oddělení se zastavil u dveří. „Mám svou odpovědnost,“ pravil, „a ta končí právě zde, na prahu Pásma 13. Teď si vás převezme do péče FBI, která provozuje přístavek, kde přebývá váš vězeň.“ Podal jí ruku a ona ji stiskla, aniž na něj pohlédla. Pak se odvrátila, aby následovala federální agenty.

Oba muži ji doprovodili dovnitř, uložili její kabelku do skříňky ve zdi hladké bílé místnosti a nechali ji projít celotělovým skenerem. Na druhé straně jí podali poznámkový blok a fixku s měkkou špičkou, načež ji vedli přes další dvoje bezpečnostní dveře hlídané kamerami. Za nimi se ocitla v předpokoji nedávno upravené cely. Před sebou spatřila další čtyři ozbrojence ze zásahovky.

Velitel oddílu FBI promluvil s těžkým brooklynským přízvukem. „Znáte pravidla, paní Cochraneová. Budete sedět na židli u stolu a mluvit s vaším klientem po telefonu. Váš rozhovor bude soukromý. My budeme hnedle za těmadle dveřma a budeme vás pozorovat na obrazovce, ale v týdle místnosti ani uvnitř v cele není žádný mikrofon.“ Podal jí předmět připomínající ovladač garážových vrat. „Nouzové tlačítko,“ vysvětloval. „Vězeň by se přes todle sklo nedostal ani s kulometem, takže se nemáte čeho bát, ale kdyby udělal něco, co se vám nebude líbit, prostě stiskněte todle tlačítko.“

Cochraneová přikývla. Nesnášela tyhle samolibé chlapy s jejich odlidštěnými pravidly, odpornými hnusnými zbraněmi a zbabělými kuklami. Jako správný profesionál však uměla předstírat vstřícnost. „Výborně. Díky za pomoc. Jsem si jistá, že všechno bude v pohodě.“

Odvrátila se od strážného a prohlédla si místnost. Spatřila okno vedoucí do cely, před které pro ni postavili stolek na kolečkách. Na stolku stál telefon. Ale nebyla spokojená. „Pánové, v tom plexiskle by měla být škvíra, kdybych mu potřebovala předložit nějaké dokumenty nebo aby něco podepsal.“ Velitel stráže zavrtěl hlavou: „Je mi líto, paní. Máme tu okýnko pro podávání stravy a prádla, ale to je na dobu vaší návštěvy uzamčený. Budete si o tom muset promluvit s ředitelem.“ S těmi slovy všichni čtyři vycouvali ze dveří a zabouchli je s hlasitým zaduněním.

Judith Cochraneová přistoupila ke stolku u okna a posadila se. Připravila si blok a fixku, teprve potom se podívala dovnitř do cely.

Sájf Rahmán Jásin seděl na svém betonovém lůžku na druhé straně cely, čelem k oknu. Četl si v koránu, opatrně položeném na stolek u nohou postele. Když na něj Cochraneová pohlédla, odložil erárni brýle a promnul si oči. Judith okamžitě vytanula představa mladšího Omara Sharifa. Vstal a přešel v maličké cele blíž a posadil se na trojnožku vedle telefonního přístroje na podlaze. Judith si všimla, že červený telefon nemá žádná tlačítka ani číselník; má sloužit jenom ke spojení se sluchátkem v její ruce. Jásin zvedl sluchátko a zkusmo ho přiložil k uchu. Jeho obličej zůstával bez výrazu, díval se ženě do očí, jako by čekal, až promluví.

„Dobré ráno, pane Jásine. Jmenuji se Judith Cochraneová. Říkali mi, že mluvíte výborně anglicky, je to pravda?“

Vězeň neodpovídal, ale Cochraneová poznala, že jí rozumí. Pracovala takřka výhradně s lidmi, jejichž rodná řeč byla odlišná od její, a bez potíží rozpoznávala porozumění a zmatek. Pokračovala: „Jsem advokátka z Pokrokové iniciativy. Generální prokurátor Spojených států Michael Brannigan rozhodl, že váš případ se bude projednávat u oblastního soudu Západní oblasti ve Virginii. Úřad generálního prokurátora připravuje vaši obžalobu a moje organizace má možnost zajistit vaši obhajobu. Rozumíte zatím všemu, co vám říkám?“

Chvíli čekala na odpověď, ale muž známý jako Vězeň 09341-000 na ni jen mlčky hleděl.

„Můžeme očekávat zdlouhavý proces, určitě delší než rok, spíše ke dvěma letům. Než bude vůbec možné ho zahájit, potřebujeme vykonat několik předběžných kroků, aby –“

„Rád bych si promluvil s někým z Amnesty International o mém nezákonném uvěznění.“

Cochraneová souhlasně přikývla, ale namítla: „Obávám se, že nejsem v takovém postavení, abych to mohla zařídit. Ujišťuji vás, že pracuji ve vašem zájmu, a první bod na pořadu bude zhodnocení podmínek vaší vazby a zabezpečení řádného zacházení a péče.“

Emír jen zopakoval: „Rád bych si promluvil s někým z Amnesty International o mém nezákonném uvěznění.“

„Pane, máte velké štěstí, že můžete mluvit vůbec s někým.“

„Rád bych si promluvil s někým z Amnesty International o mém –“

Cochranová vzdychla. „Pane Jásine, já znám váš scénář. Před pár lety v Kandaháru sebrali jednu z vašich příruček vojáci zvláštních sil. Byl tam podrobný návod, jak se chovat v zajetí a ve vězení. Věděla jsem, že požádáte o zástupce Amnesty International. Já sice nejsem od Amnesty International, to je pravda, ale jsem z organizace, která vám z dlouhodobého hlediska prospěje mnohem víc.“

Jásin ji dlouho pozoroval, sluchátko stále držel na uchu. Pak znovu promluvil a změnil téma: „Tuhle přednášku už jste měla i dřív?“

„Jistěže. Zastupovala jsem mnoho mužů a jednu dvě ženy, které vláda Spojených států označila za nepřátelské živly. Každý z nich četl tu příručku. Vy jste ale první člověk, se kterým mluvím a který pravděpodobně do té příručky něco napsal.“ Přitom se usmála.

Jásin neodpovídal.

Cochraneová pokračovala: „Chápu, jak se musíte cítit. Teď nemluvte. Jenom poslouchejte, co vám chci sdělit. Prezident Spojených států a generální prokurátor osobně hovořili s ředitelem Správy věznic, aby zdůraznili, jak je důležité, abyste mohl důvěrně rozmlouvat se svým právním týmem.“

„Mým… mým čím že?“

„Vaším právním týmem. Se mnou a dalšími advokáty z PCI, to je Pokroková iniciativa, budete se s námi setkávat v příštích měsících.“

Emír nepromluvil.

„Promiňte. Máte nějaký problém s porozuměním? Mám zařídit tlumočníka?“

EMÍR ROZUMĚL dokonale všemu, co ta žena říká. Z jeho strany nebrzdila průběh rozhovoru angličtina, ale spíše úžas nad skutečností, že Američané ho po tom všem chtějí postavit před soud. Zíral na tlustou ženu s krátkými šedivými vlasy. Připadala mu jako chlap, jako velice ošklivý muž v ženských šatech.

Po chvíli se na ni usmál. Sájf Rahmán Jásin už dávno věděl, že Spojené státy americké přežily na této zemi přes dvě stě let jenom díky nezaslouženému štěstí. Kdyby ti pitomci přenesli svou zem ze západní polokoule někam na Blízký východ, nepřežili by se svou dětinskou smířlivostí vůči všem možným škůdcům ani jediný rok.

„Paní, vy tvrdíte, že nikdo neposlouchá, co si teď povídáme?“

„Vůbec nikdo, pane Jásine.“

Emír zavrtěl hlavou a zavrčel: „Nesmysl.“

„Ujišťuji vás, že se mnou můžete mluvit naprosto otevřeně.“

„To by bylo šílené.“

„Máme ústavu, která vám zaručuje jistá práva, pane jásine. Díky tomu je naše země tak velká. Naneštěstí teď v mé zemi převládá nálada proti barevným, lidem jiných ras a náboženství. Z toho důvodu nemůžete využít všechny výhody naší ústavy. Ale přesto… nějaké záruky máte. Máte například právo na důvěrná setkání se svým právním zástupcem.“

Najednou pochopil, že to, co mu povídá, je pravda. A s námahou potlačil úsměv.

Ano… díky tomu je vaše země tak velká.

Je plná bláznů jako vy.

„Výborně,“ pronesl nahlas. „O čem byste ráda hovořila?“

„Dnes jenom o podmínkách vaší vazby. Ředitel a tým dozorců z FBI mi ukázali Zvláštní provozní opatření, která se vás týkají. Řekli mi, že po vašem příchodu sem vás seznámili se všemi pravidly.“

Emír podotkl: „Jinde to bylo horší.“

Cochranová zvedla svou vrásčitou ručku: „Dobrá, teď je asi vhodná doba probrat některá základní pravidla. Až začneme opravdu pracovat na vašem případu, budu podrobnější, ale pro tentokrát řeknu jenom, že se nesmím seznámit se žádnými údaji o vašem dopadení a zadržení před vaším příchodem sem do ADX před třemi měsíci. Ve skutečnosti mě požádali, abych vám sdělila, že ani vy mi nesmíte říkat nic o tom, co proběhlo před vaším předáním do federální věznice z“ – pečlivě volila další slova – „místa, kde jste byl předtím.“

„Já že nesmím?“

„Obávám se, že nikoliv.“

Jásin pomalu nevěřícně kroutil hlavou. „A jaký trest mě čeká, když poruším tento zákaz?“ Mrkl na ženu před sebou. „Zavřou mě do vězení?“

Judith Cochraneová se zasmála. Rychle se vzpamatovala. „Chápu, že je to ojedinělá situace. Vláda to řeší za pochodu. Mají jisté… rostoucí problémy s rozhodováním, jak vlastně ve vašem případě postupovat. Už dřív vedli u federálního soudu procesy s takzvanými nepřátelskými živly, a mohu vás ujistit, že moje organizace si u generálního prokurátora ohlídá dodržení vysokých nároků na celé soudní řízení.“

„ADX Florence? To je název tohoto místa?“

„Ano. Promiňte, mohlo mě napadnout, že vám to není jasné. Jste ve federální věznici v Coloradu. Každopádně… řekněte mi něco o svém zdejším režimu.“

Odpověděl a díval se jí přitom přímo do očí: „Tady se mnou zacházejí lépe než na těch ostatních místech.“

Cochraneová opět chápavě přikývla, jak to během své kariéry udělala už miliónkrát. K obhajobě neobhajitelných to patřilo. „Je mi líto, pane Jásine, ale tahle stránka vašeho utrpení nemůže být předmětem našich diskusí.“

„A proč to?“

„Museli jsme přistoupit na tuto podmínku, aby nám vůbec povolili přístup k vám. Váš pobyt ve vazbě se dělí na dvě části a hranici tvoří chvíle, kdy jste přišel sem, tím jste vstoupil do federálního vězeňského systému. Všechno, co bylo předtím, se dle mého názoru týkalo amerických armádních a zpravodajských složek, a nebude to součástí vaší obhajoby. Pokud bychom toto téma třeba jen naťukli, ministerstvo spravedlnosti vás prostě vrátí vojenské justici, ti vás pošlou na Guantánamo a Bůh ví, co tam s vámi bude.“

Emír nad tím chvíli uvažoval a pak pravil: „Velmi dobře.“

„Takže k věci. Jak často se můžete koupat?“

„Co… koupat?“ Co je to za šílenost? problesklo Emírovi hlavou. Kdyby se ho na něco podobného zeptala nějaká ženská v Pákistánu na kmenových územích, kde strávil větší část několika posledních let, zbičovali by ji k smrti před davem škodolibých čumilů.

„Ano. Musím vědět o vašich hygienických podmínkách. Do jaké míry jsou uspokojovány vaše tělesné potřeby. Jsou vaše možnosti koupání přijatelné?“

„Víte, Judith Cochraneová, v mé kultuře není vhodné, aby muž hovořil o těchto věcech se ženou.“

Přikývla. „Rozumím. Není vám to příjemné. Mně je to také trapné. Ale ujišťuji vás, pane Jásine, že jednám ve vašem zájmu.“

„Není žádný důvod, abyste se zajímala o mé hygienické návyky. Chci vědět, co uděláte s mým soudním řízením.“

Cochraneová se usmála: „Jak jsem řekla, půjde to pomalu. Jako první hned požádáme o soudní příkaz k habeas corpus. To je žádost o předvedení před soudce, který pak rozhodne, zda je vězeňský systém oprávněn vás zadržovat. Ta žádost bude zamítnuta, nikam dál nepůjde, tak je to vždycky, ale upozorníme tím systém, že budeme na váš případ důsledně dohlížet.“

„Paní Cochraneová, pokud byste mě chtěla opravdu důsledně obhajovat, nechala byste si vysvětlit, jak jsem byl zadržen. Bylo to naprosto nezákonné.“

„Už jsem vám řekla. To vybočuje z naší dohody s ministerstvem spravedlnosti.“

„Proč by to dělali? Protože mají co skrývat?“

„Samozřejmě že mají co skrývat. Únos vaší osoby orgány Spojených států nemá vůbec žádné právní opodstatnění. Já to vím a vy to víte. Ale právě to se stalo.“ Vzdychla. „Jestli vás mám zastupovat, budete mi muset věřit. Můžete to prosím pro mě udělat?“

Emír jí hleděl do tváře. Měla prosebný, upřímný, vážný výraz. Jak směšné. Zatím tedy přistoupí na její hru. „Rád bych dostal papír a tužku. Chtěl bych si něco nakreslit.“

„Nakreslit? Proč?“

„Jenom pro ukrácení času.“

Přikývla a prohlížela si místnost. „Myslím, že bych mohla přesvědčit ministerstvo spravedlnosti, že je to rozumná žádost. Dám se do toho hned, jak se vrátím do hotelu.“

„Děkuji vám.“

„Není zač. A teď… rekreace. Ráda bych slyšela, v čem spočívá vaše rekreační činnost. Mohl byste mi o tom něco povědět?“

„Raději bych pohovořil o mučení, které jsem si vytrpěl v rukou amerických špionů.“

Cochraneová s dlouhým povzdechem zavřela poznámkový blok. „Vrátím se za tři dny. Doufám, že do té doby už budete mít nějaké kreslicí potřeby a papír; to bych měla zvládnout dopisem generálnímu prokurátorovi. Mezitím uvažujte o tom, co jsem vám dnes řekla. Přemýšlejte o našich základních pravidlech, ale také si prosím promyslete, jak by vám soudní proces mohl pomoct. Měl byste to vzít jako příležitost pro sebe a váš… vaši věc. S mojí pomocí můžete dloubnout americkou vládu prstem do oka. To by se vám nelíbilo?“

„A vy už jste někomu pomohla dloubnout Ameriku prstem do oka?“ Cochraneová se pyšně usmála: „Mnohokrát, pane Jásine. Říkala jsem vám přece, že s tím mám spoustu zkušeností.“

„Říkala jste, že máte spoustu klientů ve vězení. To není zrovna zkušenost, která by o advokátovi vytvářela zvlášť dobrý dojem.“

Začala se bránit: „Mí klienti jsou ve vězení, ale nejsou v cele smrti. A na rozdíl od mnoha jiných nejsou ani ve vojenském lágru. Tohle superpřísné vězení pořád ještě není nejhorší možnost.“

„Je lepší být mučedníkem.“

„Dobrá, s tím vám nijak nepomůžu. Pokud chcete, aby vás odvlekli někam do tmavého kouta a píchli vám smrtící injekci, zařiďte si to sám. Ale já znám muže jako jste vy, pane Jásine. Vy o mučednickou smrt nestojíte.“

Emír se stále zlehka usmíval, ale jen naoko. Hlavou mu běžela myšlenka, Kdepak, Judith Cochraneová. Neznáš nikoho, jako jsem já.

Nahlas však řekl něco jiného: „Mrzí mě, že jsem nebyl příjemnější. Za tu řadu měsíců od posledního setkání s milým člověkem jsem pozapomněl na dobré mravy.“

Jednašedesátiletá Američanka úplně roztála. Dokonce se naklonila ke skleněné přepážce a zkrátila tak vzdálenost mezi nimi. „Pomůžu vám, Sájfe Rahmáne Jásine. Jenom mi věřte. Postarám se o papír a tužku; možná vám zařídím i kousek soukromí nebo trochu větší prostor. Jak říkám všem svým klientům, pořád to bude vězení a žádný ráj, ale bude vám o něco líp.“

„Já rozumím. Ráj mě už čeká; tohle je jenom čekárna. Sám bych si vybral luxusnější, ale současné utrpení mi v ráji jenom prospěje.“

„I tak se na to dá nahlížet,“ usmála se Judith Cochraneová. „Uvidíme se za tři dny.“

„Děkuji, paní Cochraneová.“ Emír zvedl hlavu a usmál se: „Promiňte. Jsem nezdvořilý. Jste paní, nebo snad slečna?“

„Nejsem vdaná,“ špitla Judith a její plné tváře zalil ruměnec.

Jásin se opět usmál: „Ach tak.“

KAPITOLA 24

JACK RYAN MLADŠÍ dorazil do Liberty Crossing, jak se říkalo areálu Národního protiteroristického střediska, krátce po jedenácté dopoledne. Byl s Mary Pat Foleyovou domluvený na oběd, ale Mary Pat ho požádala, aby přišel dřív, že ho provede budovou.

Mary Pat nejprve navrhla, že by po prohlídce poobědvali přímo v restauraci NCTC. Ale junior jí vysvětlil, že součástí oběda bude i pracovní rozhovor, a proto by dal přednost tichému a klidnému místu někde venku, kde by si mohli pohovořit. Mary Pat Foleyová byla jedinou osobou v Liberty Crossing, která věděla o existenci Univerzity, a Jack si přál, aby to tak i zůstalo.

Jack zajel se svým žlutým H3 k hlavní bráně; ukázal svou kartu neoblomně vypadajícímu strážnému, který si na počítači ověřil jeho jméno v seznamu schválených návštěv. Poté propustil hummer dovnitř a Jack pokračoval v cestě na schůzku s číslem dvě vedení NCTC.

Mary Pat se s ním sešla v hale, pomohla mu vyzvednout visačku a spolu pak vyjeli výtahem do operačního střediska. To bylo její království, kde každodenně strávila část dne mezi analytiky, aby byla k mání pro každého, kdo by potřeboval chvilku náměstkovského času.

Místnost působila impozantně, byly zde tucty počítačů a několik velkoplošných obrazovek. Obrovský otevřený prostor Ryana ohromil; nedokázal se vyhnout srovnání se svou kanceláří, která navzdory nejmodernější technologii nevypadala zdaleka tak dobře jako operační středisko NCTC. Přesto, uvědomil si Jack, tam má spolu s dalšími analytiky přístup k prakticky všem zpravodajským informacím, které se míhají na zdejších obrazovkách.

Mary Pat si užívala roli průvodkyně a vysvětlovala, jak zde v NCTC společně pracuje přes šestnáct agentur na sběru, třídění a hodnocení údajů, které sem přicházejí ze zpravodajských zdrojů všech amerických výzvědných služeb, a také přímo od zahraničních partnerů.

Toto operační středisko, pokračovala, je v plném provozu čtyřiadvacet hodin denně po sedm dní v týdnu, a ona se pyšní tím, že v byrokratickém prostřední americké federální vlády dosáhla takového stupně účinné spolupráce.

Nikdo z analytiků si nevšímal Mary Pat, která prováděla Jacka operačním střediskem za plného provozu – kdyby každý v této místnosti měl přerušit činnost pokaždé, když sem zavedou někoho důležitého, moc práce by nestihli – a směrovala ho k počítači poblíž chodby vedoucí k její kanceláři. Jack spatřil nádhernou dívku zhruba v jeho věku, se středně dlouhými tmavými vlasy staženými do koňského ohonu.

Paní Foleyová ukončila svou přednášku o výhodách spolupráce mezi službami pokrčením ramen: „Každopádně by to tak nějak mělo fungovat. Většinou se nám to docela daří, ale jako vždy a všude můžeme být jenom tak dobří jako údaje, které dostáváme. Lepší zboží přinese lepší výsledky.“

Jack přikývl. Vnímal to úplně stejně. Nemohl se dočkat, až vypadne z budovy, aby se mohl podělit s Mary Pat o prvotřídní zboží, které jí přinesl.

„Díky za exkurzi.“

„Není zač. Pojďme na oběd. Ale nejdřív bych tě ráda s někým seznámila.“

„Výborně,“ odpověděl Jack a přistihl se při myšlence, že by to snad mohla být ta hezká holka.

„Melanie, můžete na chvilku?“

K Ryanovu potěšení vstala právě ta dívka s kaštanovými vlasy a otočila se k nim. Měla světle modrou blůzičku a úzkou sukni ke kolenům v barvě námořnické modři. Jack si všiml stejně modrého kabátku přehozeného přes opěradlo otočné židle. „Jack Ryan mladší, Melanie Kraftová. Melanie je moje nejnovější hvězda tady v operačním.“

Oba si s úsměvem stiskli ruce.

Melanie prohodila: „Mary Pat, když jsem sem přišla, neříkala jste nic o setkávání s celebritami.“

„Junior není celebrita. Patří do rodiny.“

Ryan v duchu zaskřípal zuby, když mu před touhle holkou říkala junior. Pomyslel si, že ta dívka je prostě úžasná; nedokázal odvrátit pohled od jejích jasných, přátelských očí.

Melanie přikývla a dodala: „Jste vyšší, než vypadáte v televizi.“

Jack se zasmál: „V televizi jsem nebyl už léta. Asi jsem mezitím trochu povyrostl.“

Mary Pat vysvětlovala: „Jacku, unesla jsem Melanii od jejího stolu v Langley.“

„Zaplaťpánbu za to,“ dodala Melanie.

„Nemůžete najít lepšího šéfa,“ opáčil Jack s úsměvem. „Ani důležitější práci než v NCTC.“

„Díky. Přišel jste proto, že hodláte následovat svého otce ve vládní službě?“ Jack se uchechtl: „Ne, jdeme s Mary Pat na oběd. Neucházím se tady o místo. Oceňuji, co tu všichni děláte, ale já jsem zaměstnán v peněžnictví. Můžete mě považovat za hrabivého kapitalistu.“

„Nic proti tomu, pokud řádně odvádíte daně. Aby mě bylo z čeho platit.“ Všichni tři se zasmáli.

„Dobrá, takže já se vrátím ke své práci,“ uzavřela rozhovor Melanie. „Těšilo mě. Hodně štěstí vašemu otci příští měsíc. Držíme mu palce.“

„Díky. Vím, že oceňuje, co tady všichni děláte.“

MARY PAT sotva zaklapla dveře Ryanova hummeru, ještě ani nestačil natočit motor, hned se k němu obrátila a usmála se. Opětoval úsměv. „Máš něco na srdci, Mary Pat?“

„Je svobodná.“

Jack se zasmál. Trochu nuceným hlasem pravil: „Netuším, o čem to mluvíš.“ Mary Pat Foleyová se jen pousmála. „Jsi jako ona, je velice chytrá. Ne, chytrá ne. Řekla bych, že je sakra úžasná. Byla u nás s Edem už i na večeři, a Ed je z ní úplně paf.“

„No paráda,“ odvětil Jack. Neupadal snadno do rozpaků, ale teď cítil, jak rudne. Znal Mary Pat Foleyovou od plenek, a dosud nikdy se ho ani jedinkrát nezeptala na jeho milostný život, natož aby mu zkoušela někoho dohazovat.

„Je z Texasu, jestli sis nevšiml, jak mluví. Nemá tady ve městě moc přátel. Bydlí v malém bytě v Alexandrii.“

„To je všechno moc zajímavé, Mary Pat, a ona vypadá fajn a vůbec, ale já jsem vlastně přišel kvůli něčemu jinému. Trochu důležitějšímu než můj milostný život.“

Uchechtla se: „To těžko.“

„Však uvidíš.“

Zapadli do suši baru na Old Dominion Drive. Malá restaurace byla stejně nenápadná jako spousta jiných rychlojídelen ve městě, tísnila se mezi čistírnou a obchůdkem s pečivem, ale Mary Pat tvrdila, že tak dobré sašimi mají nejblíž v Ósace. Toho dne byli první zákazníci, takže si mohli vybrat stolek; Ryan zvolil uzavřený box v zadním koutě.

Chvilku si povídali o rodinách, objednali si oběd a pak Ryan vytáhl z tašky dvě fotografie a položil je vedle sebe.

„Co mi to předvádíš, juniore?“

„Ten chlápek napravo je od ISI. Náčelník Smíšené zpravodajské.“ Foleyová přikývla a dodala: „A to nalevo je také on, jenom mladší a bez uniformy.“

Jack přitakal: „Operativec Laškar-e-Tajba jménem Chálid Mír, nebo také —“

Mary Pat užasle pohlédla na Jacka: „Abú Kašmírí?“

„Přesně tak.“

„Mýlila jsem se, Jacku.“

„V čem?“

„Že je tvůj milostný život zajímavější než to, o čem sis chtěl promluvit. Kašmírí byl zabit před třemi lety.“

„A co když ne?“ zeptal se Ryan. „Rihán je Chálid Mír. A Chálid Mír vystupoval také jako Abú Kašmírí. Jestliže je Rihán naživu, pak, jak by řekl Mark Twain –“

Mary Pat dokončila úvahu: „Zvěsti o jeho smrti byly silně přehnané.“

„Přesně tak.“

„Viděla jsem digitální snímek mrtvoly, ale bylo to po zvlášť přesném zásahu hellfirem, takže to mohl být kdokoliv. To je jedna ze slabin raketových útoků. Pokud si osobně nedojdeš odebrat DNA, nikdy doopravdy nevíš, jestlis dostal toho pravého.“

„Myslím, že kriminálka Vazíristán asi nečeká v pohotovosti, aby vyrazila na každé místo činu a odebrala důkazní vzorky.“

Maty Pat se zasmála. „To by bylo fajn.“ Pak zvážněla. „Jacku, proč už nevím o tomhle spojení Kašmírího s ISI?“

Ryan pokrčil rameny. Gerry mu nařídil nezmiňovat se o podrobnostech z operací Univerzity, takže jí nemohl prozradit, že Dom s Driscollem viděli toho chlápka v Káhiře a že vlastně jejich fotka umožnila jeho ztotožnění v rozpoznávacím programu.

„Jacku?“

Ryan si uvědomil, že jen sedí a mlčí.

Mary Pat pokračovala: „Nech mě hádat. Senátor Hendley ti řekl, abys mi ukázal ty obrázky, ale neprozradil mi, odkud jsou a jak jste je získali.“

„Je mi líto.“

„Nemusí. Taková jsou pravidla hry. Já to respektuju. Ale ty jsi přišel kvůli něčemu jinému než mi jenom ukázat ty fotky, že?“

„Jo. Ten chlápek, brigádní generál Rijáz Rihán. Před pár dny ho viděli v Káhiře.“

„No a?“

„Setkal se s Mustafou al-Dabúsím.“

Foleyová nadzvedla obočí. „No, to není dobré. A ani to sakra nedává moc smysl. Al-Dabúsí už má sponzora; patří k Muslimskému bratrstvu. Nepotřebuje ISI. A ISI má svoje bojůvky přímo tam, v Pákistánu. Proč by měl Rihán jezdit do Káhiry?“

Jack věděl, na co teď Mary Pat Foleyová myslí a o čem nemluví. Nemohla to vybalit a zmínit se o al-Dabúsího činnosti ve výcvikových táborech v západní Libyi. To byly utajované zpravodajské informace. Ty, které Univerzita zachytila v komunikaci mezi CIA a NCTC, proto o nich Jack věděl mezi prvními.

„To netušíme. Také nás to překvapilo.“

Když jim přinesli jídlo, chvíli mlčky žvýkali a Mary Pat Foleyová se věnovala několika činnostem současně – pomocí svého iPadu prohlížela nějaké databáze. Jack předpokládal, že přísně tajné, ale neptal se. Cítil se trochu nesvůj při pomyšlení, že on a jeho firma svým způsobem odposlouchávají NCTC a čmuchají v její práci, ale dlouho se tím nezabýval. Stačilo mu připomenout si právě probíhající rozhovor, kdy se svými kolegy využili zpravodajské informace amerických výzvědných služeb, vlastní prací je vylepšili a teď jim je vraceli zpět nové a ještě lepší, úplně bezplatně.

Univerzita se po větší část uplynulého roku zabývala právě tímhle a šlo o úspěšný „vztah“, přestože jeden člen páru neměl o druhém ani ponětí.

Mary Pat pohlédla na Ryana. „Dobře, teď už vím, proč jsem neměla tohohle generála Rihána na radaru. Není vousáč.“

„Vousáč?“

„Islámista v pákistánské armádě. Víš přece, že je v jejich armádě rozkol, jedni prosazujou teokratickou vládu, a ti druzí jsou sice také muslimové, ale chtějí stát řízený světskou mocí. Tyhle dva tábory se v Pákistánu přetlačují posledních šedesát let. ‚Vousáči‘ říkáme stoupencům náboženské vlády v pákistánské armádě.“

„Takže Rihán je sekularista?“

„CIA došla k závěru, že ano, aspoň z toho mála, co se o něm vědělo. Kromě jména a téhle jediné fotky se o něm vlastně neví vůbec nic, až na to, že byl jmenován z plukovníka brigádním generálem asi před rokem. Teď když jsi mi ukázal, že je to také abú Kašmírí, musím říct, že se CIA sekla. Kašmírí nebyl žádný sekularista.“

Jack upíjel dietní kolu. Nebyl si jistý, jak moc je tahle informace důležitá, ale Mary Pat byla zjevně rozjetá.

„Jacku, moc ráda slyším, že vy chlapi děláte právě na tomhle.“

„Opravdu? A proč to?“

„Protože jsem se trochu obávala, že jste zapleteni to té nedávné střílečky v Paříži. Samosebou ne ty osobně, ale Chavez a Clark. Ale když máte práci v Káhiře, tak jste nebyli ve stejnou dobu v Paříži.“

Ryan se jen usmál: „Hele, nemůžu mluvit o tom, do čeho jsme nebo nejsme zapleteni. Zdroje a metody, chápeš?“

Mary Pat Foleyová poněkud zpozorněla. Jack by řekl, že si ho právě teď zkoumavě prohlíží.

Rychle změnil téma: „Takže… Melanie je svobodná a bydlí v Alexandrii, jo?“

KAPITOLA 25

JUDITH COCHRANEOVÁ se posadila ke stolečku před oknem do cely Sájfa Rahmána Jásina. Ten klidně seděl na své posteli. Na klíně měl notes s tužkou. Jakmile spatřil svou právničku, přistoupil k oknu a posadil se na židličku, tužku a blok si vzal s sebou.

S úsměvem jí kývl na pozdrav a zvedl sluchátko červeného telefonu na podlaze.

Cochraneová řekla: „Dobré ráno.“

„Velice vám děkuji, že jste mi zařídila papír a tužku.“

„To nic nebylo. Šlo o rozumný požadavek.“

„Přece jen, pro mě to znamená hodně. Jsem vám vděčný.“

Cochraneová pokračovala: „Vaše žádost o přiznání habeas corpus byla zamítnuta. Věděli jsme, že to tak dopadne, ale museli jsme začít tímto krokem.“

„Na tom nijak nezáleží. Nečekal jsem, že by mě nechali běžet.“

„Jako další požádáme soud, aby vám povolil –“

„Umíte kreslit, slečno Cochraneová?“

Zaváhala, zda slyšela správně. „Kreslit?“

„Ano.“

„No… ne. Nijak zvlášť.“

„Já to mám velice rád. V Anglii jsem krátce studoval výtvarné umění na universitě, pak jsem v tom pokračoval pro zábavu. Normálně kreslím architekturu. Velice mě fascinuje vzhled budov různě po světě.“

Judith nechápala, kam tím směřuje. „Možná bych vám mohla zařídit nějaký lepší papír, nebo kdybyste chtěl –“

Ale Jásin zavrtěl hlavou. „Tento papír je v pořádku. Moje víra učí, že je hřích fotografovat nebo kreslit tvář jakékoliv živé bytostí.“ Zvedl ruku s tužkou, jako by chtěl podtrhnout tento bod. „Pokud to děláte jen tak, bezdůvodně. Není to hřích, jestli to děláte kvůli zapamatování obličeje z nějakého závažného důvodu.“

„Rozumím,“ přikývla Cochraneová, ale vůbec nechápala smysl tohoto rozhovoru.

„Rád bych vám ukázal něco ze svých výtvorů, pak bych vám možná mohl povědět něco o umění.“ Emír sáhl do notesu a vytáhl čtyři vytržené listy. Po jednom je přikládal k tlustému neprůstřelnému sklu. Potom pokračoval: „Judith Cochraneová, jestli mi chcete pomoct s mým případem, jestli má vaše organizace zájem na tom, aby se vaše země držela svých vlastních zákonů, budete muset obkreslit tyto obrázky. Když budete pomalu kreslit svou propiskou, můžu vás sledovat a poradit vám. Můžeme si přímo tady uspořádat lekci výtvarného umění.“

Judith Cochraneová si pečlivě prohlížela kresby. Byly to skici čtyř mužů. Nepoznávala je, ale nepochybovala, že jde o skutečné osoby. Obrázky byly tak podrobné a přesné, že by je musel poznat každý, kdo je zná.

„Kdo je to?“ zeptala se, ale už předem se bála, že zná odpověď.

„To jsou Američané, kteří mě unesli. Šel jsem po ulici v Rijádu. Objevili se zčistajasna. Ten mladík, ten s tmavými vlasy, mě střelil. Ten starý, tady ten, je vedl.“

Cochraneová věděla, že agenti FBI ji pozorují průmyslovou kamerou za jejími zády. Jestli se dívají právě teď, a tím si byla naprosto jistá, tak vidí, jak jí Emír ukazuje stránky ze svého notesu. To nebyl žádný důvod spouštět poplach, ale přesto nervózně čekala, zda se za ní neotevřou dveře.

„Už jsme o tom přece mluvili mockrát. Nemůžu s vámi mluvit o žádných takových věcech.“

„Jste můj právník, nebo ne?“

„To jsem, ale – “

„Judith Cochraneová, nemám sebemenší zájem pomáhat vládě Spojených států s divadýlkem, které má přesvědčit celý svět o mojí vině. Jestli nesmím říct svému vlastnímu právníkovi, co se mi stalo, tak potom –“

„Máme pravidla, kterých se musíme držet.“

„Pravidla vnucená protivníkem. Je jasné, že jsou – jak tomu říkáte v Americe? – cinknutá.“

„Promluvme si o vaší stravě.“

„Nebudu se bavit o stravě. Je halál, jako muslim smím jíst to, co dostávám. Co je navíc, mě nezajímá.“

Cochraneová vzdychla, ale pak si uvědomila, že on pořád drží ty kresby, a také si uvědomila, že se na ně pořád dívá. Proti své vůli se zeptala: „Jsou z CIA? Vojáci? Řekli vám, pro koho dělají?“

„Neřekli mi to. Předpokládám, že jsou z vaší výzvědné služby, ale potřebuju, abyste to zjistila.“

„Já nemám jak to zjistit.“

„Můžete ukázat lidem tyhle obrázky. Byli tam ještě další, ale tyto čtyři si pamatuju nejlíp. Toho starého, který jim velel, toho mladého, co mě střelil, takového podsaditého s tvrdým pohledem a mladíka s ježkem. Byl tam ještě další vousatý chlap, ale toho se mi nedaří pořádně nakreslit.

Všichni ostatní, se kterými jsem přišel do styku později… Buď jsem měl přes hlavu kápi, nebo byli maskovaní. Potom, co jsem viděl tady tyhle, jsem už neviděl žádné obličeje. Až ten váš.“ Znovu pozvedl kresby. „Tihle muži jsou uložení v mé paměti. Nikdy na ně nezapomenu.“

Cochraneová chtěla vědět víc. Čert vem dohodu s ministerstvem spravedlnosti.

„Tak dobře,“ řekla. „Poslouchejte mě pozorně. Snažím se dosáhnout toho, aby sem dali zásuvku pro předávání dokumentů. Nebudu ale moci nic odnášet, takže snad se mi podaří pronést v kapse nějaký kopírák. Obkreslím si vaše obrázky a vrátím vám je.“

Emír dodal: „Tady ty ještě dopracuju a připíšu k nim nějaké podrobnosti. Výšku, věk, cokoliv si vzpomenu.“

„Dobře. Nevím, co s touhle informací udělám, ale mám se koho zeptat.“

„Jste moje jediná naděje, Judith.“

„Prosím, říkejte mi Judy.“

„Judy. To se mi líbí.“

Judy Cochraneová se znovu podívala na čtyři kousky bílého papíru. Nemohla tušit, že se dívá na tváře Jacka Ryana mladšího, Dominika Carusa, Dominga Chaveze a Johna Clarka.

ŽIVOT u Hendley Associates se vracel po pařížské operaci do normálních kolejí. Většina zaměstnanců přicházela na osmou. Krátká schůze v zasedačce v devět, pak každý ke svému stolu k celodennímu pátrání, zkoumání, rybaření v kalných vodách kybersvěta při hledání číhajících nepřátel státu.

Analytici prosévali odposlechnuté zprávy, proháněli data různými rozpoznávacími programy ve snaze najít nějaký důležitý kousek informace, který unikl oficiálním americkým zpravodajským službám, případně využít informace způsobem nepoužitelným v přebyrokratizovaných agenturách.

Terénní operativci trávili dny zkoušením různého vybavení, výcvikem a probíráním analytických výstupů kvůli potenciálním operacím.

Dva týdny po pařížské akci vstoupil Gerry Hendley do zasedačky s patnáctiminutovým zpožděním. Jeho klíčoví operativci i analytici už tam byli, stejně jako operační náčelník Sam Granger. Všichni popíjeli kávu a klábosili. „Zajímavý nový vývoj. Právě mi zničehožnic volal Nigel Embling.“

„Kdo?“ zeptal se Driscoll.

Odpověděl Chavez: „Jeden bývalý od MI6 v Péšávaru, v Pákistánu.“

Teď si Driscoll vzpomněl. „Pravda. Pomohl vám s Johnem loni, když jste stopovali Emíra.“

Clark přisvědčil: „Správně. Navedla nás na něj Mary Pat Foleyová.“ Hendley přikývl: „Ale teď se ozval přímo nám a má zajímavou novinku. Získal zdroj přímo v ISI. Nějaký major, který má podezření na chystaný převrat. A chce pomoct Západu, aby mu předešel.“

„Do prdele,“ zamumlal Caruso.

„A kdo myslíte, že je podle toho majora v pozadí?“

Muži kolem stolu pohlédli jeden na druhého. Nakonec se ozval Jack: „Rihán?“

„Trefa.“

Chavez hvízdl. „A proč o tom ten major vyprávěl Emblingovi? Očividně ví, že je Nigel špion…“

„Ví nebo si to myslí. Nigelův problém je ovšem v tom, že není špion. Už dávno ne. MI6 ho neposlouchá a bojí se, že CIA je ochromená kvůli politice Kealtyho vlády.“

„Vítej v našem světě,“ zavrčel Dom Caruso.

Gerry se usmál a pokračoval: „Takže Nigel se obrátil na Mary Pat a požádal ji: ‚Rád bych mluvil s těmi chlápky, co tu byli loni‘“

„Kdy jedeme?“ zeptal se Clark.

Gerry zavrtěl hlavou: „Johne, ty si dej ještě pár týdnů, než se vrátíš do terénu.“

Clark pokrčil rameny: „Hele, je to na tobě, jasně, ale já jsem schopen bez omezení.“

Chavez nesouhlasil: „Hojíš se pěkně, ale s takovou střelnou ránou si nesmíš zahrávat. Bude lepší, když zůstaneš tady. Kdejaká infekce tě škrtne ze seznamu schopných cobydup.“

Clark namítl: „Chlapi, jsem už dost starý, než abych se tu chvástal, jak jsem stoprocentně zdravý. Je to zatuhlé a bolí to. Ale jsem si sakra jistý, že jsem v takové formě, abych mohl zaletět do Péšávaru a popít čaj s Emblingem a jeho novým přítelem.“

Sam Granger jednoznačně ukončil debatu na dané téma: „Tentokrát tam nejedeš, Johne. Mám pro tebe využití tady. Musíme vyzkoušet pár nových hraček. Včera přišly nové kamerky a já bych chtěl znát tvůj názor.“

Clark pokrčil rameny, ale přikývl. Byl Grangerovi podřízen a jako naprostá většina veteránů chápal nutnost subordinace, ať už se mu rozhodnutí velitele líbí nebo ne.

„Ten chlap Embling… Kolik toho ví o Univerzitě?“ zeptal se Driscoll. „Nic kromě toho, že nejsme ‚oficiální kanál‘. Jeho kamarádi v MI6 důvěřují Mary Pat, a Mary Pat věří nám. A také na něho loni John s Dingem udělali dobrý dojem.“

Ding se usmál: „Chovali jsme se jako hodní hoši.“

Všichni se zasmáli.

Granger pokračoval: „Tentokrát pošlu Sama. Je to akce pro jednoho; jenom tam zajeď, promluv si s tím majorem z ISI a udělej si dojem o něm a jeho historce. Nic mu neslibuj, jenom zjisti, co nabízí. V téhle branži nevěříme nikomu, ale Embling je solidní jako nikdo. A taky hraje tuhle hru už půl století, takže předpokládám, že by vycítil podraz. Zdá se mi to nadějné, a čím víc se toho dozvíme o Rihánovi, tím líp.“

Krátce nato schůze skončila, ale Hendley s Grangerem požádali Driscolla, aby se chvilku zdržel. „Vyhovuje ti to?“ zeptal se Granger.

„Naprosto.“

„Tak běž dolů do kanceláře a vyzvedni si doklady, karty a hotovost.“ Granger stiskl Driscollovi ruku a dodal: „Poslouchej. Neřeknu ti nic, co bys už nevěděl, ale Péšávar je nebezpečné místo a teď se to ještě zhoršuje. Měj oči na stopkách ve dne v noci, jasné?“

Sam Granger skutečně neříkal Driscollovi nic, co by už nevěděl, ale Driscoll ocenil jeho snahu. „Rozumíme si, šéfe. Když jsem se posledně flákal v Pákistánu, lítaly tam hovna ze všech stran. Nic, co bych si chtěl zopakovat.“ Driscoll se tam vyskytoval před víc než rokem, vrátil se odtamud s těžkým poraněním ramene a ještě musel psát dopisy rodičům svých mužů, co se nevrátili vůbec.

Granger zamyšleně přikývl: „Jestli se v ISI plánuje převrat, tak čmuchající Američan upoutá spoustu nežádoucí pozornosti. Prostě vytěž Emblinga a jeho zdroj a hned se vrať zpátky. Jasné?“

„To mi zní docela dobře,“ uzavřel Sam.

KAPITOLA 26

BRIGÁDNÍ GENERÁL Rijáz Rihán ze Společné smíšené zpravodajské divize pákistánského Meziresortního ředitelství výzvědných služeb působil na zadním sedadle svého stříbrného mercedesu docela impozantně. Štíhlý a zdravý šestačtyřicetiletý muž, vysoký skoro sto osmdesát osm centimetrů, s kulatým obličejem ozdobeným působivým knírem a krátce zastřiženou bradkou. V Pákistánu většinou nosil uniformu a vypadal v ní hrozivě, ale ani tady v Dubaji, v obleku západního střihu s plukovní kravatou, nepůsobil zanedbatelným dojmem.

Rihán zde sídlil v dvoupatrové luxusní vile se zahradou obehnanou zdí a velkým krytým bazénem. Ležela na konci dlouhého oblouku silnice na Palm Džumajrá, jednoho z pěti umělých souostroví u dubajského pobřeží.

Dubajské pobřeží bývalo dříve podstatně skromnější, protože příroda nadělila tomuto emirátu pouhých padesát kilometrů pláže, ale dubajský vládce se nehodlal omezovat zeměpisnými podmínkami. Rozhodl se poupravit pobřežní linii a vydobýt si na moři více souše. Po dokončení pěti umělých souostroví tak mělo přibýt přes tisíc kilometrů pobřeží.

Generálův luxusní vůz odbočil na al-Chisáb, ulici vedoucí podél výstavných rezidencí, která při pohledu shora tvořila osu levého krajního listu palmy, jejíž tvar umělý ostrov připomínal. Rihán mezitím přijal na svém mobilu hovor. Volajícím byl jeho zástupce, plukovník Sádik Chán.

„Dobré ráno, plukovníku.“

„Dobré ráno, pane generále. Ten stařík z Dagestánu už dorazil.“

„Vyřiďte mu mou omluvu za zpoždění. Budu tam za pár minut. Jak vypadá?“

„Asi jako můj bláznivý dědeček.“

„Jak víte, že nemluví urdsky?“

Chán se zasmál: „Je v hlavní jídelně. Já jsem nahoře. Ale pochybuju, že by rozuměl urdu.“

„Dobře, Sádiku. Sejdu se s ním a pak ho nechám, ať si jde po svých. Mám moc práce na to, abych poslouchal, jak na mě řve nějaký stařík z ruských hor.“

Rihán zavěsil a podíval se na hodinky. Jeho mercedes zpomalil u boční uličky, aby nechal předjet vůz s ochrankou, který jel dosud za ním.

Rihán cestoval v zahraničí vždy s ochrankou v počtu alespoň tucet mužů, vesměs bývalých příslušníků zvláštních vojsk, vycvičených jako tělesná stráž u jedné jihoafrické firmy. Přesto se dokázal i s tímto mohutným doprovodem pohybovat poměrně nenápadně. Nenechal si nacpat svůj vůz ochrankou; jezdil s ním jenom řidič a jeden osobní strážce, celkem tři lidi. Zbylých deset je doprovázelo v neoznačených a nepancéřovaných vozech, drželi se v provozu poblíž a kroužili kolem jako loukotě okolo středu kola.

Generál pákistánské armády, dokonce ani přímo z ředitelství ISI, normálně nepůsobí ze zabezpečeného stanoviště v cizině, natož z tak okázalé adresy jako Palm Džumajrá v Dubaji, ve Spojených arabských emirátech.

Ovšem v životě a kariéře Rijáze Rihána by se nic nedalo žádným způsobem označit za normální. Bydlel a pracoval v sídle na Palmovém ostrově, protože měl v Perském zálivu bohaté sponzory, kteří ho podporovali už od osmdesátých let. A tyto sponzory měl Rijáz Rihán proto, že už třicet let byl výjimečnou postavou ve světě teroristických operací.

Rihán se narodil v pákistánské provincii Pandžáb kašmírské matce a afghánskému otci. Jeho otec provozoval v Pákistánu středně velkou dopravní firmu, ale byl také oddaným islamistou. V roce 1980, krátce po výsadku ruských parašutistů ze specnaz v Kábulu a vpádu ruských pozemních vojsk do Afghánistánu, odjel čtrnáctiletý Rijáz se svým otcem do Péšávaru, kde pomáhali vypravovat zásobovací konvoje pro bojující mudžáhedíny na druhé straně hranic. Rihánův otec díky svým zdrojům a stykům sestavil konvoj s ručními zbraněmi, rýží a léky pro afghánské povstalce. Nechal syna v Péšávaru a vyrazil se svým nákladem do rodné země.

Pár dní nato byl Rihánův otec mrtvý, rozmetaný na kusy při ruském náletu na jeho konvoj v Chajbarském průsmyku.

Mladý Rijáz se dověděl o otcově smrti a dal se do práce. Zorganizoval, shromáždil a osobně vedl další náklad zbraní, kdy s oslí karavanou obešel silnici smrti v Chajbarském průsmyku a zamířil do Afghánistánu severním směrem přes pohoří Hindúkuš. Do hor vyrazil v únoru jedině díky chlapecké samolibosti a neochvějné víře v Alláha, ale jeho karavana dorazila beze ztrát. A přestože nepřivezla mudžáhidům nic než staré britské pušky Lee-Enfield a zimní deky, už zanedlouho se vedení ISI doslechlo o mladíkových dalších odvážných činech.

Při jeho třetí výpravě přes hory mu už ISI pomáhala informacemi o ruských silách v oblasti – a za pár měsíců účty za jeho dodávky platili mocní a bohatí vahhábovští Arabové z ropných států Zálivu.

Ve svých šestnácti letech Rijáz vodil povstalcům přes hranice početné konvoje s puškami Kalašnikov a 7,62mm střelivem, a v roce 1986, kdy americká CIA dodala ISI do Péšávaru první zásilku ručních protiletadlových střel Stinger, svěřila ISI dvacetiletému operativci z Kašmíru přepravu těchto nejmodernějších zbraní přes hranice k lidem, kteří byli vycvičeni k jejich obsluze a čekali jenom na dodávku vypouštěcích zařízení.

Než válka skončila, vyhlédla si ISI Rihána jako předního kandidáta na špičkové mezinárodní operace, proto ho vyslala do Saúdské Arábie, aby se zdokonalil v arabštině, a poté do Londýna, kde studoval strojírenství a západní styl života. Po návratu z Londýna ho přijali do důstojnického sboru pákistánské armády, kde postoupil až do hodnosti kapitána, načež odešel z armády a dále působil již jen jako agent a ne jako příslušník ISI.

Pákistánská výzvědná služba využívala Rihána k náboru, organizaci a řízení operací menších teroristických skupin působících na pákistánském území. Sloužil jako svého druhu styčný důstojník mezi vedením ISI a různými zločineckými a ideologickými skupinami bojujícími proti Indii, Západu jako takovému, a dokonce i proti vlastní pákistánské sekulární vládě.

Rijáz Rihán nebyl členem žádné z džihádistických skupin, s nimiž pracoval, ani Umajjovské revoluční rady, ani al-Kájdy, ani Laškar-e-Tajba, ani Džájš-e-Muhammad. Kdepak, byl na volné noze, působil jako zadavatel a objednavatel, který převáděl obecné zájmy a cíle pákistánského islamistického vedení na akce v terénu, přímo v zákopech.

Pracoval s čtyřiadvaceti různými islámistickými bojůvkami, vesměs na pákistánském území. Za tím účelem si pořídil čtyřiadvacet různých krycích totožností. Pro Laškar-e-Tajba byl abú Kašmírí, pro Džájš-e-Muhammad zase Chálid Mír. Ve skutečnosti byl pětadvaceti lidmi, včetně své vlastní totožnosti, a díky tomu byl pro indické a západní zpravodajské služby prakticky nevystopovatelný. K jeho osobní bezpečnosti navíc přispívala skutečnost, že se pohyboval v těch kalných vodách jako ani ryba, ani rak: nebyl členem žádné teroristické skupiny ani příslušníkem pákistánských zpravodajských služeb.

Teroristické buňky pod jeho dohledem uskutečnily akce na Bali, v Jakartě, Bombaji, Dillí, Bagdádu, Kábulu, Tel Avivu, Tanzanii, Mogadišu, Čitágáonu a na mnoha místech v samotném Pákistánu.

V prosinci 2007 provedl Rijáz Rihán v Rávalpindí svou největší operaci, o které věděla jen hrstka nejvyšší generality ISI a pákistánské armády. Rihán osobně vybral, vycvičil a řídil atentátníka, který zabil pákistánskou premiérku Benázir Bhuttovou na popud ministerstva obrany a ISI. A ve svém typicky chladném a promyšleném stylu Rihán také vybral muže, který stál hned za střelcem, muže s dynamitovou vestou, který vyhodil atentátníka do povětří spolu s nemalou částí přihlížejícího davu hned poté, co zastřelil premiérku. Mrtví muži určitě nepromluví.

Pro velení pákistánské špionáže, využívající džihádistické skupiny a zločinecké bandy jako „bojovníky v zastoupení“, bylo ze všeho nejdůležitější zachovat si čisté ruce, a Rihán jim sloužil jako prostředník právě k tomuto účelu. A aby on sám jako prostředník zůstal čistý, investovali nemálo do jeho osobní a „provozní“ bezpečnosti. Rihánovy kontakty v arabském světě, ropní šejkové z Kataru a Spojených arabských emirátů, s nimiž se znal už z dob války s Ruskem v Afghánistánu, poskytli prostředky k jeho ukrytí a ochraně. Tito bohatí vahhábisté financovali jeho činnost, až se nakonec v roce 2010 vrátil do pákistánské armády v hodnosti brigádního generála prostě proto, že jeho mocní arabští přátelé požádali ISI, aby dala Rihánovi nějakou vyšší velitelskou funkci. Islámističtí generálové ho prosadili do čela Společné smíšené zpravodajské, kam by normálně patřil generálmajor. Rihán tím převzal odpovědnost za veškeré síly, prostředky a činnost zahraniční špionáže.

Jeho sponzoři ze Spojených arabských emirátů, kteří ho znali (přesněji řečeno věděli o něm) od doby, kdy jako výrostek hnal karavany mezků přes hory, projevily svůj zvláštní vztah k Rihánovi poskytnutím střeženého sídla na dubajském Palmovém ostrově. To se stalo po všech stránkách jeho kanceláří. Jistě, měl svou kancelář v Islámábádu v honosném velitelství ISI ve čtvrti Ábpará, ale daleko častěji se vyskytoval v Dubaji, daleko od pákistánských vládních činitelů, ani netušících o jeho existenci, i od armádního velení, které nesdílelo jeho snahu o vznik chalífátu.

A hlavně daleko od těch pár funkcionářů v ISI, kteří se ho chtěli zbavit.

GENERÁL RIHÁN dorazil do svého sídla krátce po hovoru s plukovníkem Chánem a pár minut poté už seděl u stolu naproti Sulejmanu Muršidovovi, ctihodnému duchovnímu vůdci dagestánské Džamáat Šaríjat. Tomu starému muži musí být aspoň osmdesát, říkal si Rihán při pohledu do mléčně zkalených očí a na kůži v obličeji, připomínající písek navátý větrem do hlubokých záhybů. Pocházel z kavkazských hor a Rijáz předpokládal, že ještě nikdy nebyl v Dubaji, nikdy neviděl mrakodrapy vyšší než betonové věžáky v Machačkale a nikdy se nesetkal s činovníkem cizí výzvědné služby.

V jídelně postávalo několik Rihánových strážců a starce doprovázeli čtyři muži, vesměs mladší, někteří o hodně. Nevypadali jako ochranka, spíše jako synové a vnuci. Také vypadali dost nesví. Jejich čela se leskla potem a neustále se ohlíželi po ozbrojených strážcích, jako by je tihle snědí muži měli co nevidět zatknout.

Dagestánský duchovní vůdce požádal o tuto schůzku před několika dny a Rihán věděl proč. Generál to ve skutečnosti považoval za dětinské. Rihán v několika posledních měsících procestoval celý svět a setkal se s povstaleckými skupinami a mezinárodními teroristickými bojůvkami v Egyptě, Indonésii, Saúdské Arábii, Íránu, Čečně a Jemenu.

Dagestán ale vynechal. Džamáat Šaríjat jako hlavní dagestánské islamistické uskupení zaujímala v očích Rihána a jeho lidí podružné místo za Čečenci. Tím spíše teď, kdy ztratila velitele svého ozbrojeného křídla, Israfila Nabijeva. Ale ani předtím, než Nabijeva zajali Rusové, se Rijáz Rihán nenamáhal setkat s Dagestánci. Čečenci s nimi přece spolupracovali, tak mu stačilo jednat s Čečenci.

A nyní, domýšlel si Rihán, jsou Dagestánci uražení. Přinejmenším dotčení. Poslali sem svého duchovního vůdce, aby vysvětlil, že jsou stále akceschopní a že Džamáat Šaríjat jako jediná vystupuje za Dagestán… bla bla bla.

Rihán se podíval přes stůl na starce. Pákistánský generál nepochyboval, že ho svatý muž z hor začne poučovat.

Všichni v místnosti mluvili arabsky. Rihán přivítal zástupce Dagestánu, zeptal se, jak se jim cestovalo a co potřebují.

Po výměně zdvořilostí se snažil ukončit tuto ranní schůzku co nejrychleji: „Jak vám teď mohu být nápomocný?“

Muršidov pravil: „Moji čečenští přátelé mi svěřili, že jste Boží muž.“ Rihán se usmál: „Jsem pokorný sluha Boží.“

„Mí lidé utrpěli bolestnou ztrátu zajetím Israfila Nabijeva.“

„Vím o tom. Byl to statečný velitel vašich bojovníků.“ Ve skutečnosti Rihán neměl o Dagestáncích valné mínění. Lépe se znal s Čečenci, jejichž bojové schopnosti hodnotil výše. Ovšem ten chlapík Nabijev udělal dojem i na Čečence. Říkali, že je o kus lepší než jiní dagestánští bojovníci, kteří v Rihánových očích nepředstavovali o mnoho více než potravu pro ruská děla. Muršidov přikývl, spokojený s pochvalou. „Kladl jsem v něj velké naděje pro budoucnost mého lidu. Ale bez něho se obávám, že musíme žádat o pomoc zvenčí.“

Aha, tak o tohle mu jde. Rihána to potěšilo. Jestli tento stařec něco potřebuje, tak snad s ním nebude muset dlouho vysedávat a klábosit. „Jsem vám k službám. Jak vám mohu pomoci?“

„Čečenci tvrdí, že zanedlouho stanete v čele Pákistánu.“

Rihán nehnul brvou, ale jeho krev začínala vřít. Všichni účastníci jeho schůzek se museli zapřísáhnout mlčenlivostí. „To je předčasné. V této chvíli je situace příliš obtížná, aby –“

Ale stařec mluvil dál, skoro jako by hovořil sám k sobě a ani si neuvědomoval, že je Rihán ve stejné místnosti. „Řekl jste Čečencům, že získáte do své moci jaderné zbraně, a nabídl jste jim tyto zbraně. Čečenci to odmítli, protože se obávají, že pokud by měli jadernou zbraň, stali by se sami terčem jaderného útoku.“

Rihán nepromluvil. Svaly v jeho obličeji se pod plnovousem napjaly. Pohlédl na Chána a ostatní přítomné plukovníky. Tím pohledem jim jasně dával najevo, že už nikdy nebudou spolupracovat s těmi pitomými Čečenci, kteří si nedokážou nechat takovou věc pro sebe.

Rihán málem vstal a odešel z místnosti. Vlastně se k tomu skutečně chystal, ale Muršidov hovořil dál. Stařec vypadal skoro jako v transu, ani si neuvědomoval, jaké nehoráznosti vycházejí z jeho úst.

„Vím, že máte v úmyslu předat ty bomby nějaké organizaci mimo Pákistán. Až to uděláte, až se svět doví, že ty jaderné zbraně někdo ukradl, vaše slabá civilní vláda padne a vy se zmocníte vlády. Moji muži, pane generále, mohou převzít vaše bomby.“

Rihán se nuceně zasmál: „Já nemám žádné bomby. A kdybych nějaké měl, nepotřeboval bych vaše muže. Vážím si vás, starce. Oceňuji vaši oběť, vaši oddanost Bohu i moudrost, kterou jste nabyl věkem. Ale teď jste přišel do mého domu a říkáte takové věci?“

„My ty bomby potřebujeme. A nebojíme se.“

Teď už doopravdy Rihán vstal. Stařec z Ruska ho rozzlobil a otrávil. „Jaké bomby? O jakých bombách to mluvíte? Ano, moje země má jaderné zbraně. To je všeobecně známo. Jejich vývoj a výrobu řídil Abdul Kádir Chán, pákistánský vlastenec a dobrý muslim. Ale já jsem generál armády a příslušník zahraniční rozvědky. Nemůžu prostě zacouvat s kamionem ke skladu a nechat si naložit na korbu jaderné rakety. To je bláznovství!“

Muršidov se podíval na Rihána očima zastřenýma šedým zákalem. „Vyložili mi váš plán do všech podrobností. Je pozoruhodný a může se podařit. Ale udělal jste jednu chybu. Nabídl jste ho nesprávným lidem. Ti, které jste přizval ke spolupráci, odmítli, a teď nemůžete dělat nic. Přišel jsem vám ukázat, že Džamáat Šaríjat je pro vás tou správnou volbou. Pomůžeme vám, a vy pomůžete nám.“

Rihán pohlédl na Chána. Ten pokrčil rameny. Čert ví.

Generál Rihán dosedl zpátky na pohovku. „Domníváte se, že víte věci, které nejsou pravda, starče. Ale zajímá mě to. Co chcete vy a vaši chudí horalé dělat s jadernými bombami?“

Muršidovův skelný zrak jako by se náhle projasnil. Usmál se, až ukázal zažloutlé olámané zuby. „Řeknu vám přesně, co uděláme s jadernými bombami.“

O DEVADESÁT MINUT později Rihán spěchal k heliportu za domem a skočil do svého stroje Eurocopter EC135. Vrtule už se otáčely, jejich zvuk zesílil, jakmile zaklaply dveře a za pár vteřin se vrtulník zvedl nad dům, trochu poklesl, když zamířil nad hladinu zálivu a obloukem se vydal k neuvěřitelné siluetě Dubaje.

Chán seděl vedle něj na zadním sedadle šestimístného stroje. Plukovník promluvil do interkomu a sdělil generálovi, že právě navázal zabezpečené satelitní spojení s Islámábádem, takže Rihánovi stačí mluvit do mikrofonu. „Poslouchej mě, bratře,“ pronesl Rihán hlasem třesoucím se vzrušením. „Teď odjíždím do Volgogradu.“ Poslouchal. „Ano. Do Ruska!“

Eurocopter mířil k mrakodrapům dubajského centra. Hned za nimi leží dubajské mezinárodní letiště. A tam posádka tryskáče Rockwell Sabreliner urychleně připravuje letoun k okamžitému letu.

„Určitě to budu vědět zítra, ale myslím, že budeme moci zahájit operaci Sákir. Ano. Uveďte všechny do pohotovosti. Přijedu do Rávalpindí a osobně všechno sdělím výboru, jakmile budu hotov.“ Chvíli poslouchal muže na druhé straně a pak pokračoval: „Ještě něco. Minulý měsíc jsem se setkal v Grozném se čtyřmi Čečenci. Připravte plán na rychlou a tichou likvidaci těch čtyř. Jeden z nich moc mluví. V tomto případě se nám to hodilo, ale nemůžeme ho nechat žvanit jinde. Vyřiďte je všechny, ať máme jistotu, že nám tudy už nic neuteče.“

Rihán kývl na svého zástupce a Chán ukončil hovor.

„Můžeme si přát něco víc?“ zeptal se Rihán Chána.

„Alláh je dobrotivý, pane generále.“

Brigádní generál Rijáz Rihán se usmál a zatoužil, aby jeho vrtulník letěl ještě rychleji, protože nemá času nazbyt.

Pokud jsou předvolební průzkumy v Americe správné, zanedlouho bude prezidentem Spojených států zase Jack Ryan; a jakmile se Ryan vrátí do Bílého domu, operace Sákir nemá naději na úspěch.

KAPITOLA 27

CHARLES SUMNER ALDEN, náměstek ředitele Ústřední zpravodajské služby, seděl na zadním sedadle Lincolnu Town Car projíždějícího vraty sídla Paula Lasky v Newportu na Rhode Islandu. Alden byl oblečen k večeři, doufal však, že tento večer dojde na pracovní věci i na zábavu.

V Laskově domě na Rhode Islandu byl už několikrát při různých příležitostech. Zahradní svatební slavnost jednoho demokratického kongresmana, shromáždění sponzorů Eda Kealtyho v kampani proti Robbymu Jacksonovi, honosné hostiny a setkání u bazénu, nebo vánoční večírek před pár lety. Když mu však Laska zavolal a pozval ho dnes na večeři, neopomněl mu sdělit, že tam budou jen oni dva.

To byla velká věc, dokonce i pro člověka z vyšších pater politiky jako Charles Sumner Alden. Alden předpokládal – ne, on věděl –, že dostane nabídku k účasti v některém z Laskových think tanků, vzhledem k očividné skutečnosti, že Kealtyho vláda skončí 20. ledna příštího roku.

Lincoln projel nádhernou zahradou a zastavil na kruhovém parkovišti u jezírka před domem. Obvod pozemku střežila ozbrojená ochranka a každá píď byla osázena kamerami, světly a pohybovými čidly. Aldenův řidič i tělesný strážce byli samozřejmě také ozbrojeni, tady však nečekali nic horšího než popálené patro od humrové polévky.

Alden s Laskou si dali skleničku v knihovně a odebrali se k večeři na zasklenou terasu, která jim poskytovala ochranu před chladem, ale současně i nádherný výhled na Sheep Point Cove v měsíčním světle. Konverzace se držela financí, politiky a sociálních věcí. Alden znal Lasku dost dobře na to, aby mu bylo jasné, že nepůjde o lehkovážné tlachání. Byl to spíš vážný hovor dvou mužů s víceméně shodnými názory, poněkud okořeněný špetkou Aldenovy podlézavosti k předpokládanému budoucímu zaměstnavateli.

Po večeři vyšli na chvíli ven, popíjeli koňak a probírali události v Maďarsku, Rusku, Turecku a Lotyšsku. Alden měl pocit, že dělá zkoušku ze znalostí a názorů, ale nevadilo mu to. Byl to přece pracovní pohovor, aspoň on to tak vnímal.

Potom přešli do knihovny. Alden si neopomněl všimnout ohromné sbírky svazků v kožené vazbě, a když se oba usadili proti sobě na starožitné kožené pohovky, začal chválit nádherný dům. Laska pokrčil rameny a vysvětlil mladšímu muži, že tohle je jeho letní chalupa, aspoň tak tomu říká mezi lidmi, kterým se nemusí předvádět jako populista. Pověděl Aldenovi, že má ještě dvaadvacetipokojový střešní byt v Upper West Side v New Yorku, plážový dům v Santa Barbaře, největší v okrese a jeden z největších na celém kalifornském pobřeží, a také chatu v Aspenu, kde se každoročně schází čtyři sta hostů.

Alden byl na té chatě, dokonce dvakrát, ale nechtěl to hostiteli připomínat. Laska doplnil obě skleničky prvotřídním koňakem Denis-Mounié z třicátých let. „Tušíš, proč jsem tě sem dnes pozval, Charlesi?“

Alden se usmál a zvedl hlavu: „Doufám, že je to kvůli místu, pokud by prezident Kealty neuspěl ve volbách.“

Laska na něj pohlédl nad okrajem brýlí, posazených nízko na nose. Usmál se. „Bylo by mi ctí, kdyby ses ke mně přidal. Napadá mě hned z hlavy několik klíčových míst, kde bys nám mohl pomoct.“

„Výborně.“

„Ale nevypadá dobře, když se začne rozprodávat nábytek z přízemí, dokud nahoře leží děda na smrtelné posteli. Souhlasíš?“

Alden chvíli neodpovídal. „Takže… Nepřišel jsem sem dnes probírat možnosti pro tenhle leden?“

Laska pokrčil rameny. Jeho kašmírový svetr se přitom sotva pohnul. „I v Americe po Kealtym o tebe bude postaráno. Neměj péči. Ale dnes tady nejsi kvůli tomu.“

Alden pocítil současně vzrušení i zmatek. „Tak dobře. Ale proč jsi mě tedy pozval?“

Laska sáhl po složce v kožených deskách, dosud ležící na stolku u pohovky. Vytáhl z ní svazek listů a položil si ho do klína. „Judy Cochraneová se sešla s Emírem.“

Aldenovi se napjaly všechny svaly. „Aha, no dobře. Jistě chápeš, že v této věci musím být opatrný. Nemůžu ti poskytnout žádné informace ohledně –“

„Na nic se tě neptám,“ namítl Laska, načež se zlehka pousmál. „Zatím. Jenom poslouchej.“

Alden napjatě přikývl.

„Pan Jásin souhlasil se zastoupením PCI v jeho věci před soudem Západní oblasti ve Virginii kvůli útoku v Charlottesville před třemi lety.“

Alden neříkal nic.

„V rámci naší dohody s ministerstvem spravedlnosti Judy a její tým nesmí probírat okolnosti Emírova zadržení ani jeho věznění do dne, kdy ho FBI předala Správě věznic.“

„Je mi líto, Paule, ale tady se dostáváš někam, kam já nemůžu.“

Laska pokračoval v hovoru, jako by Alden nic nenamítl. „Ale ta jeho historka je dost neuvěřitelná.“

Alden se přizpůsobil starci, který možná držel klíč k jeho budoucnosti. Začal vysvětlovat: „Generální prokurátor se mě zeširoka vyptával na účast CIA v Emírově případu. Nepodíleli jsme se na tom vůbec nijak, a to jsem mu také vyložil. Už tohle je víc, než bych měl prozradit komukoliv bez patřičné prověrky.“

Laska zavrtěl hlavou a přešel poslední Aldenova slova: „Říká, že ho přepadlo pět mužů na ulici v Rijádu, a když se bránil, postřelili ho, unesli a dopravili na nějaké místo ve Spojených státech, kde ho několik dní mučili, a až potom ho předali FBI.“

„Paule, já nechci poslouchat –“

„A potom ho agenti FBI převezli na jiné místo, kde ho drželi několik měsíců v jakémsi tajném vězení, než ho umístili ve Florence v Coloradu.“ Alden pozvedl obočí. „Upřímně, Paule, tohle už začíná připomínat béčkový film. Čirá fantazie.“

Ale Laska předkládal Emírova tvrzení jako fakta. „Dobře si prohlédl čtyři z těch mužů, co ho unesli a mučili. A přestože Emír je, pokud věříš vzneseným obviněním, terorista, je to také svým způsobem umělec.“ Laska vytáhl ze složky ve svém klíně čtyři listy papíru a podal je Aldenovi.

Náměstek ředitele CIA po nich nesáhl.

„Je mi líto,“ vypravil ze sebe.

„Říkals, že to nebyla CIA. Takže ty muže nepoznáš. Co by mohlo vadit?“

„Popravdě jsem velice zklamaný, žes mě ve skutečnosti pozval jenom proto, aby –“

„Pokud je neznáš, Charlesi, prostě mi ty papíry vrať a nestrávíš několik dalších let u výslechů jako bývalý šéf tajných operací Ústřední zpravodajské služby, který byl u kormidla, když došlo k nezákonné akci na území spojenecké země proti výslovnému rozkazu prezidenta Spojených států.“

Alden vydal dlouhý povzdech. Ve skutečnosti ani nevěděl, jak vypadá většina pěšáků CIA, protože jen zřídka opouštěl sedmé patro v Langley. Myslí si snad Laska, že výkonní příslušníci se jen tak poflakují v kantýně v horním patře, pomalovaní maskovacími barvami a ověšení zbraněmi, a čekají na další úkol? Jistěže, říkal si Alden v duchu, nedokážu poznat podle kresby žádného z terénních agentů Odboru zvláštních činností, polovojenské složky CIA, kde jsou operativci s odpovídajícím výcvikem pro něco takového. Po rozhovoru s generálním prokurátorem Branniganem o Emírově zadržení zhruba před rokem nabyl dojmu, že samo ministerstvo spravedlnosti je přesvědčeno, že Emíra sebrala nějaká blízkovýchodní tajná služba z nějakých osobních důvodů a pak ho propašovali do Spojených států a složili ke dveřím FBI, aby si udělali očko pro příště. Bylo to sice záhadné, to jistě ano, ale nic, čím by si Alden měl lámat hlavu.

Rozhodl se, že se na ty kresby podívá, zavrtí hlavou a vrátí je zpět. Jestli to stačí k zajištění místa v Laskově nadaci, až skončí u CIA, budiž.

Pokrčil rameny. „Udělám ti radost a podívám se na ty obrázky. Ale nebudu se s tebou o té věci dál bavit.“

Laska se usmál. Jeho hranatý obličej se rozšířil. „Domluveno.“

Alden si vzal papíry, zkřížil nohy a podíval se na Lasku. Po celou dobu si zachovával poněkud znuděný výraz.

Laska řekl: „Jsou to fotokopie toho, co Judy obkreslila z Emírových originálů. Není to moc dobré, ale myslím, že se z toho pozná, jak ti chlapi vypadají.“ Na prvním obrázku byl, přesně jak očekával, podrobný ale nijak zvlášť povedený náčrtek mužského obličeje, který Charlesi Aldenovi nic neříkal. Mladý muž, běloch, vlasy byly stínované tužkou, nejspíše aby bylo zřejmé, že jsou černé či tmavohnědé. Pod bradou měl jakýsi obvaz. Pod obrázkem bylo pár ručně psaných poznámek: „Únosce 1. Američan, 25 až 30 let. 183 cm. Ten mě střelil na ulici. Byl lehce zraněn v obličeji, proto ten obvaz.“ Byla to celkem slušná kresba dobře vypadajícího mladíka, ale jinak Alden nenašel na obrázku nic pozoruhodného.

Charles zavrtěl hlavou a sáhl po dalším.

Na druhé kresbě byl další mladý muž. Měl kratší vlasy než ten první, rovněž tmavé. Po všech ostatních stránkách byl jedním slovem nevýrazný. Text pod kresbou zněl: „Únosce 2. 28 až 35 let. Menší než č. 1.“

Další zavrtění hlavou. Následovala další kresba.

Aldenovy oči se rozšířily a vzápětí zúžily, okamžitě se lekl, že si hostitel mohl všimnout změnu ve výrazu jeho tváře. Na obrázku byl starší muž, mnohem starší než ti před ním. Rychle přelétl pohledem dolů k poznámkám Sájfa Jásina o Únosci 3: „Asi 60 let. Zdravý. Štíhlý. Velmi silný a zlostný. Chladné oči. Mluví slušnou arabštinou z oblasti Zálivu.“

Bože můj, pomyslel si Alden, ale snažil se neprozradit před Paulem Laskou své pocity. Krátké vlasy s lehkým stínováním, asi mělo naznačit šediny. Ostře řezané rysy. Roky vryté do kůže. Hranatá čelist.

Bylo by to možné? Šedesátník působící dosud v první linii? Pár jich je, ale výběr se tím podstatně zúží. Nicméně jeden se vymyká z řady, a ten se podobá kresbě víc než zběžně.

Alden si myslel, že ho poznává, ale nebyl si jistý.

Dokud nesáhl po dalším listu.

Obrázek Hispánce, mezi čtyřicítkou a padesátkou, nakrátko ostříhaného. Poznámka pod kresbou hlásala: „Únosce 4. Malé postavy, ale velice silný.“

Kat aby to spral! zaječel Alden v duchu. John Clark a jeho parťák. Ten Mexikán z Duhy. Jak se jenom jmenoval? Carlos Dominguez? Ne… to není ono.

Alden se už nepokoušel skrývat úžas. Nechal zbylé papíry spadnout na podlahu knihovny a v každé ruce držel jeden obrázek. Clarka v levé ruce, toho Hispánce v pravé.

Tihle dva seděli v Aldenově kanceláři před rokem. Poslal je balit, vykopl je z Ústřední zpravodajské služby.

A teď tady byl hodnověrný důkaz, který je spojoval s tajnou operací v Saúdské Arábii vedoucí k únosu nejhledanějšího muže na světě. Pro koho by sakra mohli dělat? JSOC, Spojené velitelství zvláštních operací? Ne, vojáci mají na takové věci vlastní lidi. DIA, NSA? V žádném případě, takové akce nejsou v jejich stylu.

„Znáš tyhle muže? Jsou od CIA?“ zeptal se Laska. Jeho hlas se tetelil nadějí.

Alden vzhlédl od obrázků ke starci na druhé kožené pohovce. Laska držel sklenici s koňakem a pln očekávání se předklonil.

Alden se chvilku dával dohromady. Mírně se otázal: „Co bys dělal s takovou informací?“

„Mám omezené možnosti, stejně jako ty. Ale mohl bys nařídit vnitřní vyšetřování těch mužů, sehnat další důkazy a vyjít s tím na světlo.“

„Nejsou u CIA.“

Laska trhl svou hranatou hlavou a zvedl huňaté obočí. „Ale… je jasné, žes je poznal.“

„To ano. Odešli z Agentury před rokem. Já… já nevím, co by měli dělat teď, ale z CIA jsou dávno pryč. Ať dělají kdekoliv, tak teroristy honí neoficiálně.“

„Kdo to je?“

„Ten bílý je John Clark. Ten druhý… Nevzpomínám si na jméno. Možná Dominguez. Každopádně něco hispánského. Portoričan, Mexičan, něco takového.“

Laska polkl doušek koňaku. „Dobře, je tedy jasné, že pokud nedělají pro CIA, dělají pro někoho jiného. A neměli vůbec žádné oprávnění zadržet Sájfa Jásina.“

Alden si uvědomil, že Laska vůbec nechápe dosah této skutečnosti. Ten chlap chce jenom dostat toho hajzla Emíra z basy. „Tady jde o něco víc. John Clark nedělal pro Jacka Ryana jenom u CIA. Dělal Ryanovi řidiče a byl jeho důvěrný přítel. Řekl bych, že pořád ještě je. Prováděli spolu tajné operace, ještě než začal Ryan stoupat ve funkcích. Jejich vztah trvá přes třicet let. To byl také jeden z důvodů, proč jsem toho starého parchanta vykopl, místo abych ho nechal ještě pár let se v agentuře poflakovat jako instruktora.“

Laska se napřímil. Dokonce se trochu ušklíbl, což se nestávalo často. „Zajímavé.“

„Clark má na rukou spoustu krve. Představuje všechno to špatné, co se dělo při operacích CIA. Neznám moc podrobností, ale jednu věc vím jistě.“

„Jakou, Charlesi?“

„Vím, že prezident Ryan osobně předal Clarkovi Čestnou medaili za akce ve Vietnamu – a že mu prominul zabíjení u CIA.“

„Tajná prezidentská milost?“

„Ano.“

Alden ještě vrtěl hlavou nad tím odhalením, ale pomalu se ovládal. Najednou zapomněl na svou práci v Laskově nadaci. Doslova vyštěkl na staršího muže: „Já nevím, jaká základní pravidla stanovilo ministerstvo spravedlnosti vaší organizaci, ale mám vážné pochybnosti, že by advokáti měli dovoleno předávat ti podobné informace. Sám nejsi právník, ani nejsi součástí týmu obhajoby.“

„To je naprostá pravda. Já jsem spíš taková figura na přídi. Nicméně mám tuto informaci.“

„Přece víš, že s tímhle sakra nemůžu nic dělat, Paule. Nemůžu zítra ráno nakráčet do své kanceláře a začít se vyptávat, co se kdy přihodilo Clarkovi a Dominguezovi. Všichni by okamžitě chtěli vědět, proč mě to zajímá. Ty i já můžeme mít spoustu nepříjemností kvůli šíření této informace, už kvůli jejímu zdroji. Zatáhls mě do spoluúčasti na těžkém zločinu.“

S těmi slovy Alden hrábl po sklenici na stole a obrátil ji do sebe jedním douškem. Laska vzal starou láhev a štědře mu dolil.

Pak se Laska usmál. „Nemusíš o tom nikomu vyprávět. Ale tahle informace musí nějak vyplavat na povrch. Ty muže je třeba dopadnout a pohnat k odpovědnosti.“ Laska se na pár vteřin zamyslel. „Problém s touhle informací je ve zdroji, v tom, jakým způsobem byla získaná. Co kdybych ten zdroj změnil?“

„Jak to myslíš?“

„Můžeš mi sehnat víc informací o Clarkově kariéře u CIA? Nemluvím o tomhle. O Emírově případu. Hovořím o čemkoliv, co dělal a co má v osobních záznamech.“

Alden přikývl. „Vzpomínám si, že admirál James Greer měl na něj vlastní složku. To už je dávno; mohl bych se v tom trochu pohrabat a zjistit, jestli jsou tam ještě nějaké podrobnosti. Vím, že několik let velel Duze v Británii.“

„Muži v černém,“ procedil Laska skrze zuby opovržlivě přezdívku tajného protiteoristického útvaru NATO.

„Jo. Ale k čemu ti ty informace budou?“

„Myslím, že by to mohlo pomoct Edovi.“

Alden vrhl na Lasku dlouhý pohled. Věděl, že na světě není žádná věc, která by mohla pomoci Edu Kealtymu, a věděl také, že je Laska dost chytrý na to, aby mu to bylo jasné. Kdepak, v Laskově hlavě se chystá nějaká hra. Alden se se starým Čechem nedohadoval: „Uvidím, co půjde udělat.“

„Jenom mi přines, co bude možné, a já tě z toho vynechám, Charlesi. Hodně mi pomáháš, a já na to v lednu nezapomenu.“

KAPITOLA 28

SILUETA tak velkého a rozvinutého města jako Volgograd by měla být vidět ze všech stran na mnoho, mnoho kilometrů. Ale jak se Georgij Safronov řítil po dálnici M6 k jihovýchodu, ještě nějakých patnáct kilometrů před městem před sebou viděl jenom mírně zvlněné pastviny, ztrácející se v husté šedivé mlze, které nijak nenaznačovaly blízkost rozlehlé průmyslově aglomerace. Bylo deset hodin ráno a on jel celou noc po kaspické dálnici, ale i po osmi hodinách za volantem hnal šestačtyřicetiletý muž své kupé BMW Z4 ve snaze dorazit na místo určení co nejdříve. Muž, kvůli kterému se dnes vypravil na bezmála tisícikilometrovou cestu, by ho nezval na schůzku bezdůvodně, a tak Georgij potlačoval spánek a hlad, aby nenechal starce čekat.

Bohatý Rus překročil hranici středního věku, ale kromě pár šedin v zrzavých vlasech na to nevypadal. Většina Rusů pije a jejich obličeje stárnou rychle, ale Georgij se už po léta nedotkl vodky, vína ani piva; dopřával si jedině přeslazený čaj, v Rusku tak oblíbený. Neměl vůbec atletickou postavu, byl však štíhlý a vlasy měl trochu delší, než by se slušelo na muže jeho věku. Jedna kadeř mu padala do čela, až k obočí, proto si nastavil topení tak, aby mu ji za jízdy odfoukávalo dozadu.

Nedostal pokyn jet přímo do Volgogradu, což byla škoda, protože Safronovovi se v tom městě docela líbilo. Volgograd je bývalý Stalingrad, a to ho na něm zajímalo. Stalingrad byl za druhé světové války místem toho nejneuvěřitelnějšího odporu proti mohutné invazní armádě v celých dějinách vojenství.

A Georgij Safronov měl osobní zájem o jev ozbrojeného odporu, ačkoliv si to nechával pro sebe.

Jeho pohled sklouzl k navigaci na středovém panelu komfortně vybaveného vozu. Míjel teď severní okraj letiště; za pár minut sjede z M6 a pak se dá po přednastavené trase k zabezpečenému domu těsně vedle letištních pozemků.

Věděl, že nesmí nijak upoutávat pozornost. Přijel sám, ochranku nechal v Moskvě; tělesným strážcům pouze oznámil, že si musí vyřídit něco soukromého. Jeho osobní strážci nebyli Rusové, ale Finové. Vesměs děvkaři, takže Georgij pro lepší utajení využil jejich představivost a naznačil, že jeho tajná schůzka se týká nějaké ženy.

Safronova napadlo, že po schůzce by mohl pokračovat dál do Volgogradu a najít si hotel. Mohl by se sám procházet ulicemi, přemýšlet o stalingradské bitvě a načerpat tak nové síly.

Ale to předbíhal událostem. Možná že muž, který ho dnes pozval, Sulejman Muršidov, bude chtít, aby s ním hned odjel na letiště a vrátil se s ním do Machačkaly.

Muršidov řekne Georgijovi, co má dělat, a Georgij poslechne.

Georgij Safronov nebylo jeho skutečné jméno v tom smyslu, že jeho skuteční rodiče mu neříkali Georgij a oni sami se nejmenovali Safronovovi. Ale co si pamatuje, bylo to jeho jméno, a co si pamatuje, všichni kolem mu říkali, že je Rus.

Ale v hloubi srdce si byl jistý, že vždy tušil, že jeho jméno i původ jsou falešné.

Ve skutečnosti se Georgij Safronov narodil jako Magomed Sadikov v dagestánském Derbenu v roce 1966, kdy to byla vzdálená a poslušná hornatá přímořská oblast Sovětského svazu. Jeho praví rodiče byli horalé, ale přestěhovali se krátce po jeho narození do Machačkaly u Kaspického moře. Tam během jednoho roku oba zemřeli na nějaké nemoci a jejich dítě přišlo do sirotčince. Mladý námořní kapitán z Moskvy jménem Michail Safronov s manželkou Marinou si vybrali právě toto dítě, protože Magomed se paní Safronovové díky svému smíšenému azarsko-lezginskému původu zalíbil víc než ostatní děti stejného věku, které byly čistokrevní Azaři.

Svému novému děťátku dali jméno Georgij.

Kapitán Safronov sloužil v Dagestánu u Kaspické flotily, ale zanedlouho byl přeložen k Černomořskému loďstvu do Sevastopolu a potom na Námořní akademii maršála Grečka do Leningradu. Dalších patnáct let vyrůstal Georgij v Sevastopolu (kam se jeho otec vrátil k Černomořskému loďstvu) a Moskvě (kde otec sloužil na velitelství námořnictva).

Matka a otec Safronovovi mu nikdy netajili skutečnost, že byl adoptován, ale řekli mu, že si ho vzali z moskevského sirotčince. Nikdy se nezmínili o jeho skutečném původu ani o tom, že jeho rodiče byli muslimové.

Mladý Safronov byl úžasné dítě, byl ale malý, slabý a tak neobratný, že se nehodil k žádnému sportu. Přesto, nebo snad právě proto, se výborně učil. Jako docela malý chlapec se začal zajímat o kosmonautiku. To vyústilo v zaujetí raketami, družicemi a vesmírem. Po maturitě byl přijat na Vojenskou akademii raketových vojsk Felixe Dzeržinského.

Po promoci strávil pět let jako důstojník sovětských strategických raketových vojsk, načež se vrátil do univerzitních lavic Moskevského fyzikálně technologického institutu.

Ve třiceti letech odešel do soukromého sektoru. Nastoupil jako projektový manažer nově vzniklé firmy Kosmos Space Flight Corporation, zabývající se raketovými motory a vesmírnými lety. Georgij sehrál rozhodující roli při nákupu mezikontinentálních raketových nosičů ze sovětské éry a vedl projekt jejich přestavby na nákladní kosmické lodě. Jeho vůdcovství vojenského typu, smělé myšlenky, technologické znalosti a politická obratnost udělaly z firmy koncem devadesátých let hlavního dodavatele pro ruský kosmický program.

V roce 1999 navštívil Michail Safronov svého syna v jeho krásném moskevském domě. Bylo to krátce po prvním ruském tažení v Dagestánu a Vysloužilý námořní důstojník utrousil několik opovržlivých poznámek o dagestánských muslimech. Když se ho Georgij zeptal, co vlastně ví o Dagestáncích, či vůbec o muslimech, Michail se bezděčně zmínil, že kdysi sloužil v Machačkale.

Georgij se podivil, proč se otec ani matka nikdy nezmínili o jeho pobytu v Dagestánu. O pár týdnů později obvolal pár vlivných přátel u námořnictva, kteří se prohrabali starými záznamy a poskytli synovi údaje o době otcova přidělení u Kaspické flotily.

Safronov se neprodleně vypravil do Machačkaly, našel sirotčinec a zjistil, že se ve skutečnosti narodil muslimským dagestánským rodičům.

Tak se Georgij Safronov dověděl to, o čem později tvrdil, že to věděl odjakživa. Že není jako všichni ostatní Rusové, se kterými vyrostl.

Že je muslim.

Zpočátku se to v jeho životě nijak zvlášť neprojevilo. Jeho firma byla tak úspěšná – zejména po dlouhodobém přerušení letů amerických raketoplánů kvůli havárii Columbie v únoru 2003 –, že Safronov žil jenom prací. Kosmos Space Flight Corporation byla v té době plně připravena převzít americké zakázky. V šestatřiceti letech se Georgij ujal vedení firmy a díky jeho talentu, obětavosti, stykům v ruském letectvu a síle jeho osobnosti společnost tuto příležitost také naplno využila.

Ruská vláda ze začátku neměla na firmě žádný finanční zájem, proto privatizace původní konstrukční kanceláře proběhla úspěšně. Jakmile ji však Safronov proměnil doslova ve stroj na peníze s raketovým pohonem, ruský prezident se svými kumpány zahájil vládní snahu o převzetí společnosti. Safronov se však s novými protivníky sešel osobně a učinil jim nabídku: přenechá jim osmatřicetiprocentní podíl, se kterými si mohou dělat cokoliv dle libosti, a on si ponechá zbytek. A bude nadále pracovat pro větší úspěch firmy, 365 dní v roce.

Naproti tomu, vysvětlil Georgij, pokud se ruská vláda rozhodne podnik zestátnit, jako za starých časů, může čekat podobné výsledky jako za starých časů. Safronov bude sedět u svého stolu a čučet do zdi, nebo ho můžou vystrnadit a nahradit nějakým starým aparátčíkem, který se bude tvářit jako kapitalista, ovšem ze zkušeností uplynulého století se dá dovodit, že do roka přivede firmu ke krachu.

Ruský prezident i s doprovodem se cítil zaskočený. Na jejich pokus o vydírání přišla překvapivě odpověď v podobě… Čeho že vlastně? Opačného vydírání? Vláda kývla, Safronov si ponechal dvaašedesát procent a firma vzkvétala.

Rok poté obdržel Kosmos od vděčného státu řád a Safronov titul Hrdina Ruské federace.

Když jeho osobní majetek překročil sto milionů dolarů, začal investovat do těch nejvýnosnějších ruských společností, přičemž vycházel hlavně ze styků jejich majitelů. Dobře chápal podmínky úspěchu ve své zemi; kdo vystrkuje hlavu z řady, tomu zůstane na krku, jen pokud je kamarád s Kremlem. V těchto kruzích bylo snadné zjistit, kdo má podporu bývalých příslušníků KGB, vládnoucích v Moskvě. Safronov se tedy zařídil tak, aby se mu za současného vedení dobře dařilo.

A tahle taktika se mu vyplácela. Nyní se jeho osobní jmění odhadovalo na více než miliardu dolarů, což sice nestačilo na umístění v seznamu časopisu Forbes, ale mohl si dovolit, cokoliv ho napadlo.

Jenže ve skutečnosti pro něj bohatství neznamenalo vůbec nic.

Protože nedokázal zapomenout, že se doopravdy nejmenuje Georgij a že není opravdový Rus.

Pro Georgije Safronova se všechno změnilo v den jeho dvaačtyřicátých narozenin. Jel právě svým novým Lamborghini Reventón model 2008 na jedno ze svých venkovských sídel. Ručička tachometru se na rovné silnici dostala až na dvacet kilometrů pod maximum, zřetelně překročila třístovku.

Georgij se nikdy nedověděl, jestli to byla olejová skvrna, louže vody nebo jen prostý smyk zadních kol. Ale z nějakého důvodu začal vůz plavat, nereagoval na řízení a on pochopil, že je konec. A v té půlvteřině, která uběhla od okamžiku, kdy pochopil, že se jen veze v neovladatelném voze, do chvíle, kdy stříbrný předek lamborghini zamířil mimo silnici, mu před očima neproběhl jeho dosavadní život; naopak, před jeho vnitřním zrakem se odehrával život, který nikdy nežil. Osud, ke kterému se obracel zády. Revoluce, které se neúčastnil. Potenciál, který se neuskutečnil.

Lamborghini se převrátilo, šíje jednadvacetileté baletky sedící vedle Safronova s chřupnutím praskla při prvním dopadu na zasněžené pole – ještě mnoho let poté Georgij vzpomínal, jak zaslechl ten zvuk v řinkotu drcených plechů a laminátu.

Vesmírný podnikatel strávil několik měsíců v nemocnici s ruským vydáním koránu; ukrýval ho v deskách technických příruček. Jeho víra sílila, upevňovalo se jeho přesvědčení o vlastním místě v tomto světě i v tom druhém, a rozhodl se, že dá svému životu nový směr.

Vzdá se všeho, aby se stal šahídem. Obětuje se pro věc, pro niž se narodil a pro kterou dýchá. Pochopil, že rychlá auta, tryskáče, ženy a moc neznamenají ráj, jakkoliv jsou příjemné jeho tělesné schránce. Uvědomil si, že jeho pozemské tělo nečeká žádná skutečná budoucnost. Ne, jeho budoucnost, jeho věčná budoucnost, ho čeká v posmrtném životě, a tam má také namířeno.

Ne že by chtěl dát své tělo lacino. Kdepak, Georgij dospěl k názoru, že se stal možná největším trumfem ve hře o Islámskou kavkazskou republiku. Vždyť je „krtkem“ v nepřátelském táboře.

Když se uzdravil, tajně se přestěhoval do prostého venkovského domku v Dagestánu. Žil tam naprosto skromně, zcela jinak než před nehodou. Vyhledal Sulejmana Muršidova, duchovního vůdce dagestánské odbojové skupiny Džamáat Šaríjat. Muršidov byl zpočátku nedůvěřivý, ale díky své mazanosti a inteligenci časem pochopil, jakým nástrojem a zbraní může být Georgij Safronov.

Georgij nabídl hnutí všechny své peníze, ale ty duchovní vůdce odmítl. Přímo zakázal Safronovovi jakoukoliv dobročinnost směřovanou na Dagestán či celý Kavkaz. Stařec z hor nějak pochopil, že Georgij je jeho „člověk zevnitř“ ruského mocenského labyrintu, a rozhodl se, že ho nenechá ničím ohrozit. Žádné nové školy ani nemocnice, vůbec žádná podpora muslimskému separatistickému hnutí.

Naopak, Muršidov doporučil Safronovovi návrat do Moskvy a podporu tvrdého postoje proti separatistům. Georgij už léta trpěl při setkáních s přáteli svého adoptivního otce jejich řečmi proti kavkazským vzbouřencům. Ale teď dostal takový rozkaz. Musí žít v břiše nestvůry.

Až do toho dne, kdy ho Muršidov povolá zpět, požádá ho o pomoc a inš’alláh – dá-li Bůh – vyšle ho na cestu mučedníka.

Safronov uposlechl. Jednou ročně se tajně scházel se Sulejmanem a při jednom z těch krátkých setkání požádal o seznámení se slavným bojovníkem Israfilem Nabijevem. Starý duchovní vůdce to zamítl a Safronova se to hodně dotklo.

Teď si ale Georgij uvědomil, že to tak bylo správně. Kdyby o něm Nabijev věděl, kdyby věděl třeba jen to, že mají svého člověka někde v nejvyšších kruzích ruského kosmického průmyslu, byl by teď mrtvý nebo ve vězení.

Safronov si uvědomoval, že když loni v Machačkale naléhal na Sulejmana, aby ho seznámil s Nabijevem, jednal pod vlivem vlastní marnivosti. A byl to sám Alláh, který zasáhl, když mu Sulejman odmítl vyhovět.

Takže Safronov zůstával mimo Džamáat Šaríjat. A bylo to jen dobře, protože jeho firma se za ta léta dál rozrůstala a on sám měl spoustu práce v Moskvě. Kosmos vydělával na ukončení amerického programu Space Shuttle. Stal se jedním z hlavních hráčů v dopravě nákladů na oběžnou dráhu. Ano, byly zde i další firmy se svými nosiči, jako Sojuz, Proton či Rokot. Ale Safronov se svým nosičem Dněpr-1 rostl rychleji než ostatní. V roce 2011 vypustila Safronovova firma ze svých tří ramp na kosmodromu Bajkonur v plochých travnatých stepích Kazachstánu přes dvacet raket a pro rok 2012 měla rozjednáno ještě více zakázek.

Měl tedy vskutku hodně práce, to mu však nezabránilo všeho nechat a zamířit po kaspické dálnici k jihu, jakmile obdržel vzkaz od Muršidova, zvaného Abú Dagestání – Otec Dagestánu.

Georgij Safronov se podíval na své rolexky a potěšilo ho, že na schůzku dorazí přesně na čas. Koneckonců je raketový vědec. A nenávidí nepřesnost.

KAPITOLA 29

DŽAMÁAT ŠARÍJAT občas používala statek západně od Volgogradu, pokud potřebovala vyřídit něco mimo svůj rajón. Usedlost ležela hned vedle letiště, ale odděleně od ruchu a shonu samotného města. K ohlídání před ruskou policií či vojskem tedy stačilo pár strážných hlídkujících u prašných cest a tlupa dagestánských ozbrojenců poblíž odbočky z dálnice.

Georgij Safronov prošel bezpečnostní kontrolou jen na základě ověření totožnosti a po zběžné tělesné prohlídce, načež byl uveden do tlumeně osvětleného stavení. Ženy v kuchyni po jeho pozdravu odvracely zrak, ale stráže ho doprovodily do velkého pokoje, kde ho uvítal jeho duchovní vůdce, Sulejman Muršidov, zvaný Abů Dagestání.

Přes nízký stolek byl přehozen krajkový ubrus. Ženy postavily před oba muže misku s hrozny, druhou s ručně balenými cukrátky a dvoulitrovou láhev pomerančové fanty, načež zmizely.

Safronov se nadýmal pýchou, stejně jako pokaždé v přítomnosti duchovního vůdce organizace bojující za práva a budoucnost jeho lidu. Dobře věděl, že by ho sem Muršidov nepozval, kdyby to nebylo nanejvýš důležité. Dopadení Israfila Nabijeva minulý měsíc – ruské úřady sice neřekly, že ho zajaly živého, ale přeživší vesničané viděli, jak ho odvážejí vrtulníkem – musí nějak souviset s tímto pozváním.

Ruský vesmírný podnikatel očekával, že ho Sulejman Muršidov požádá o peníze. Nejspíš o velkou sumu, která by usnadnila pokus o Israfilovo osvobození. Georgij byl vzrušený při pomyšlení, že by mohl poprvé sehrát důležitou roli v boji svého lidu.

Stařec seděl na zemi na druhé straně stolu. Za ním seděli na židlích dva z jeho synů, ale až u zdi a hovoru se nijak neúčastnili. Muršidov věnoval několik minut dotazům na Georgijovu cestu, na jeho práci a sdělením nejčerstvějších kavkazských novinek. Safronov cítil k tomuto starci hlubší vztah než k vlastnímu otci, který ho podvedl, odtrhl ho od jeho lidí a zkoušel z něj udělat někoho, kým nebyl. Naproti tomu Abú Dagestání mu vrátil pravou totožnost.

Vousatý stařec promluvil: „Můj synu, synu Dagestánu, Alláh podporuje náš odpor proti Moskvě.“

„Vím, že je to tak, Abú Dagestání.“

„Dověděl jsem se o možnosti, jak bychom s tvojí pomocí mohli udělat pro naši věc víc než kdykoli dříve. Víc než za války, víc než kdy dokázal bratr Israfil se všemi svými bojovníky.“

„Jenom mi řekni, co potřebuješ. Přece víš, že jsem tě prosil o možnost něco udělat, sehrát nějakou roli v našem boji.“

„Vzpomínáš, cos mi řekl, když jsi tu byl loni?“

Safronov se zamyslel. Napovídal toho hodně, spoustu věcí, vesměs nápady, jak by mohl pomoci věci Džamáat Šaríjat. Georgij probděl mnoho nocí nad plány podpory hnutí, a při svých každoročních návštěvách v Machačkale nabízel Muršidovovi své nejlepší nápady. Netušil, o kterém z těch plánů teď jeho vůdce mluví. „Já… Co konkrétně, otče Dagestánu?“ Starcovy rty se zkroutily v úsměvu: „Říkal jsi mi, že jsi mocný muž. Že řídíš rakety, které létají do kosmu. Že bys mohl přesměrovat své rakety na Moskvu.“

Safronov se nadmul vzrušením, ale současně se jeho mysl naplnila úžasem a obavami. Vyprávěl sice starci o mnoha svých úvahách, jak se pomstít Rusům, mezi nimiž žil a pracoval. Změnit trajektorii letu některé z jeho nákladních raket tak, aby nevyletěla na oběžnou dráhu, ale zamířila na hustě obydlené město, byl ale skutečný vrchol mezi jeho fantastickými nápady. Přineslo by to stovky problémů k řešení, ale ano, nebylo to úplně neuskutečnitelné.

Safronov pochopil, že teď není čas na projevy pochybností. „Ano! Přísahám, že to dokážu. Jenom řekni a já přinutím Rusy buď vydat našeho vojevůdce, nebo pykat za svůj zločin.“

Muršidov chtěl promluvit, ale Safronov, nabitý vzrušením, pokračoval: „Musím poznamenat, že takový úder by byl nejúčinnější proti nějaké rafinerii, ačkoli ty se nacházejí mimo město. Samotná družice totiž není výbušná, takže i když dopadne obrovskou rychlostí, musí narazit do něčeho hořlavého nebo výbušného, aby způsobila co největší škodu.“ Georgij se lekl, že stařec bude zklamaný; asi opomněl realisticky vysvětlit možnosti kinetického projektilu, když se tady loni vychloubal.

Ale Muršidov mu položil otázku: „Byly by tvoje rakety účinnější, kdyby se opatřily jadernou bombou?“

Safronov ztuhl. Vykoktal jenom: „No… ano. Samozřejmě. Ale to je nemožné. Ale i bez nich jsou to neobyčejně mohutné konvenční zbraně. Slibuji, že když zaměřím skladiště pohonných hmot nebo –“

„Proč je to nemožné?“

„Protože já nemám žádné bomby, Otče.“

„Kdybys měl, pustil by ses do toho? Nebo tvoje srdce tíží myšlenka na smrt statisíců tvých adoptivních krajanů?“

Safronov vysunul bradu. Tohle je zkouška. Hypotetická úvaha: „Kdybych měl bomby, šel bych do toho s ještě větším nadšením. V mém srdci nejsou žádné pochybnosti.“

„Je tu jistý člověk, se kterým bych tě chtěl seznámit. Cizinec.“

Safronov si žádného cizince nevšiml. Je snad také hypotetický? „Co je to za člověka?“

„On sám ti poví, kdo je. Promluv s ním. Já mu věřím. Naši bratři v Čečně si ho velmi považují.“

„Jistě, Abú Dagestání. Promluvím s ním.“

Sulejman Muršidov kývl na jednoho ze svých synů, a ten pokynul Safronovovi, aby ho následoval. Georgij vstal, zmatený průběhem událostí, ale šel za ním do haly a po schodišti nahoru až do rozlehlé ložnice. Tam stáli tři muži v neformálním oblečení s puškami přes rameno. Nebyli to Dagestánci; ale ani Arabové. Jeden z nich byl hodně vysoký, asi v Georgijově věku; zbylí dva byli mladší.

„As-salaam alejkum,“ pronesl nejstarší z nich. Takže aspoň mluví arabsky.

„Wa alejkum as-salaam,“ odpověděl Safronov.

„Zvedněte ruce do vzduchu, prosím.“

„Cože to?“

„Prosím, příteli.“

Safronov nejistě uposlechl. Oba mladší muži k němu přistoupili a důkladně ho prohledali, ale očividně bez známky neúcty.

Hned nato nejstarší muž požádal Safronova, aby si sedl na ošoupanou pohovku u zdi. Sám se také posadil a na stolku před nimi se objevily sklenice oranžové limonády.

„Pane Safronove, můžete mi říkat generál Idžáz. Jsem z pákistánské armády.“

Georgij mu potřásl rukou. Pákistán? Zajímavé. Muršidovova slova pomalu začínala dávat hlubší smysl.

Rihán se zeptal: „Jste Dagestánec? A oddaný muslim?“

„Jsem obojí, generále.“

„Sulejman tvrdil, že jste přesně ten muž, se kterým potřebuji mluvit.“

„Doufám, že vám mohu být k službám.“

„Vy řídíte ruský vesmírný program?“

Safronov málem zavrtěl hlavou. To by bylo hrubé zjednodušení jeho postavení prezidenta a hlavního akcionáře firmy Kosmos. Ale zarazil se. Teď nebyl čas k námitkám, však to vysvětlí později. „To je skoro pravda, generále Idžázi. Jsem prezident společnosti, která vlastní a provozuje jedny z nejlepších ruských vesmírných nosičů.“

„Co vysíláte do kosmu?“

„Hlavně dopravujeme družice na oběžnou dráhu. Loni jsme měli jednadvacet úspěšných startů a příští rok očekáváme čtyřiadvacet.“

„Máte přístup k těm raketovým nosičům?“

Safronov přikývl, pyšný na sebe i na firmu, která pod jeho rukama rostla posledních patnáct let. „Náš hlavní vesmírný nosič je systém Dněpr-1. Je to upravený RM-36.“

Rihán na Rusa jen mlčky hleděl. Nechtěl přiznat, že o tom nic neví. Potichu počká, až mu to jeho protějšek sám vysvětlí.

„Víte, generále, RM-36 je mezikontinentální balistická řízená střela. Rusko… přesněji řečeno Sovětský svaz je používal k vynášení jaderných hlavic. Teprve v devadesátých letech moje firma přestavěla tento systém na civilní vesmírnou raketu.“

Rihán zamyšleně přikyvoval a předstíral mírný zájem. Ve skutečnosti to byla naprosto neuvěřitelná novina.

„Co může nést taková raketa, pane Safronove?“

Georgij se vědoucně usmál. Z Muršidovových dotazů už pochopil, co se tady děje. A bylo mu jasné, že je na něm, aby tu myšlenku prodal drsně vyhlížejícímu Pákistánci sedícímu naproti.

„Generále, můžeme naložit, cokoliv vás napadne, pokud se to vejde do nákladového prostoru.“

„Zařízení, o kterých uvažuji, mají zhruba čtyři metry na délku a půl metru v průměru.“

„A váží?“

„Něco málo přes tisíc kilogramů.“

Rus spokojeně přikývl: „To je možné.“

„Výborně.“

„Jste ochoten mi prozradit, o jaké zařízení se jedná?“

Muž, kterého Safronov poznal jako generála Idžáze, mu pohlédl přímo do očí. „Jaderné pumy. Dvacet kilotun.“

„Pumy? Ne hlavice raket?“

„Ne. Tohle jsou letecké pumy. Je to problém?“

„Já toho o pumách vím velice málo, a jen něco víc o ruských bojových hlavicích ještě z doby mé služby. Ale například vím, že pumy se můžou zbavit pláště, aby byly menší a lehčí. To nijak neovlivní jejich účinek. To bychom museli udělat, aby se daly uložit do nákladových kontejnerů našich raket.“

„Rozumím,“ přikývl Rihán. „Řekněte mi jedno. Vaše rakety… kam mohou letět?“

Safronov zpozorněl. Už se nadechl k odpovědi, ale zarazil se. Málem se zakoktal.

Rihán pokračoval: „Jenom mě to zajímá, příteli. Jestliže se rozhodnu přenechat tato zařízení vaší organizaci, budou vaše se vším všudy a můžete si s nimi dělat, co chcete.“ Rihánův úsměv se ještě rozšířil. „Ale byl bych raději, kdybyste je neposlali na Islámábád.“

Safronov se trochu uvolnil. Na chvíli se lekl, že by se tahle operace mohla nějak vyvinout ve prospěch Pákistánců. Nic takového by neudělal za žádné peníze. Hodlal jednat pouze v zájmu své věci.

„Generále Idžázi, moje rakety poletí, kamkoliv poručím. Není o čem hovořit. Jedna z nich klidně dopadne na Rudé náměstí.“

Rihán přikývl. „Výborně,“ poznamenal. „Nakonec bude Moskva klečet u vašich nohou a prosit o milost. Vy a vaši lidé dosáhnete toho, po čem jste odedávna toužili. Islámský chalífát na Kavkaze.“

Štíhlý Rus s chlapeckou kadeří na čele se usmál, jeho oči trochu zrudly a zvlhly. Oba muži se v chladné podkrovní místnosti objali.

Rijáz Rihán objímal menšího muže a usmíval se přitom. Pákistánský generál usměrňoval horlivce i zločince od svých čtrnácti let, a byl v tom velmi, velmi dobrý.

Po tomto vzplanutí citů se Rihán vrátil k praktické stránce věci. „Pane Safronove, v nejbližších dnech se k vám možná donesou zvěsti o cizích lidech, co se vyptávají na vás, na váš minulý život, vaše styky, vaše vzdělání, vaši víru.“

„A to proč?“

„Hlavně a především proto, že si vás musím velmi pečlivě prověřit.“

„Generále Idžázi, to naprosto chápu. Vy a vaše bezpečnostní služby si mě prověřujte dle libosti, pouze prosím, ať to netrvá příliš dlouho. Koncem roku je naplánovaný start. Tři rakety Dněpr-1 vzlétnou ve třech dnech po sobě a vynesou tři družice pro americké, britské a japonské firmy.“

„Chápu,“ přitakal Rihán. „A vy tam budete?“

„Už jsem si to naplánoval,“ usmál se Safronov. „Ale k tomu mám další důvod.“

Po zbytek odpoledne oba muži probírali podrobnosti a pokračovali v tom až do večera. Společně se i modlili. Když se Rihán vracel na volgogradské letiště, byl rozhodnut předat pumy tomu ráznému dagestánskému fanatikovi.

Ovšem nejdřív musí ty pumy získat, a na to už měl také připravený plán. Ale zbývalo mu ještě hodně práce. Operace Sákir, plán, na kterém pracoval několik let a v hlavě ho nosil ještě mnohem déle, se musí spustit hned po jeho návratu do Pákistánu.

KAPITOLA 30

JACK RYAN MLADŠÍ pomalu a dlouze vydechl, aby se trochu uklidnil.

Vyťukal číslo. S každým zazvoněním napůl doufal, že to na druhé straně nikdo nezvedne. Srdce mu bušilo a měl trochu zpocené dlaně.

Telefonní číslo dostal od Mary Pat Foleyové. V posledních dnech jí napsal několik e-mailů, ale většinu smazal ještě předtím, než klikl na tlačítko „Odeslat“. Nakonec, na čtvrtý nebo pátý pokus, napsal Mary Pat stručný, ale přátelský vzkaz s poděkováním za prohlídku jejího úřadu a jen tak mimochodem se pozeptal, jestli by mu mohla dát telefonní číslo Melanie Kraftové.

Když to po sobě četl, nespokojeně bručel a připadal si poněkud pošetilý, ale překonal to a stiskl „Odeslat“.

Dvacet minut poté obdržel přátelskou odpověď od Mary Pat. Mary Pat psala, že se jí posezení u suši líbilo a že shledává jejich rozhovor velice zajímavým. Doufá, že zanedlouho bude moci ještě něco doplnit. A úplně na konci, po prostém „Tady to máš,“ našel Jack alexandrijskou předvolbu 703 a za ní sedmimístné číslo.

„Jo!“ zařval u svého psacího stolu.

Tony Wills za jeho zády sebou trhl, otočil se a čekal na vysvětlení.

„Promiň,“ vydal ze sebe Jack.

Tohle všechno se odehrálo včera. Jackovo počáteční nadšení se proměnilo v napětí, které se snažil potlačit, zatímco Melaniin telefon pořád vyzváněl.

Do prdele, říkal si Jack v duchu. Přece to není přestřelka uprostřed Paříže, tak proč jsem tak nervózní?

Klapnutí naznačilo, že někdo zvedl telefon. Do prdele. Klid, Jacku. Drž se nad věcí.

„Melanie Kraftová.“

„Ahoj, Melanie. Tady je Jack Ryan.“

Kratičká pauza. „Je mi ctí, pane prezidente.“

„Ne… Já ne… Tady je Jack junior. Setkali jsme se nedávno.“

„To byl vtip. Ahoj, Jacku.“

„Aha. No, dostalas mě. Jak se máš?“

„Výborně. A ty?“

Konverzace začínala váznout. „Já dobře.“

„Fajn.“

Jack mlčel.

„Můžu ti s něčím pomoct?“

„Mhm.“ Tak ven s tím, Jacku. „Ano. Vlastně mi jeden malý ptáček zacvrlikal, že bydlíš dole v Alexandrii.“

„A neslouží ten ptáček náhodou jako náměstek ředitele Národního protiteroristického střediska?“

„No, popravdě řečeno, slouží.“

„To jsem si mohla myslet.“

Jack zaslechl v Melaniině hlase smích a okamžitě pochopil, že všechno bude v pořádku.

„Každopádně mě něco napadlo… Kousek odtud je taková restaurace, na King Street. Vermillion. Mají tam tu nejlepší roštěnku, co jsem kdy jedl. Říkal jsem si, co kdybych tě pozval v sobotu na večeři?“

„To zní dobře. Přijdeš sám, nebo tě bude doprovázet celý oddíl ochranky?“

„Já nemám ochranku.“

„Dobře, jen se ptám.“

Utahovala si z něho, a jemu se to líbilo. Řekl: „To ale neznamená, že si tě před schůzkou nenechám důkladně proklepnout od tátovy ochranky.“ Zasmála se. „Klidně. Nemůže to být horší než TS-SCI.“ Narážela na vstupní prověrku CIA, která trvá několik měsíců a zahrnuje výslechy kdekoho – od sousedů po učitelky ze základky.

„Vyzvednu tě v sedm, ano?“

„V sedm se hodí. Ode mě tam můžeme dojít pěšky.“

„Výborně. Tak zatím.“

„Budu se těšit,“ řekla Melanie.

Jack zavěsil, vstal a usmál se na Willse. Tony také vstal a oba si vítězně plácli.

PAUL LASKA stál na dlouhém balkoně královského apartmá londýnského hotelu Mandarin Oriental a díval se na Hyde Park pod sebou.

Bylo chladné říjnové ráno, ale rozhodně o nic chladnější než doma v Newportu. Paul přijel sám, jenom se svým osobním tajemníkem Stuartem, sekretářkou Carmelou, dietetikem Lucem a ochrankou tvořenou z rodilých Čechů, která ho doprovázela na každém kroku.

To znamená v životě miliardáře „cestovat úplně sám“.

Druhý muž na balkoně přijel opravdu sám. Jistě, byly takové doby, před mnoha lety, kdy se Oleg Kovalenko pohyboval také jen v doprovodu stráže. Koneckonců sloužil u KGB. V šedesátých a sedmdesátých letech působil jako řídící orgán v několika satelitních státech. Nezastával v KGB žádnou zvlášť vysokou funkci, ale do výslužby odcházel z pozice rezidenta, což odpovídá funkci vedoucího expozitury u CIA, byť byl rezidentem jenom v Dánsku.

Čerstvý důchodce Oleg Kovalenko se vrátil domů do Ruska a žil poklidným životem v Moskvě. Od té doby málokdy vyjížděl za hranice, ale včerejší naléhavý hovor ho přiměl sednout na tryskáč do Londýna. Takže teď tu seděl s nataženýma nohama, nechal své tlusté a rozměklé tělo spočívat v lenošce a vychutnával první z mnoha očekávaných vynikajících koktejlů.

Laska pozoroval ranní vlak do Knihgtsbridge a čekal, až starý Rus prolomí ledy.

Netrvalo to dlouho. Kovalenko odjakživa nesnášel tíživé ticho.

„Dobře, že se zase vidíme, Pavle Ivanoviči,“ začal.

Laska odpověděl jen sardonickým úsměvem, směrovaným do parku místo k mohutnému muži po jeho pravici.

Rozložitý Rus pokračoval: „Překvapilo mě, že se chceš takhle sejít. Není to tu sice úplně veřejné, ale někdo by se mohl dívat.“

Teď se Laska otočil k muži na lenošce. „Někdo pozoruje mě, Olegu. Ale nikdo nesleduje tebe. Nikdo se nestará o starého ruského důchodce, ačkoli kdysi měl jistou moc. Tvoje iluze o vlastním významu jsou vlastně dětinské.“

Kovalenko se usmál a upíjel z ranního koktejlu. Pokud se urazil, nedal to nijak znát.

„Takže jak ti můžu pomoct? Řekl bych, že to souvisí s našimi společnými starými zlatými časy… Máš potřebu vyřídit něco z minulosti?“

Laska pokrčil rameny. „Minulost jsem nechal za sebou. Pokud jsi to také ještě neudělal, jsi starý blázen.“

„Ha. U nás Rusů to takhle nefunguje. Minulost nechala za sebou nás. My bychom byli rádi zůstali…“ Pokrčil rameny, vyprázdnil sklenku a hned se začal rozhlížet po další. „Tempus fugit, jak se říká.“

„Potřebuju od tebe laskavost,“ prohlásil Laska.

Kovalenko přestal hledat sklenku. Vytřeštil oči na českého miliardáře, vyhrabal se z lenošky a postavil se s rukama vbok. „Čím bych ti zrovna já mohl posloužit, Pavle?“

„Jsem Paul, ne Pavel. Už čtyřicet let nejsem Pavel.“

„Čtyřicet let. Ano. Obrátil ses k nám zády už hodně dávno.“

„Nikdy jsem se neobrátil zády k tobě, Olegu. A především, nikdy jsem nebyl s vámi. Nikdy jsem nebyl přesvědčený stoupenec vaší věci.“ Kovalenko se usmál. Bylo mu to naprosto jasné, ale přitlačil: „Tak proč jsi nám tak ochotně pomáhal?“

„Chtěl jsem se odtamtud dostat. To je všechno. A ty to víš.“

„Obrátil ses k nám zády, stejně jako ses odvrátil od vlastních lidí. Někdo by mohl tvrdit, že teď ses zase odvrátil, tentokrát od kapitalismu, který tě na Západě udělal tím, čím jsi. A teď podporuješ všechno, co je proti kapitalismu. Na starého muže jsi docela vrtkavý. Úplně stejně, jako když jsi byl mladý.“

Laska zavzpomínal na časy, když byl mladý, tehdy v Praze. Vzpomínal na své přátele, na svou počáteční podporu Dubčekovi. Vzpomněl si také na svou přítelkyni Ilonku a na jejich plány, jak se po Pražském jaru vezmou.

A potom vzpomínal na zatčení tajnou policií a jak ho přišel navštívit v jeho cele velký, silný a pánovitý důstojník KGB jménem Oleg. Na rány, hrozbu vězení a příslib výjezdního víza, když mladý bankovní úředník prozradí jen pár jmen svých kamarádů buřičů.

Pavel Láska souhlasil. Viděl v tom příležitost odjet na Západ, do New Yorku, pracovat na newyorské komoditní burze a vydělat spoustu peněz. Kovalenkův návrh ho přesvědčil, a tak Láska pomohl zvrátit vzepětí Pražského jara.

A během dvou let se zrádce skutečně ocitl v New Yorku.

Paul Laska vytěsnil Pavla Lásku z paměti. Dávná historie. „Olegu, nepřijel jsem vzpomínat na staré časy. Potřebuju něco jiného.“

„Nechám tě zatáhnout účet za ten hezký pokoj dole, nechám tě proplatit mi letenku, budu pít tvoje šampaňské a nechám tě mluvit.“

„Tvůj syn, Valentin, je u SVR. Dost vysoko, výš než ty jsi to dotáhl u KGB.“

„Mícháš hrušky s jabkama. Úplně jiná doba. Úplně jiné kšefty.“

„Nezdáš se překvapený, že vím o Valentinovi.“

„Ale vůbec. Všechno se dá koupit. Informace taky. A ty máš dost peněz, aby sis koupil cokoliv.“

„Také vím, že je zástupce rezidenta v Británii.“

Oleg pokrčil rameny. „Jeden by myslel, že zavolá starému tátovi, jakmile se doví, že jsem tady. Ale kdepak. Moc práce.“ Kovalenko se pousmál: „Ale já si vzpomínám, jaké to bylo. Taky jsem měl moc práce a málo času na svého tátu.“

„Chci se s Valentinem sejít. Dnes večer. Musí to být naprosto tajné. Nesmí o naší schůzce nikomu říct.“

Oleg pokrčil rameny: „Když nemá čas na mě, svého drahého tátu, jak ho mám přesvědčit ke schůzce s tebou?“

Laska pohlédl na starce, který ho jako důstojník KGB mlátil v roce 1968 v Praze, a uštědřil mu vlastní úder: „Hrušky s jabkama, Olegu Petroviči. Sejde se se mnou.“

KAPITOLA 31

GENERÁL RIJÁZ RIHÁN zahájil první část své operace Sákir internetovým telefonátem s jistým mužem v Indii.

Ten člověk měl mnoho přezdívek, ale nadále bude znám jako Abdul Ibrahím. Vysoký štíhlý jednatřicátník s úzkým obličejem a zapadlýma očima. Byl operačním náčelníkem Laškar-e-Tajba v jižní Indii a 15. říjen bude posledním dnem jeho života.

Teprve před třemi dny dostal Ibrahím od Madžída telefonicky patřičné rozkazy. Předtím se s Madžídem několikrát setkal ve výcvikovém táboře v pákistánském Muzaffarabádu a věděl o něm, že zastává vysokou funkci v pákistánské armádě a velitelské místo v ISI. To, že Ibrahím netušil, že Madžíd je ve skutečnosti Rijáz Rihán, bylo nepodstatné, stejně nedůležité jako skutečnost, že další čtyři muži, kteří s ním půjdou do akce, neznají jiné přezdívky Abdula Ibrahíma.

Ibrahím se svou buňkou působil už nějakou dobu v indickém státě Karnátaka. Nešlo o žádné spící agenty; odpálili bomby v železničním uzlu, čtyřech elektrárnách a úpravně vody, zastřelili policistu a zapálili auta před jednou televizní stanicí. Pro Laškar-e-Tajba to byly drobnosti, ale Abdul Ibrahím měl od Madžída pokyn provádět jen menší akce, aby nevystavil svou buňku nadměrnému riziku. Po celou dobu předpokládal, že se má držet v bezpečí pro větší akci, takže když mu Madžíd před třemi dny zavolal, nadmul se Abdul Ibrahím dosud nevídanou pýchou.

Podle obdržených pokynů vybral Abdul Ibrahím pět svých nejlepších operativců a všichni se sešli v zabezpečeném domě v Majsúru. Ibrahím ustanovil jednoho z nich svým nástupcem ve funkci operačního náčelníka. Mladík byl otřesen sdělením, že za dva dny převezme velení akcí Laškar-e-Tajba v jižní Indii. Zbylé čtyři potěšilo, že půjdou s Abdulem na mučednickou smrt v Bangalúru.

Vyzvedli ze skrýše ty nejlepší zbraně: čtyři granáty, deset podomácku vyrobených trubkových bomb a pro každého z pětice útočnou pušku a pistoli. To všechno spolu s bezmála dvěma tisícovkami nábojů sbalili do batohů a kufrů, a také se převlékli. Během pár hodin zamířili vlakem k severovýchodu a nad ránem svého předposledního dne dorazili do Bangalúru.

Tam je očekával místní muž s pákistánskými kořeny, odvedl je do svého obydlí a předal jim klíče od tří motocyklů.

Cíl akce vybral Rijáz Rihán osobně. Bangalúr je často označován za indické Silicon Valley. Má šest milionů obyvatel a jsou zde soustředěny největší technologické firmy z celé země, řada z nich v takzvané Electronics City, bezmála stopadesátihektarové průmyslové zóně na západním předměstí Bangalúru – přesněji v bývalých vesnicích Doddathógur a Agrahára, dávno pohlcených překotným růstem města.

Rihán tušil, že při útoku na takový cíl bude Abdul Ibrahím i se svými čtyřmi muži poměrně rychle zabit. Electronic City má na nevládní zařízení velice dobrou ochranku. Ale přesto by jakýkoliv úspěch vyslal symbolické poselství. Electronic City patří k nejvýznamnějším subdodavatelským centrům v Indii a ze zdejších kanceláří se řídí stovky firem, velkých i malých, po celém světě. Když vyhodí do vzduchu zdejší budovy a personál, dotkne se to v různé míře řady z 500 největších světových společností, a to zase zaručí akci spoustu prostoru v západních médiích. Rihán odhadoval, že jeden mrtvý z jihoindické buňky Laškar-e-Tajba má cenu dvaceti mrtvých venkovanů z kašmírské vesnice. Akce Abdula Ibrahíma v Bangalúru měla být cosi jako zahřmění, které se bude převalovat ozvěnou teroru po celé planetě a vyděsí Západ poznáním, že Indie nedokáže odvrátit podobný útok.

Pak budou následovat další útoky a s každým z nich se indicko-pákistánské rozpory ještě prohloubí.

Rijáz Rihán měl v tomhle jasno, protože byl džihádista se znalostí Západu, generál a šéf špionáže. To všechno v jediné osobě, navíc s další a mnohem zlověstnější identitou – Rijáz Rihán, alias Madžíd, byl především špičkový terorista.

Jakmile Abdul Ibrahím a jeho čtyři muži dorazili do Bangalúru a dotankovali motorky, vydali se na průzkum cíle, protože neměli času nazbyt. Zjistili, že průmyslová zóna je střežena po zuby ozbrojenou ochrankou, soukromou i policejní. Navíc pro některé bohatší soukromé firmy v Electronics City působila i CISF, Central Industrial Security Force (Ústřední sbor ochrany průmyslu), polovojenská složka určená k ochraně státních průmyslových podniků, letišť a jaderných zařízení. Ta dokonce zřídila u vjezdů do průmyslové zóny kontrolní stanoviště. Ibrahím si byl jistý, že se svými muži nedokáže bez pomoci proniknout do žádné z hlavních budov. Byl zklamaný, nicméně se rozhodl věnovat zbytek času do útoku objíždění obvodu Electronics City a hledání možné cestičky dovnitř.

Žádnou cestičku nenašel, ale poslední ráno, jen pár hodin před plánovaným útokem, se rozhodl objet ještě naposled svůj cíl za denního světla. Odjel sám na svém motocyklu po Hosúrově ulici na širokou moderní dálnici Bangalore Elevated Tollway, desetikilometrovou spojnici mezi Madívalou a Electronics City. Okamžitě se ocitl mezi desítkami autobusů, přecpaných dělníky putujícími z Bangalúru do práce.

Náhle se mu odkryl nový pohled na akci. Abdul Ibrahím se vrátil do města na základnu a oznámil svým mužům změnu plánu.

Neudeří dnes v noci, jak slíbil Madžídovi. Věděl, že neuposlechnutím přímého rozkazu rozzuří svého řídícího důstojníka, ale uposlechl jiný rozkaz a nespojil se ani se svým řídícím, ani s nikým jiným z Laškar-e-Tajba. Místo toho rozbil svůj mobilní telefon, pomodlil se a ulehl ke spánku.

Vstal i se svými muži v šest ráno. Opět se pomodlili, mlčky vypili čaj a pak nasedli na tři motocykly.

V osm hodin dorazili k nadjezdu. Abdul jel na své motorce sám dvě stě metrů za druhým strojem, a ten se držel dvě stě metrů za prvním. Trubkové bomby a granáty vezl v batohu na prsou, aby je mohl snadno za jízdy vytáhnout.

První motorka se zařadila vedle kloubového autobusu s padesáti cestujícími. Zatímco řidič pomalu předjížděl dlouhý dvoudílný vůz, spolujezdec vytáhl z vaku na klíně AK-47 se sklopenou ramenní opěrkou. Střelec klidně a pečlivě zamířil na hlavu řidiče autobusu a stiskl spoušť. Okno u řidiče se s krátkým prásknutím vysypalo a muž se zhroutil ze sedadla. Velký vůz prudce uhnul doprava a dostal smyk. Nezmenšenou rychlostí smetl několik dalších vozů a nakonec narazil do betonové stěny nadjezdu, kde vrazil do dalších vozidel, které ve snaze klidit se mu z cesty sjely mimo vozovku.

Část cestujících při nárazu zahynula, ale většina byla jenom zraněná po vymrštění ze sedadel. První motocykl pokračoval v jízdě, zanechal havarovaný autobus za zády a hnal se po silnici dál, aby zaútočil na další vozy.

Třicet vteřin nato míjel místo havárie druhý motocykl, také s řidičem a střelcem. Spolujezdcův AK-47 zaštěkal, zařachtal jeho pětasedmdesátiranný bubnový zásobník a nadzvukové střely se vyřítily z hlavně. Zahryzly se do autobusu s raněnými a zabíjely muže i ženy, marně se snažící uniknout z vraku. Také lidi z jiných vozidel, kteří jim přispěchali na pomoc.

I druhá motorka jela dál, pryč od místa masakru, zatímco střelec na zadním sedadle měnil zásobník a chystal se k další hrůzné scéně nahoře na nadjezdu.

Jen o chvilku později dorazil ke kloubovému autobusu a hromadě vraků kolem Abdul Ibrahím. Vjel doprostřed té skrumáže stejně jako tucty dalších aut, dodávek i motocyklů. Vychrtlý operativec Laškar-e-Tajba vytáhl z brašny trubkovou bombu, zapálil ji a zasunul pod mikrobus Volkswagen, uvízlý v zácpě, načež urychleně odjel.

Pár vteřin nato volkswagen vybuchl, zácpu prořízly kusy žhavého kovu a skleněné střepy, oheň přeskočil na vytékající benzin z velkého autobusu. V obou pruzích dálnice hořeli muži i ženy zaživa, zatímco laškarská buňka pokračovala v jízdě jako třífázová útočná vlna.

Takto postoupili o několik kilometrů; první dvě motorky zasypávaly jedoucí autobusy palbou samočinných zbraní, takže mohutné vozy náhle zastavovaly, smýkaly se doleva nebo doprava, vrážely do osobních aut i kamionů. Ibrahím pomalu a nevzrušeně projížděl spouští, kterou za sebou zanechali jeho kumpáni, zastavoval u jednoho autobusu za druhým, zasmušile se usmíval nad výkřiky a úpěním zevnitř a házel tam granáty a trubkové bomby.

Čtyřiadvacetiletý Kiron Jadava jel toho rána do práce sám, protože zmeškal slíbený odvoz. Jako džavan (poddůstojník) u CISF měl denní službu jako strážný v Electronics City, po dvou letech služby u sboru celkem nenáročný úkol. Normálně jezdil do služby mikrobusem se šesti kamarády z autobusové zastávky u chrámu Mínakši přes celé město, ale dnes vyběhl z domu pozdě, a proto jel sám.

Před chvílí zaplatil mýtné, vyjel na nadjezd a sešlápl plynový pedál svého dvousedadlového autíčka Tata skoro až k podlaze, aby se vyšplhal na nájezdovou rampu dálnice do Electronics City. Cestou poslouchal hudbu z cédéčka a rapoval si z plných plic do rytmu.

Skladba dozněla právě ve chvíli, kdy se Kiron se vnořil do hustého provozu; hned začala další, dunivý elektronický rytmus. Náhle mladík zaslechl hluboké žuch žuch, které neladilo s hudbou. Podíval se na přehrávač. Potom ten zvuk uslyšel znovu, byl hlasitější než hudba z reproduktorů. Pohlédl do zpětného zrcátka a spatřil černý dým stoupající z desítek míst na nadjezdu za jeho zády. Nejbližší sloup kouře se zvedal pouhých sto metrů za ním – a v pravém pruhu zahlédl hořící mikrobus.

Hned nato uviděl strážmistr Jadava motocykl. Čtyřicet metrů za sebou, dva muži na žluté suzuki. Spolujezdec držel kalašnikov a pálil od boku na čtyřdveřový sedan, který ve snaze uniknout žhavému olovu vrazil bočně do autobusu.

Jadava nemohl uvěřit obrazům ve zpětném zrcátku. Motocykl se řítil blíž a blíž k jeho autíčku, ale strážmistr Jadava jel dál, jako by sledoval akční film v televizi.

Suzuki ho předjela. Střelec právě zasouval do svého AK další zásobník a dokonce se setkal s Jadavou pohledem. Potom oba teroristé předjeli další vozy a zmizeli mu z dohledu.

Džavan zaslechl vzadu další střelbu a konečně zareagoval. Tata zabočila doleva a sjela z vozovky, těsně před jiným vozem, který učinil totéž. Jadava vylezl ven, sáhl za sedadlo a vytáhl svůj pracovní vak. Rozepnul ho, hrábl dovnitř, jeho prsty odstrčily plastovou krabičku s obědem a svetr, načež se sevřely kolem samopalu Heckler & Koch MP5. Blížící se střelba a neustávající troubení klaksonů mu duněly v uších.

Jadava se zbraní a jediným náhradním třicetiranným zásobníkem se vyřítil na vozovku a rozhlížel se po vhodném cíli. Kolem se řítili muži na motorkách, muži a ženy v osobních automobilech. Všichni věděli, že jsou pod palbou, ale nebylo kam uhnout – až k nejbližšímu výjezdu vzdálenému víc než kilometr. Vozy do sebe navzájem vrážely, jak se snažily uniknout krvavé řeži, a Jadava, hnaný z jedné čtvrtiny výcvikem a ze tří čtvrtin adrenalinem, se prostě řítil doprostřed toho blázince.

Padesát metrů vzadu spatřil žlutou mazdu, jak vráží do svodidla na okraji dálnice. Náraz byl tak tvrdý, že se vůz vznesl do vzduchu a tam se převracel, skoro jako ve zpomaleném filmu, než dopadl o nějakých dvanáct metrů níž do hustého provozu na silnici pod nadjezdem.

K Jadavovi se blížil motocykl. Byl skoro stejný jako ten, co ho před chvíli předjel, a muž za řidičem držel pušku s velkým bubnovým zásobníkem.

Řidič uviděl stát uprostřed vozovky strážmistra CISF v uniformě s černým samopalem v ruce, ale neměl jak varovat svého střelce. Když Jadava zvedl samopal, motorkář prostě položil svůj stroj na zem. Odkutálel se od motorky a ohlédl se po svém parťákovi.

Jadava namířil na muže s kalašnikovem a vystřelil. Teď se mu prodělaný výcvik vyplatil. Jeho střely trhaly asfalt a pak i muže, z jehož šalvar kamíz vystříkla krev. Chlap upustil pušku a přestal se hýbat, takže Jadava přesunul mušku na řidiče.

U CISF se džavanům dostalo upozornění, že pákistánští teroristé, k nimž tenhle nepochybně patří, často nosí sebevražedné vesty a při hrozbě zatčení je nechají vybuchnout. Proto měli pokyn nedávat přistiženým teroristům žádnou šanci.

Mladý Kiron Jadava nezvažoval žádné argumenty proti střelbě na neozbrojeného muže. Dokud je ten islamista naživu, je nebezpečný Indii, zemi, kterou strážmistr přísahal bránit do posledního dechu.

Kiron Jadava vyprázdnil zásobník do ležícího muže.

Přebil samopal a chystal se rozběhnout za druhým motocyklem, když zaslechl v zácpě za sebou výbuch ručního granátu. Okamžitě pochopil, že je za ním ještě třetí motocykl. Za chvilku přijede sem – a je na něm, aby ho zastavil.

ABDUL IBRAHÍM vystřelil ze svého makarova do prsou řidiče mikrobusu. Řidič se zhroutil na podlahu, noha mu sklouzla z brzdového pedálu a velký vůz vrazil do fiatu s mrtvými manželi na předních sedadlech. Na třech řadách sedadel se osm Evropanů v oblecích, otřesených srážkou, přikrčilo při pohledu na teroristu, který slezl z motorky a pak s neuvěřitelně mírumilovným výrazem v obličeji vytáhl z vaku na prsou trubkovou bombu.

Ibrahím se podíval na zapalovač, pečlivě přiložil plamínek ke konci krátké zápalné šňůry, aby se nedopatřením nestal mučedníkem předčasně. Jakmile zápalná šňůra vzplála, strčil zapalovač zpátky do kapsy a napřáhl se, aby hodil bombu pod mikrobus.

V tom okamžiku zaslechl střelbu ze samopalu kus dál vepředu. Obrátil se za zdrojem palby, věděl, že pušky jeho mužů mají silnější zvuk. Spatřil muže z indického CISF, zahlédl plaménky z jeho zbraně a pocítil, jak se mu podlamují nohy. Dostal dva zásahy do pánve a podbřišku, zhroutil se k zemi a zalehl svůj rukodělný výbušný výtvor.

Abdul Ibrahím ještě stačil zaječet „Alláhu akbar!“ než pod ním vybuchla jeho trubková bomba a rozmetala ho na kusy.

STRÁŽMISTR KIRON JADAVA dorazil k prostříleným tělům posledních dvou členů teroristické buňky jen o pár minut později. Oba útočníci se pokusili projet se svým motocyklem improvizovaným zátarasem CISF těsně před posledním výjezdem před Electronics City. Osm chlapů postávalo nad mrtvými těly, ale Jadava se do nich obul. Seřval je, ať přestanou obdivovat svoje „dílo“ a pomůžou mu postarat se o ta jatka, táhnoucí se po celé délce desetikilometrové dálnice.

Společně pak ještě s několika stovkami dalších záchranářů celý zbytek dne pomáhali přeživším po masakru.

RIJÁZ RIHÁN seděl ve své kanceláři na velitelství ISI v islámábádské čtvrti Ábpara, když televize oznámila obrovskou dopravní nehodu v Bangalúru. Zpočátku to nepovažoval za důležité, ale jakmile se ve zprávách zmínili o rozsahu následků, přerušil veškerou práci a pozorně sledoval televizi. Po pár minutách přišla zpráva, že na místě došlo k přestřelce, a o chvíli později už se hovořilo o teroristickém útoku.

Rihán ráno vstával vzteklý, že laškarská buňka neudeřila předešlé noci, ale teď byl nadšený. Nemohl uvěřit zprávám z Bangalúru. Doufal v nějakých dvacet obětí a aspoň deset mrtvých, snad i nějakou titulní zprávu s hořícím strážním stanovištěm nebo kráterem před budovou. Místo toho jeho pětičlenná buňka s pouhými pěti puškami a hrstkou trhaviny dokázala zmasakrovat jednašedesát lidí a zranit neuvěřitelných sto čtyřiačtyřicet.

Rihán se dmul pýchou a v duchu si poznamenal, že až se stane pákistánským prezidentem, nechá postavit Abdulu Ibrahímovi pomník. Současně si uvědomoval, že útok způsobil ve skutečnosti více škod, než bylo třeba. Proti Laškar-e-Tajba teď půjdou znásobenou silou nejen Indové, ale i Američané. Tlak na pákistánskou vládu k vymýcení teroristů bude dvakrát silnější, než čekal. Rihánovi bylo jasné, že společné americko-pákistánské zpravodajské středisko teď bude pracovat přesčas a zaměří se přednostně na Laškar-e-Tajba.

Rihán se tím nenechal zaskočit. Spojil se se svými kontakty v Laškar-e-Tajba a oznámil jim, že převezme přípravu příští operace, a ta že se bude muset uspíšit. Síly ve vládě a armádě, nepřátelské k Laškar-e-Tajba a nakloněné Američanům, začnou po tomto útoku kroužit kolem obvyklých podezřelých. A Rihán si uvědomoval, že každý den před zahájením druhé fáze jeho plánu, jak přivést Indii a Pákistán na pokraj válečného konfliktu, zvyšuje riziko narušení operace Sákir.

KAPITOLA 32

VALENTIN KOVALENKO se v ničem nepodobal svému otci. Na rozdíl od velkého a tlustého Olega vypadal pětatřicetiletý Valentin, jako by trávil život ve fitcentru. Byl štíhlý a svalnatý; na sobě měl slušivý ručně šitý oblek a Laska nepochyboval, že stál víc než auto, kterým jezdí Oleg v Moskvě. Laska se v luxusním zboží vyznal a odhadl, že Valentinovy módní brýle Moss Lipow stály přes tři tisíce dolarů.

Další nápadný rozdíl proti vystupování jeho otce, zejména v té podobě, kterou si Laska pamatoval z Prahy, bylo Valentinovo přátelské chování. Dorazil do Laskova apartmá krátce po desáté večer a hned zahrnul Čecha chválou za jeho neúnavnou dobročinnost a podporu utiskovaných, poté zdvořile odmítl nabízenou sklenku brandy a usadil se v křesle u krbu.

Když už oba pohodlně seděli u ohně, Valentin začal: „Můj otec říkal, že vás zná ještě z Prahy. To je všechno, co mi pověděl, a já jsem se ho na nic víc neptal.“ Mluvil anglicky s výrazným britským přízvukem.

Laska pokrčil rameny. Valentin mluvil diplomaticky a snad to i byla pravda, ale pokud se měl Laskův plán hnout z místa, bylo naprosto vyloučeno, že by se Valentin Kovalenko nepídil po minulosti proslulého Čecha. A v tom případě bylo vyloučeno, že by nepřišel na Laskovu činnost „krtka“. Nemělo smysl to skrývat. „Dělal jsem pro vašeho otce. Pokud to ještě nevíte, brzy na to přijdete. Já jsem byl informátor a váš otec byl můj řídící agent.“

Valentin se pousmál. „Otec mě někdy dokáže překvapit. Starý pán už prolil hrdlem deset tisíc láhví vodky, a pořád dokáže udržet tajemství. To je obdivuhodné.“

„To dokáže,“ souhlasil Laska. „O vás mi neřekl vůbec nic. O vašem postavení v SVR jsem se dověděl z jiných východních zdrojů, totiž přes svůj Pokrokový institut.“

Valentin přikývl. „Za časů mého otce se za vyzrazení takových informací posílalo do gulagu. Dnes pouze pošlu na správu vnitřní bezpečnosti státu e-mail se zprávou o úniku, oni ho založí a neudělají nic.“

Oba muži chvíli mlčky hleděli do ohně v krbu. Nakonec Paul přerušil ticho: „Mám něco, co by podle mě mohlo vaši vládu hodně zajímat. Rád bych vám navrhl jistou operaci. Pokud bude váš úřad souhlasit, budu pracovat jenom s vámi. S nikým jiným.“

„Týká se to Spojeného království?“

„Týká se to Spojených států.“

„Tak to je mi líto, pane Lasko, ale to není můj operační prostor. A já mám hodně práce tady.“

„Ano, jako zástupce rezidenta. Ale díky mému návrhu se stanete rezidentem v kterékoli zemi budete chtít. To, co vám nabízím, má takovou cenu.“ Valentin se usmál. Sice pobaveně, ale Laska zahlédl v jeho očích záblesk, který mu připomněl jeho otce zamlada.

Valentin Kovalenko se zeptal: „Co tedy navrhujete, pane Lasko?“

„Nic menšího než odstranění amerického prezidenta Jacka Ryana.“ Valentin zvedl hlavu. „Vzdal jste se naděje ve svého přítele Edwarda Kealtyho?“

„Úplně. Ryan vyhraje volby. Ale já doufám, že nevstoupí do Oválné pracovny, aby zahájil své druhé funkční období.“

„To je zajímavé očekávání. Řekněte mi však důvod, proč bych ho já měl sdílet.“

„Neoficiální cestou jsem získal složku… nebo spis, chcete-li, na muže jménem John Clark. Jsem si jistý, že víte, o koho jde.“

Valentin trhl hlavou, a Laska se marně snažil z toho pohybu něco vyčíst. Rus odpověděl: „To jméno bych měl znát.“

„Jste stejný jako váš otec. Nedůvěřivý.“

„Ne víc než většina Rusů, pane Lasko.“

Paul Laska přikývl na souhlas s touto poznámkou. Pak navázal: „Tahle věc nevyžaduje vaši důvěru. John Clark je důvěrníkem Jacka Ryana. Dříve pracovali spolu a jsou přátelé.“

„Dobrá. Prosím, pokračujte. Co říká ten spis?“

„Clark byl zabiják u CIA. Působil pod přímým velením Jacka Ryana. Ryan mu za to podepsal milost. Víte, co je prezidentská milost?“

„To vím.“

„Ale já myslím, že Clark dělal ještě jiné věci. Takové, které kdyby vyšly na denní světlo, týkaly by se přímo Ryana.“

„Jaké věci?“

„Musíte vzít svou složku o Clarkovi a dát ji dohromady s mými poznatky o Clarkovi.“

„Kdybychom už dříve měli takový dokument, chci říct složku na Johna Clarka s usvědčujícími důkazy, myslíte, že bychom jí nevyužili? Třeba během prvního Ryanova funkčního období?“

Laska nad tím mávl rukou. „Vaše služba by měla urychleně a nenápadně znovu vytěžit každého, kdo něco ví o tom chlapovi nebo o jeho operacích. Udělejte jeden velký spis se všemi pravdami, polopravdami i dohady.“

„A potom?“

„A potom bych rád, kdybyste to dali k dispozici pro Kealtyho volební kampaň.“

„A proč?“

„Protože já nemůžu prozradit, odkud jsem tu informaci získal. To musí přijít odněkud odjinud. Odněkud mimo USA. Rád bych, kdyby ji vaši lidé vypustili do světa tak, aby se zdroj nedal zjistit.“

„Lidé ve vaší adoptivní zemi se nedají přesvědčit dohady, pane Lasko.“

„Ale dohady můžou zničit politikovi kariéru. A navíc, musí se odhalit to, co Clark dělá právě teď. Mám důvod se domnívat, že působí pro nějakou nezákonnou organizaci. A páchá zločiny po celém světě. A tyto zločiny by nepáchal, kdyby neměl generální milost od Johna Patricka Ryana. Když toho Kealtymu dodáme dost na Clarka, Kealty přiměje generální prokuraturu k vyšetřování. Udělá to ze svých vlastních sobeckých zájmů, to je bez debat. Ale to nevadí. Důležité je, že následné vyšetřování odhalí učiněný pavilon hrůzy.“

Valentin Kovalenko hleděl do ohně. Paul Laska ho pozoroval. Sledoval mihotavé odlesky plamenů ve sklech brýlí Moss Lipow.

„To zní jako snadná akce z naší strany. Rychlé prolistování staré zaprášené složky, rychlá prověrka s využitím nějaké třetí strany, nikdo ze SVR ani FSB. Shromáždit výstřižky a předat výsledky někomu z Kealtyho volebního štábu. Nebudeme se v tom nijak zvlášť angažovat. Ale nevím, jestli má taková akce moc naděje na úspěch.“

„Nevěřím, že by vaše země měla zájem na silné Ryanově vládě.“ Kovalenko se dosud k žádnému bodu debaty jasně nevyslovil, ale na Laskovu poslední poznámku pomalu zavrtěl hlavou a podíval se starému muži přímo do očí. „Ani trochu, pane Lasko. Ale… bude ta záležitost s Clarkem stačit na jeho odstavení?“

„Aby to ještě zachránilo Eda Kealtyho? To ne. Možná ani neproběhne dost rychle na to, aby to zabránilo Ryanově inauguraci. Ale aféra Watergate také potřebovala řadu měsíců, než dozrála do té podoby, že donutila Richarda Nixona k odstoupení.“

„To máte naprostou pravdu.“

„A vedle toho, co já vím o Johnu Clarkovi, bude Watergate vypadat jako učiněná školácká taškařice.“

Kovalenko přikývl. Po jeho rtech přelétl slabý úsměšek: „Pane Lasko, snad bych si dal malou skleničku brandy. Ještě si máme o čem povídat.“

KAPITOLA 33

JEDNÉ CHLADNÉ ŘÍJNOVÉ NOCI se v suterénu s nízkým stropem v Machačkale sešlo pětapadesát bojovníků Džamáat Šaríjat se Sulejmanem Muršidovem, starým duchovním vůdcem celé organizace. Nejmladšímu bylo sedmnáct a nejstaršímu sedmačtyřicet, dohromady měli stovky let zkušeností s bojem v městské zástavbě.

Tyto muže pečlivě vybírali operační velitelé, pět z nich bylo přímo vedoucích buněk. Dověděli se, že budou vysláni k výcviku na základnu v zahraničí, a že se pak zúčastní operace, která změní běh dějin.

Všichni do posledního se domnívali, že půjde o braní rukojmí, nejspíše v Moskvě, a že jejich konečným cílem je návrat jejich velitele Israfila Nabijeva.

Z poloviny měli pravdu.

Nikdo z těchhle prošedivělých bojovníků neznal hladce oholeného muže, který přišel s Muršidovem a jeho syny. Připadal jim spíš jako politik než jako povstalec, takže když jim Abú Dagestání vysvětlil, že to bude jejich velitel, oněměli úžasem.

Georgij Safronov oslovil těch pětapadesát mužů v suterénu vášnivým projevem; vysvětlil jim, že konečný cíl akce se dovědí v pravý čas, teď že všichni odletí nákladním letounem do pákistánské Kvéty, odkud se přesunou na sever do tábora. Tam prodělají třítýdenní intenzivní výcvik pod vedením nejlepších světových muslimských bojovníků, mužů s více bojovými zkušenostmi z posledních deseti let, než mají dokonce jejich bratři v sousední Čečně.

To sice všech pětapadesát mužů potěšilo, ale stále jen stěží dokázali vidět v Safronovovi velitele.

Sulejman Muršidov si toho všiml, ostatně to čekal předem. Proto znovu promluvil k celé skupině, ujistil všechny, že Georgij je Dagestánec a že jeho plán a jeho oběť v nejbližších dvou měsících prospějí severnímu Kavkazu víc, než by Džamáat Šaríjat bez něho dokázala za dalších padesát let.

Po závěrečné modlitbě všech pětapadesát mužů nastoupilo do mikrobusů a zamířili na letiště. Georgij Safronov chtěl jet s nimi, ale jeho pákistánský partner v tomto podniku – generál Idžáz – to považoval za příliš nebezpečné. Kdepak, Safronov poletí běžnou linkou do Péšávaru, s doklady z dílny pákistánské tajné služby, tam ho vyzvedne Idžáz se svými lidmi a odletí přímo do tábora poblíž města Mirán Šáh.

V táboře bude Georgij cvičit s ostatními. Nikdy nebude tak zručný se zbraní, v takové tělesné kondici ani tak ostřílený v bojích jako oni. Ale něco se naučí, zesílí a otuží se.

Doufal, že si dokáže získat respekt těchto mužů, kteří strávili celý svůj dospělý život v bojích s Rusy v Machačkale a okolí. Ne, nikdy se na něj nebudou dívat jako na Israfila Nabijeva. Ale poslechnou Abú Dagestáního a podřídí se Safronovovým rozkazům. A pokud se Georgij v Pákistánu naučí něco, co pak využije v nadcházejících bojích, snad v něm uvidí skutečného velitele, ne jen sympatizanta s „jakýmsi plánem“.

JACK RYAN MLADŠÍ zaparkoval svůj žlutý hummer před domem Melanie Kraftové pár minut po sedmé. Bydlela na Princess Street v Alexandrii, kousek od domu, kde prožil své dětství Robert E. Lee, nedaleko bývalého domu George a Marthy Washingtonových, v ulici dosud vydlážděné předrevolučními žulovými kostkami. Ryan se rozhlížel po nádherných starobylých domech, překvapený, že si státní zaměstnankyně kolem pětadvacítky může dovolit takové bydlení.

Našel její dveře a pochopil. Melanie sice bydlela na adrese, kde stál nádherný cihlový georgiánský dům, to ano, ale obývala kočovský domek na konci zahrady. Bylo to sice docela hezké staveníčko, ale zvenčí viděl, že není větší než garáž pro jeden vůz.

Pozvala ho dovnitř, kde se ukázalo, že byt je opravdu maličký, ale pěkně zařízený.

„Tady se mi to líbí.“

Melanie se usmála. „Díky. Mně se tu také líbí. Sama bez pomoci bych si to nemohla dovolit.“

„Jaké pomoci?“

„Moje bývalá profesorka z univerzity je vdaná za opravdového boháče. Ten dům je jejich. Je z roku 1794. Pronajala mi tenhle domek zhruba za stejnou cenu, jakou bych tady platila za obyčejný byt. Je to maličké, ale já víc nepotřebuju.“

Jack pohlédl na karetní stolek v rohu. Stál na něm MacBook a mohutný sloupec knih, poznámkových bloků a volných listů potištěného papíru. Ryan si všiml, že některé knihy jsou tištěné arabským písmem.

„To je NCTC jih?“ zeptal se s úsměvem.

Uchechtla se, potom rychle popadla kabát a kabelku a spěchala ke dveřím. „Půjdeme?“

Jackovi došlo, že prohlídka bytu skončila. Ovšem z místa, kde stál, beztak viděl všechno kromě koupelny. Vyšli spolu ze dveří do chladného večera.

Na King Street jim to trvalo deset minut a cestou si povídali o starých domech. V tuhle sobotní večerní hodinu bylo venku plno lidí.

Vešli do restaurace a číšník je uvedl k romantickému stolku pro dva s výhledem do ulice. Zatímco se probírali jídelními lístky, Jack se zeptal: „Bylas tu už někdy?“

„Popravdě ne. Nerada to přiznávám, ale nechodím ven moc často. Večírek u Murphyho s kuřecími křidélky za pětadvacet centů je pro mě vrchol hýření.“

„Na křidélkách není nic špatného.“

Jack objednal láhev pinot noir, oba pak studovali jídelní lístek a klábosili. „Takže tys chodil na Georgetown,“ konstatovala Melanie.

Ryan se usmál. „Jak to víš? Řekla ti to Mary Pat, nebo sis to vygooglovala, nebo zkrátka protože jsi u CIA a tam víte úplně všechno?“

Trochu zrůžověla. „Chodila jsem na AU. Párkrát jsem tě tam zahlédla. Myslím, žes byl o rok výš. Byls těžko k přehlédnutí s tím velkým mužským z Tajné služby pořád za patama.“

„Mike Brennan. Byl pro mě jako druhý táta. Úžasný chlap, ale odstrašil spoustu lidí. Kvůli němu jsem měl nudný studentský život.“

„Dobrá výmluva. Jsem si jistá, že život celebrity obnášel i jisté nevýhody.“

„Já nejsem celebrita. Nikdo mě nepoznává. Moji rodiče měli dost peněz, ale já jsem určitě nevyrůstal se stříbrnou lžičkou v puse. Na střední i na vysoké jsem chodil na prázdninové brigády, dokonce jsem chvíli dělal na stavbě.“ Melanie namítla: „Myslela jsem jenom na různé požitky, co čekají na slavné lidi. Neříkala jsem, že by sis nezasloužil úspěch.“

„Promiň,“ řekl Jack. „Mockrát jsem se musel bránit proti takovým narážkám.“

„To chápu. Chceš být uznávaný pro své vlastní schopnosti, ne kvůli svým rodičům.“

„Jsi velice chápavá,“ podotkl Jack.

„Jsem analytik.“ Usmála se. „Tak analyzuju.“

„Možná bychom měli oba analyzovat jídelní lístek, než se číšník vrátí.“ Melaniin úsměv se ještě rozšířil: „Ale ale. Někdo se snaží změnit téma.“

„Sakra, máš pravdu.“ Oba se zasmáli.

Číšník přinesl víno, Jack je ochutnal a číšník oběma nalil.

„Na Mary Pat.“

„Na Mary Pat.“ Přiťukli si a usmáli se na sebe.

„Takže,“ zeptal se Jack, „povídej mi o CIA.“

„Co bys chtěl vědět?“

„Víc, než mi můžeš říct.“ Chvilku uvažoval. „Bylas někdy v cizině?“

„Myslíš s Agenturou?“

„Ano.“

„Byla.“

„Kde?“ Sám se zarazil. „Promiň. To mi nemůžeš prozradit, že?“

„Je mi líto,“ pokrčila rameny. Jack si uvědomil, že ačkoli žila životem zpravodajského analytika jenom pár let, zvykla si zachovávat tajemství.

„Mluvíš nějakým cizím jazykem?“

„Ano.“

Jack se chystal zeptat, jestli je to také tajné, ale předešla ho.

„Třetí stupeň z masrí – egyptské arabštiny –, druhý stupeň z francouzštiny a první stupeň ze španělštiny. Nic, čím bych se mohla doma chlubit.“

„Kolik je těch stupňů?“

„Promiň, Jacku, já nechodím moc mezi lidi.“ Sama se tomu zasmála. „Málokdy mluvím s lidmi mimo státní službu. Je to takzvaná ILR stupnice. Interagency Language Roundtable, společná služební jazyková zkouška. Má pět stupňů. Třetí stupeň v podstatě znamená, že se domluvím, ale dělám menší chyby, které nemají vliv na porozumění mému projevu rodilým mluvčím.“

„A první stupeň?“

„To znamená, že jsem lajdák.“ Znovu se zasmála. „Co mám říct? Arabsky jsem se naučila v Káhiře a Španělsky na škole. Nepotřebovala jsem mluvit cizím jazykem, takže mě nic nenutilo se zdokonalovat.“

„V Káhiře?“

„Ano. Táta byl letecký přidělenec; prožila jsem pět let v Egyptě a dva roky v Pákistánu.“

„Jaké to bylo?“

„Moc se mi to líbilo. Jako dítě jsem se hodně stěhovala, ale za nic na světě bych to nevyměnila. Navíc jsem se naučila arabsky, což se mi pak hodilo.“ Jack přikývl: „Řekl bych, že teď to v práci využiješ.“ Ta dívka se mu líbila. Nijak se nevytahovala, nesnažila se být hodně sexy ani se netvářila jako všeználek. Očividně byla inteligentní, ale přitom se sama trochu shazovala.

A byla velice sexy, takovým přirozeným způsobem.

Všiml si, a nejednou, že se jakoby snaží zavést hovor zpátky na jeho osobu. „Tak,“ pronesla s hravým úsměvem, „já to risknu a budu hádat, že ty nebydlíš v kočovském domku o čtyřiceti čtverečních metrech, dotovaném bývalou profesorkou.“

„Mám byt v Columbii. Kousek od práce. A poblíž rodičů, kteří žijí v Baltimoru. A co tvoje rodina?“

Číšník jim přinesl saláty a Melanie začala mluvit o restauraci. Jacka napadlo, jestli patří k lidem, kteří mají tendenci přeskakovat v hovoru mezi různými tématy, nebo se snaží vyhnout řeči o své rodině. Nedokázal se rozhodnout, ale nechal to být.

Oklikou se vrátili k Jackově práci. Popsal jí svou činnost u Hendley Associates tím nejnudnějším myslitelným způsobem, ne že by úplně lhal, ale jeho výklad byl hodně neúplný a neurčitý.

„Takže,“ přerušila ho, „jestli se tvůj táta znovu stane prezidentem, bude tě na každém kroku sledovat oddíl Tajné služby. Bude ti to dělat problémy v práci?“ To si ani neumíš představit, pomyslel si Jack. Usmál se. „Pro mě nic nového. Jsem na to zvyklý. S chlapama z mého oddílu jsem se docela skamarádil.“

„Ale i tak. Neotravovalo tě to?“

Jack chtěl nasadit kamennou tvář, ale zarazil se. Položila mu upřímnou otázku. Zaslouží si přímou odpověď. „Popravdě ano. Bylo to těžké. Vůbec se na to netěším. Jestli se táta stane prezidentem, promluvím si s ním i s mámou. Žiju docela nenápadně. Chystám se ochranku odmítnout.“

„Je to bezpečné?“

„Ale jistě. Nedělám si starosti.“ Usmál se přes okraj skleničky. „Hele, neučí vás u CIA, jak zabít člověka lžičkou?“

„Něco takového.“

„Výborně. Tak mi můžeš hlídat záda.“

„Na to bys neměl,“ namítla se smíchem.

Večeře byla výborná; dobře se bavili a hovor plynul hladce – kromě Jackova druhého pokusu zeptat se Melanie na její rodinu. Neprozradila o ní o nic víc než o CIA.

Po desáté večer se spolu loudali domů; chodců v ulicích výrazně ubylo a od Potomaku vál studený vítr.

Jack ji doprovodil až ke dveřím jejího bytečku.

„Dobře jsem se bavila,“ řekla Melanie.

„Já také. Můžeme si to zopakovat?“

„Jistě.“ Stáli u dveří. „Poslouchej, Jacku. Radši to řeknu hned. Na první schůzce se nelíbám.“

Ryan se usmál. „Ani já.“ Napřáhl ruku a ona ji pomalu, váhavě uchopila. Přitom se snažila potlačit výraz úžasu a rozpaků.

„Dobrou noc. Ozvu se ti.“

„To doufám.“

DŮM NIGELA EMBLINGA stál v centru Péšávaru, nedaleko mohutné starobylé pevnosti Bala Hisar, vévodící se svými třicetimetrovými hradbami městu i okolí.

Ve městě to hučelo jako v úle, ale Emblingův dům byl klidný a čistý, jako idylická oáza s kvetoucími rostlinami, šumem zurčících vodotrysků ve dvoře a vůní starých knih a leštěnky na nábytek v nesmírně britské knihovně v patře.

Embling se posadil vedle Driscolla k širokému stolu ve své pracovně. Proti nim seděl pětatřicetiletý major Muhammad al-Darkúr v civilních šatech podle západní módy, volných hnědých kalhotách a černé košili. Al-Darkúr přišel k Emblingovi sám; dorazil na schůzku s mužem, jehož pokládal za důstojníka CIA. Snažil se ze všech sil získat důvěru agenta, který mu byl představen jako „Sam“, ale Driscoll odrážel jeho dotazy na jiné agenty CIA, na které al-Darkúr narazil během služby u ISI.

To pracovalo v Driscollův prospěch. CIA totiž z al-Darkúrova pohledu až příliš podporovala různé složky pákistánských tajných služeb. Ty složky, které podle al-Darkúrova vědomí aktivně působily proti ní. Byl přesvědčen, že CIA a Amerika jako taková je naivní a příliš ochotně důvěřuje někomu, kdo je podporuje nanejvýš slovně.

Skutečnost, že Sam očividně působil mimo americké zpravodajské orgány usazené v Pákistánu a že se tvářil podezíravě vůči samému al-Darkúrovi, celkový dojem pákistánského majora z toho muže jen podporovala.

Embling pravil: „Snažil jsem se ze všech sil zjistit něco o tom Rihánovi. Je sakra záhadný.“

Sam souhlasil: „My to také zkoušíme. Dal si hodně práci se zametením stop svojí kariéry. Vypadá to, že se prostě zhmotnil jako vysoký armádní důstojník, zařazený v ISI.“

„V pákistánské armádě to není tak jednoduché. Ta si potrpí na ceremonie, pořád se někdo fotografuje a udělujou se různá vyznamenání a odznáčky za to či ono. Naučili se pompéznosti od nás Angličanů, a nebudu moc přehánět, když řeknu, že vojenské parády umíme jako nikdo jiný.“

„Takže žádné fotky Rihána neexistují?“

„Jen pár, ale hodně starých, jako mladého důstojníka. Jinak nic, sakra temný stín.“

„Ale teď už ne. Co se změnilo?“

„To se právě s Mohamedem snažíme zjistit.“

Al-Darkúr navázal: „Jediný důvod, který mě napadá, je, že mu někdo kvůli něčemu vylepšuje profil. Generálporučík, šéf ISI, jednou možná i velitel armády. Věřím, že připravuje převrat, ale určitě není dost známý na to, aby se sám chopil vlády. Zdá se, že celou kariéru prožil jako špion, což není u armádních důstojníků běžné. Většinou jsou přiděleni k ISI jenom na pár let. Nejsou to profesionální špioni, ale profesionální vojáci. Já sám jsem sloužil u sedmého praporu skupiny zvláštních vojsk, než jsem přišel k ISI. On prožil u pravidelné armády pár nezajímavých let jako poručík a kapitán u pluku Azad Kašmír, ale od té doby to vypadá, že pořád dělal něco u ISI, ale všechno je to docela utajené, dokonce i před zbytkem ISI.“

„Je to vousáč?“ zeptal se Driscoll v narážce na islamisty v řadách armády. „To mám potvrzené jenom nepřímo. Jeho ochránci ve vedení armády a zpravodajské služby jsou zcela určitě islamisté, i když sám Rihán nikdy nechodí do mešity ani není na seznamech účastníků tajných setkání vousáčů. Měl jsem v péči zadržené ze znepřátelených džihádistických skupin a vyptával jsem se jich, a musím přiznat, že hodně důrazně, jestli znají Rihána ze smíšené zpravodajské. Jsem si jistý, že nikdo z nich o něm nic neví.“ Driscoll si povzdychl. „Takže tak. Jaký bude další krok?“

Nato se al-Darkúrův obličej trochu rozjasnil. „Mám tady dvě dílčí informace, a s jednou z nich by mi vaši lidé mohli pomoci.“

„Výborně.“

„Za prvé, moji lidé odhalili, že generál Rihán kromě své kanceláře na velitelství tady v Islámábádu působí ještě ze zabezpečeného domu v Dubaji.“ Driscoll sebou trhl: „V Dubaji?“

„Ano. Je to finanční centrum Blízkého východu a jeho oddělení tam velmi pravděpodobně financuje zahraniční operace, ale to by samo o sobě nevyžadovalo jeho přítomnost. Myslím, že tam se svými nejbližšími spolupracovníky kuje pikle proti samotnému Pákistánu.“

„Zajímavé.“

„Z mého postavení nemám možnost zjišťovat něco v zahraničí. Myslel jsem, že by se třeba vaše organizace, se svým takřka neomezeným dosahem, ráda podívala, co se děje v Dubaji.“

„Předám to služebním postupem výš, ale jsem si docela jistý, že mí nadřízení budou chtít nakouknout do toho jeho domu.“

„Výborně.“

„A ta druhá dílčí informace?“

„Na tu se můžu podívat vlastními silami. Nedávno jsem se dověděl o operaci, na které se podílí Rihánův odbor a Hakkáního síť. Určitě znáte Hakkáního…“

Driscoll přikývl: „Džaláluddín Hakkání. Jeho bojůvky ovládají rozsáhlá území na pomezí Pákistánu a Afghánistánu. Je provázaný s Tálibánem, velí několika tisícům mužů a má na svědomí smrt stovek našich vojáků v Afghánistánu i dalších stovek místních obyvatel. Provádí bombové útoky, ostřelování raketami a minomety, únosy za výkupné, a tak dál, a tak podobně.“

Al-Darkúr přikývl. „Džaláluddín je starý muž, takže teď vede organizaci jeho syn Sirádž, ale jinak jsou vaše informace přesné. Mám pod zámkem jednoho vězně, je to kurýr Hakkáního sítě, kterého jsem dopadl v Péšávaru po schůzce s jedním poručíkem ISI, který je známý jako stoupenec islamistů. Řekl mým vyšetřovatelům, že ISI pracuje s bojovníky Hakkáního sítě v jejich táboře poblíž Mirán Šáhu.“

„Pracuje na čem?“

„To kurýr nevěděl, ale prozradil, že v táboře očekávají bojovníky ze zahraničí a že ISI a Hakkáního muži je budou cvičit.“

„URC? Al-Kájda?“

„To on neví. Každopádně mám v úmyslu zjistit, kdo jsou a co mají za lubem.“

„Jak to chcete udělat?“

„Pozítří tam zajedu osobně a budu pozorovat příjezdovou silnici k táboru. Máme v Mirán Šáhu samozřejmě základnu, jenže o té Hakkáního lidi vědí. Občas tam pošlou střelu z minometu, ale jinak nám dávají pokoj. Ale máme také pár zabezpečených domů porůznu ve městě, povětšinou v jižní části. Sirádž Hakkání o některých ví, takže ty už nepoužíváme, ale moji agenti zajistili jedno místo na silnici Bója-Mirán Šáh, a to je náhodou poblíž místa, kde by měl ležet ten výcvikový tábor.“

„Bezva. Kdy odjíždíme?“

„My, Same?“ zvedl al-Darkúr obočí.

Embling se vložil do hovoru: „Neblázni, kámo.“

Sam pokrčil rameny. „Rád bych to viděl na vlastní oči. Bez urážky. Řeknu našim o Dubaji, ale teď jsem tady. Můžu jet s vámi, pokud mě vezmete s sebou.“

„To by nebylo bezpečné. Je to Mirán Šáh; tam nejsou žádní Američani, za to vám ručím. Pojedu tam s vybranými muži zvláštních vojsk z roty Zarrár, těm chlapům já věřím. Když tam budete s námi, ručím vám za to, že já i moji muži budeme ve stejném ohrožení jako vy – a my máme docela silný pud sebezáchovy.“

To přimělo Driscolla k úsměvu: „To hovoří v můj prospěch.“

Emblingovi se to vůbec nelíbilo, ale Sam si postavil hlavu.

Dvacet minut nato stál Driscoll na chladné střešní verandě Emblingova domu, v jedné ruce sklenku s čajem, v druhé satelitní telefon. Přístroj byl stejně jako všechny telefonu u Hendley Associates vybaven čipem s šifrovacím programem NSA typ-1. Driscolla mohla slyšet jenom osoba u přístroje na druhém konci.

Sluchátko zvedl Sam Granger.

„Same, tady Sam.“

„Co je nového?“

„Ten kontakt z ISI vypadá slušně. Nic neslibuju, ale možná máme stopu na Rihána a jeho aktivity.“ Driscoll pověděl Grangerovi o zabezpečeném domě v Dubaji.

„To je neuvěřitelné, jestli je to pravda.“

„Možná by stálo za to poslat tam kluky,“ navrhl Sam Driscoll.

„Nechceš tam jet sám?“ zeptal se Granger poněkud překvapeně.

„Jedu s majorem a skupinou jeho maníků ze speciálky do Severního Vazíristánu na menší výpad.“

„Výpad?“

„Hloubkový průzkum.“

„Na Hakkáního území?“

„Přesně tak. Ale budu s našima. Mělo by to být v pohodě.“

Následovala chvilka ticha. „Same, ty strkáš krk do oprátky. Já přece vím, že nejsi nijak zbrklý. Ale teď… lezeš bestii rovnou do chřtánu.“

„Budu ve stejném bezpečí jako ti chlapi kolem. Vypadají, že mají hlavy na správném místě. Navíc potřebujeme vědět, co ISI v tom táboře chystá. Každý důkaz o přítomnosti Rihána nebo jeho lidí bude zvlášť důležitý, pokud se někdy později rozhodneme toho chlápka provalit. Vynasnažím se nasekat obrázky a pak ti je pošlu.“

Granger namítl: „Nevím, jestli se to Hendleymu bude líbit.“

„Tak požádáme o odpuštění místo o souhlas.“

„Jak jsem říkal, je to tvůj krk.“

„Přesně tak. Ozvu se, až se vrátím do Peše. Nedělej si starosti, když o mně chvilku neuslyšíš, může to trvat týden nebo dva.“

„Rozumím. Zlom vaz.“

MĚSTO MIRÁN ŠÁH je správním centrem Severního Vazíristánu, součásti kmenových území pod federální správou v západním Pákistánu, nedaleko od afghánských hranic. Pákistánská vláda v Islámábádu nemá nad tímto územím moc, přestože zde udržuje nevelkou armádní základnu, která je ostatně často sama terčem útoků.

Město a okolní oblast, včetně rozsáhlých území na druhé straně bezvýznamné afghánské hranice, ovládá Hakkáního síť, početná povstalecká skupina úzce propojená s Tálibánem.

Džaláluddín Hakkání v osmdesátých letech bojoval s Rusy v Afghánistánu a stal se jedním z mocných a vlivných polních velitelů. Jeho synové kráčeli v otcových šlépějích a dnes ovládali všechny stránky života v Severním Vazíristánu, pokud jim do toho zrovna nezasahují americké bezpilotní letouny, neustále hlídkující ve vzduchu a čekající na povel k odpálení raket.

Díky svému mezinárodnímu dosahu, tuctům tajných povstaleckých táborů a úzkým vazbám na pákistánskou výzvědnou službu byla rodina Hakkání po dlouhá léta přirozeným partnerem Rijáze Rihána. Využíval jejich území a zařízení k výcviku bojovníků a operativců pro akce v Indii a Afghánistánu, takže nyní se na ně znovu obrátil s požadavkem na výpomoc s výcvikem početnější skupiny zahraničních bojovníků před akcí.

Vedení Hakkáního sítě souhlasilo s požadavkem Společné smíšené zpravodajské a Rihán přijel osobně dohlédnout na úvodní fáze výcviku.

Velitelem bojové jednotky Džamáat Šaríjat, která dorazila ve třetím říjnovém týdnu do tábora Hakkání poblíž města Bója západně od Mirán Šáhu, byl ruský raketový podnikatel Georgij Safronov, přestože sám neměl vůbec žádný vojenský ani partyzánský výcvik. Spolu s ním dorazil muž, kterého znal jako generála Idžáze, a jednotka pětapadesáti dagestánských povstalců. Toto množství cizinců Hakkáního lidé vystrojili a ubytovali v rozsáhlém jeskynním komplexu, vykutaném ve svahu hory.

Většina výcviku probíhala v umělých jeskyních nebo pod zastřešením z vlnitého plechu, pomalovaným shora tak, aby vypadalo jako pole či louka a nepřilákalo tak pozornost amerických bezpilotních letounů. Některé prvky skupinové taktiky se však cvičily v polích a na svazích hor. Bezpilotní prostředky nebyly vůbec neviditelné; zvlášť vycvičení pozorovatelé zaujímali stanoviště a vyhlíželi tyto americké „nebeské oči“. Byly však natolik nenápadné, že Rihán osobně nařídil Hakkáního lidem, že utajení operace má absolutní přednost, dokonce i před kvalitou výcviku.

Rihán se ve skutečnosti nestaral o to, zda budou dagestánští povstalci připraveni obsadit a udržet kosmodrom v Kazachstánu. Kdepak, jeho zajímala jenom jejich schopnost úspěšně provést akci tady v Pákistánu kde se měli zmocnit dvou jaderných zbraní. Jestli jich přitom polovička padne, to už Rihána nijak netrápilo.

Šlo mu jedině o to, aby se celý svět dověděl, že zahraniční teroristé ukradli Pákistáncům jaderné bomby přímo před nosem. Byl si jistý, že to povede k pádu pákistánské vlády během pár dní, nanejvýš týdnů.

Hakkáního síť vzala Rihánův pokyn k zesílení bezpečnosti zcela vážně. Vyslali špehy do vesnic a usedlostí mezi Mirán Šáhem a Bójou, aby sledovali, jestli se někdo nezajímá o pohyby lidí a techniky. V Severním Vazíristánu se sotva co šustlo, aby se o tom členové rodiny Hakkání nedověděli, ale teď už jejich mocné organizaci opravdu nemohlo uniknout vůbec nic.

Paštunští bojovníci zjistili, že Dagestánci si docela dobře vedou se zbraněmi a jako jednotlivci jsou mimořádně snaživí. Chyběla jim však skupinová soudržnost, jakou si Hakkáního lidé z nezbytnosti vypěstovali za léta bojů proti koaličním vojskům na druhé straně hranic.

Jediný z celé jednotky, kdo neuměl zacházet s puškou, a vlastně pořádně neovládal ani vlastní tělo, byl jejich velitel. Safronov přijal bojové jméno Magomed Dagestani, ale navzdory novému jménu, které odpovídalo jeho zámyslu, mu chyběly odpovídající bojové dovednosti. Byl však chytrý a snaživý, takže tálibové ho v jeskynním komplexu postupně naučili zacházet s pistolí i puškou, granátometem i nožem, a koncem prvního týdne se hodně zlepšil.

Rihán přicházel a odcházel, dělil svůj čas mezi dům v Dubaji, kancelář v Islámábádu a jeskynní komplex. Po celou dobu povzbuzoval Dagestánce v jejich nadšení pro nadcházející tvrdou práci a Safronova v jeho přesvědčení o svém poslání.

KAPITOLA 34

TŘETÍ A ZÁVĚREČNÁ prezidentská debata probíhala v Los Angeles, v pavilonu Edwina W. Pauleyho Kalifornské univerzity (UCLA). Byla formálnejší než při posledním setkání; tentokrát oba kandidáti čelili panelu dotazovatelů, reportérů z velkých tiskových agentur i internetových zpravodajských serverů.

Mělo to být otevřené fórum; nebylo určeno žádné konkrétní téma, neboť převládl názor, že se bude přirozeně hovořit o nejdůležitějších událostech posledních tří týdnů kampaně. Teoreticky by to mělo vést k několika tématům důležitým pro oba kandidáty, ale ve skutečnosti se kromě pár dotazů na finanční pomoc cizím zemím, zvyšování čínských vojenských výdajů a stoupající ceny plynu dostalo do popředí jediné téma.

Prezidentovo rozhodnutí postavit Sájfa Jásina před federální soud na sebe strhlo většinu pozornosti, stejně jako hlasitý nesouhlas Jacka Ryana.

Téma Emír přirozeně provázelo téma Pákistán. Vláda v Islámábádu v posledních deseti letech přijímala každoročně miliardy dolarů americké pomoci a současně konala proti americkým vojenským a zpravodajským zájmům. Západní Pákistán se stal bezpečným útočištěm organizací podnikajících teroristické útoky po celém světě. Kealtyho plán, jak přimět Pákistán ke změně a skutečné podpoře amerických zájmů, spočíval v podstatě ve dvojí taktice. Na jedné straně prezident hrozil ukončením americké podpory Islámábádu, pokud se situace nezlepší, přitom však současně rostlo tajné financování pákistánské armády a ISI, jak si Bílý dům zkoušel koupit velitele a složky s přímým vlivem na strategii země.

Ryanův plán, jako ostatně většina jeho představ ve srovnání s představami Kealtyho, byl právě opačný. Na dotaz reportéra z AP, jak by změnil financování pákistánské armády a tajných služeb, odpověděl stručně a jasně: „Ukončit. Zrušit a použít část těch peněz k podpoře našeho velkého přítele a spojence v této oblasti, totiž Indie.“

Tento názor již v průběhu kampaně několikrát zopakoval, a dočkal se za to tvrdé mediální kritiky. Americký tisk hodnotil jeho podporu Indii místo Pákistánu jako rozdmýchávání starých sporů a stavění obou regionálních mocností proti sobě, navzdory Ryanově námitce, že Pákistán podporuje terorismus proti Spojeným státům, zatímco Indie nic podobného nedělá.

„Samozřejmě chceme podpořit naše přátele a ukončit podporu našich nepřátel. Pákistán nemusí být naším nepřítelem,“ prohlásil na kamery v Pauleyho pavilonu, „ale je to jeho volba. Až se vrátím do Washingtonu, zavřu kohoutek s podporou, dokud Islámábád neukáže, že dokáže zvládnout muslimské extremisty a potlačit islámský terorismus v Indii i na Západě.“ Washingtonská korespondentka CBS položila Ryanovi otázku, jak jen může trestat celý pákistánský lid za činy několika darebáckých agentů ISI.

Ryan pomalu přikývl a pak teprve odpověděl: „V ISI nejsou darebáčtí agenti. To je darebácká agentura. Můj soupeř tvrdí, že problémem jsou jednotlivci nebo některé jednotky. Já nesouhlasím. Upřímně řečeno, ti neposlušní v ISI jsou ti, co jsou na naší straně. ISI a armáda jsou naši nepřátelé, až na nevelký počet jednotlivců a pár ojedinělých jednotek, které jsou našimi přáteli. Potřebujeme najít ty neposlušné a ze všech sil je podpořit jinak než posíláním miliard dolarů bez jakékoliv kontroly do truhlic pákistánské vlády. Tím totiž podporujeme stoupence teroru a to je strategie, dámy a pánové, která již po desítky let nepřináší žádoucí výsledky.“

Kealtyho námitka byla stručná: „Prezident Ryan podporoval Pákistán několika miliardami dolarů, když byl ve funkci.“

Nato se Jack ozval, přestože nebyl na řadě: „A to byla moje chyba. Všichni jsme se mýlili, a přiznávám to velice nerad, ale já nebudu pokračovat v neúspěšné politice jenom proto, abych zakryl skutečnost, že jsem se spletl.“ Přítomní novináři seděli a nevěřícně zírali na Ryana. Prezidentský kandidát, který přiznal svou chybu, to bylo něco z jiného světa.

Další otázka přišla od zástupkyně CNN, která se obou kandidátů zeptala na proces s Emírem. Kealty zopakoval svou podporu veřejnému líčení a vyzval Ryana, aby vysvětlil, proč přesně má pocit, že generální prokuratura nedokáže přísně stíhat pana Jásina.

Ryan zvedl obočí a podíval se přímo do kamery. „Prezidente Kealty, přijímám vaši výzvu. Za posledních dvacet let jsme soudili u federálních soudů několik teroristů. Některé procesy byly úspěšnější než jiné. V mnoha případech, kdy se generálnímu prokurátorovi nepodařilo dosáhnout odsouzení, vystupoval na straně obhajoby početný právní tým, který dle názoru mnoha představitelů právní vědy ohýbal zákony ve prospěch svých klientů. Jistě, americký soudní systém je nepředstavitelný bez silné obhajoby, ale v těchto případech se obhájci nejednou ocitli za hranou.

To se stávalo i za mě, takže jsem mohl zblízka sledovat práci svého generálního prokurátora a viděl jsem, co všechno dělali tito obhájci, a docela mi to vadilo.

Emír nebude mít tyto obhájce, a mohli byste mít dojem, dámy a pánové, že je to tak dobře. Ale není, protože devět z těchto advokátů, kteří obhajovali teroristy, co zabili tisíce Američanů na bojištích i ve vlastních domovech, nyní pracuje pro ministerstvo spravedlnosti. Jestliže tito lidé, vesměs zcela otevření obhájci teroristů, stojí na straně vlády a obžaloby, a právními zástupci teroristů budou jejich zcela otevření obhájci, kdo pak bude zastupovat americký lid?“

Kealty s rozšířeným chřípím vyrazil do protiútoku: „Dobře, pane Ryane. Vy pořád nazýváte tyto obžalované teroristy. Dokud nejsou odsouzeni, jsou to jenom údajní teroristé. Já nevím, jestli jsou všichni ti muži vinni, a vy také ne.“ Ryan odpověděl, čímž opět změnil moderovanou debatu v neřízený dialog: „Jeden z mužů, kterého obhajovali lidé, co dnes vystupují v procesu s Emírem na straně žaloby za generální prokuraturu, řekl za svědeckým pultem, doslova to vykřičel, a tohle je citát z oficiálního zápisu ze soudní síně: ‚Doufám, že džihád bude pokračovat a zasáhne samo srdce Ameriky s použitím všech možných zbraní hromadného ničení.‘ Nemůžeme vzít toho muže za slovo, že je nepřítel naší země? A terorista?“

Kealty mávl rukou a zaprotestoval. Moderátor se ocitl zcela mimo hru. „Nejste právník, Jacku. Někdy lidé v řeči přehánějí; to z nich ještě nedělá viníky zločinů, ze kterých byli obžalováni.“

„Přehánějí? Vykřikovat, že doufáte v zničení Ameriky, je ‚přehánění‘, pane prezidente? No ovšem, vy jste právník.“

Posluchači se rozesmáli.

Jack rychle zvedl ruku. „Nic proti advokátům. Někteří z mých nejlepších přátel jsou právníci. Ale i ti vyprávějí spoustu vtipů o advokátech.“

Opět smích.

Ryan pokračoval: „Takže, dámy a pánové, vy nemůžete za to, že nevíte nic o tomto teroristovi, o jeho výlevech, ani o tom, že devět z jeho obhájců teď pracuje pro Kealtyho vládu. Nemůžete za to, protože se o tom média svého času takřka nezmínila.

Ale mrzí mě, pane prezidente, že devět členů vašeho týmu působilo na straně obhajoby teroristů. A teď jsou na vlivných místech vládní administrativy, kde jejich stále stejné pokřivené názory můžou ovlivňovat jejich práci, a v konečném důsledku i bezpečnost Spojených států. A když navrhujeme vojenský tribunál, vy a vaši lidé tvrdíte, že spravedlivý proces s těmi obžalovanými může proběhnout jenom u federálního soudu. Myslím, že většině Američanů by to vadilo“ – podíval se na skupinu novinářů před sebou – „pokud by se o tom ovšem vůbec dověděli.“

Jack by rád mrkl na Arnieho van Damma, který nepochybně právě teď hledá tabletu maaloxu. Arnie nesčetněkrát nabádal Jacka, aby neútočil na tisk, protože se to na prezidenta nehodí.

Hodí nehodí, čert to vem, rozhodl se Jack. Říkali si o to.

„Generální prokurátor prezidenta Kealtyho nedávno prohlásil – to se také z jakéhosi důvodu neobjevilo ve zprávách –, že FBI dostala Caponeho za mříže kvůli daňovým únikům a že bychom měli hledat podobné způsoby, jak stíhat teroristy zajaté na bojišti, protože jejich zajetí očividně neproběhlo podle zákona. Souhlasíte s tím, prezidente Kealty? Víte vy sám nebo vaše ministerstvo spravedlnosti, kolik zajatých teroristů vyplnilo americké daňové přiznání za uplynulý rok?“

Kealty se snažil potlačit nával vzteku, jeho obličej pod pudrem naběhl do ruda. Namítl: „Můj soupeř věří, že existuje jeden druh spravedlnosti pro ‚nás‘ a jiný druh spravedlnosti pro ‚ně‘.“

„Pokud tím ‚oni‘ myslíte al-Kájdu nebo Umajjovskou revoluční radu nebo kteroukoliv jinou z mnoha skupin, které nás chtějí zničit… potom ano, to je přesně to, čemu věřím. Oni si zaslouží soudní proces, i šanci na obhajobu, ale nezasluhují si úplně všechna práva, jaká zaručujeme občanům Spojených států.“

MUHAMMAD AL-DARKÚR, Sam Driscoll, tři kapitáni z ISI a tucet komandos z roty Zarrár odletěli z péšávarské letecké základny ve čtyři ráno turbovrtulovým dopravním letounem Y-12 pákistánského vojenského letectva. Pilot zamířil k jihovýchodu, přes hory chajbarského a kurrámského okrsku až do Severního Vazíristánu.

Přistáli na jediné použitelné dráze letiště v Mirán Šáhu a místní vojáci je okamžitě nahrnuli do obrněného transportéru, který je odvezl tmavým městem do vojenské pevnosti.

Jakmile vjeli hlavní branou na základnu, nastoupili al-Darkúr, Driscoll, tři kapitáni a dvě družstva vojáků během pár vteřin do čtyř terénních vozů s plachtami, které ihned vyjely zadní branou komplexu. Pokud by nějací špehové Hakkáního sítě sledovali pohyby vojenských vozidel ve městě, tohle by je svedlo ze stopy. Kolem pevnosti by se určitě nějaké očko našlo, ale ISI už si vypracovala postupy pro setřesení případných stopařů cestou na zabezpečená stanoviště.

Čtyři náklaďáčky projely městem za úsvitu, minuly letiště na západě a pak se rozdělily a pokračovaly po různých silnicích. Každý zamířil do jiné čtvrti, kde zajel do jednoho z malých domků obehnaných zděným plotem. Muži slezli z korby a nasedli na jiné vozy. Pozorovatelé na střechách hlídali, zda jejich návštěvníci nepřilákali nežádoucí společnost, a teprve když nezjistili žádné známky Hakkáního špehů, oznámili dolů „čistý vzduch“. Obsluhy stanovišť znovu otevřely brány a nové, spolehlivě „čisté“ vozy zase odjely.

Každý ze čtyř vozů se samostatně prodíral ranní dopravní špičkou k jihu a posléze všechny zamířily s pětiminutovými odstupy z města ven. Driscoll se ocitl na korbě třetího vozu; zabalili ho do šálu, aby skryli jeho západní vzhled, ale on přesto vykukoval ven a viděl v ulicích ozbrojené chodce, motocyklisty i zevlouny v oknech. To všechno byli Hakkáního bojovníci; byly jich tu tisíce, a přestože tu měla pákistánská armáda malou posádku a ISI si zde udržovala několik zabezpečených domů, Mirán Šáh byl Hakkáního městem.

Jeli dál na jih, zanechali město za zády a projížděli mezi obdělávanými poli. Sam měl dojem, že za sebou zaslechl střelbu ze samočinných zbraní. Kývl na jednoho z vojáků a snažil se zjistit, jestli ví něco o zdroji té palby. Ale mladý voják jen pokrčil rameny, jako by říkal: „Jo? Někdo střílí, no a co?“

Driscollův náklaďák zabočil k západu na silnici Bója-Mirán Šáh a pokračoval podél strmých srázů, kličkoval v serpentinách s rachotem, který Američanovi prozradil, že motor sotva zvládá takovou zátěž. Konečně, po sedmé hodině ranní, vůz odbočil ze silnice a po strmé kamenité stezce vyšplhal ke komplexu budov na plošině ve strmém svahu, a otevřenou hlavní branou zajel dovnitř.

Dva vozy už tam stály, zaparkované v dvoumístné garáži naproti hlavní bráně. Al-Darkúr, dva kapitáni a jedno družstvo ochranky se v hloučku uprostřed prašného dvora živě dohadovali urdsky. Driscoll netušil, v čem je problém, dokud k němu nepřistoupil Muhammad osobně. „Ten poslední náklaďák to nezvládl. Přepadli je v centru města. Můj kapitán to dostal do zápěstí a jeden voják do břicha. Dokázali se vrátit na základnu, ale vypadá to, že ten voják nepřežije.“

„To mě mrzí.“

Al-Darkúr poplácal Driscolla po rameni. „No ale jsme tady. Blahopřeji. Původně jsem vás chtěl nechat sedět a koukat, jak to uděláme. Ale teď potřebuji vaši pomoc.“

„Jenom mi povězte, co je třeba.“

„Budeme pozorovat silnici. Tábor je pouhé tři kilometry dál na západ a každý, kdo tam pojede z letiště nebo z Mirán Šáhu, musí projet po téhle silnici pod námi.“

Šest vojáků se přidalo k šestici, která už je čekala v areálu, a společně vytvořili ochranný kordon, zatímco al-Darkúr, Driscoll a oba kapitáni ISI si zřídili pozorovatelnu u okna chodby ve druhém patře. Postavili tam dvojici fotoaparátů s teleobjektivem a z okolních pokojů sem nanosili matrace, aby mohli hlídat s minimem přestávek.

Al-Darkúr nechal jednoho z kapitánů přinést do chodby velkou bednu a postavil ji k Driscollově matraci.

„Pane Same,“ pronesl se zpěvným pákistánským přízvukem. „Předpokládám správně, že před CIA jste sloužil jako voják?“

„Ano, byl jsem v armádě.“

„Možná u zvláštních vojsk?“

„Možná.“

Al-Darkúr se usmál. „Ačkoli jste mým hostem, byl bych klidnější, kdybyste si vzal ty věci, co vám můj kapitán přinesl.“

Driscoll se podíval do bedny a našel tam americkou pušku M4 s kolimátorem Trijicon ACOG, taktickou vestu zvláštních vojsk s kevlarovou i ocelovou balistickou vložkou a osmi náhradními zásobníky k pušce, přilbu a opasek s devítimilimetrovou pistolí Glock a náhradními zásobníky.

Vzhlédl k majorovi a mrkl. „Také budu klidnější.“ Driscoll si to všechno navlékl. Byl to dobrý pocit, mít na sobě v podstatě to samé, co nosíval jako ranger. Když byl hotov, podíval se na al-Darkúra a vztyčil palec.

Al-Darkúr prohlásil: „A teď budeme pít čaj a čekat.“

KAPITOLA 35

V NEDĚLI po prezidentské debatě kráčel Benton Thayer sám po parkovišti Chevy Chase Club, jednoho z nejstarších a nejhezčích venkovských sportovních klubů v širší oblasti města Washingtonu. Přestože ještě nebylo poledne a on byl oblečený na celodenní pobyt venku, v plandavých kostkovaných kalhotách od Hollase s pletenými podkolenkami a placaté kostkované čepici Ian Poulter, opustil zbytek čtveřice po pouhých devíti jamkách. Jakmile měl poslední debatu z krku, udělal si na půlku neděle volno, aby strávil aspoň část svěžího podzimního dne venku, ale teď se musel vrátit do města a zpátky do práce. Jako volební manažer prezidentské kampaně Edwarda Kealtyho musel s opravdovým volnem počkat až po šestém listopadu.

Zatímco mířil ke svému bílému SUV Lexus, říkal si Benton, že po šestém listopadu nejspíš bude mít spoustu volného času. Nejen proto, že už bude po volbách, ale především proto, že jeho kandidát prohraje, takže jeho vyhlídky na místo ve státní správě budou veškeré žádné, a pro soukromý sektor bude poskvrněný neúspěšnou snahou udržet pro svého šéfa Oválnou pracovnu.

Žádný volební manažer s trochou sebeúcty veřejně nehodí ručník do ringu tři týdny před volbami, a Thayer měl na pondělí naplánováno pět rozhlasových a devět televizních vstupů, kde bude sebejistě prohlašovat pravý opak skutečnosti. Osamělý třiačtyřicátník na parkovišti nebyl žádný hlupák. Pokud se nepodaří nachytat Jacka Ryana se „spuštěnými kalhotami“, tak je všechno jasné a volby jsou v čudu.

Ale stavěl se k tomu jako věrný voják – ráno ho čekají vystoupení v médiích, na něž se musí připravit. Takže se vydal do práce.

Když se soukal do svého lexusu, všiml si malé hnědé obálky zastrčené pod stěračem. Vyklonil se ven, vzal obálku a zase se usadil. Napadlo ho, že ji tam musel nechat někdo z klubu – pozemek byl koneckonců oplocený a střežený – a bez přemýšlení ji roztrhl.

Uvnitř nebyla žádná zpráva, poznámka, nic co by naznačovalo, kdo tam obálku zanechal. Našel tam jenom malou paměťovou kartu.

Kdyby byl kdekoliv jinde, v obchoďáku, na chodníku před svým domem nebo cestou z kanceláře k vozu, tak by Benton Thayer neznámou a nevyžádanou zásilku prostě zahodil.

Ale tohle bylo něco jiného. Rozhodl se, že se na to podívá, jakmile dorazí do práce.

DVĚ HODINY NATO se Thayer převlékl do „montérek“, totiž košile bez kravaty, hladce vyžehleného sportovního saka a mokasín bez ponožek, a posadil se za svůj psací stůl. Na kartu si vzpomněl až po chvíli, ale teď ji držel, obracel ze strany na stranu a hledal nějaký náznak, kdo by mu ji mohl poslat. Po další chvilce váhání se narovnal a chystal se vsunout kartu do počítače, ale pak se zarazil a znovu váhal. Napadlo ho, že záhadná karta může obsahovat virus, který mu poškodí stroj nebo z něj nějak vytáhne data.

Pár vteřin poté Thayer vstoupil do rozlehlé otevřené místnosti sloužící jako „válečné stanoviště“ jeho washingtonské volební kanceláře. Kolem něj seděly tucty mužů a žen u počítačů, telefonů, tiskáren a faxů. Činorodý bzukot poháněla dlouhá řada konviček s kávou na stolech podél zdi po levé straně. U nejbližšího stolku si právě mladičká dívka plnila ekologicky šetrný termohrnek horkou kávou.

Thayer ji neznal; nestaral se o jména víc než pěti procent nejdůležitějších členů svého štábu. „Hej, vy,“ pronesl a ukázal na ni prstem.

Když mladé dámě došlo, že mluví na ni, prudce sebou trhla. Káva vyšplíchla z hrnku. „Ano, pane?“ zeptala se nervózně.

„Máte laptop?“

Přikývla. „U sebe na stole.“

„Sem s ním. Přineste mi ho.“ Zmizel zpátky ve své kanceláři a studentka si pospíšila splnit pokyn. Všichni v doslechu přestali pracovat a zírali na ni, jak popadla svůj počítač a spěchá do Thayerovy kanceláře, jako by se dívali na odsouzeného zločince cestou na šibenici.

Benton Thayer se dívky nezeptal na jméno ani na to, co právě dělala. Místo toho jí nařídil vložit kartu do jejího MacBooku a otevřít složku. Udělala to poněkud roztřesenými prsty, dosud lepkavými od rozlité kávy. Jakmile se po rozkliknutí jediné složky ukázalo několik souborů, Thayer ji poslal za dveře.

Poslechla s výrazným ulehčením.

Když se teď Benton Thayer ujistil, že jeho vlastní počítač nebude podezřelou kartou ohrožen, začal procházet tajemně doručené soubory.

Nebylo u nich žádné vysvětlení, žádná elektronická verze spisové „košilky“. První soubor nesl název „John Clark“. Thayer znal pár chlápků jménem John Clark, však je to celkem běžné jméno, ale když po otevření souborů našel řadu fotografií, ukázal se na nich neznámý muž.

Potom se začal probírat mnoha stránkami údajů o tom muži. Složka plná osudů. Osobní spis. Námořnictvo. Oddíl SEAL. Velitelství vojenské pomoci ve Vietnamu – studijní a pozorovací skupina. Thayer neměl tušení, co by to mohlo být, ale zdálo se mu to sakra podezřelé.

Potom CIA. Odbor zvláštních činností.

Cílené zabíjení. Schválené zakázané operace.

Thayer pokrčil rameny. Tak dobře, ten chlap je špion, zvlášť tajemný agent, ale co je mi po tom?

Následovaly přehledy konkrétních operací. Rychle je prolistoval. Poznal, že nejde o dokumenty CIA, ale zdálo se, že obsahují podrobné údaje o Clarkově kariéře u Agentury.

Byla to nepřehledná změť informací. Informací, které by jistě byly pro někoho zajímavé. Human Rights Watch? Amnesty International? Ale proč Benton Thayer? Už ho to začínalo unavovat. V duchu rozmlouval se záhadným neznámým, který mu podstrčil tu kartu. Ježíši. Neser se s tím tolik. Jdi k věci.

Najednou se zarazil. Ha? Že by šlo o tohle?

Snímky Clarka s Johnem Patrickem Ryanem. Podrobnosti o jejich vztahu během čtvrt století.

Takže ten chlápek je starý a kdysi byl u CIA. Ryan je starý a kdysi byl u CIA. A oba se znají. To je všechno, tajemný cizinče?

A potom, po souhrnném přehledu působení Johna Clarka v Duze, jednostránkový dokument, který jako by sem nepatřil. Neprokázané obvinění z vraždy, kterou měl Clark spáchat v Německu před třiceti lety.

Proč to není na svém místě podle pořadí? Thayer si dokument pozorně pročetl. Ze všech uvedených údajů nabyl dojmu, že tato zpráva pochází ze zdroje mimo Spojené státy.

Skočil na další stránku.

Dokument obsahující prezidentskou milost, udělenou v utajeném režimu Clarkovi za vraždy spáchané u CIA.

„Takže…,“ mumlal si Thayer pod vousy: „Šéf CIA Ryan nařídí Clarkovi zabíjet lidi, a když je po všem, prezident Ryan ty zločiny papírově vyřídí.“

„Kurva!“

Thayer popadl telefon a stiskl pár tlačítek. „Tady Thayer. Musím s ním mluvit ještě dnes, hned jak vyleze z Marine One a vstoupí do Bílého domu.“

KAPITOLA 36

PROVOZ NA SILNICI Bója-Mirán Šáh byl po celý den slabý a v noci prakticky ustal. Pár náklaďáků, tálibánci na motocyklech a několik pestře pomalovaných autobusů, ověšených zrcátky jako vánočními ozdobami. Muži na pozorovatelně nespatřili nic, co by jakkoliv vybočovalo z obvyklé normy. Muhammad al-Darkúr říkal, že podle jeho zajatce by měli důstojníci ISI přicestovat letadlem, takže musejí přistát v Mirán Šáhu a odtud do tábora pojedou po téhle silnici.

Ale za prvních šestatřicet hodin pozorování vyšel Driscoll i s ostatními naprázdno.

Al-Darkúr fotografoval každé projíždějící vozidlo. Nemohl vyloučit, že někdo z vysokých důstojníků ISI, třeba i sám generál Rijáz Rihán, se nevydá do Hakkáního výcvikového tábora například v převleku za pastevce koz, proto si po každém průjezdu automobilu kolem jejich stanoviště prohlížel se svými muži čerstvé snímky ve vysokém rozlišení.

Dosud však nezachytili žádný náznak, že by někdo z ISI, natož dokonce z nějaké cizí složky, působil v této oblasti.

TĚSNĚ PO PŮLNOCI Driscoll držel hlídku u nočního fotoaparátu, zaměřeného dolů na silnici, zatímco zbylí tři muži leželi na kavalcích v chodbě za jeho zády. Před chvilkou projel kolem osamělý autobus; zvířený prach ještě visel ve vzduchu nad silnicí Mirán Šáh-Bója.

Sam si promnul oči a podíval se znovu.

Najednou přitiskl obličej těsněji k okuláru. Tam dole, na silnici pod ním, zastavily čtyři neosvětlené pickupy a z nich se vyrojily jakési postavy. Oblečené v černém, s puškami v ponosu začaly kradmo stoupat po kamenitém svahu, přímo k zabezpečenému domu ISI.

„Útočí na nás!“ vykřikl Driscoll. Muhammad stál v okamžení vedle něj s vysílačkou v ruce. Vytáhl triedr a spatřil asi tucet mužů o sto metrů níž. Obrátil se k jednomu ze svých kapitánů: „Spojte se se základnou. Povězte jim, že potřebujeme přednostně vyvedení, ihned!“

Podřízený zamířil k vysílačce a al-Darkúr se otočil zpátky k Driscollovi.

„Když se pustíme do těch vozů, rozsekají nás ze silnice erpégéčkama.“

Ale Sam ho neposlouchal – přemýšlel. „Mohamede. Proč by útočili zrovna takhle?“

„Co tím myslíte?“

„Musí vědět, že pozorujeme silnici. Proč by šli od silnice, z údolí, a ne ze svahu za námi?“

Al-Darkúr se nad tím zamyslel sotva vteřinu: „Už jsme obklíčení.“

„Přesně. To pod námi je přehradný oddíl; útok přijde od –“

Výbuch otřásl zadní stěnou budovy. Bylo to třicet metrů od místa, kde stáli al-Darkúr s Driscollem, ale i tak je to srazilo k zemi.

Major ISI začal vykřikovat rozkazy do vysílačky a zvedal se zpátky na nohy. Sam popadl karabinu a rozběhl se ke schodům, bral je po třech ve snaze postavit se nepříteli, který se teď pokouší prorazit zadní stěnu.

Sam doběhl do přízemí a hnal se dál do zadní části budovy. Minul dva muže 7. roty komandos v pokoji nalevo. Oba mířili svítilnami na svých zbraních ven z okna, osvětlovali východní část komplexu ve snaze najít nějaký cíl. Driscoll pokračoval k zadním dveřím a doufal, že stráže u zadní brány se ještě brání a nutí Hakkáního muže držet se v krytu v křovinatém porostu okolních kopců.

Od přední strany domu se ozývala přerušovaná palba, jak se nepřítel prodíral po kamenitém svahu nahoru k hlavní bráně.

Zatímco Sam běžel ze všech sil k otevřeným zadním dveřím, připravený střílet noční tmou směrem k bráně, ozval se v jeho vysílačce al-Darkúr. Tentokrát mluvil anglicky: „Same! Naše stráže od zadní zdi se nehlásí. Nepřítel už musí být uvnitř!“

Driscoll setrvačností proběhl chodbou ještě dřív, než zpracoval tuto informaci. Sotva vyběhl ze dveří do noci, od dvacet metrů vzdálené brány se rozzářily záblesky plamenů a dunivá palba kalašnikovů se odrážela ozvěnou od okolních zdí. Driscoll padl do prachu, otočil se a v podřepu ustoupil zpět do chodby.

Ze zárubně létaly třísky způsobené palbou Hakkáního bojovníků, ale Samovi se podařilo dostat dovnitř a do chodby bez jediného škrábnutí. Narazil tam na al-Darkúra; ten pořád něco vykřikoval do vysílačky. Oba muži se vyklonili za roh a několikrát vystřelili do tmavé noci. Ne že by si mysleli, že pár dávkami z útočných pušek zastaví útok, ale chtěli dát protivníkovi najevo, že nemůže jen tak nerušeně vběhnout otevřenými zadními dveřmi do chodby.

Al-Darkúr vypálil v úzké chodbě ještě pár krátkých dávek a křikl Samovi do ucha: „Přivolal jsem z Mirán Šáhu vrtulník, ale zásahovka bude pohromadě až za patnáct minut.“

„To nestačí,“ zavrčel Sam, zaklekl, vykoukl za roh a rozstřílel světla v chodbě.

„Potrvá třicet minut i víc, než sem dorazí.“

Driscoll vypustil prázdný zásobník ze zásobníkové šachty své pušky a nahradil ho plným ze sumky na vestě. Palba ze všech stran zesílila a výkřiky z vysílačky, přestože Driscoll nerozuměl ani slovo, budily dojem, že nepřítel co nevidět vtrhne do nitra domu.

„Podle toho, co slyším, nemáme ani zdaleka třicet minut. Kolik mužů vám zbylo?“

Al-Darkúr se opět chopil vysílačky, aby to zjistil. Driscoll zatím zalehl u rohu do chodby, pak se pomalu přetočil na pravé rameno a vysunul se za roh, hlaveň pušky napřed, směrem k předpokládané hrozbě. Ve tmě neviděl vůbec nic, tak rozsvítil svítilnu na boční liště karabiny. Dvě stě lumenů jasného bílého světla vmžiku zalilo chodbu a ozářilo dva Hakkáního bojovníky, nehlučně se plížící k Samovu postavení. Jasná zář je oslepila, ale i tak pozvedli zbraně.

Driscoll stiskl spoušť a pokropil oba muže dlouhou dávkou. Zemřeli, aniž stihli vystřelit.

Další záblesky úsťového plamene z temné noci venku zahnaly Sama zpátky za roh, kde znovu přebil.

„Mám šest živých,“ prohlásil Muhammad.

Sam dorazil zásobník a přikývl. „Dobře. Máme nějakou šanci dostat se k autům v garáži u východní zdi?“

„Musíme to zkusit, ale silnici kryjí Hakkáního muži.“

„A na co silnici?“

Driscoll vytáhl z vesty tříštivý granát, vytrhl závlačku a hodil ho podhmatem do chodby jako malou bowlingovou kouli. Když výbuch otřásl chodbou, Muhammad al-Darkúr a Sam Driscoll se rozběhli k mužům u východního okna.

DVĚ MINUTY POTÉ pronikla skupina osmi Hakkáního bojovníků hlavní branou a zamířila k jihovýchodní straně budovy. Čtyři muže nechali vzadu, jednoho mrtvého po zásahu do břicha střelou z okna ve druhém patře, a tři raněné: jeden střelbou a dva střepinami granátu vrženého strážným u brány vteřinu předtím, než sám padl pod palbou.

Nyní však bylo osm zbylých mužů dvacet metrů od garáže. Vrata byla otevřená a uvnitř tma, takže se potichu a pomalu blížili, zatímco jejich druhové z opačné strany stříleli na dům. Jestli se jim podaří vniknout do domu odsud, dveřmi z garáže, pak by mohli, když se budou držet při zemi, aby se vyhnuli palbě svých vlastních lidí, pročesat celou budovu a zlikvidovat zbytky obránců.

Jakmile se přiblížili na deset metrů od vrat do garáže, jejich vůdce rozeznal uvnitř pouze dva náklaďáky. Jeho noktovizor byl po vystřílení několika zásobníků z kalašnikova prakticky nepoužitelný, takže uvnitř musel hledat dveře po hmatu.

Všech osm mužů obešlo oba náklaďáky, našli dveře do domu a jeden po druhém se vplížili dovnitř, přikrčeně postupovali vpřed a pozorně naslouchali.

JAKMILE OSM HAKKÁNÍHO MUŽŮ zmizelo z garáže, Sam Driscoll, Muhammad al-Darkúr, dva důstojníci ISI a čtyři komandos z roty Zarrár potichu vylezli zpod náklaďáku dál od dveří. Řidič, al-Darkúr a tři další nastoupili do kabiny, zatímco Sam se dvěma zbylými muži zůstal vzadu. Jakmile Sam zaslechl tiché skřípnutí uvolněné ruční brzdy, všichni tři se vší silou opřeli do vozu. Ten stál předkem ze svahu, takže jakmile ho vytlačili z garáže, začal ihned nabírat rychlost. Sam s oběma muži ještě jednou silně zatlačili, pak naskákali na korbu pod plachtu.

Řidič nenastartoval motor ani nerozsvítil světla. Neosvětlený vůz nevydával žádné zvuky kromě skřípání kol na kamenité cestě, jak na svahu nabíral stále vyšší rychlost. Pod zataženou oblohou bylo sotva vidět obrysy hlavní brány, kam se řidič snažil trefit. Kdyby mu to nevyšlo třeba jen o pár centimetrů, vůz by narazil do zdi a museli by natočit motor, takže by všichni kolem hned věděli, kde přesně se nacházejí.

Řidič to však zvládl, vůz jel čím dál rychleji a řidič se musel vší silou opírat do volantu, aby přiměl kola k otočení doprava či doleva. K silnici jim ještě pořád chyběla stovka metrů strmé a klikaté kamenité cesty.

Teď už byli venku z komplexu, kde se soustředila většina palebné síly nepřítele, ale kdosi ve svahu zaslechl nebo zahlédl náklaďák, sotva vyjel z brány. Ozval se výkřik, potom řada dalších, a pak už se ozvala střelba, která ukončila nenápadnou část Driscollova plánu. Vykřikl z korby na řidiče, ať se vykašle na vyježděnou cestu a jede co nejrychleji pryč, jedno kam a v jakém stavu pak náklaďák skončí. Řidič sjel z cesty a velký těžký náklaďák se hnal setrvačností do tmy.

Všude kolem pádícího tělesa byli Hakkáního muži, ale většinou nemohli střílet, protože by zasáhli své druhy. Několik jich ale přesto vypálilo a zadní část korby, kde seděl Sam, prošila sprška 7,62mm střel. Jeden muž vedle Sama byl zasažen do hlavy, další dostal dvě kulky do levé paže a do ramene, Sama trefila střela do horního okraje prsního ocelového plátu v jeho vestě. Náraz ho srazil na dno korby právě ve chvíli, kdy náklaďák tvrdě najel na velký balvan a nadskočil metr do vzduchu. Napůl bezhlavé tělo vojáka z roty Zarrár se spolu se Samem odkutálelo na okraj korby. Náklaďák se hnal dál, řítil se z kopce dolů, znovu a znovu narážel do kamenů a řidič musel napnout všechny síly, aby ho udržel ve směru a nedovolil mu stočit se stranou a převrhnout se.

Když už jim chybělo k silnici sotva dvacet metrů, Muhammad zahlédl další Hakkáního bojovníky. Vynořili se ze tmy a zahájili palbu na uhánějící náklaďák. Jeden z nich držel erpégéčko.

Z kabiny náklaďáku na něj neměl jak vystřelit; nešlo by to ani v případě, že by to s nimi na kamenitém svahu neházelo na všechny strany. Ale takhle nemělo smysl ani zkoušet na toho chlapa nacílit.

Místo toho křikl al-Darkúr dozadu: „Same! Erpégé vpravo, dvacet metrů!“

„Rozumím!“

Muhammad al-Darkúr neviděl na Američana za svými zády, takže nemohl spatřit, že Driscoll zvedl svou M4, stoupl si na korbě a přidržel se oblouku plachty. Jakmile vůz vyjel na silnici a ostře odbočil doleva, aby se vyhnul pickupu Hakkáního mužů, Sam se vyklonil z korby, jednou rukou nacílil na silnici a vyprázdnil celý třicetiranný zásobník na pohyblivé stíny v temnotě. Vyšlehl plamen raketového motoru, ale zářící hlavice neškodně zamířila k noční obloze.

Na kovových částech náklaďáku zabubnovala kulometná palba z druhé strany sinice. Velký vůz zabočil k východu a řítil se zpátky k Mirán Šáhu. Sam se pokoušel vsoukat zpátky do korby, aby představoval co nejmenší terč. Uklouzla mu noha a zůstal viset na plachtě. Pustil pušku, aby se mohl chytit oběma rukama, a ta se mu teď houpala na popruhu kolem krku. Zatímco se pokoušel dostat nohy zpátky do vozu, poslední zbylý voják na korbě střílel z pušky na svah, odkud právě přijeli. Nepřátelská odvetná palba blikala na kamenitém kopci jako roj světlušek.

V kabině vozu se roztříštilo čelní sklo, dlouhá dávka 7,62mm svítících střel ji prošila zleva doprava. Žhnoucí střely zabubnovaly na hrudním plátu kapitána ISI po majorově levici, potom zazvonily na majorově vlastní vestě a nakonec rozervaly krk řidiči. Muž ale nezemřel okamžitě. Zkroutil se bolesti a chytil se za ránu na krku. Jakmile pustil volant, velký vůz prudce zabočil doprava, sjel ze silnice a řítil se po kamenitém svahu dolů k vyschlému říčnímu korytu.

Samovi se zrovna podařilo dostat obě nohy do korby, když sebou vůz trhl doprava a nadskočil do vzduchu, načež se zase rozkymácel při divoké jízdě z kopce dolů. Ten pohyb ho vrhl stranou, pak tvrdě narazil do postranice a ruce mu sklouzly z kovové tyče.

Američan vypadl z vozu nějakých dvacet metrů od silnice a velký náklaďák se dál řítil ze svahu.

KAPITOLA 37

MUHAMMAD AL-DARKÚR se natáhl přes mrtvého řidiče, popadl volant a pokoušel se řídit skákající náklaďák. Snáz se to řekne, než udělá, protože Muhammadovi spadla přilba, takže teď při každém nadskočení vozu na kamenech narážel hlavou do kovové střechy kabiny. Cítil, jak mu po obličeji stéká krev, ale nemohl si ji ani utřít z očí, protože potřeboval obě ruce na volantu.

Nakonec se srovnali na dně vyschlého řečiště. Dokonce se mu dařilo točit volantem tak, že se vyhýbali většině vápencových balvanů, které se zde nahromadily během tisíců období dešťů. Pořád ještě slyšel vzdálenou střelbu, ale teď už si dovolil nahmátnout nohou brzdový pedál a pak počkat, než jeho kapitán vyleze levými dveřmi, pod neustávající palbou oběhne vůz a vsouká se do kabiny zprava. Kapitán odstrčil mrtvolu doprostřed sedadla a chopil se volantu. Al-Darkúr se posunul k levému okénku, našel na podlaze kabiny svou pušku, a zatímco náklaďák vyrazil k východu, střílel na záblesky plamínků nahoře ve svahu.

Al-Darkúr si dobře všiml, že neslyší střílet nikoho z korby. Dělal si starosti o své muže i o toho Američana, kterého slíbil chránit s nasazením vlastního života, jenže teď se nemohli vrátit. Musejí se sami dostat na základnu, a teprve pak mohou zkusit nějak pomoci raněným a těm, co zůstali vzadu.

SAM SE POMALU PROBÍRAL. Ležel zkroucený vedle menšího balvanu. Necítil sice žádnou bolest, ale nebyl dnešní a dobře věděl, že je nejspíš zraněný. Vypadnout z korby jedoucího vozu v takové rychlosti ve zdraví prostě nejde, i když se to teď pod návalem adrenalinu neprojevuje.

Zůstal nehnutě ležet a sledoval, jak se velký vůz žene dál ze svahu. Muži na silnici nad ním stříleli dolů na ujíždějící náklaďák; Driscolla si zatím nevšimli, a tak zadoufal, že by mohl zůstat ležet ve tmě, počkat, až Hakkáního muži odjedou, a pak se posadit a ošetřit si rány.

Jakmile náklaďák odrachotil pryč a zmizel ve vyschlém korytě, palba utichla. Slyšel, jak útočníci nasedají na auta a odjíždějí, a slyšel jiné muže, nejspíš také Hakkáního bojovníky, sténat bolestí. Netušil, kolik jich na kopci nad ním přežilo, ale nepochyboval, že ve svahu nad silnicí a kolem celého komplexu bude ještě dost bojeschopných střelců.

Driscoll se ohmatával po celém těle; na pažích a v obličeji ucítil krev, ale mohl se hýbat bez bolesti. Potom pomalu zvedl nohy, jednu po druhé, a zjistil, že ho poslouchají. Šátral kolem sebe v prachu a křoví ve snaze najít pušku, ale tu ztratil, když vypadl z vozu. Zůstala mu však pistole v opaskovém pouzdru. Věděl to, protože zbraň se mu zarývala do žeber.

Jakmile získal jistotu, že může chodit, začal se rozhlížet okolní tmou. Západním směrem o padesát metrů dál po svahu rostla skupinka nízkých stromů. Napadlo ho, že by se tam mohl odplazit a zkusit se tam ukrýt ještě před úsvitem.

Zrovna v té chvíli ozářil stromy paprsek světla shora ze silnice. Druhý paprsek směřoval k východu, nalevo od Driscolla. Svítilny prohledávaly svah víceméně náhodně, možná ve snaze najít někoho, kdo vypadl z unikajícího náklaďáku.

Sam se nehýbal; nemohl dělat nic než doufat, že na něj paprsek nedopadne. Kdyby nebylo zbytí, byl připraven hmátnout po pistoli, ale zatím byl i tak malý pohyb víc, než si mohl dovolit.

Světla přejela terén nad ním a pak se zastavila v jednom místě asi dvacet metrů nalevo. Muži na silnici začali vykřikovat, nebylo pochyb, že něco vidí.

Do prdele, říkal si Sam. Jestli Hakkáního střelci zamíří po svahu dolů, nezbude mu než –

A v té chvíli se něco pohnulo přesně v místě, kde se zastavily paprsky svítilen. Osamělý komandos, ten, co byl spolu s Driscollem na korbě, když náklaďák sjel ze silnice, teď vstal a zahájil palbu ze své M16. Muselo ho to také vymrštit ven. Nyní ho odhalili a nezbývalo mu než se bránit. Driscoll si všiml, že muž je zraněný; byl celý zakrvácený a jeho krev se v bílém světle leskla.

Sam by mohl zůstat skrytý na místě, ale to ho ani nenapadlo. Zvedl se do kleku, vytáhl devítimilimetrový glock a začal střílet na muže nad sebou. Riskoval přitom, že ho voják roty Zarrár střelí do zad, jestli se lekne nečekaného pohybu a hluku, ale rozhodl se věřit instinktům cvičeného komandose a soustředit se na pobití co nejvíc Hakkáního lidí.

Střelbou z pistole sejmul oba muže se svítilnami, jednoho zasáhl do stehna a druhého do trupu. Ostatní na silnici se vrhli k zemi a snažili se krýt. Driscoll tak získal vteřinu času, otočil se k vojákovi a křikl: „Tam k těm stromům, přískoky deset metrů!“ Mladý voják se ohlédl přes rameno, spatřil houštinu v půli svahu, otočil se a přeběhl o deset metrů. Sam zatím vystřelil směrem nahoru několik ran z pistole. Voják zalehl a začal střílet, Driscoll vyskočil a rozběhl se ke stromům.

Takto střídavými přískoky – přeběhnout o deset metrů dál, pak krýt toho druhého palbou – spěchali do relativního úkrytu mezi stromy. Nejednou přitom Sam i seržant upadli, což je zdržovalo a poskytovalo mužům nahoře na chvilku takřka nehybný cíl.

Chybělo jim už jenom dvacet metrů, když závěr Driscollova glocka zůstal vzadu po vystřelení posledního náboje. Komandos právě proběhl kolem něj. Sam vytáhl poslední plný pistolový zásobník, vrazil ho do rukojeti a vypustil závěr.

Vedle sebe zaslechl hlasité zachrchlání, voják se zapotácel a zhroutil se k zemi. Američan vystřelil sedm ran směrem k silnici, pak se otočil a běžel na pomoc raněnému druhovi. Vrhl se k zemi vedle nehybného těla a zjistil, že střela úplně odřízla vojákovi týl hlavy.

Muž byl na místě mrtev.

„Do prdele!“ zařval Sam zoufale, ale nemohl se tu zdržovat. Dopadající plášťové střely vykřesávaly jiskry z kamení kolem něho na znamení, že má co nejrychleji zmizet. Driscoll popadl pušku mrtvého a pak se plazil, kutálel a klouzal zbytek cesty ke stromům.

Hakkáního bojovníci neztráceli čas a zasypali Driscollův nadějný úkryt palbou. Střely z kalašnikovů se zarývaly do kmenů moruší a jedlí, listí a jehličí se sypalo k zemi jako horská chumelenice. Sam se tiskl k zemi a plazil se po břiše na druhou stranu malého lesíka. Měl jenom třicet metrů na šířku a třicet na délku, takže mu bylo jasné, že se tam nevydrží ukrývat moc dlouho.

Sam si našel místečko za silným kmenem a věnoval chvilku prohlídce svých zranění; určitě schytal spoustu kamínků vymrštěných střelbou a byl odřený od hlavy k patě, jak vypadl z náklaďáku a kutálel se ze svahu až sem.

Prohlédl také svou výstroj, nebo co z ní vlastně zbylo.

Puška, kterou zabavil mrtvému vojákovi, byla starší M16. Dobrá zbraň s pěkně dlouhou hlavní, úžasná pro střelbu na vzdálené cíle. Jenže teď by měl raději svou M4 s kolimátorem, ztracenou někde nahoře na kopci. Zbývající tři zásobníky pro M4 ve vestě sednou i do M16, za to poděkoval osudu. Vrazil do své nové pušky plný zásobník a přesunul se na jinou pozici, tentokrát hned u jižního okraje lesíka.

Tady se zamyslel nad svými možnostmi. Mohl se vzdát, utíkat nebo bojovat.

O vzdávání neuvažoval ani na okamžik, takže zbývaly dvě možné volby, utíkat nebo bojovat.

Driscoll byl odvážný muž, ale také pragmatik. Neměl problém vzít nohy na ramena, pokud by to přineslo větší naději na přežití. Vykoukl z lesíka a rozhlížel se po možné únikové trase.

Granát, nejspíš z erpégéčka, vybuchl třicet metrů za ním.

Kurva.

Rozhlédl se po údolí, srpek měsíce vykoukl trhlinou v mracích a ozářil matným svitem vyschlé vápencové říční koryto, táhnoucí se od východu k západu. Kamenité dno bylo asi padesát metrů široké, a kdyby Sam opustil lesík, kde se teď ukrýval, byl by cestou k nejbližšímu dalšímu úkrytu vystaven palbě ze silnice po několik minut.

Sam neměl žádnou šanci vyklouznout do noční tmy. Nemohl seběhnout dolů ke korytu a zkusit utéct. To by byla sebevražda.

Driscoll dospěl k závěru, že nechce skončit s kulkou v zádech. Tyhle stromy budou jeho Alamo. Postaví se nepříteli a bude bojovat, dostane jich tolik, kolik jen dokáže, než ho převálcují svou početní převahou. Pomalu a trochu neochotně zvedl svou M16, vstal a zamířil zpátky mezi stromy.

Neušel ani deset metrů, když ho rachotivá dávka z kalašnikova zasypala další sprškou listí. Zaklekl a naslepo pálil skrz porost, vyprázdnil půl zásobníku, aby přibil protivníka k zemi, pak se znovu postavil a rozběhl se vstříc nepříteli.

Skupina šesti Hakkáního bojovníků byla v polovině svahu pod silnicí. Velitelé je poslali hledat vojáka, který se zcela jistě bude ukrývat pod kamenem mezi stromy. Sam věděl, že je překvapí, když vyběhne z lesíka proti nim, s přilícenou puškou plivající plameny a dým. Jakmile opětovali palbu, spolu s palebnou řadou mužů na silnici nahoře, Driscoll zalehl, nadzvedl se, zamířil na záblesky úsťových plamenů kalašnikovů a pálil tříranné dávky, dokud nevyprázdnil zásobník. Věděl, že sejmul přinejmenším dva z nich a zbývají ještě čtyři, takže se překulil na bok, vytáhl z vesty další zásobník a začal přebíjet pušku.

V té chvíli zahlédl od silnice jasnější záblesk. Ihned rozpoznal široký plamen střely z erpégéčka a hned nato pochopil, že hlavice směřuje přímo do místa, kde právě leží.

Bez přemýšlení vyskočil, otočil se a pádil zpátky k lesíku.

Granát dopadl těsně za ním, vybuchl zářivým plamenem a zasypal amerického operativce žhavými ostrými střepinami od hlavy k patě, odmrštil ho mezi stromy jako pohozenou hadrovou panenku.

Tam zůstal ležet tváří k zemi a bez hnutí, zatímco Hakkáního muži scházeli ze svahu.

KAPITOLA 38

PREZIDENT ED KEALTY strávil prakticky celé dva poslední týdny na předvolebním turné. Benton Thayer vyhodnotil pět států jako nerozhodné, kde to mohlo dopadnout tak či onak, proto je teď Kealty obráží v Air Force One. Dnes ráno navštívil kostel v michiganském Grand Rapids a odtud zamířil do jedné větrné elektrárny, kde ho čekal oběd a rychlá exkurze. Potom odletěl na shromáždění do Youngstownu v Ohiu a nakonec se hnal na východ na večeři místní smetánky ve virginském Richmondu.

Bylo už po půl jedenácté večer, když Kealty vystoupil z Marine One na trávník za Bílým domem. Během krátkého přeletu vrtulníkem z letecké základny Andrews ho informoval ředitel kanceláře Wesley McMullen, že se s ním chce naléhavě sejít Benton Thayer v Oválné pracovně. Thayer také žádal, aby byl přítomen Mike Brannigan. Bylo sice neobvyklé, aby volební manažer vyžadoval přítomnost generálního prokurátora, ale Wes je všechny shromáždil a teď čekali na prezidenta.

Kealty vyrazil přímo do kanceláře, ani se nezastavil v rezidenci. Měl na sobě ještě smoking, během dvacetiminutového letu z Richmondu se nepřevlékal.

„Šlo by to rychle, chlapi? Byl to dlouhý den.“

Thayer seděl na jedné ze dvou pohovek, Wes McMullen vedle něho, Brannigan si sedl naproti vedle Kealtyho.

Volební manažer šel přímo k věci: „Pane prezidente. Dnes se mi něco dostalo do ruky. Někdo to nechal na mém autě, v mém klubu, a nemám představu, kdo to byl, ani proč to dal právě mně.“

„A co to je?“

„Je to spis na jednoho penzionovaného důstojníka od SEAL a potom operativce u CIA jménem John Clark. Je nositelem Čestné medaile.“

„Už teď mě to unavuje, Bentone.“

„Dlouho už nebude, pane prezidente. Clark je blízký osobní přítel Jacka Ryana; dělali spolu na jistých operacích. Jistých ‚černých‘ akcích.“

Kealty se předklonil. „Pokračuj.“

„Někdo nám přihrál kartu s důkazy o trestné činnosti tohohle pana Clarka. Vraždy pro CIA.“

Kealty zvedl obočí. „Vraždy?“

„A také odposlechy, vloupání, a tak dále, a tak podobně.“

„Ten spis pochází od někoho z CIA?“

„Nevypadá to tak. Na té kartě nejsou informace ze zdrojů CIA, to je sakra jisté. Musí jít o nějaký únik. Ale tahle informace vypadá, že by mohla pocházet z Číny nebo Ruska, nebo dokonce od nějaké spřátelené vlády, která si tady nepřeje mít Ryana zpátky v sedle.“

Kealty přikývl. Podíval se na Brannigana. Generální prokurátor o tom slyšel poprvé. Ve tváři měl výraz člověka, kterého čeká dlouhá a náročná noc.

Thayer pokračoval: „Ale všechno to, co Ryanův kámoš Clark prováděl – všechny vraždy, všechny vloupačky, všechny nezákonné odposlechy, to všechno je nežalovatelné u soudu.“

„A to jako proč?“

„Protože před několika lety mu prezident Ryan udělil plnou milost za každý jeden čin, který spáchal při práci pro CIA.“

Kealty se usmál a pomalu vstal. „To neudělal.“

„Udělal. Pár lidí na ministerstvu spravedlnosti o tom ví, ale není jich moc.“ Kealty se obrátil na Mika Brannigana: „Miku. Řekni mi, žes to nevěděl.“

„Neměl jsem o tom tušení, pane. Muselo to být utajené. Kdokoliv nám dodal tuhle informaci, pokud je to pravda, ji musel získat ilegálně od –“

„A jde to vůbec?“ zeptal se Kealty. „Bylo to legální, jenom tak mávnout kouzelnou hůlkou nad černým operativcem CIA a říct ‚nic se nestalo, všechno v pořádku‘?“

Brannigan tentokrát promluvil jako osoba znalá: „Prezidentská milost se vztahuje na takřka všechny federální zločiny. Netýká se občanských sporů a žalob u státních a místních soudů, ale předpokládám, že u operativce CIA by to nepřicházelo v úvahu.“

Kealtymu se nadmula hruď vzrušením, ale hned zase splaskl. „Dobře. Takže… jestli Ryan udělil tomu řezníkovi milost, tak to jistě můžeme pustit ven, pokud to uděláme opatrně. To bude pro Ryana nepříjemnost, ale nedostaneme se na Clarka. A bez Clarka na lavici obžalovaných to bude jenom další jepicí senzace. Víte, jaký je Ryan. Zahalí se vlajkou, zasalutuje na kameru a řekne: ‚Udělal jsem, co bylo třeba pro bezpečí vašich dětí,‘ nebo nějakou podobnou hovadinu.“

Thayer zavrtěl hlavou. „Ryan mu omilostnil jeho akce u CIA. Ale tady ve spise je jedna vražda, která, jak se zdá, nebyla součástí jeho úkolů.“ Thayer se podíval do papírů. „Vypadá to, že v roce 1981 v Berlíně zabil východního Němce jménem Schuman. V mém spise o tom není ani slovo. Ověřoval jsem to i jinde. Co se týče CIA, dokonce i neoficiálně, se to nikdy nestalo.“ Kealtymu to došlo. „Takže jestli je z obliga za ty zabité při práci pro CIA, a tahle vražda nebyla pro CIA…“

Thayer větu dokončil: „Pak se na to žádná milost nevztahuje.“

Kealty se podíval na Brannigana. „Stačí to, abychom ho dostali?“

Mike Brannigan byl zaskočen. „Pane prezidente, vždyť jsem se o tom právě dověděl. Budu muset zapojit svůj štáb, promluvit s pár klíčovými lidmi z FBI a projet si všechny informace, co máme o Clarkovi. Musím upozornit, že ministerstvo spravedlnosti bude muset prověřit, jestli je možné použít tyto informace u soudu, než vůbec podnikne nějaké kroky. Chci říct, kdo je k čertu jejich zdroj?“

Kealty pohlédl na generálního prokurátora: „Jestli dokážete podložit informace z Bentonova spisu přes CIA nebo z jiného zdroje, tak už nebudete Bentonův spis potřebovat. Jeho zdroj už nebude problém. Jenom nás postrčil správný směrem.“

„Pane prezidente, já –“

„Miku, já vím, že uděláte, co je potřeba.“

Ředitel kanceláře Wes McMullen dosud celou dobu mlčel, ale teď se zapojil do debaty: „Není nějaký zákon, který říká, že nemůžeme zveřejnit identitu agenta CIA?“

V místnosti zavládlo rozpačité ticho a pak se všechny hlavy zase otočily k Branniganovi. „Já myslím, že to se týká zaměstnanců v činné službě. Jestli víme, a tím myslím víme na sto procent, že ten chlápek už nedělá pro žádnou zpravodajskou službu, tak je to lovná zvěř.“

Kealtyho to zjevně uklidnilo, ale McMullen měl pořád výhrady.

„Obávám se, že to bude vypadat jako nějaký zoufalý poslední pokus… Když teď vyhrabeme nějakou třicet let starou vraždu a zkusíme ji přišít Jacku Ryanovi jenom pár dní před volbama… To jako doopravdy myslíme vážně?“ Kealty prohlásil: „Není to poslední pokus. Tu informaci nám někdo hodil do klína. To bych zdůraznil, a zeptám se: Jestliže jsme ji dostali a nic neuděláme, jak to bude vypadat? Do minulých voleb jsme šli s příslibem napravit všechno špatné z Ryanových let. A, kluci a holky, já jsem ještě pořád prezident Spojených států.“

Wes McMullen zkusil jiný přístup: „Clark má Čestnou medaili Kongresu. To se nedává jen tak s krabicí sušenek, pane.“

„Jo? Velký hovno! Hodíme řeč o tom, že sice oceňujeme jeho vojenské zásluhy, ale nemůžeme promíjet vraždy, bla bla bla! Připomínám, že jsem sakra vrchní velitel, kristepane! Přestaň mě s tím otravovat, Wesi! Jdu do toho, Miku, potřebuju podporu.“

Brannigan nejistě přikývl: „Jestli dostaneme trochu podkladů od CIA, aspoň něco, cokoliv, tak dokážu přinejmenším zahájit vyšetřování toho muže.“

Kealty přikývl: „Promluvím s Kilbornem v CIA a povím mu, že vyšetřovatelé ministerstva spravedlnosti chtějí mluvit s každým, kdo někdy spolupracoval s Johnem Clarkem.“

Thayer dodal: „Jestli dokážeme tohle přišít Clarkovi, dotkne se to i Ryana, podpoří to tvrzení, že koná mimo rámec zákona.“

Kealty vstal a přecházel za svým stolem: „Kurva, jo, tohle se Ryana dotkne! To musí vyjít ven během nejbližších čtyřiadvaceti hodin, abych to mohl použít při posledním turné. Můžu se při projevu zeptat lidí, jestli by prezident Ryan příště prostě nechal odprásknout mexického prezidenta, kdyby nepřistoupil na obchodní dohodu. Odpovídalo by to jeho minulosti, odpovídá to jeho přítomnosti, když je tedy tak silný v mezinárodních otázkách, no ale jste opravdu tak dobrý v mezinárodních vztazích, když musíte posílat do světa své zabijáky a pak to pokrývat tajnou milostí?“ Kealty se až zadýchával, ale myslel už na něco jiného a prudce se obrátil k trojici na pohovkách: „A odpovídá budoucnosti naší země, jestli dovolíme muži, který spolupracuje a důvěrně se stýká s krvelačným zabijákem, jako je tenhle John Clark, aby převzal Oválnou pracovnu?“

Kealty pohlédl na ředitele své prezidentské kanceláře: „Wesi, budu potřebovat projev v tomhle duchu. Sepiš to a dej to dohromady.“

„Jasně.“

„Dobře, pánové. Ještě něco?“

Thayer podotkl: „Clark má společníka. Ve spise je o něm několikrát zmínka. Má také blízko k Ryanovi.“

„Má tenhle chlápek také generální milost?“

„To nevím.“

„Dobře, tak ho rozpracujte také.“ Zahlédl v Thayerově pohledu záblesk nespokojenosti. „Ne? Proč ne?“

„Ten chlap se jmenuje Domingo Chavez. Je mexického původu.“

„Do prdele,“ pronesl zamyšleně Kealty. „To máme zasranou Arizonu a Nové Mexiko. S Texasem to nehne. Tam se stejně nechytám.“ Vzdychl: „Kalifornie?“

Thayer zavrtěl hlavou: „Můžete vybombardovat Mexico City kobercovým náletem a stejně v Kalifornii s Jackem Ryanem neprohrajete. Ale… zaručeně přijdete o spoustu hlasů hispánských voličů v celé zemi, jestli FBI půjde po chlápkovi, co se jmenuje Chavez.“

„Tak dobře.“ Politická kolečka v Kealtyho hlavě se roztočila. „Nechte být mexickou stránku Ryanovy aféry. Jděte po Clarkovi a jenom po Clarkovi.“ Všichni souhlasili.

„Tak fajn. Miku, ty půjdeš za Kilbornem kvůli přístupu k lidem z CIA. Wesi, přiveď mi sem zítra ráno jako prvního Kilbornova náměstka Aldena. Chci zjistit, jestli ví něco o Johnu Clarkovi. Alden je řiťolezec. Půjde mi bezvýhradně na ruku. Což by Kilborn nikdy v životě neudělal.“

KAPITOLA 39

MELANII KRAFTOVÉ nevadilo zůstávat v operačním středisku NCTC přesčas. Práce ji úplně pohlcovala, zejména když před týdnem dostala od své šéfky Mary Pat Foleyové vlastní projekt.

Mary Pat jí zadala úkol zjistit pokud možno všechno o brigádním generálovi pákistánské ISI jménem Rijáz Rihán. CIA získala zajímavý tip z jednorázové e-mailové adresy v zámoří, který tvrdil, že generál je bývalý operativec skupin Laškar-e-Tajba a Džájš-e-Muhammad. To bylo sice pozoruhodné, ale NCTC potřebovalo vědět, co chystá Rihán teď.

Melanie přistoupila k problému z několika různých hledisek a v uplynulém týdnu několikrát skončila ve slepé uličce. Ale dělala na Rihánovi od rána do večera a měla pocit, že se jí začíná něco rýsovat.

Bylo už po půlnoci, když si řekla, že už toho má pohromadě tolik, že může jít za náměstkyní ředitele. Věděla, že Mary Pat je ještě ve své kanceláři. Zaklepala na dveře, zlehka a trochu váhavě.

„Pojď dál.“

Melanie vstoupila a Mary Pat na ni vyvalila unavené oči: „Dobrý Bože, děvče, když ve svém věku vypadáš tak strhaně, tak já musím vypadat jako čtrnáct dní po smrti.“

„Nerada vás obtěžuji. Znám lepší zábavu než probírat problémy se šéfem, ale mám úplně uvařený mozek a nikdo jiný než vy do toho nevidí.“

„Jsem ráda, žes sem zapadla. Skočíme si pro kafe?“

CHVILKU POTÉ už stály dole u automatu na kávu a míchaly si horký nápoj. Mary Pat začala: „Ať už tam máš cokoliv, musí to být zajímavější než to, na čem teď právě dělám já. Ministerstvo vnitřní bezpečnosti mě požádalo o pomoc se zprávou pro Kongres. Radši bych dělala něco podstatnějšího, ale všechno zábavné musím nechat vám mladým.“

„Teď dělám na Rihánovi a jeho aktivitách v ISI.“

„Společná smíšená zpravodajská, že?“ zeptala se Mary Pat.

„Ano. Matoucí název divize, která řídí všechny pákistánské špiony v zahraničí a styky s všemožnými teroristy po celém světě.“

„Všude na světě dělají ve státních službách záludní lidé,“ poznamenala Foleyová. „Nestydí se ukrývat podlé věci za byrokratický jazyk.“

Melanie přikývla: „Podle toho, co víme o Rihánově organizaci, v posledním měsíci se rozjeli neskutečným tempem.“

„Tak vysyp, co zajímavého jsi zjistila.“

„Generál sám je takový záhadný. Rozhodla jsem se šťourat trochu víc kolem, abychom spíš pochopili, co tam vyvádějí.“

„A na co jsi přišla?“

„Před dvěma měsíci byl v New Yorku zatčen třicetiletý Pákistánec; popral se v čínské čtvrti kvůli hodinkám ve výprodeji. Newyorská policie u něj našla dvanáct tisíc dolarů v hotovosti a třináct předplacených platebních karet Visa na celkem sedmatřicet tisíc, a ještě debetní kartu k běžnému účtu v Dubaji. Vypadá to, že ten chlápek vybíral hotovost debetní kartou a potom v různých putykách a trafikách nakupoval předplacené karty. Pár tady, pár tam, aby nebyl nápadný.“

„Zajímavé,“ podotkla Mary Pat a upíjela kávu s mlékem.

„Obratem ho vyhostili, bez velkého vyšetřování, ale dívala jsem se na to a myslím, že byl ze smíšené zpravodajské.“

„A proč to?“

„Za A, odpovídá standardnímu vzoru. Pochází ze silně islámské rodiny v kmenových územích, sloužil v tradičně islámské armádní jednotce a pak odešel do zálohy. Typické pro zaměstnance ISI.“

„A za B?“ zeptala se Mary Pat, zatím nepříliš přesvědčená Melaniinými vývody.

„Za B, ten dubajský účet. Je vedený na jednu nastrčenou firmu v Abú Zabí, kterou jsme si už dřív spojovali s islámisty.“

„Tajný fond?“

„Správně. Ta firma má nějaké transakce s Islámábádem a stejnou banku využívají další skupiny. Laškar v Dillí, Hakkání v Kábulu, Džamáat-ul-mudžáhidín v Čitágongu.“

„Můžeme se na to podívat blíž?“

„Doufám, že mi poradíte.“ Melanie zaváhala, pak spustila: „Rijáz Rihán, jak jsme zjistili, vystupoval jako Chálid Mír. Operativec Laškar-e-Tajba.“

„Správně.“

„No, víme že lidi z Laškaru v Indii při akcích spojených s Chálidem Mírem používali předplacené karty Visa nakoupené za hotovost v New Yorku.“ Mary Pat přikývla. „Vzpomínám si, že jsem to četla ve zprávě.“

„Rijáz Rihán vystupoval také jako abú Kašmírí, vysoce postavený operativec Džájš-e-Muhammad.“

„Ano?“

„No, při jednou útoku v Kábulu byla pobita tříčlenná buňka Džájš-e-Muhammad, a ukázalo se, že také používali předplacené karty Visa, zakoupené v New Yorku.“

Mary Pat zavrtěla hlavou: „Melanie, spousty teroristických organizací v posledních letech používají tyhle předplacené karty. Je to nejjednodušší způsob, jak přesouvat peníze a nezanechat po sobě stopy. A v New Yorku jsme sebrali řadu podivných existencí z Blízkého východu s plnými kufry hotovosti, co skupovali předplacené karty, nejspíš aby je rozdali dalším a vytvořili nevysledovatelný tok peněz na operace.“

„Přesně z toho vycházím. Ti lidi, co byli zadrženi a vyhoštěni… Co když také pracovali pro Rihána?“

„Ti, které jsme dokázali identifikovat, neměli žádné prokazatelné vazby na smíšenou zpravodajskou.“

„To neměli ani Chálid Mír nebo abú Kašmírí. Jenom říkám, že jestli Rihán používá tento modus operandi, pak by stejná metoda mohla naznačovat, že je za tím stejný člověk. Začínám věřit, že Rihán má ještě víc totožností, než dosud známe.“

Mary Pat Foleyová dlouho hleděla na Melanii Kraftovou, než promluvila, jako by se nemohla rozhodnout, jestli má. Nakonec řekla: „V posledních patnácti letech se leccos proslýchalo. Jenom tu a tam takové náznaky, že existuje jeden neznámý operativec, na volné noze, který stojí za všemi menšími útoky.“ Melanie se zeptala: „Co myslíte tím za všemi?“

„Spousty. Neuvěřitelné množství. Někteří z našich chlapců v Langley vysledovali různé drobné grify, které se opakovaly ve všech těch případech. Všichni začali používat dubajské účty zhruba ve stejnou dobu. Všichni začali používat steganografii zhruba ve stejnou dobu. Internetové telefony taky.“ Melanie se pořád tvářila pochybovačně. „Zahrajú si na ďáblova advokáta. To přece není nic neobvyklého, že různé navzájem nepropojené skupiny používají stejné operační postupy. Učí se jedni od druhých, v Pákistánu kolují různé návody a příručky, dostávají rady od ISI. Navíc, i když se vyvíjejí samostatně, postupují podobným tempem, používají dostupné technologie. Je naprosto pochopitelné, že například všechny skupiny začaly používat telefonní karty v době, kdy se všeobecně rozmohly, nebo USB paměti, jakmile začaly být dost levné. Tuhle duchařskou historku neberu.“

„Máš právo na pochybnosti. Byla to báječná teorie, která jednoduše vysvětlovala spoustu věcí. Stačilo říct: ‚Udělal to nejspíš Forrest Gump‘.“

Melanie se zasmála: „Byl vedený jako Forrest Gump?“

„Neoficiálně, nikdy nedostal oficiální označení. Ale objevil se všude, kde se něco dělo. To jméno se k němu hodilo. A nezapomínej, že některé z těch skupin, co o nich mluvím, spolu neměly vůbec nic společného. Ale v Agentuře byli někteří lidé přesvědčení, že kdosi tahá za společné nitky. Jeden koordinátor operací. Jako by je všechny řídil, nebo jim aspoň radil. Jeden člověk.“

„A vy říkáte, že Rijáz Rihán by mohl být Forrest Gump?“

Mary Pat pokrčila rameny. Dopila zbytek kávy. „Před pár měsíci to byl jenom jeden z mnoha méně důležitých generálů, náčelník jedné správy ISI. Od té doby jsme se o něm dověděli spoustu nového, a není to nic dobrého. Hledej dál.“

„Ano, paní,“ přikývla Melanie a vstala, aby se vrátila ke svému stolu.

„Ale ne teď v noci. Vypadni odsud. Běž domů a trochu se prospi. Nebo ještě líp, zavolej Jacka juniora. Ať tě vyvede na hodně pozdní večeři.“ Melanie se rozpačitě usmála a sklopila zrak.

„Dnes mi volal. Sejdeme se zítra.“

Mary Pat Foleyová se povzbudivě usmála.

KAPITOLA 40

JOHN CLARK s rybařením teprve začínal a zjistil, že se musí ještě hodně učit. Párkrát se mu podařilo chytit několik duháků a potočních pstruhů v sousedově potoce, ale bystřiny a říčky na jeho vlastní farmě mu až dosud přinášely jenom zklamání. Soused mu tvrdil, že na Clarkových pozemcích jsou dobré pstruhové vody, ale druhý soused to popíral a vysvětloval, že to, čemu se také říká pstruh a co žije v malých potůčcích, jaké jsou na Clarkově farmě, jsou ve skutečnosti jenom potoční střevle, ryby z čeledi kaprovitých, které dorůstají třiceti centimetrů a na háčku jsou dost bojovné na to, aby vzbudily v amatérském rybáři přesvědčení, že se potýká s opravdovým pstruhem.

John si říkal, že si sežene nějakou knihu o rybaření, a až bude mít čas, tak si ji přečte. Dnes odpoledne ale stál úplně sám v brodících kalhotách v sousedově potoce, máchal prutem dopředu a dozadu a máčel mušku v líném proudu, znovu a znovu, pořád dokola.

Na pohled to připomínalo muškaření, až na to, že zatím nechytil vůbec nic.

Nakonec to pro dnešek vzdal a sbalil nádobíčko asi hodinu před setměním. Sice nepřesvědčil jedinou rybu, aby vyjela po jeho mušce, ale i tak to byl dobrý den. Střelná rána se mu už prakticky zahojila, strávil pár hodin na čerstvém vzduchu a sám, a ještě než se vydal na odpolední relaxaci, natřel první vrstvou barvy stěny ložnice. O víkendu přidá ještě jednu vrstvu a může sem přivést Sandy, aby mu schválila nátěr do obýváku.

A navíc ho dnes nikdo nestřelil, nemusel nikoho zabít ani ho nikdo nenutil běžet závod o život.

Jo, je to dobrý den.

John sbalil rybářské nádobíčko, podíval se na šedou oblohu a přemýšlel, jestli takhle nějak vypadá život důchodce.

Zvedl krabičku s muškami a prut a zahnal tu myšlenku stejně jako chladný větřík, vanoucí od pohoří Catoctin na západě. Čekala ho přinejmenším půlhodina chůze lesem zpátky k farmě. Vykročil k východu po kamenitém břehu k zarostlé pěšině.

Johnova farma ležela v okrese Frederick, západně od Emmitsburgu a necelou míli od pensylvánské hranice. Spolu se Sandy hledali venkovské stavení už od návratu z Británie, a když se mu jeden kamarád od námořnictva, který si v důchodu pořídil malou mléčnou farmu a spolu s manželkou vyráběl sýry, zmínil o ceduli „na prodej“ u malého statku s dvacetihektarovým pozemkem, šli se na něj podívat.

Cena byla nižší, protože dům potřeboval nějaké opravy, ale Sandy se starý dům i okolní krajina zalíbily, takže koncem loňského jara podepsali smlouvu.

Od té doby měl John na Univerzitě tolik práce, že v těch pár volných dnech nestihl nic víc než tam zajet, udělat na domě to nejnutnější a chvilku si zarybařit. Občas s ním jela i Sandy, spolu se byli podívat v Gettysburgu, jen pár mil vzdáleném, a plánovali si víkendový výlet do kraje Amišů v nedalekém lancasterském okrese.

A až budou v důchodu, odstěhují se sem natrvalo.

Nebo až bude Sandy v důchodu, opravil se Clark v duchu, zatímco se prodíral hustým stálezeleným křovím, pokrývajícím celý svah nad potůčkem.

John koupil ten statek pro oba na stáří, ale sám si nedělal iluze, že by se mu někdy podařilo prostě odejít do záře zapadajícího slunce. Že by se mohl dožít důchodu a vyrábět sýr, dokud se jeho tělo postupně nerozpadne stářím.

Kdepak, John Clark počítal s tím, že pro něj všechno skončí daleko dřív.

Kulka v jeho paži byla asi tak padesátý zásah v Clarkově životě. O píď doleva a devítimilimetrová střela by mu šla přímo do plic, takže by se zadusil vlastní krví, ještě než by ho Ding s Domem dostali dolů na ulici. Dalších deset centimetrů vlevo by mu prošla srdcem, takže by se vůbec nedostal z mansardy. Kousek výš a kulka by mu prolétla týlem hlavy, a on by se zhroutil na místě, tak jako padl mrtvý Abdul bin Muhammad al-Kachtání na podlahu výtahu v Hôtel de Sers.

John si byl jistý, že dříve nebo později – a to „později“ se pořád blíží – zahyne v akci.

Když byl ještě mladý, tedy opravdu mladý, byl s oddílem SEAL ve Vietnamu u MACV-SOG, Velitelství vojenské pomoci ve Vietnamu – studijní a pozorovací skupina. Spolu s ostatními příslušníky SOG prožil Clark několik let tváří v tvář smrti. Mnohokrát unikl jen o vlásek. Kulky, co mu hvízdaly kolem uší, výbuchy, co vrhaly smrtící střepiny do těl mužů na dosah paže od něj, vrtulníky, které se vznesly sto padesát metrů do vzduchu a pak se rozhodly, že s létáním ten den končí. Tehdy ho tak těsná blízkost smrti jenom napumpovala adrenalinem. Byl tak šťastný, že pořád ještě žije, že jako mnoho jiných v jeho věku a profesi úplně propadl droze zvané nebezpečí.

John se v chůzi přikrčil pod nízkým kmenem mladého topolu, dával pozor, aby se mu nezachytil muškařský prut ve větvích. Pousmál se při vzpomínce na svých dvaadvacet let. Je to už tak dávno.

Kulka, která ho málem dostala na pařížské střeše, ho zdaleka nenaplnila takovým vzrušením jako kdysi mladého příslušníka oddílu SEAL ve Vietnamu. Ale ani strachem a obavami. Kdepak, John s věkem nijak nezměknul. Spíš se stal trochu fatalistou. Kulka ve Francii a statek v Marylandu měly mnoho společného.

Říkaly Johnovi, že se tak či onak blíží konec téhle šílené jízdy.

John přelezl mřížový plot v jihozápadním rohu svého pozemku. Jakmile byl na svém, pokračoval lesíkem ježatých borovic. Terén se svažoval do údolíčka s mělkým potůčkem, který se klikatil podél plotu od severu k jihu.

Podíval se na hodinky a zjistil, že je čtvrt na pět. Tady venku neměl mobilní signál, takže na ty tři hodiny, kdy byl na rybách, „vypadl ze sítě“. Napadlo ho, kolik asi bude mít zpráv na záznamníku pevné linky v domě, a zavzpomínal na dávné časy před mobily, kdy by se necítil provinilý kvůli obyčejné procházce v zatraceném lese.

Osamělá procházka divočinou tady v Marylandu mu připomněla, jak se sám prodíral džunglí v jihovýchodní Asii. Jo, je to už dávno, ale kdo tam někdy byl, má to v živé paměti, a Clark tam byl sakra doopravdy. V džungli samozřejmě rostly jiné stromy, ale ten pocit byl stejný. Vždycky byl rád v přírodě; v několika posledních letech mu to docela chybělo. Možná se někdy pracovní tempo na Univerzitě zklidní na rozumnou míru, pak by mohl tady ve svém lese trávit trochu víc času.

Rád by někdy vzal svého vnuka na ryby – kluci přece mají pořád rádi takové věci, nebo snad ne?

Vstoupil do svého potoka, brodil se po kolena ve vodě a liboval si, že si dnes odpoledne vzal brodičky. Voda byla ledová, jarně svěží a hlubší než obvykle. Proud nebyl tak rychlý jako jinde, proto John přecházel raději tady než pár set metrů výš proti proudu, kde z vody vyčnívaly velké ploché kameny a tvořily tak přírodní, ale trochu kluzký most. Ale dnes Clarkovi nevadilo přecházet přímo prostředkem proudu, dokonce se brodil hlubším vymletým místem, kde mu voda sahala skoro do pasu.

John přešel nejhlubším místem potoka, šlápl na mechem porostlý kámen a náhle se zarazil.

Všiml si ve vodě něčeho lesklého, co odráželo paprsky zapadajícího slunce jako ocel.

Co to je?

Tamhle, kolem trsu trávy, vyčnívajícího z po kolena hluboké vody, zahlédl lesklou narůžovělou vrstvičku. Jak voda odtékala po proudu, strhávala růžovou vrstvu, odtrhávala drobné kapky a odnášela je s sebou.

Na rozdíl od mnoha vietnamských veteránů Clarka nepronásledovaly vzpomínky. Za těch čtyřicet let po Vietnamu toho prožil tolik, že ho ta doba nepoznamenala o nic víc než spousta pozdějších zkušeností. Ale právě teď, při pohledu na tu vazkou hmotu, lepící se na trávu, se ve vzpomínkách vrátil do Laosu v roce 1970. Tam se spolu se skupinou povstaleckých horalů brodil potokem ne moc hlubším než tento, v panenském deštném pralese. Všiml si černého povlaku na hladině unášeného proudem, a po bližším prozkoumání došel spolu s ostatními k závěru, že je to olej pro dvoutaktní motory. Vydali se proti proudu a našli odbočku Hočiminovy stezky, která je přivedla na skupinu vojáků pravidelné vietnamské armády. Ti při přecházení potoka ztratili v prudkém proudu motocykl. Sice ho pak vylovili, ale mezitím unikl do vody olej, který prozradil jejich přítomnost.

Clark se svými horaly jim vpadl do zad a rozprášil je.

Když teď hleděl na olej v potoce před sebou, nemohl zahnat vzpomínku na Laos. Natáhl ruku a vnořil prsty do tenké růžové vrstvičky, pak si je přiložil k nosu.

Nezaměnitelný pach zbrojního oleje mu zaplnil chřípí. Měl dokonce dojem, že poznává značku. Jistě, je to Break-Free CLP, jeho vlastní oblíbený druh.

Clark nemeškal a rozhlížel se proti proudu.

Lovci. Nikoho neviděl, ale nepochyboval, že přešli po přírodním mostku sto metrů severněji někdy v poslední půlhodině.

Na jeho pozemcích bylo dost jelenců běloocasých a divokých krocanů, a v tuhle večerní dobu bude zvěř houfně vycházet. Jenže lovecká sezóna ještě nezačala, a Clarkův plot byl sakra solidní. Kdokoliv se pohybuje na jeho pozemku, porušuje hned několik zákonů.

Clark šel dál, překonal zbytek potoka a pokračoval po pěšině vedoucí lesem k otevřené louce kolem domu. Cesta lesem ještě víc připomínala jihovýchodní Asii, když teď věděl, že tady není sám.

Aby se dostal k domu, musel by vyjít z lesa na odkrytou pastvinu. Jestli tam budou lovci, a zejména takoví, co loví na cizích pozemcích mimo sezónu, pak není zcela vyloučeno, že bude střelen už podruhé v tomto měsíci.

A tentokrát to nebude devítimilimetrová pistole, ale brokovnice nebo kulovnice.

Kristepane, pomyslel si Clark. Sáhl do kapsy a vytáhl pistoli SIG, kterou nosil vždy a všude, a namířil do země před sebou, aby výstřelem dal najevo svou přítomnost.

Ale zarazil se dřív, než stiskl spoušť.

Ne. Nebyl si jistý proč, ale náhle nechtěl nikoho upozorňovat na svou přítomnost. Netrápila ho představa, že pár lovců krocanů záměrně obrátí své zbraně proti němu, to jistě ne. Ale nevěděl, co je to za lidi, jaké mají úmysly, ani kolik Jacka Danielse už vysáli na svém odpoledním honu, takže se rozhodl raději je stopovat.

Sešel z pěšiny, aby se jim dostal za záda. Chvilku mu trvalo, než našel jejich stopy. Tady pod stromy bylo už docela příšeří. Nakonec narazil na stopy dvou mužů, které křižovaly úzkou pěšinu.

Po pár desítkách metrů zjistil, kudy šli, a připadalo mu to divné. Ať už by lovili krocany nebo vysokou, chůze mimo pěšinu v těchto místech nedávala žádný smysl. Jejich kořist se pohybovala v otevřeném zvlněném poli blíž ke statku. Proč by se měli krýt tady, ještě celých padesát metrů od okraje lesa?

Po pár metrech ztratil stopu, když ho soumrak a husté listoví připravily o poslední zbytky použitelného světla.

Clark odložil rybářské nádobíčko, zaklekl a pomalu se posunul k okraji lesa. Přitiskl se k zemi a kryl se za velkým jedlovcem.

Jakmile se doplížil na okraj louky, vyhlédl nad nízkou trávou. Najisto čekal, že na východě spatří postavy v zářivých oranžových vestách.

Ale nebylo tam nic.

Přehlédl terén až ke svému statku, dobrých sto metrů na sever, ale ani tam nikoho neviděl.

Zahlédl však stádo jelenců, celkem osm kusů, oždibujících trávu mezi jeho pozicí a domem. Byly to mladé laně a kolouši, nic zajímavého pro lovce.

Clarkův mozek rychle zpracovával všechny zjištěné údaje. Doba potřebná k tomu, aby zbrojní olej dotekl od přírodního přechodu přes potok k místu, kde na něj narazil při brodění. Doba, po kterou by se zvěř držela mimo pole, po němž by přešli lovci.

Netrvalo mu dlouho, aby pochopil, že lovci jsou tady, v lese spolu s ním.

Ale kde?

John Clark nebyl lovec, přinejmenším nikdy nelovil zvěř, takže se zase řídil zkušeností z Vietnamu. V jižní části louky se před ním po pravé straně zvedal malý pahorek. Tam by si logicky zřídil stanoviště odstřelovač, aby pokryl celý prostor. Třeba lovec uvažuje stejně –

Ano. Tam, padesát metrů od místa, kde ležel Clark, se na okamžik objevil záblesk světla, jak se zapadající slunce odrazilo od skla.

Potom spatřil ty muže. Nešlo o lovce, to bylo vidět i odsud. Měli na sobě „hejkaly“, celotělový maskovací oděv z proužků zelené a hnědé látky, splývající s listím a suchou trávou. Oba muži vypadali jako dvě hromádky suchého listí u pušky s maskovacím nátěrem a pozorovacího dalekohledu.

A obojí bylo namířeno na statek.

„Co to má kurva znamenat?“ zašeptal si pro sebe Clark.

Jeden z obou mužů byl mokrý, to viděl Clark docela zřetelně. Nebylo třeba geniální úvahy, aby si domyslel, co se stalo. Tihle dva slídiči postupovali porostem, překročili potok o sto metrů výš než Clark, a ten muž v mokré kamufláži uklouzl na plochých kamenech a namočil se i s puškou. Olej na zbrani sice zabrání zrezivění, ale prozradil jejich cíli jejich přítomnost.

Ale proč jsem já ten cíl?

Clarka napadlo, že by mohl vycouvat k sousedovu domu. Zabralo by mu to přinejmenším půl hodiny, ale odtud by si mohl zavolat a dostat sem pár pomocníků šerifa okresu Frederick, kteří by si poradili se dvěma odstřelovači. Jenže to by přitáhlo nežádoucí pozornost k Johnu Clarkovi a vyvolalo by to otázky, proč vlastně se na jeho pozemku pohybuje dvojice mužů s vojenským výcvikem a výkonnou puškou.

Nebo se o vetřelce může postarat sám. Ano, to je jediné možné řešení. Zvažoval ústup zpět mezi stromy, potom k jihu, za ten pahorek, a potom útok na oba muže zezadu.

Ale nedostal se daleko. V dálce spatřil velké černé vozy, celkem pět, mířící po silnici k jeho domu. Jely rychle, ale se zhasnutými světly, aby neprozradily svou přítomnost. Clark tedy zůstal ležet a užasle je pozoroval.

Ze stometrové vzdálenosti sledoval, jak velké teréňáky obkličují jeho dům, zpředu i zezadu. Teď už byly dost blízko, aby viděl na jejich stupačkách muže v černých taktických vestách, kteří se jednou rukou drželi střešních hagusů a v druhé třímali pušky M4.

Nedokázal sice přečíst bílé nápisy na zádech jejich uniforem, ale jejich výstroj a taktiku poznal docela spolehlivě.

Clark zavřel oči a položil čelo do chladného listí. Věděl, kdo teď vylamuje přední i zadní dveře jeho statku.

Byl to SWAT tým FBI.

John ležel bez hnutí a sledoval, jak zásahovka FBI rozbíjí jeho zadní dveře beranidlem a jak potom zástup mužů zaplavuje objekt.

Za pár vteřin velitel družstva ohlásil čisto, a muži zase vyšli ven.

„Zkurvysyni,“ utrousil John potichu a vycouval do krytu lesa. Tam si svlékl brodičky a zahrabal je pod hromadu listí a jehličí. Nevěnoval tomu příliš mnoho času; předtím se tu toulal lesem a nijak se nesnažil skrýt svoje stopy, teď se ovšem chystal zanechat stopy opačným směrem. Až se chlapi z FBI dostanou až sem, najdou známky toho, že se jim někdo připletl k jejich nájezdu a pak zase opustil prostor.

Jakmile Clark schoval rybářské kalhoty, vstal, otočil se a rozběhl se zpátky po pěšině, aby trochu zvětšil vzdálenost mezi sebou a muži za svými zády. Nejdřív musí zjistit, co se to vlastně děje, než se rozhodne, co s tím sakra udělá.

Zatímco běžel, ze všeho nejvíc si přál, aby měl právě teď mobilní signál. Měl nepříjemné podezření, že na rybách zmeškal jeden či dva důležité hovory.

KAPITOLA 41

TISKOVÁ KONFERENCE ministerstva spravedlnosti byla narychlo svolaná na konec pracovního dne do budovy Roberta E Kennedyho na Pennsylvania Avenue, hned vedle washingtonského obchodního střediska. V tuhle pozdní hodinu nebylo v okolí ministerské budovy mnoho novinářů, ale když se tiskové agentury doslechly, že generální prokurátor osobně vystoupí s prohlášením, seběhli se sem reportéři z nedalekého Kapitolu a shromáždili se v sále kousek od kanceláře Michaela Brannigana.

V sedmnáct třicet pět, s víc než půlhodinovým zpožděním, se do místnosti přišoural Brannigan s několika náměstky z ministerstva. Novináři s rostoucí zvědavostí čekali, s čím přijde.

Prvním náznakem, že se bude dít něco pozoruhodného, bylo už to, že generální prokurátor stál za řečnickým pultem nějakou chvíli mlčky. Několikrát pohlédl na své podřízené. Reportéři sledovali jeho pohled a spatřili v koutě muže s mobily v živém tlumeném hovoru. Po několika vteřinách, kdy Brannigan pozoroval své lidi a očividně na něco čekal, jeden z náměstků vzhlédl k šéfovi a zavrtěl hlavou.

Brannigan přikývl, nedal najevo rozčarování a konečně promluvil k čekajícím reportérům: „Děkuji vám, že jste přišli. Chci vám oznámit, že dnes byl vydán federální zatykač na jistého Johna A. Clarka. Je to Američan a bývalý zaměstnanec Ústřední zpravodajské služby. Pan Clark je stíhán pro řadu chladnokrevných vražd, spáchaných v průběhu několika desetiletí, a také pro podezření z pokračující trestné činnosti.“

Novináři si poznamenali jméno a pokukovali po sobě. Branniganův úřad už dřív vyhrožoval stíháním příslušníků CIA za terénní akce, ale nic mimořádného se nedělo. Je tohle snad začátek, teď na konci Kealtyho prvního funkčního období, pogromu na CIA, který měl podle mnoha prohlášení proběhnout už dávno?

Nikdo z nich neměl ani tušení o Clarkovi ani o žádném případu špiona CIA jménem Clark, takže když se generální prokurátor odmlčel, nepadly žádné dotazy.

Brannigan s tím počítal a měl z Bílého domu pokyn pustit další informaci: „Pan Clark, abyste věděli, je dlouholetý přítel, důvěrník a bývalý osobní strážce prezidenta Jacka Ryana, spolupracovali v době jeho ředitelování CIA i později. Chápeme, že tento případ je zatížený politikou, ale nemůžeme ho přehlížet vzhledem k závažnosti obvinění vůči panu Clarkovi.“

Teď teprve tisk obživl. Novináři horečně listovali webovými stránkami na svých chytrých telefonech a jeden přes druhého vykřikovali dotazy. Reportérka z NBC se zeptala, kdy budou další zprávy o případu, nejspíš aby si mezitím udělala představu, co se to sakra děje.

Brannigan odpověděl: „Předpokládám, že budeme mít něco nového za pár hodin. V této chvíli je Clark na útěku před spravedlností, ale zanedlouho by měl být dopaden.“

Brannigan opustil konferenční sál a reportéři se vyhrnuli za ním s telefony u ucha. Televize s něčím přijdou ve zprávách v šest večer. Tisk bude mít trochu času navíc, aby si sehnal nějaké další údaje.

JACK JUNIOR dorazil k Melaniinu domu přesně v šest. Oba si plánovali slavnostnější večer ve Washingtonu, ale oba byli po dlouhém pracovním dnu unavení a rozhodli se raději pro rychlou neformální večeři. Když Melanie otevřela dveře, vypadala nádherně, ale hned se omluvila a požádala Ryana o chvilku strpení, než se připraví.

Ryan si sedl na pohovku a z dlouhé chvíle se rozhlížel po pokoji. Všiml si hromádky knih a papírů na stolečku u Melaniina počítače. Knihy o Pákistánu, o Egyptě, výtisky map, obrázky, texty.

„Pořád si nosíš práci domů, jak vidím…,“ poznamenal Jack s úsměvem.

„Ne. To si jenom něco zkoumám sama pro sebe.“

„Mary Pat ti nedává dost práce?“

Melanie se zasmála. „To s tím nijak nesouvisí. Jenom se ve volném čase trochu hrabu v otevřených zdrojích. Není tady nic nijak tajného. Je to prostě dostupné každému.“

„Když to není tajné, můžu se na to mrknout?“

„Proč? Zajímáš se snad o terorismus?“

„Zajímám se o tebe.“

Melanie se zasmála, popadla kabát a řekla: „Já jsem hotová.“

Jack trochu naklonil hlavu; zajímalo by ho, na čem dívka pracuje na svém počítači, ale zvedl se z pohovky a následoval krásnou brunetku ze dveří.

O PATNÁCT MINUT POZDĚJI seděli Jack s Melanií v baru u Murphyho, irské hospodě na King Street, nedaleko od jejího příbytku. Měli za sebou půlku prvního piva a právě jim přinesli velký košík křidélek Old Bay, když hostinský přepnul televizi na zprávy. Oba mladí lidé si jich moc nevšímali a bavili se spolu, ale Ryan občas mrkl na obrazovku. Doufal, že si otec zase polepšil v předvolebních průzkumech, takže by si rodiče mohli trochu oddechnout. Proto co chvíli koukl přes Melaniino rameno na televizi.

Melanie zrovna vyprávěla o kočce, kterou měla jako středoškolačka, když Ryan zachytil zprávu.

Vytřeštil oči, otevřel ústa a vyhrkl: „Kurva, to ne!“

Melanie se zarazila: „Prosím?“

Ryan se vrhl po ovladači na baru, popadl ho a pustil zvuk naplno. V televizi byl obličej Ryanova kolegy Johna Clarka. Zpráva pokračovala Branniganovou tiskovkou na ministerstvu spravedlnosti, ze které Jacka zaujalo neurčité vyjádření generálního prokurátora o povaze obvinění a politických souvislostech případu.

Zatímco Ryan sledoval televizi, Melanie pozorovala jeho. „Ty ho znáš?“

„Je to kamarád mého táty.“

„To mě mrzí.“

„Legenda CIA.“

„Opravdu?“

Ryan roztržitě přikývl. „Byl na druhém konci. Operace.“

„Řídící důstojník?“

„Zvláštní akce.“

Melanie přikývla. Věděla, o co jde. „Myslíš, že on –“

„Sakra, ne!“ vyštěkl Ryan, potom se ovládl. „Ne. Ten chlap má sakra Čestnou medaili Kongresu.“

„Promiň.“

Jack odvrátil hlavu od televizoru zpátky k Melanii. „Ty promiň. To patřilo Kealtymu. Ne tobě.“

„Chápu.“

„Má ženu. Děcka. Je dědeček. Ježíši… Přece nejde odepsat takového člověka jenom tak.“

Melanie přikývla. „Může ho tvůj táta ochránit? Až se vrátí do Bílého domu?“

„Doufám. Hádám, že Kealty to dělá právě proto, aby zabránil tátovi dostat se zpátky do Bílého domu.“

„To je moc průhledné. To neprojde…,“ poznamenala Melanie, ale na konci věty zaváhala.

„Pokud?“

„Pokud… Dobře, ty tvrdíš, že tenhle Clark nemá ve skříni žádné kostlivce kromě těch, co tam schoval při práci u CIA.“

A přesně o to šlo. Jack to samozřejmě nemohl Melanii prozradit, ale bylo mu jasné, že podrobné vyšetřování Johna Clarka by mohlo snadno vést k odhalení Univerzity. Možná je to cíl celé téhle akce? Možná někde vyplavalo něco o Clarkově činnosti za poslední rok? Něco o pařížské operaci, či dokonce o Emírově případu?

Do prdele, říkal si v duchu Jack. Tohle vyšetřování, ať už na Clarka něco podstatného mají nebo ne, by mohlo nakonec zničit Univerzitu.

Zprávy skončily a on se obrátil k Melanii.

„Je mi to opravdu líto, ale musím si teď něco zařídit.“

„Rozumím,“ odpověděla, ale Ryan jí viděl na očích opak. Kam se chystá jít? Co by tak on mohl udělat pro Johna Clarka?

KAPITOLA 42

JACK RYAN STARŠÍ dojedl hamburger a vydal se na pódium v hotelu Missions Palms v Tempe. Původně si chtěl jenom ze zdvořilosti ukousnout, bylo už dost pozdě na oběd a za necelé dvě hodiny měl v programu další shromáždění, večeři s veterány zámořských válek, také tady v Tempe. Ale ten burger byl tak zatraceně dobrý, že ho během hovoru se svými stoupenci spolykal celý.

Shromáždění začalo ve čtrnáct třicet pět. Posluchači byli dobře naladění Z posledních průzkumů. Náskok se sice zmenšil, když Kealty oznámil dopadení muže, který před pár lety zabil tolik Američanů, ale Ryan stále vedl daleko za hranicí statistické chyby.

Jakmile utichla hudba, Jack se zlehka naklonil k mikrofonu a začal: „Dobrý večer. Děkuji vám. Vážím si vaší podpory.“ Shromáždění ho přivítalo s nadšením; trvalo déle než obvykle, než se utišilo.

Konečně mohl poděkovat svým příznivcům, že se tu dnes odpoledne sešli, a varovat je před předčasným uspokojením. Do voleb pořád ještě zbývají dva týdny a on potřebuje podporu více než kdy jindy. Stejný proslov pronášel v uplynulých dvou či třech dnech opakovaně, a další dva či tři dny ještě bude.

Zatímco Ryan hovořil ke svým příznivcům, prohlížel si shromáždění. Vpravo zahlédl mihnout se záda Arnieho van Damma, který vycházel ze sálu s telefonem u ucha. Jack postřehl, že Arnieho něco rozrušilo, ale nedokázal odhadnout, jestli je to dobře nebo špatně.

Van Damm zmizel za hromadou nafukovacích balónků a vyšel ven ze sálu.

Ryan se blížil k závěru projevu, pro ten měl připraveno několik prohlášení, která vyvolávala přinejmenším třicetivteřinový potlesk, a pak teprve mohl pokračovat. Ještě mu jich pár zbývalo, když se van Damm objevil přímo pod ním. Tvářil se vážně; byl mimo záběr kamer, ale zakroužil prstem na znamení: „Zabal to.“

Jack poslechl a snažil se udržet si svůj „šťastný obličej“, zatímco hádal, co se asi může dít.

Van Dammův vzhled nepřipouštěl žádné pochyby. Přinášel špatné zprávy.

Normálně by Ryan po konci shromáždění odešel sálem a věnoval by několik minut potřásání rukou se svými příznivci a pózování pro fotografy, ale van Damm ho dirigoval doprava k bočním dveřím z pódia. Dav jásal a vyhrávala břeskná hudba, a tak se cestou z pódia ještě zastavil a naposled všem zamával, než konečně opustil sál.

V chodbě se k němu připojila Andrea Price-O’Dayová; van Damm je oba vedl k bočnímu východu.

„Co se děje?“ křikl na něj Jack.

„Ještě ne, Jacku,“ odsekl Arnie, zatímco spěchali chodbou. Byla plná novinářů, přátel a příznivců, ale oni se rychle prodírali vpřed. Ryanův nacvičený úsměv se už vytratil a on spěchal za svým volebním manažerem.

„K čertu, Arnie. Něco s mou rodinou?“

„Ne! Bože, ne, Jacku! Promiň.“ Arnie pokynul Jackovi, aby se nezastavoval.

„Dobře.“ Ryan se trochu uklidnil. Jde o politiku, to je všechno.

Rozrazili boční dveře a spěchali na parkoviště. Ryanovy teréňáky parkovaly hned v první řadě. Přidali se k nim další agenti Tajné služby a s van Dammem v čele spěchali k vozům.

A skoro to stihli. Sotva pět metrů od Ryanova vozu jim přeťala cestu jediná reportérka s kameramanem ve vleku. Na jejím mikrofonu zářilo logo místní pobočky CBS.

Bez úvodu prostrčila mikrofon mezi dvěma hromotluky z Tajné služby Ryanovi přímo pod nos: „Pane Ryane, co říkáte na prohlášení generálního prokurátora o obvinění vaší ochranky z vraždy?“

Ryan se zarazil. To, že reportérka popletla fakta, jenom prohloubilo zmatený výraz v jeho obličeji. Otočil se k šéfce své ochranky Andree Price-O’Dayové, která právě hovořila do svého mikrofonu v manžetě, a tudíž neslyšela otázku. Andrea je obviněná z vraždy? „Cože?“ vyhrkl.

„John Clark, váš bývalý tělesný strážce. Víte, že je na útěku před spravedlností? Můžete nám říct, kdy jste s ním mluvil naposled a čeho se váš rozhovor týkal?“

Ryan se obrátil k van Dammovi, který se také snažil potlačit překvapený pohled. Arnie popadl Jacka za paži a snažil se ho tlačit k vozu.

Ryan se vmžiku vzpamatoval do té míry, že se ohlédl za reportérkou: „Zanedlouho k tomu vydám prohlášení.“

Snaživá mladá reportérka vycítila, že Ryan nemá ani potuchy, o čem to sakra mluví, a zasypala ho dalšími dotazy. Ale Ryan už nic neřekl; prostě si pospíšil do vozu za svým volebním manažerem.

Dveře za nimi zaklaply a dvacet vteřin nato se teréňák hnal pryč.

„Co je to za nesmysl?“ zeptal se Ryan.

Van Damm už měl v ruce svůj telefon. „Teď to přišlo z Washingtonu. Brannigan svolal překvapivou tiskovku těsně před zprávami v šest a prohlásil, že Clarka právě zatýkají pro vraždu. Z FBI jsem zjistil, že se Johnovi podařilo upláchnout zásahovce, co ho šla sebrat.“

„Jakou vraždu?“ zařval Jack.

„Něco kolem jeho akcí u CIA. Snažím se dostat z ministerstva spravedlnosti kopii zatykače. Měl bych ho mít do hodiny.“

„To je politika! Udělil jsem tomu chlapovi úplnou milost za jeho činnost u CIA, právě abych zabránil něčemu podobnému,“ hulákal Ryan. Na krku mu naběhly žíly.

„Je to politika. Kealty po něm jde, aby dostal tebe. Tohle musíme řešit v rukavičkách, Jacku. Pojedeme zpátky do hotelu, chvilku to probereme a vydáme prohlášení, pečlivě –“

„Já se postavím před kamery hned teď a povím Americe, jakého člověka Ed Kelty šikanuje. To je k posrání!“

„Jacku, neznáme podrobnosti. Jestli Clark udělal něco navíc, než za co jsi ho omilostnil, bude to vypadat hodně špatně.“

„Já vím, co Clark udělal. Sakra, něco z toho bylo na můj rozkaz.“ Ryan se na okamžik zamyslel. „A co Chavez?“

„Brannigan se o něm na té tiskovce vůbec nezmínil.“

„Musím se spojit s Johnovou ženou.“

„Clark se musí sám přihlásit.“

Jack zavrtěl hlavou: „Ne, Arnie. Věř mi, to nejde.“

„Proč ne?“

„Protože John dělá na něčem, co musí zůstat pod pokličkou. Nechme to tak. Nevystoupím s výzvou, aby se Clark přihlásil.“

Arnie začal protestovat, ale Ryan ho zarazil.

„Nemusí se ti to líbit, ale teď to nech plavat. Věř mi, Clark musí zůstat mimo, dokud se to nepřežene.“

„Jestli se to přežene,“ podotkl Arnie.

KAPITOLA 43

GENERÁL RIJÁZ RIHÁN vstoupil do cihlového domku se dvěma Hakkáního muži. Stáli mu z obou stran po boku a v rukou drželi svítilny. Jejich paprsky mířily na postavu zhroucenou na podlaze v rohu místnosti. Byl to muž, obě nohy měl ledabyle obvázané a ležel na levém boku, čelem ke zdi.

Hakkáního bojovníci měli černé turbany a dlouhé plnovousy, ale Rihán byl v prosté šalvar kamíz a na hlavě měl modlitební čepičku. Vousy měl nakrátko zastřižené, takže se výrazně lišil od obou zarostlých Paštunů.

Rihán si prohlížel zajatce. Jeho zcuchané a umaštěné vlasy byly víc než z poloviny šedivé, ale nebyl starý. Byl zdravý, tedy alespoň předtím, než ho reaktivní granát odhodil tři metry daleko.

Rihán několik vteřin stál nad tím mužem, ale ten se ani neotočil za světlem. Nakonec k němu jeden z paštunských ozbrojenců přikročil a kopl ho do obvázané nohy. Zajatec ztuhl, otočil se ke světlu, zkusil si zakrýt oči rukama, ale nakonec se posadil se zavřenýma očima.

Nevěřící měl zápěstí připoutaná k ocelovému kruhu zapuštěnému v betonové podlaze a byl bosý.

„Otevřete oči,“ pronesl generál Rihán anglicky. Pákistánec pokynul oběma strážným, aby trochu sklopili svítilny, načež se oči zarostlého Zápaďana pomalu pootevřely. Rihán si všiml, že jeho levé oko je krvavě rudé, možná po úderu do nosu či oka, nebo spíš po otřesu z výbuchu granátu, který způsobil zajatci také ostatní poranění.

„Takže… mluvíte anglicky, že ano?“ zeptal se Rihán.

Muž nejdřív neodpověděl, ale po chvíli pokrčil rameny a přikývl.

Generál si dřepl, blíž k zajatci. „Kdo jste?“

Zajatec neodpovídal.

„Jak se jmenujete?“

Zase žádná odpověď.

„Stejně na tom nezáleží. Podle mých informací jste v Pákistánu hostem majora Muhammada al-Darkúra ze Společného zpravodajského úřadu. Přišel jste sem slídit kolem něčeho, co al-Darkúr chybně považuje za společné zařízení ISI a Hakkáního sítě.“

Raněný neodpovídal. V slabém světle se to dalo jen stěží rozeznat, ale měl ještě trochu rozšířené zornice po otřesu.

„Velice rád bych věděl, proč jste tady, v Mirán Šáhu, právě teď. Doufal jste, že tu najdete něco konkrétního, nebo vaše cesta na kmenová území jen náhodu zkřížila můj zdejší pobyt? Major al-Darkúr je na můj vkus moc všetečný už dávno.“

Šedovlasý muž na něj mlčky zíral.

„Příteli, vy jste velmi nudný společník.“

„Už jsem o sobě slyšel horší věci.“

„Aha. Takže umíte mluvit. Budeme tedy zdvořile debatovat, nebo z vás mají moji společníci vymlátit prohlášení, pěkně slovo za slovem?“

„Dělejte, co musíte, já si teď zdřímnu.“ S těmi slovy si Američan lehl zpátky na bok, jeho řetěz zachřestil na betonové podlaze.

Rihán zklamaně zavrtěl hlavou. „Vaše země se měla držet dál od Pákistánu, stejně jako se sem neměli míchat Britové. Ale vy se cpete se svou kulturou, se svými vojsky, se svou zkaženou morálkou, do všech škvír na celé zemi. Jste jako infekce, která se zákeřně šíří.“

Rihán se chystal pokračovat v proslovu, ale pak se zarazil. Místo toho jen zlostně mávl rukou nad ležícím raněným a obrátil se k jednomu z Hakkáního bojovníků.

Američan nemluvil urdsky, rodnou řečí generála Rihána. Ani nijak zvlášť paštunsky, jazykem Hakkáního bojovníka, na kterého se Rihán obracel. Ale generál očividně chtěl, aby mu zajatec rozuměl, když vydal své rozkazy anglicky.

„Zjisti, co všechno ví. Když ti to řekne dobrovolně, poprav ho lidsky. Když bude plýtvat tvým časem, postarej se, aby toho litoval.“

„Rozkaz, generále,“ odpověděl muž v černém turbanu.

Rihán se otočil, sklonil hlavu a vyšel z cely ven.

Driscoll se za ním díval z podlahy. Jakmile Sam v místnosti osaměl, prohlásil: „Ty si mě asi nebudeš pamatovat, ale já tebe ano, ty hajzle.“

KAPITOLA 44

JOHN CLARK vystoupil z autobusu v Arlingtonu ve státě Virginie v pět padesát ráno. Kráčel spící čtvrtí po Severní Pershingově ulici s kapucí přes hlavu. Jeho cíl ležel na Severní Fillmoreově ulici v čísle popisném 600, ale nezamířil tam přímo. Místo toho pokračoval po Pershingově, prošel po příjezdové cestě neosvětleného patrového domu a pokračoval dozadu k plotu. Přelezl ho, ve tmě seskočil na druhé straně a pokračoval podél plotu až na parkoviště naproti svému cíli.

Prohlédl si patrový obílený dům na pozemku před sebou, se strašlivým zapraskáním v kolenou se přikrčil za popelnicí a čekal.

Ráno bylo studené, kolem pěti stupňů, a od severozápadu foukal lezavý vítr. Clark byl unavený, celou noc byl v pohybu z místa na místo: kavárna ve Fredericku, nádraží v Gaithersburgu, autobusová zastávka v Rockville a potom jízda autobusem do Falls Church a Tysons Corner. Mohl by jet kratší cestou, ale nechtěl přijet příliš brzy. Časný ranní chodec v pracovní den není tak nápadný jako chlap, co se potlouká vilovou čtvrtí uprostřed noci.

Zejména pokud jsou v okolí cvičení hlídači.

Ze své pozorovatelny mezi sedanem Saab a popelnicí, podle čichu nejspíš plnou použitých plen, sice John Clark neviděl nikoho, kdo by střežil obílený dřevěný dům na druhé straně uzoučké Severní Fillmoreovy ulice, ale byl přesvědčený, že tu jsou. Určitě odhadli, že by sem mohl přijít za mužem, co tady bydlí, takže nejspíš postavili auto s dvoučlennou osádkou na některou příjezdovou cestičku v téhle ulici. Majitel možná vyšel zjistit, co tam ten vůz k čertu dělá, ale hlídači mávli průkazkami FBI a to byl konec debaty.

Čekal dvaadvacet minut, než se rozsvítilo světlo v jednom okně v patře. Ještě pár minut a rozzářilo se i okno v přízemí.

Clark ještě vyčkával. V mezičase se posadil na beton parkoviště, aby se mu opět prokrvily nohy.

Sotva si zvykl na novou polohu, když se přední dveře domu otevřely, vykročil z nich muž ve větrovce, chvilku se protahoval u plotu a pak se vydal volným poklusem po ulici.

Clark pomalu vstal a ve tmě ho následoval zadními dvorky.

JOHN CLARK se nejprve přesvědčil, že archiváře CIA Jamese Hardestyho nikdo nesleduje, pak se rozběhl za ním. V tuto předjitřní dobu si vyběhlo za ranním joggingem víc lidí, takže mezi ně Clark zapadl. Přinejmenším dokud jediné světlo přichází z pouličních lamp. John měl černou bundu s kapucí, která by žádného joggera nezarazila, ale jeho khaki kapsáče a kanady Vasque nebyly typickou výbavou zdejších běžců.

Předběhl Hardestyho na South Washington Boulevard, právě když míjeli Towers Park po pravé straně. Agent CIA se ohlédl, když za sebou zaslechl druhého běžce, a uhnul ke kraji chodníku, aby udělal rychlejšímu běžci místo. Ten ale promluvil: „Jime, to jsem já, John Clark. Běž dál. Zahneme tam mezi ty stromy a něco ti povím.“

Oba pak mlčky vyběhli po mírném svahu a odbočili na prázdné hřiště. Obloha se trochu rozjasnila, zblízka si viděli do tváře. Zastavili u houpaček. „Jak se vede, Johne?“

„Řekl bych, že už mi bylo líp.“

„Tu pistoli na zadku nepotřebuješ.“

Clark nevěděl, jestli se mu zbraň rýsuje pod bundou nebo to Hardesty jenom odhaduje. „Možná ji nepotřebuju na tebe. Jestli ji užiju, to se teprv ukáže.“ Ani jeden nebyl zadýchaný; běželi sotva půl míle.

Hardesty řekl: „Jak jsem slyšel, že jsi na útěku, napadlo mě, že by ses u mě mohl stavit.“

Clark opáčil: „FBI nejspíš napadlo to samé.“

Hardesty přikývl: „Jo. Dvoučlenný tým SSG půl bloku nade mnou. Naběhli tam, ještě než byl Brannigan ve zprávách.“

Speciál Surveillance Group, zvláštní sledovací skupina, je útvar zaměstnanců FBI v nepřímém výkonu, většinou slouží jako pozorovatelé.

„To se dalo čekat.“

„Pochybuju, že by mě začali shánět v nejbližší půl hodině nebo tak nějak. Jsem celý tvůj.“

„Nebudu tě zdržovat. Jenom se snažím pochopit, co se vlastně děje.“

„Jde po tobě ministerstvo spravedlnosti, dost naveliko. To je v podstatě všechno, co vím. Ale aby bylo jasno. Ať už na tebe mají cokoli, Johne, ode mě nedostali nic, co by nebylo ve tvém spise.“

Clark ani nevěděl, že se už Hardestyho vyptávali. „FBI tě vyslýchala?“ Hardesty přikývl. „Dva starší zvláštní agenti mě grilovali v hotelu McLean včera ráno. Viděl jsem pár mladších zvláštních agentů, jak v jiné zasedačce vyslýchají další lidi z baráku. V podstatě se na tebe vyptávali každého, kdo se kolem tebe motal, když jsi byl na zvláštních akcích. Hádám, že já jsem si zasloužil prvotřídní vyšetřovatele proto, že jim Alden řekl, že my dva to spolu táhnem hodně dlouho.“

„Na co se ptali?“

„Na všechno možné. Už měli tvůj spis. Mám dojem, že ti parchanti Kilborn a Alden našli něco, co se jim nelíbilo, takže rozjeli vyšetřování přes ministerstvo spravedlnosti.“

Clark jenom zavrtěl hlavou. „Ne. Co by mohlo být v mých záznamech u CIA, aby s tím takhle vylezli na světlo? I kdyby se rozhodli hodit mi na krk nějaké zasrané obvinění, sebrali by mě sami a na ministerstvu spravedlnosti by se o tom nezmínili ani slůvkem.“

Hardesty namítl: „Pokud by na tebe měli něco, co nepatřilo k úkolům pro CIA, tak ne. Ti zmrdi tě potopí prostě proto, že se kamarádíš s Ryanem.“

Do prdele, uvědomil si Clark. Co když to vůbec není kvůli Univerzitě? Co když je to kvůli volbám? „Na co se vyptávali?“

Hardesty zavrtěl hlavou, ale náhle se zarazil. „Počkej. Já jsem archivář. Já znám, nebo přinejmenším jsem někdy viděl prakticky všechno v tom spise. Ale ptali se mě na jednu věc, která mě překvapila.“

„Co to bylo?“

‚Já vím, že některé zvláštní akce se nezaznamenávaly do spisu, ale normálně jsou v papírech věci, které naznačují, na čem jsi právě dělal. Takže já třeba nemusím vědět, co měl takový polovojenský agent za úkol v Nigérii, ale můžu říct, jestli byl v dané době v Africe. Očkování proti malárii, komerční letenky, vyplacené diety odpovídající tomu místu, prostě takové věci.

„Jasně.“

„Ale ti dva federálové se mě ptali na tvoje působení v Berlíně v březnu 1981. Procházel jsem záznamy…“ Hardesty zavrtěl hlavou. „Nic. Vůbec nic o tom, že bys tou dobou měl být někde poblíž Německa.“

John Clark nepotřeboval přemýšlet. Vzpomněl si okamžitě. Nedal nic najevo, jenom se zeptal: „Uvěřili ti?“

James zavrtěl hlavou: „Sakra, ani náhodou. Alden jim očividně poručil, aby se na mě zaměřili, protože ty a já jsme spolu něco prožili. Takže mě federálové zmáčkli. Vyptávali se mě na tvoji akci proti operativci Stasi jménem Schuman. Pověděl jsem jim pravdu. Nikdy jsem neslyšel o žádném Schumanovi, a nevím ani prd o tom, že bys byl v jednaosmdesátém v Berlíně.“ Clark jenom přikývl a ve tváři se mu nehnul ani sval. Ranní úsvit vykreslil obrysy Hardestyho obličeje. Otázka, kterou chtěl John položit, chvíli visela ve vzduchu, pak ho Hardesty předešel s odpovědí.

„Neřekl jsem jediné slovo o Hendley Associates.“ Hardesty byl jeden z mála lidí u CIA, co věděli o existenci Univerzity. Ve skutečnosti to byl právě Jim Hardesty, kdo původně poslal Chaveze a Clarka za Gerrym Hendleym.

Clark hleděl druhému muži do očí. Bylo ještě příliš tma na to, aby něco rozeznal, ale byl přesvědčený, že by mu Jim Hardesty nelhal. Po pár vteřinách řekl: „Děkuju ti.“

James jenom pokrčil rameny. „Vezmu si to do hrobu. Podívej, Johne, ať se v tom Německu seběhlo cokoliv, tohle se netýká tebe. Ty jsi jenom pěšec. Kealty chce zahnat Ryana do kouta přes černé operace. Tebe chce použít k tomu, aby ho nařkl ze spolupachatelství, nebo jak tomu chce říkat. Ale to, jakým způsobem nechal FBI hrabat ve tvých minulých akcích, vytahovat je na světlo a mávat s nima… ty věci, co by se měly nechat kurva ležet v klidu – chci říct, že vyhrabává v Langley staré kosti, a to nikdo nemůže potřebovat.“ John na něho mlčky hleděl.

„Ty to víš a já to vím, že na tebe nemají nic podstatného. Nic, co by mohlo situaci ještě zhoršit.“

„Řekni, co máš na jazyku, Jime.“

„Nebojím se tvého procesu. Jsi tvrdý chlapík.“ Povzdychl si. „Bojím se, že tě chtějí zabít.“

John neodpovídal.

„Nemá smysl před tím utíkat. Až Ryan vyhraje volby, celá tahle věc vyšumí. Možná, říkám možná, strávíš pár měsíců někde ve federální péči. To ti stojí za to.“

„Chceš, abych se přihlásil?“

Hardesty vzdychl. „Když takhle utíkáš, není to dobré pro tebe, není to dobré pro americké černé operace, a není to dobré ani pro tvou rodinu.“ Tentokrát Clark přikývl a podíval se na hodinky. „Možná to udělám.“

„Bude to nejlepší.“

„Radši se teď vrať domů, než se SSG probere.“

Oba muži si potřásli rukama. „Přemýšlej o tom, co jsem ti pověděl.“

„Budu.“ Clark se obrátil, vkročil mezi stromy u hřiště a zamířil na autobusovou zastávku.

Měl teď plán, věděl, kam jít.

Nepůjde se přihlásit.

Kdepak, pojede do Německa.

KAPITOLA 45

CLARK SEDĚL v lékárně ve čtvrti Sandtown v západním Baltimoru. Byla to zanedbaná městská část, kvetl zde zločin a zmar, ale Clarkovi se teď docela hodila.

Kolem něho posedávalo několik místních, většinou staří a nemocní lidé, čekali na svoje léky. John měl vysoko vyhrnutý límec a pletenou čepici staženou přes uši – vypadal, jako by se potýkal s pořádným nachlazením, ale také mu to zakrývalo obličej před případnými slídily.

Clark se v Baltimoru vyznal; zamlada šlapal tyhle ulice. Tehdy se musel přestrojit za bezdomovce, když stopoval drogový gang, který znásilnil a zavraždil jeho přítelkyni Pam. Zabil tady v Baltimoru spoustu lidí, spoustu lidí, kteří si zasluhovali zemřít.

To bylo zhruba v době, kdy nastoupil k Agentuře. Admirál Jim Greer mu pomohl zakrýt jeho činy tady v Baltimoru, takže mohl pracovat v odboru zvláštních činností. A tou dobou také potkal Sandy O’Tooleovou, pozdější Sandy Clarkovou, svou ženu.

Napadlo ho, kde je asi Sandy právě teď. Ale nebude jí volat. Věděl, že bude odposlouchávaná, a také věděl, že Ding se o ni postará.

Právě teď se musí soustředit na svůj plán.

John věděl, že jakmile ho FBI nedostala v Emmitsburgu, vyšel rozkaz BOLO, „Be on the lookout“ čili „všechny oči otevřené“ pro veškeré bezpečnostní složky v oblasti, takže všichni od dopraváků po detektivy z organizovaného zločinu budou mít jeho fotku a popis a rozkaz sebrat ho na potkání. Navíc Clark nepochyboval, že FBI nasadí všechny své nemalé síly a prostředky, aby ho dopadla.

Právě teď se cítil poměrně bezpečně, na tomto místě a v tomto polo-převleku byl zcela nenápadný, ale věděl, že nepotrvá dlouho a budou mu na stopě.

Přestože seděl mezi ostatními v lékárně, nečekal na vydání léku. Místo toho pozoroval stropní zrcadla v zadní části výdejny, jestli ho někdo nesleduje.

Deset minut se díval a čekal.

Ale neviděl nic.

Potom si u pultu koupil předplacený telefon a vyšel ven. Vytáhl přístroj z krabičky a zapnul ho, pak vyťukal dvouřádkovou textovku pro Dominga Chaveze. Neměl jak si ověřit, jestli je také Ding pod dohledem, nebo koho všeho tahle věc vůbec zahrnuje, proto se od včerejšího večera vyhýbal Dingovi i Univerzitě. Ale s Chavezem měli už z dřívějška domluvené kódy pro případ, že by si jeden z nich nebyl jistý, jestli je ten druhý čistý.

Skupina hlučných a drsně vyhlížejících afroamerických výrostků vstoupila do Clarkovy uličky a ihned ztichla. Dlouze si ho prohlíželi, odhadovali ho, jako dravci odhadují svou kořist. Clark se hrabal ve svém novém telefonu, ale přerušil svou činnost a opětoval pohledy šesti mladíků, jenom aby jim dal najevo, že ví o jejich přítomnosti i jejich zájmu o svou osobu. To bohatě stačilo, aby se mladí drsňáci odebrali hledat snazší oběť, a John se vrátil ke své práci.

Po chvíli dostal textovou zprávu. 21:00 BWI OK?

John se na telefon spokojeně zašklebil a vyťukal odpověď. OK

Tři minuty nato už kráčel po Stricker Street k severu a cestou vyndal z telefonu baterii. Potom hodil prázdný kelímek od kávy, telefon i baterii do kanálu a šel dál.

PAR VTEŘIN před devátou večer stál Domingo Chavez na temné rampě před firmou Maryland Charter Aviation Services. Studený déšť mu promáčel kšiltovku a voda mu neustále odkapávala před očima. Větrovka ho chránila před promoknutím, ale nepomáhala proti chladu.

O padesát metrů dál stál připravený Gulfstream G550 firmy Hendley Associates; zatím neměl nahlášený letový plán. V pilotní kabině seděla kapitánka Reidová s druhým pilotem Hicksem, Adara Shermanová chystala kabinu cestujících, ale nikdo z nich netušil, kam by se měli vydat.

Ding pohlédl na své hodinky Luminox. Tritiové ručičky jasně zářily ve tmě, světlo z padesát metrů vzdáleného letadla sem nedosahovalo.

Jednadvacet nula nula.

V tom okamžiku se ze tmy vyloupla postava. Clark měl černou bundu s kapucí a vůbec žádné zavazadlo. Klidně to mohl být někdo z pozemního personálu letiště.

„Dingu,“ pronesl a kývl na pozdrav.

„Jak to zvládáš, Johne?“

„Jsem v pohodě.“

„Dlouhý den?“

„Nic, co bych nezažil už stokrát. Ale obvykle se mi to nestává doma.“

„Tohle je děsná píčovina.“

„Tak to souhlas. Něco nového?“

Chavez pokrčil rameny. „Docela málo. Bílý dům se přes tebe snaží dostat Ryana. Netuším, jestli vědí o Univerzitě, nebo že teď děláš u Hendley Associates. Neveřejné obvinění, a nikdo ani necekne. Jestli Kealtyho lidi vědí o existenci Univerzity, nebo mají nějaké podezření, tak to drží v tajnosti. Tváří se, jako by šlo o nějaký starý případ, který teď jenom vyhrabali a vypadlo tvoje jméno.“

„A co doma?“

„Sandy je v pohodě. Všichni jsme v pohodě. Dám na ně pozor, a kdyby si přišli pro mě, vystřídají mě Ryanovi. Všichni tě pozdravují a drží ti palce.“ Clark přikývl a vydechl oblak páry, který zazářil odleskem pomocného zdroje letounu.

Ding ukázal na gulfstream. „A Hendley posílá tohle. Chce, aby ses někde ukryl.“

„Nebudu se ukrývat.“

Chavez zamyšleně pokýval hlavou. „Tak to budeš potřebovat pomoc.“

„Ne, Dingu. Tohle musím vyřídit sám. Chci, abys zůstal na Univerzitě. Teď se toho děje moc najednou. Já si zjistím, kdo je za tímhle vším.“

„Chápu, že to chceš udržet pod pokličkou, ale vezmi mě s sebou. Cathy Ryanová dohlédne, aby byla Sandy v pořádku. My jsme přece pekelný tým – budeš mě potřebovat, abych ti kryl záda.“

Clark zavrtěl hlavou. „Oceňuju snahu, ale Univerzita tě teď potřebuje víc než já. Věci se valí příliš rychle, než abychom oba vypadli ze hry. Kdybych potřeboval pomoct, ozvu se.“

Chavezovi se to nelíbilo. Byl by raději u toho. Ale nahlas řekl: „Rozumím, Johne. Pětsetpadesátka tě vezme, kam budeš chtít.“

„Máš pro mě čistý pas?“

Teď se Ding usmál. „Jistěže. Několik. Ale připravil jsem ti ještě něco pro případ, že bys potřeboval někam proniknout opravdu nepozorovaně a nezanechat žádnou papírovou stopu.“

Clark pochopil. „Ví o tom kapitánka Reidová?“

„Ví a bude spolupracovat. Slečna Shermanová ti se vším pomůže.“

„Tak to abych už radši šel.“

„Zlom vaz, Johne. A nezapomeň. Kdykoliv. Kdekoliv. Stačí slovíčko a stojím vedle tebe. Rozumíš?“

„Rozumím, a děkuju.“ Oba muži si potřásli rukama a pak se objali. Chvilku poté už John Clark kráčel ke gulfstreamu a Domingo Chavez se za ním díval, jak odchází v dešti.

GULFSTREAM FIRMY Hendley Associates letěl do Bangoru ve státě Maine. To nebyl jeho konečný cíl, ale místo k mezipřistání, doplnění paliva a vyčkání do druhého dne odpoledne, kdy letoun opustí Státy směr Evropa. John Clark vůbec neopustil palubu letadla, ale posádka se ubytovala v místním hotelu, kde strávila večer a noc až do rána.

Původní letový plán stanovil trasu do Ženevy, ale cestou ho ještě změní. Výstupní celní kontrola v Bangoru proběhla hladce, přestože Clarkův obličej v posledních čtyřiadvaceti hodinách nezmizel z televizních obrazovek. Díky falešnému kníru, příčesku a brýlím s tlustými skly se tomu chlápkovi v televizi vůbec nepodobal.

Ve středu v pět odpoledne se G550 vznesl z dráhy 33, zatočil k severovýchodu a vydal se na dlouhý let přes Atlantik.

Clark strávil den na palubě průzkumem svého cíle v počítači. Prohlížel si mapy, železniční jízdní řády, předpovědi počasí, zlaté stránky, bílé stránky a nekonečné seznamy německých federálních, zemských a obecních státních zaměstnanců. Hledal jistého muže, který už mohl být docela dobře po smrti, ale který byl klíčový pro rozkrytí údajů o těch, co po něm jdou.

Čtyřiašedesátiletý bývalý příslušník SEAL pak zbylých pár hodin letu prospal. Když otevřel oči, spatřil krátké blond vlasy a jemný úsměv Adary Shermanové.

„Pane Clarku? Je čas, pane.“

Posadil se a vyhlédl z okénka, ale neviděl nic než mraky dole a měsíc nahoře.

„Jaké je počasí?“

„Zataženo, základna mraků osm tisíc stop. Teplota těsně pod nulou.“

Clark se usmál: „To abych si vzal teplé spodní prádlo.“

Shermanová opětovala úsměv. „Bude se hodit. Můžu vám přinést šálek kávy?“

„To by bylo úžasné.“

Odešla do kuchyňky a Clark si až teď uvědomil, jakou si o něho dělá starost.

PATNÁCT MINUT poté se v palubním interkomu ozvala kapitánka Helen Reidová. „Máme výšku devět tisíc stop. Začínám snižovat tlak v kabině.“

Takřka okamžitě Clark pocítil bolest v uších a nosních dutinách. Už byl oblečený, ale Adara Shermanová si vzala těžký podšitý vlněný kabát a sedla si k němu na pohovku. Pečlivě si zapnula všechny knoflíky a utáhla si pásek, na kterém ještě udělala dvojitý uzel. Byl to módní kabát z DKNY, ale takhle sešněrovaný na jejím těle vypadal trochu divně.

Zatímco si natahovala rukavice, zeptala se: „Jak dlouho jste neskákal z letadla, pane Clarku?“

„Já jsem skákal z letadel, když jste ještě nebyla na světě.“

„A jak dlouho se vyhýbáte odpovědím na těžké otázky?“

Clark se zasmál: „Zhruba stejně dlouho jako skáču s padákem. Přiznávám. Nějakou dobu jsem to nedělal. Řekl bych, že je to stejné jako spadnout z kladiny.“

Oči Shermanové za brýlemi lemovaly ustarané vrásky. „Je to jako spadnout z kladiny, která letí dva kilometry nad zemí dvousetkilometrovou rychlostí.“

„Hmm… To zhruba souhlasí.“

„Chcete si ještě jednou projít celý postup?“

„Ne. Mám to srovnané. Oceňuji vaši důkladnost.“

„Co dělá ruka?“

„Nemám ji na seznamu deseti nejdůležitějších problémů, takže bych řekl v pohodě.“

„Zlomte vaz, pane. Za celou osádku chci říct, že nás můžete zavolat, kdykoliv bude potřeba.“

„Děkuji, slečno Shermanová, ale do toho, co musím udělat, nemůžu zatahovat nikoho dalšího. Doufám, že se zase sejdeme, až bude po všem, ale pro tuhle akci nebudu letadlo potřebovat.“

„Rozumím.“

V reproduktoru se ozvala kapitánka Reidová: „Pět minut, pane Clarku.“ John obtížně vstal. Na hrudi měl uchycený malý plátěný vak. Obsahoval tašku s hotovostí, peněžní opasek, dvě sady falešných dokladů, telefon s nabíječkou, pětačtyřicítku SIG s tlumičem, čtyři zásobníky s expanzním střelivem a víceúčelový nůž.

A na zádech měl padák MC-4 Ram Air.

Druhý pilot Chester „Country“ Hicks vylezl z pilotní kabiny, stiskl Johnovi ruku a pak se všichni tři odebrali na záď. Tam Shermanová zvedla poklop do zavazadlového prostoru. Spolu s Hicksem se připoutali širokými popruhy k sedadlům v kabině a pak se postupně vsoukali do malého nákladového prostoru. Už předem vytahali všechna zavazadla a přivázali je k sedačkám, takže vkleče teď měli volnost pohybu.

Adara se posunula k pravé straně vnějších dvířek, Hicks obsadil levou stranu. Clark zůstal zatím v kabině, protože v nákladovém prostoru bylo místo tak přesně pro dva lidi. Jenom si klekl a čekal.

Po minutě se Hicks podíval na hodinky. Kývl na Shermanovou a oba začali táhnout dvířka nákladového prostoru k sobě. Samotná dvířka měla jenom devadesát na sto centimetrů, ale otvírala se velice těžko. Splývala totiž s obrysem trupu, hned pod levým motorem, a proud vzduchu vytvářel kolem trupu podtlak, který museli oba překonat hrubou silou. Nakonec se jim podařilo dvířka otevřít a dovnitř vtrhl studený noční vítr. Potom už dvířka snadno nadzvedli jako maličká garážová vrata; otvor devadesát na sto centimetrů byl teď volný.

Levý motor byl jenom něco přes metr daleko a museli řvát ze všech sil, aby překřičeli jeho hukot.

Jak se blížili k cílovému letišti Tegel v Berlíně, kapitánka Reidová sklesala pod základnu mraků. Země pod nimi byla černá, jenom tu a tam bliklo nějaké světélko. Nejbližší koncentraci obyvatelstva představovalo městečko Kremmen severozápadně od Berlína, ale Clark s Reidovou zvolili doskokovou plochu ještě západněji, protože tam se rozkládala řada rovných otevřených polí, lemovaná lesem, který by měl být v tuhle čtvrteční ranní hodinu prakticky liduprázdný.

Clark sledoval pohledem Hickse v nákladovém prostoru před sebou. Jakmile druhý pilot vzhlédl od svých hodinek a ukázal na něj, začal John odpočítávat pozpátku od dvaceti: „Dvacet, jeden tisíc. Devatenáct, jeden tisíc. Osmnáct, jeden tisíc…“

Otočil se, klesl na všechny čtyři a pozpátku se vsoukal do nákladového prostoru. Při „Deset, jeden tisíc,“ ucítil, jak Adara s Chesterem popadli popruhy jeho postroje, a vystrčil boty z letounu. Kapitánka Reidová snížila rychlost na nějakých sto dvacet uzlů, to je asi dvě stě dvacet kilometrů za hodinu, ale řev motoru ani tlak větru na jeho nohy příliš nezeslábl.

Při „Pět, jeden tisíc“– Clark musel křičet, by ho ostatní slyšeli – Hicks pustil Clarkův postroj a Shermanová také, ale stačila mu rychle stisknout rameno.

Při „Tři, jeden tisíc“ couvl dál do temného, studeného větru. Pozpátku to šlo ztuha, ale hlavou napřed by to bylo příliš nebezpečné, a kdyby se sunul do otvoru nohama napřed ze sedu nebo z lehu na zádech, hrozilo by riziko zachycení postroje o něco v letadle.

„Jedna, jeden tisíc. Vpřed!“ Clark se odrazil ven z letounu; ihned pocítil náraz pravým bokem o práh nákladových dvířek, který mu přepočítal žebra. Ale i přes tento drobný incident se John úspěšně odpoutal od gulfstreamu, který se hnal dál nocí ke vzdáleným světlům Berlína. Za sebou zanechal Johna Clarka, který se převracel ve vzduchu a řítil se dolů k poli s ozimou pšenicí, nějaké dva kilometry pod sebou.

KAPITOLA 46

KOLEM OVÁLNÉHO STOLU v zasedačce v devátém patře firmy Hendley Associates seděli toho čtvrtečního rána samí zasmušilí muži. Židle Sama Driscolla a Johna Clarka byly prázdné, ale proti Gerrymu Hendleymu a Samu Grangerovi seděli Domingo, Dominic a Jack. Šéfanalytik Univerzity Rick Bell se omluvil, protože soustředil všechny síly na komunikaci CIA a FBI ohledně Clarkova stíhání.

Gerry s tím souhlasil, protože teď bylo v jejich nejvlastnějším zájmu zjistit co nejvíc pro případ, že by se černé teréňáky plné agentů FBI blížily k hlavnímu vchodu.

V posledních dvou dnech obchodní činnost firmy Hendley Associates běžela dál, ale operativci a většina analytiků dostali pokyn zůstat doma. Společnost fungovala jako dobře zaběhnutá makléřská a arbitrážní firma pro případ, že by některý z vládních úřadů zapojených do Clarkova utajovaného stíhání disponoval i nějakými tipy ohledně skutečné náplně činnosti Hendley Associates.

Když se nikdo nepřijel dobývat do dveří v úterý ani ve středu, rozhodli se Hendley, Bell a Granger svolat lidi na čtvrtek do práce. Měli rozjetou docela náročnou a důležitou akci, Sam Driscoll už byl venku v terénu a měli v úmyslu poslat další operativce do Dubaje, aby tam skrytě pozorovali Rihánovo sídlo.

Jako první zazněla ráno otázka, jestli mají pokračovat v této akci, nebo by to měli radši zabalit, na chvíli zalehnout a zkusit nějak podpořit Clarka.

Dominic Caruso upil velký hlt kávy a začal: „Měli bychom být tady, ve Státech, připraveni vyrazit na podporu Clarkovi. Víme vůbec, kde teď je?“

Granger odpověděl: „Gulfstream ho vysadil kousek před Berlínem. Vrací se zpátky na BWI dnes večer a může tě vzít do Dubaje přes Amsterdam zítra na noc.“

Ryan namítl: „Podívej, já chápu, jak je to pozorování v Dubaji důležité.

Ale ve světle posledních událostí… Nemůžeme v tom přece nechat Johna samotného.“

Domingo zavrtěl hlavou. „Nepotřebuje nás. Nechce nás mít kolem sebe. Zkusí se z těch sraček vyhrabat vlastní silou, zatímco my pojedeme svoji akci. Nezapomínej, na čem teď děláme, Jacku. To je sakra důležité.“

„Já vím.“

„Podívej, John je možná už trochu dlouho mladý, ale má to zase jednu výhodu.“

„A to?“

„Všechno už někdy zažil. Věř mi, John Clark se o sebe umí postarat sám. A jestli bude potřebovat nějakou pomoc, ozve se. Podívej. Přece víš, že já bych za toho chlapa dýchal, ale také udělám, co mi řekne, a v takovéhle situaci tuplem. Půjdu mu z cesty, budu se starat o svoje věci, a ty taky. Jasné, mano?“

Jackovi se to nechtělo líbit. Nechápal, jak může být Ding po tom všem tak klidný. Ale chápal, že Chavez má nezadatelné právo vyjadřovat se k záležitostem kolem Johna Clarka. Oba spolu dělali celých dvacet let, a Chavez byl navíc Clarkův zeť.

„Tak jo, Dingu.“

„Dobře. Takže máme dnešek a zítřek na to, bychom připravili tu operaci v Dubaji, tak se do toho pusťme. Vyhovuje?“

Caruso a Ryan zápasili s pocitem, že nechali svého učitele na holičkách, ale proti Chavezově logice neměli žádné argumenty. Clark si pro ně může kdykoliv poslat. Třeba z Dubaje.

Bude pro ně obtížné soustředit se na akci kolem Rihána, zvlášť když netuší, co všechno ještě může vyplavat z ministerstva spravedlnosti, ale mají rozdělanou práci, tak se jí musejí věnovat.

OVÁLNÁ PRACOVNA prezidenta Spojených států ve skutečnosti nebyla velitelským stanovištěm operace FBI s cílem dopadnout Johna Terrence Kellyho alias Johna Clarka, ale teď budila takový dojem. Během celého úterka a středy se k Edu Kealtymu neustále vraceli Benton Thayer, Charles Alden, Mike Brannigan, Wes McMullen a řada dalších, a řeč šla jenom o Clarkovi.

Ale ve středu večer dospěla FBI k závěru, že ptáček uletěl. Kealty sezval Brannigana, Aldena a Thayera do své pracovny na stejnou dobu. Prezident se chystal podle svého zvyku své lidi seřvat. Proto celou skupinu nejprve zasypal desetiminutovým proudem nadávek a výčitek, který zakončil ječivou otázkou: „Jak se kurva mohl jeden chlap takhle vypařit?“

Charles Alden namítl: „Se vší úctou, pane. To je právě jeho práce.“

Kealty opáčil: „Ryan mu mohl pomoci k útěku. Aldene, běž zpátky do CIA a hrabej víc do hloubky. Jestli najdeš těsnější vazbu mezi Ryanem a Clarkem, můžeme zatáhnout Ryana do Clarkova útěku.“

Alden pravil: „Co jsem slyšel, tak některé věci, co dělal Jack Ryan, a spousta věcí, co dělal John Clark, se nikdy nedostala na papír.“

„Kecy,“ odsekl Kealty. „Tvoji vlastní lidi ti lžou. Zmáčkni pár klíčových lidí a ostatní už rozvážou.“

„To už jsem zkoušel, pane. Tihle chlapi, stará garda, si radši překousnou jazyk, než by mluvili o Johnu Clarkovi.“

„Zasraní špioni,“ utrousil Ed Kealty, mávnutím ruky zarazil Aldena a dlouze se zadíval na Brannigana. Nakonec ukázal na generálního prokurátora: „Poslouchej mě, Miku. Chci mít Johna Clarka na seznamu deseti nejhledanějších lidí – ještě dnes.“

„Pane prezidente, to by mělo spoustu dopadů. Někdo jiný, nějaký terorista nebo vrah nebo jiný nebezpečný zločinec by se musel škrtnout ze seznamu, a to je problematické, protože –“

„John Clark je vraždící nebezpečný zločinec. Chci ho tam mít.“

Wes se ozval: „Obávám se, jak by to vypadalo před –“

„Seru na to, jak to vypadá! Chci toho chlapa pod zámkem! Jestli je na útěku před spravedlností a jestli už zmizel ze země, musíme to rozjet všemi možnými způsoby.“

Brannigan se opatrně zeptal: „Koho mám vyřadit, pane? Kdo z těch deseti udělá místo Clarkovi?“

„Tvůj problém, Miku. Ne můj.“

Benton Thayer poznamenal: „Miku, někdy tam bývá i číslo jedenáct, nebo ne? Když nechtějí nikoho škrtat, ale mají pocit, že tam ještě někdo patří?“ Generální prokurátor neochotně připustil, že Thayer má pravdu.

Schůze pár minut potom skončila; ale náměstek ředitele CIA Charles Alden se Kealtyho přímo zeptal, jestli může ještě chvilku zůstat a něco s ním probrat. Současně požádal, aby Thayer také zůstal v Oválné pracovně.

To byl přestupek proti protokolu. Pokud chtěl Alden více prezidentova času, měl se obrátit na ředitele prezidentovy kanceláře Wese McMullena. Wes stál hned vedle nich a Alden ho obešel, to mu jistě nezapomene. „Chlapi, prezident má v půl druhé setkání v Růžové zahradě s –“

„Wesi,“ přerušil ho Kealty. „To je v pořádku. Dej nám jenom pár minut.“ McMullen byl stejně podezíravý jako uražený, ale poslechl svého šéfa a odešel z místnosti a zavřel za sebou dveře.

Kealty se posadil s Aldenem a Thayerem na pohovku. Pohledem na oba se okamžitě přesvědčil, že jeho volební manažer netuší, o čem bude řeč.

„O co jde, Charlesi?“

Alden si bubnoval prsty na kolenou a pečlivě volil slova: „Pane prezidente, dostaly se ke mně jisté informace, které mě vedou k přesvědčení, že existují věrohodné důkazy, že tenhle Clark se podílel na zadržení Emíra.“

Thayer i Kealty na něj zírali s pootevřenými ústy. Kealty pomalu trousil slova: „O čem to sakra mluvíš? Jaké důkazy, a proč se o tom dovídám právě teď?“

„Abych vás ochránil, pane prezidente. Myslím, že bude nejlepší, když už nic neřeknu…“

Ale Kealty zavrtěl hlavou. „Ministerstvo spravedlnosti tvrdí, že Emíra nám nejspíš přihrála nějaká cizí výzvědná služba. Věříme snad tomu, že Clark špehuje pro cizí zemi?“

Alden zavrtěl hlavou: „To by nebyl Clark. Četl jsem každý cár papíru, kde byla o tom chlapovi aspoň zmínka. Za nic na světě by nedělal pro cizí mocnost.“ Thayer se naklonil blíž: „Tak pro koho kurva dělá?“

„On je… on musí… dělat pro někoho tady. Někoho pod naším praporem. Ale ne pro CIA. Rozhodně ne pro CIA.“

„Co chceš říct tím ne?“

„FBI nemá páru, co dělal Clark po odchodu od CIA. Ale v samotné FBI potichu se povídá o jakési neregistrované organizaci s jistými analytickými a operativními kapacitami. Něco jako soukromá špionážní služba. FBI má podezření, že někdo tam u nich o tom ví, ale konkrétní důkazy jim unikají mezi prsty.“

Edward Kealty se doslova zajíkl: „To mluvíš o stínové vládě? Jakémsi spikleneckém vedení státu?“

„Nic jiného nedává smysl,“ odpověděl Alden.

Benton Thayer byl trochu pomalejší než ti dva; neměl žádné zkušenosti z vojenských ani zpravodajských kruhů a neměl o jejich organizačních metodách valné mínění. Ale jedna věc mu byla jasná. „Emír bude vědět, jestli ho dostal Clark. Necháme Emíra, ať ho identifikuje – a Clark bude vyřízený. A když půjde ke dnu Clark, stáhne s sebou i Jacka Ryana.“

Kealty byl ještě pořád ohromený tou novinou. Ale zachoval si dost rozumu, aby namítl: „Emír je pod zámkem a na jeho výslech dopadá spousta omezení.“

Thayer nad tím mávl rukou: „Vy jste prezident Spojených států. Prostě řeknete Branniganovi, ať mu uvolní režim. Můžeme dostat všechno, co potřebujeme.“

Kealty jako dokonalý politický živočich pohlédl na celý problém z nového úhlu: „Jenže Emír je ten nejhorší svědek, jakého vůbec můžeme mít. Co se stane, když identifikuje Clarka? Clark z toho vyjde jako hrdina, který dopadl supernebezpečného teroristu. Uvažujte o tom! Vadí nám, že tady někde možná pracuje nějaká neoficiální špionážní agentura? Kurva, jistěže ano! Ale bude desátý volební okres v Ohiu, nebo třetí okres na Floridě, nebo kterýkoliv z rozhodujících států, podporovat soudní proces s chlápkem, který dopadl Emíra? To bych neřekl.“

Alden pokrčil rameny. „Nám je jedno, jestli Clark půjde do basy. Ale pokud do toho můžeme zaplést Ryana… Jestli v tom jede Clark, tak v tom možná jede také Ryan. Uvažujte o tom. Pro koho jiného by Clark dělal v něčem tak tajemném jako neoficiální špionáž?“

Kealty zareagoval: „Potřebujeme Clarka, aby nám to vysvětlil. Můžeme mu nabídnout částečnou, nebo dokonce i úplnou imunitu, když do toho namočí Jacka Ryana.“

Alden přikývl: „To se mi líbí.“

Kealty pokračoval: „Ale bez Clarka je s námi konec.“

Alden se teď podíval na Thayera: „Můžu zůstat na minutku s prezidentem o samotě?“

Thayer přikývl, ani se nestaral, co na to Kealty. Měl z dosavadního hovoru vyloženě špatný pocit a rostlo v něm podezření, že se chystá něco, do čeho by nechtěl být zapleten. Takže vstal z pohovky a zamířil přímo ke dveřím, aby je za sebou zavřel.

„Chucku?“ Ed Kealty se předklonil a skoro šeptal.

„Pane prezidente. Jenom mezi námi dvěma… Můžu dostat Johna Clarka.“

„Potřebujeme ho živého.“

„Rozumím.“

Kealty se chystal promluvit, už otevřel ústa, aby pronesl slovo jak, ale zarazil se. Místo toho řekl: „Jenom mezi námi dvěma, Chucku… udělej to.“ Alden vstal. Oba muži si stiskli ruce a vyměnili si odhodlaný pohled.

Pak už nepadlo ani slovo a náměstek ředitele CIA opustil Oválnou pracovnu.

KAPITOLA 47

NÁMĚSTEK ŘEDITELE Ústřední zpravodajské služby Charles Alden zavolal Paulu Laskovi krátce po půlnoci. Starý muž byl doma a ležel v posteli, ale Alden měl od něj číslo, na které může volat v kteroukoliv denní dobu. „Haló?“

„Paule, tady Charles.“

„Nečekal jsem, že se ozveš. Povídal jsi, že se do toho už nechceš víc namočit.“

„Na to je teď pozdě. Kealty mě do toho zatáhl.“

„Můžeš mu přece odmítnout. Dlouho už prezidentem nebude.“

Alden o tom chvíli uvažoval. Potom řekl: „Je ve všeobecném zájmu, abychom dopadli Johna Clarka. Musíme zjistit, s kým pracuje. Jak se mu podařilo chytit Emíra. Kdo jsou ti ostatní z jeho skupiny.“

„Pochopil jsem, že pan Clark opustil Spojené státy a CIA se ho snaží dopadnout v zahraničí…“

„Tvoje zpravodajská síť je srovnatelná s tou mou, Paule.“

Starý muž v posteli se uchechtl. „Co pro tebe můžu udělat?“

„Obávám se, že navzdory mým přáním a pokynům se mým kolegům v CIA moc nezamlouvá, aby vrhli všechny síly do pronásledování Johna Clarka. Oni toho chlapa obdivují. Poštval jsem na něj úplně všechny, ale nijak zvlášť se nepřetrhnou. A já… chci říct Kealty… je v sakra časové tísni.“

Po delší odmlce Laska promluvil: „Rád bys, abych ti pomohl zapojit do toho někoho zvenčí.“

„To je přesně ono.“

„Znám někoho, kdo by nám mohl pomoct.“

„Myslel jsem si, že bys mohl.“

„Fabrice Bertrand-Morel.“

Tentokrát byla odmlka kratší. Charles Sumner Alden pak řekl: „Tuším správně, že má detektivní agenturu ve Francii?“

„Přesně tak. Provozuje největší mezinárodní soukromou detektivní společnost, s pobočkami po celém světě. Jestli Clark zmizel ze Spojených států, Bertrand-Morelovi chlapi ho vyčenichají.“

„To zní jako dobrá volba,“ souhlasil Alden.

Laska pokračoval: „Teď je ve Francii šest ráno. Když mu zavolám, zastihnu ho na ranní procházce. Domluvím nám tam večeři ještě dnes.“

„Výborně.“

„Dobrou noc, Charlesi.“

„Paule… Potřebujeme ho živého. Rozumíme si, že ano?“

„Dobrý Bože. Jak tě vůbec mohlo napadnout, že já bych –“

„Protože vím, že Bertrand-Morel už zabil pár lidí, které dopadl.“

„Slyšel jsem o takových podezřeních, ale nikdy to nepřekročilo stadium vyšetřování.“

„Dobře, ale jenom proto, že to vyhovovalo zemím, kde ty zločiny spáchal.“ Laska mlčel, takže Alden upřesnil svůj názor na miliardářův návrh.

„Já jsem u CIA. My víme o činnosti Fabrice Bertrand-Morela úplně všechno. Má pověst schopného, ale bezohledného chlapíka. A jeho lidi jsou v CIA profláklí jako banda hrdlořezů. Takže… prosím, pochop mě. Potřebuju, aby bylo mezi námi dvěma naprosto jasné, že ani prezident Kealty, ani nikdo z jeho spolupracovníků nebo připadne kdokoliv jiný, kdo pracuje pro něj, nežádá, aby byl pan Clark zavražděn.“

„Máme přece dohodu. Dobrou noc, Charlesi,“ uzavřel rozhovor Laska.

SAM DRISCOLL byl překvapený a trochu zmatený skutečností, že se dožil východu slunce. Stráže se s ním vůbec nebavily, takže netušil, proč Hakkáního lidé nesplnili rozkaz generála Rihána, aby ho vyslechli a pak postavili ke zdi a zastřelili.

Náhoda existuje a někdy dokonce pomáhá. Driscoll se to nikdy nedoví, ale den před jeho zajetím na kmenových územích padli čtyřicet kilometrů severně od Mirán Šáhu tři vyšší náčelníci Hakkáního sítě do léčky u Gorbázu, afghánského městečka nedaleko Hakkáního základny v Chóstu. Hakkání a jeho lidé se několik týdnů domnívali, že je zadržují vojáci NATO. Když se Sirádž Hakkání dověděl, že jeho udatní mužové chytili západního špeha, osobně vydal rozkaz v rozporu s Rihánovým přáním. Američana vymění za své lidi, a proto se mu nesmí zkřivit ani vlásek.

Teprve o další dva měsíce později se těla tří Hakkáního náčelníků našla, zabalená v hadrových kobercích a pohozená na skládce severně od Chóstu.

Stali se obětí konkurenční skupiny Tálibánu. NATO neměla s jejich zmizením ani vraždou nic společného.

Ale Driscoll tím získal trochu času.

Časně ráno po Rihánově návštěvě věznitelé odpojili Driscollovy řetězy od kruhu v podlaze a zvedli ho na nohy. Nejistě se potácel. Hlavu mu zabalili do tradičního šálu patu, nejspíš aby ho skryli před bezpilotními letouny, vyvlekli ho ze studené cely, vystrkali na denní světlo a pomohli mu nahoru na korbu náklaďáčku Toyota Hilux.

Vezli ho na sever, po mostě na silnici do Bannú a přes Bannú do Mirán Šáhu. Slyšel motory aut a troubení klaksonů, na křižovatkách zaslechl i kroky chodců, kteří už takhle časně ráno kamsi spěchali úzkými uličkami.

Pár minut nato vyjeli z města. Sam to poznal podle zvýšené rychlosti a vymizení hluku jiných vozů.

Jeli bezmála dvě hodiny; pokud mohl Driscoll soudit, nejeli v konvoji. Osamělý pickup se prostě hnal otevřenou krajinou a zdálo se, že si s ničím nedělá starosti. Muži na korbě – rozeznával tři různé hlasy, ale byl si jistý, že jich je víc – se smáli a žertovali mezi sebou.

Nezdálo se, že by se starali o americké bezpilotní letouny nebo vojáky pákistánské armády.

Kdepak, tohle bylo Hakkáního území; muži kolem Sama to tu měli na povel.

Konečně projeli Severním Vazíristánem až do města Azíz Chél, kde vjeli bránou do rozsáhlého komplexu. Jakmile vůz zastavil, vytáhli Sama ven a dostrkali ho do budovy. Tam mu odmotali šál a uviděl, že je v tmavé chodbě. Vedli ho dál; procházeli místnostmi plnými žen v burkách, které se snažily ukrýt ve stínu. Pak došli ke kamennému schodišti, minuli Hakkáního ozbrojence s dlouhými plnovousy a sešli dolů do sklepení.

Nejednou se zapotácel. Svaly stehen a lýtek měl potrhané střepinami, takže jeho kroky byly nejisté a bolestivé. Navíc s řetězy na rukou nemohl udržovat rovnováhu.

Když míjel místní osazenstvo, trochu ho překvapilo, že o něho nejeví žádný zájem. Buď tudy procházela spousta zajatců, nebo byli prostě zvyklí nedávat najevo své pocity.

Dole ve sklepě se dočkal odpovědi. Na konci kamenné chodby byla místnost, lemovaná po levé straně dlouhou řadou malých cel se železnými mřížemi. Když nahlédl do tmavých klecí, napočítal sedm zajatců. Jeden Zápaďan, mladý muž, který nepromluvil, když ho Driscoll míjel. Další dva byli Asiaté; leželi na rohožích a tupě na něj zírali.

Ostatní zajatci byli Afghánci nebo Pákistánci. Jeden z nich, statný starší muž s dlouhým šedivým plnovousem, ležel na podlaze své cely na zádech. Měl pootevřené oči a skelný pohled. I v slabém světle bylo zřejmé, že pokud se mu nedostane lékařské péče, život ho zanedlouho opustí.

Driscollovým novým domovem se stala poslední cela vlevo. Byla tmavá a studená, ale byla tam rohož, takže nebude ležet na betonové podlaze. Stráže mu sejmuly řetězy. Když za ním zaklapla železná mříž, překročil kbelík a složil své rozbolavělé tělo na rohož.

Bývalý ranger byl zvyklý na drsné podmínky a tato kobka nebyla to nejhorší, co v životě viděl. Byla dokonce lepší než ta, odkud právě přišel. Navíc se zdálo, že by tady mohl nějakou chvíli pobýt, a i když to nebyla zrovna kdovíjaká perspektiva, dost mu to zvedlo náladu proti včerejšku.

Ale daleko více než vlastní osud vrtal Samu Driscollovi v hlavě jeho úkol. Musí zkrátka najít nějakou cestu, jak dát na Univerzitu zprávu, že generál Rihán chystá spolu s Hakkáního sítí něco, co se velice snaží udržet v tajnosti.

KAPITOLA 48

PAUL LASKA by velice rád navštívil tohle nádherné francouzské panství z devatenáctého století v létě. Byl tu úžasný bazén a pod ním soukromá čisťounká pláž, celý rozlehlý pozemek byl obehnán zdí a v parku v jeho zadní části byla spousta posezení v přírodních zákoutích, kde se dalo odpočívat, povečeřet nebo vychutnat si skleničku při západu slunce.

Ale teď byl konec října, a přestože zde bylo pořád ještě docela hezky, venku v zahradě, kde odpolední teploty kolem patnácti stupňů klesaly navečer až pod deset, se sedmdesátníkovi nenabízelo mnoho možností rekreace. Voda v bazénu byla stejně chladná jako Středozemní moře.

A tak či onak neměl Laska čas na zábavu. Byl tu pracovně.

Saint Aygulf je moderní přímořské městečko, bez davů a shonu jako v Saint Tropez kousek dál na jih, v nejjižnějším cípu zátoky Saint Tropez. Je však stejně krásné jako jeho slavnější soused; popravdě – nádherná vila s kopci nad sebou a mořem dole připomínala bez přehánění ráj na zemi.

Nepatřila jemu; majitelem byl jeden přední hollywoodský herec, který trávil čas střídavě na západním pobřeží Spojených států a jižním pobřeží Francie. Telefonát Laskova tajemníka mu zajistil vilu na celý týden, ačkoliv Paul zde hodlal pobýt necelý den.

Bylo už hodně po deváté večer, když skleněnými dveřmi z knihovny vstoupil na terasu rozložitý Francouz kolem pětapadesáti. Měl na sobě modré sportovní tričko s rozepnutým límečkem, odhalujícím mohutnou šíji. Přijel z Cannes a z jeho pohybů vyzařovala cílevědomost.

Laska vstal z křesla u bazénu a vyšel mu vstříc.

„Jsem rád, že tě zase vidím, Paule.“

„Nápodobně, Fabrici. Vypadáš zdravě, jsi opálený…“

„A ty vypadáš, jako když tam v Americe moc pracuješ. Pořád ti říkám, přijeď na francouzský jih a budeš žít věčně.“

„Můžu ti nabídnout koňak před večeří?“

„Merci.“

Laska přistoupil k servírovacímu stolku u bazénu. Zatímco oba prohodili pár pochvalných slov o nádherné vile a hercově nádherné přítelkyni, český miliardář nalil koňak do skleniček a jednu podal hostu. Fabrice Bertrand-Morel se chopil sklenky, upil a uznale přikývl.

Laska pokynul Francouzovi, aby si sedl ke stolu.

„Jsi stále tak pozorný, milý Paule.“

Laska s úsměvem přikývl a zahříval sklenku v dlani.

Bertrand-Morel dokončil myšlenku: „Takže nechápu, proč jsi nechal svou ochranku, aby mě prohlížela a hledala štěnice. To bylo snad trochu přehnané.“

Starý muž pokrčil rameny. „Izraelci,“ řekl, jako by to nějak vysvětlovalo právě proběhlý úkon.

Bertrand-Morel to nechal plavat. Přidržel sklenku nad plamenem čajové svíčky na stole, aby ji zahřál. „Takže, Paule. Rád tě vidím osobně, dokonce i když si kvůli tomu musím povolit pásek a vykasat košili. Dlouho jsme se neviděli. Ale říkám si, co asi může být tak důležité, abychom se scházeli tímto způsobem?“

„Třeba by to mohlo počkat až po večeři…“

„Povídej hned. Jestli je to hodně důležité, tak večeře počká.“

Laska se usmál. „Fabrici, znám tě jako člověka, který si ví rady i v těch nejdelikátnějších záležitostech.“

„Jsem ti k službám, jako vždy.“

„Předpokládám, že víš o aféře s Johnem Clarkem, která teď hýbe Spojenými státy?“ Laska to vyslovil jako otázku, ale nepochyboval, že francouzský detektiv o tom ví všechno.

„Oui, l’affaire Clark. Osobní zabiják Jacka Ryana, nebo aspoň tak to píšou francouzské noviny.“

„Ano, je to opravdu velký skandál. Potřebuju, abys se svými operativci pana Clarka našel.“

Fabrice Bertrand-Morel pozvedl obočí a upil koňak. „Chápu, že mohu být osloven s požadavkem na vypátrání toho muže, protože mám své lidi na celém světě a mají velmi dobré styky. Ale vůbec nechápu, proč mě o to žádáš právě ty. Co s tím máš společného?“

Laska se podíval na záliv. „Jsem znepokojený občan.“

Bertrand-Morel se uchechtl; jeho mohutné tělo přitom nadskočilo na židli. „Promiň, Paule. Musím vědět něco víc, než kývnu na tuhle akci.“

Čechoameričan otočil hlavu k svému hostu. „Dobře, Fabrici. Jsem znepokojený občan, který dohlédne na to, aby tvoje firma dostala zaplaceno, kolik si řekneš, za dopadení pana Clarka a jeho dodání zpátky do Spojených států.“

„To můžeme zařídit, ale mám dojem, že na stejné věci už dělá CIA. Obávám se, že bychom si mohli vzájemně šlapat na prsty.“

„CIA nemá zájem ho dopadnout. Nebudou překážet snaživému detektivovi, jako jsi ty.“

„Děláš to, abys pomohl Edwardu Kealtymu?“

Starý muž přikývl a spolkl doušek koňaku.

„Teď je mi jasné, proč s tím za mnou nepřišli lidi prezidenta Kealtyho.“ Francouz přikývl. „Mohu předpokládat, že Clark má nějaké informace, které by ztížily život kandidátu Ryanovi?“

„Sama existence Johna Clarka ztěžuje život kandidátu Ryanovi. Ale dokud není dopaden, dokud nejsou v novinách titulky o jeho zatčení, prezident Kealty vypadá neschopně – a ten chlap zůstává záhadou. Nepotřebujeme ho jako záhadu. Potřebujeme ho jako zadrženého zločince.“

„My, Paule?“

„Hovořím jako Američan a zastánce právního státu.“

„Ano, samozřejmě, to jsi celý ty, mon ami. Začnu ihned pracovat na nalezení tvého pana Clarka. Předpokládám, že účet zatáhneš ty sám? Ne američtí daňoví poplatníci…“

„Osobně mi sdělíš částku a já ti ji nechám proplatit přes svou nadaci. Žádné faktury.“

„Pas de probl?me. Tvoje slovo stačí.“

KAPITOLA 49

BOHATSTVÍ A STYKY Gerry Hendleyho se hodily v situacích, jako byla tato. Čtyři sta metrů vody dělilo dubajské sídlo Rijáze Rihána v Palm Džumajrá od komplexu pětihvězdičkového hotelu Kempinski, kde měl třípokojový bungalov Gerryho anglický přítel, podnikatel v ropě a plynu. Hendley mu řekl, že by si potřeboval vypůjčit jeho útočiště, a nabídl opravdu štědré týdenní nájemné. Nepočítal s tím, že bude dům zrovna v tu chvíli volný, ostatně „Gerryho přítel“ se tam právě zdržoval s manželkou a dcerkou. Naftař se však ochotně sbalil a přesunul do přepychového Burdž al-Arab, vyhlášeného „šestihvězdičkového“ hotelu ve tvaru lodní plachty čnící nad Perským zálivem.

Všechno na Gerryho účet, samozřejmě.

Naftař uvolnil dům právě včas. Gulfstream G550 přistál na dubajském mezinárodním letišti, prošel celním odbavením a zaparkoval v moři soukromých tryskáčů.

Zatímco Ryan, Caruso a Chavez vykládali své věci ze zavazadlového prostoru, kapitánka Reidová s druhým pilotem Hicksem stáli na rozpáleném asfaltu s nepřítomným pohledem – ne z únavy po dlouhém letu, ale v úžasu nad technikou všude kolem, odhadem tak za pět miliard dolarů.

Luxusní tryskáče a nejmodernější vrtulníky tu stály v dlouhých řadách, a Hicks s Reidovou měli v úmyslu prohlédnout si je všechny pěkně zblízka.

Tři operativci měli v úmyslu podívat se zblízka na jeden určitý vrtulník. Bell JetRanger firmy Kempinski už čekal, aby je i se zavazadly převezl do jejich rezidence.

Dvacet minut po vysednutí z gulfstreamu už byli Dom, Ding a Jack zase ve vzduchu a stoupali vstříc zářícímu rannímu slunci. V nízkém letu nejprve zamířili podél široké vodní cesty oddělující starý Dubaj se stísněnými uličkami a nízkými kamennými budovami od mrakodrapů nového města podél pobřeží.

Zakrátko se ocitli nad mořem, přelétli nad pět kilometrů širokým Palmovým ostrovem ve tvaru palmového kmene s patnácti listy, to vše lemováno srpkovitým ostrovem sloužícím jako vlnolam.

Na tomto vlnolamu se rozkládal hotelový komplex Kempinski, a zde také vrtulník přistál.

Tři operativci Univerzity se nechali odvést do svého sídla, luxusního bungalovu u klidné laguny. Rihánův dům stál na konci jednoho z palmových listů, vzdálený čtyři sta metrů. Mohli ho pozorovat odsud svými dalekohledy Leupold, ale měli v úmyslu podívat se blíž, jakmile se setmí.

V PŮL TŘETÍ RÁNO Ryan, Chavez a Caruso seděli v gumovém člunu na půli cesty mezi hotelem Kempinski a „palmovým listem“ s Rihánovým domem, a pozorovali tmavý komplex v noktovizorech. Ke své spokojenosti zjistili, že kromě nepočetné stálé ostrahy – jeden muž ve strážním domku u vjezdu a pár pěších hlídek – je pozemek kolem domu liduprázdný. Určitě tam budou kamery a pohybová čidla a možná i akustické monitorovací zařízení, ale na to byli Chavez, Caruso a Ryan připraveni, takže tuhle noc je čeká nejnebezpečnější část celé operace.

Větší starosti než technika, která by je mohla odhalit, jim dělali muži, kteří by na ně mohli střílet.

Člun i s potápěčským vybavením si pronajali v nedalekém středisku PADI. Všichni tři měli nemalé zkušenosti s potápěním, ovšem Domingo jim připomenul, že John Clark strávil za jediný šestiměsíční turnus u SEAL pod vodou víc času než Chavez, Ryan a Caruso dohromady za celý život. Voda však byla klidná a oni se nechystali sestoupit moc hluboko ani zůstávat pod hladinou moc dlouho.

Malý gumový člun nebyl zrovna nejvhodnější pro takovou akci; ostatně ani vypůjčené potápěčské přístroje. Ale dostali to, co bylo k mání, a když si Ryan stěžoval, že by mohli mít lepší vybavení, Chavez ho usadil se slovy, že si všichni musejí poradit s tím, co je.

Kdyby potřebovali opravdu nepozorovaně proniknout pod hladinou až do samotného objektu, použili by raději přístroje s uzavřeným okruhem, které nevypouštějí zrádné bubliny. Pro utajení činnosti potápěčů jsou takové přístroje nezbytné, ale oni neměli v úmyslu přiblížit se do té míry, aby mohli přitáhnout pozornost. Proto nevadilo, že běžné přístroje s otevřeným dýchacím okruhem, jaké si půjčili v centru pro rekreační potápěče, chrlí spoustu bublin.

Spustili kotvu a nehlučně vklouzli do vody. Než Ryan vylezl z gumového člunu a natáhl si ploutve, podal oběma zbylým mužům těžké vodotěsné bedny. Zanedlouho pak všichni tři, každý s krabicí v ruce, sestoupili do třímetrové hloubky, zkontrolovali si počítače, zaměřili směr k cíli, a seřadili se podle azimutu. Vyrazili s Chavezem jako prvním.

Ryan uzavíral sestavu. Srdce mu bušilo v jakémsi techno-rytmu, podtrženém syčením vzduchu ve ventilu regulátoru. Při pohybu vpřed ho obklopila teplá černá voda, takže měl pocit úplné samoty. Jedině lehké rytmické vlnění od ploutví jeho bratrance Dominika tři metry před ním mu připomínalo, že kolegové jsou nablízku, a to ho uklidňovalo.

Konečně, asi po deseti minutách pod vodou, Jack zlehka narazil čelem do Dominikovy láhve. Dom s Dingem se zastavili; nacházeli se na písčité lavici na svahu, který stoupal až nad hladinu k úzkému proužku pláže u ulice Al-Chisáb. Dno zde bylo pouze dva a půl metru pod hladinou a Chavez jim slabým červeným světlem ukázal, kam si mají odložit přístroje. Všichni je sundali, svázali k sobě a připoutali k velkému kamenu. Pak se každý naposled zhluboka nadechl z regulátoru. Potom všichni tři vystoupili z vody, od hlavy k patě v černém neoprénu a s vodotěsnými bednami v rukou.

Deset minut po vynoření se Dom, Ding a Jack ocitli na neosvětleném pozemku, pár desítek metrů vzdáleném od Rihánova sídla. Zdejší dům nebyl obehnaný zdí ani nijak hlídaný, proto riskli předpoklad, že tu nebudou ani pohybová čidla. Za velkým zastřešeným bazénem začali Američané vytahovat z vodotěsných beden a skládat další vybavení. Zabralo jim to dobře patnáct minut příprav, každý pracoval na svém „projektu“, ale krátce po třetí ráno Chavez mlčky pokynul vztyčeným palcem a Ryan se posadit zády k bazénu. Přiložil si k očím videobrýle a vytáhl z pouzdra dálkový ovladač velikosti krabice od bot.

Od této chvíle až do ukončení činnosti pozorovací techniky bude velitelem akce Jack Ryan mladší.

Po dobře nacvičeném hmatu na jedno z tlačítek dálkového ovladače se v Ryanových brýlích objevil obraz infračervené kamery umístěné v otočné věžičce pod trupem miniaturního rádiem řízeného vrtulníku, postaveného na skládací plastové plošině o metr dál. Souosé rotory maličké helikoptéry měly průměr pouhých pětatřicet centimetrů a celý stroj se na pohled nijak nelišil od lepší hračky.

Ale nebyla to hračka, jak dokazoval již zvuk, který se ozval, když Jack spustil motor. Jeho hlučnost byla pouze třetinová proti běžnému RC modelu stejné velikosti a mimoto stroj nesl pod trupem také náklad na dálkově ovládaném závěsu.

Německá firma, která vrtulníček vyrobila, ho prodávala jako zařízení k dálkovému sledování a kontrole pro průmyslové užití v oboru jaderných a biologických odpadů. Operátor měl možnost na dálku prohlížet nebezpečné prostory, dopravit tam kamery a přístroje. Jak se Univerzita v posledním roce svým zaměřením posunula od vražedného oddílu spíše k výzvědné organizaci, hledala nové technologie, které by usnadnily a zefektivnily její úsilí. Měla ostatně jen pět terénních operativců, takže se snažila všemi dostupnými nejmodernějšími prostředky posílit jejich výkonnost.

Jack měl za úkol dopravit této noci na určená místa pět nákladů svého vrtulníčku, takže neztrácel ani chvilku a zvedl stroj k noční obloze.

Jakmile dostal helikoptérku do visu patnáct metrů nad plošinou, hmátl šikovnými prsty po přepínači na pravé straně ovladače. Tím sklopil dolů kameru v příďové věžičce. Po sklopení až do pravého úhlu se díval na sebe a oba své kolegy; všichni byli stěsnaní v nejtmavší části zahrady za krytem bazénu. Pak tiše oslovil Doma: „Zadej traťový bod alfa.“

Caruso seděl vedle něj s otevřeným laptopem, na který se také promítal obraz z vrtulníčku. Stiskem tlačítka vytvořil Dom v paměti stroje traťový bod, takže na povel „zpět k alfa“ se autopilot letadélka s pomocí GPS vrátí přímo do výchozího postavení nad plošinou.

Dom stiskl ještě několik potřebných kláves a odpověděl: „Bod alfa zadán.“ Nato Jack vystoupal s letadélkem do výšky šedesáti metrů. Jakmile jí dosáhl, přelétl přes tři pozemky mezi svým postavením a Rihánovým sídlem s jen lehce sklopenou kamerou, aby mohl sledovat také nebe před sebou.

Když se mu podařilo dostat vrtulníkem i s nákladem přímo nad plochou část střechy komplexu, vyzval Doma: „Zadej bravo.“

Po chvilce přišla odpověď: „Bod bravo zadán.“

Jackovým cílem byl velký vývod klimatizace na střeše budovy – ale nezačal s vrtulníkem hned klesat. Místo toho přepnul kameru do infračerveného tepelného režimu a začal se rozhlížet po Rihánově ostraze. Moc se neobával, že ve tmě nad střechou by někdo mohl stroj zahlédnout, ale hluk mu dělal starosti. Přestože motor vrtulníčku byl opravdu tichý, zdaleka ještě nebyl nehlučný, zejména při nasazení nad neosvětlenou budovou na konci slepé ulice uprostřed noci. Ryan se potřeboval naprosto jednoznačně ujistit, že na střeše nejsou žádné stráže a že nikdo nehlídkuje ani v zahradě u severovýchodní strany budovy.

Nová technika měla ovšem i některá další omezení, na něž Jack nesměl zapomínat. Lehký stroj byl citlivý na vítr, vanoucí od zálivu. I s pomocí stabilizačního gyroskopu se Jack musel snažit, aby vítr neodchýlil helikoptéru z kurzu a nemrštil s ní o zeď nebo palmu. Mohl tomu předejít snahou držet ji výš nebo požádat Doma o návrat do traťového bodu bravo, ale věděl, že jakmile vrtulník klesne blíž k zemi, nezbude mu už mnoho času na rozhodování.

Pomalu se rozhlížel; s nasazenými videobrýlemi viděl jenom to, co snímala maličká kamerka šedesát metrů nad zemí o sto padesát metrů dál. Spolu s Domem se plně věnovali své práci, takže na Chavezovi zbylo zajištění bezpečnosti celé skupiny. Neměl žádný laptop ani monitor, natož brýle, bránící v rozhledu. Klečel u bazénu a rozhlížel se po možných hrozbách pomocí nočního zaměřovače na svém samopalu HK MP7 s tlumičem.

Ve svých brýlích Jack spatřil tepelný obrys muže u hlavní brány a druhého, který stál před strážním domkem a klábosil s ním. Přejel pohledem zpátky k domu a našel tam třetího strážného líně obcházejícího tenisový kurt sloužící i jako heliport. Ryan odhadl, že všichni tři jsou mimo doslech jeho vrtulníčku.

Konečně si dovolil vteřinku na otření potu z čela. Všechno – celá jejich akce, největší šance na získání využitelných údajů o generálu Rijázu Rihánovi – teď záviselo na jeho prstech a správném rozhodování v několika nejbližších minutách.

„Jdu na to,“ řekl potichu a jemně přitlačil joystick v ose Y, takže bzučící vrtulník klesl na padesát metrů, potom na třicet metrů, nakonec na patnáct metrů. „Zadej bod Charlie,“ zašeptal.

„Charlie zadán.“

Rychle přejel kamerou zpátky na strážní domek u hlavní brány, potom na přistávací plošinu. Viděl tři strážné na obvodu pozemku; byli právě tam, kde je potřeboval mít, aby mohl pokračovat v akci. Ještě jednou si prohlédl střechu a byla čistá.

Závan větru od oceánu rozhoupal jeho stroj a snesl ho doleva. Reagoval na to protipohybem joysticku v ose X. Jack na svém těle u bazénu necítil žádný vítr, ten však v patnáctimetrové výšce málem způsobil zřícení vrtulníčku.

V jedné z vodotěsných beden měli záložní vrtulník, ale sestavit ho by zabralo spoustu cenného času. Rozhodli se, že kdyby při akci přišli o vrtulník, použili by ten druhý k pokusu o vyzvednutí prvního. Nechtělo se jim nechávat na pozemku zájmové osoby rádiem řízený vrtulník s hypermoderní kamerou a vysílačem. To by naznačilo ochrance, že je někdo pozoruje.

Caruso se naklonil k bratrancovu uchu: „To je v pohodě, Jacku. Zkus to znovu. Dej si načas.“

Ryanovi už zase stékal pot do očí. Tohle není jako doma na střeše nebo na parkovišti Hendley Associates. Tady je v poli, ve skutečném světě, a nic tu není jako při nácviku.

Jack nechal pot volně odkapávat a soustředil se na přistání vzdálené helikoptérky.

Měkce přistál na střeše těsně vedle jednoho z vývodů klimatizace. Okamžitě vypnul motor, potom odložil dálkový ovladač, chvíli šmátral kolem sebe a pak zvedl z trávy druhý. Tenhle byl jednoruční, asi třetinový proti ovladači vrtulníčku. Stiskl jediný knoflík na novém ovladači a před očima se mu ve videobrýlích objevil nový obraz. Byl to obraz z noční kamery, ukazující jednu ze vzpěr přistávací ližiny vrtulníčku a za ní úzké štěrbiny větrací šachty.

Tato druhá kamera byla umístěna na deset centimetrů dlouhém, pět centimetrů širokém a dva a půl centimetru vysokém robotu, uchyceném pod trupem vrtulníku pomocí magnetu. Na povel z Ryanova ovladače se magnetický držák uvolnil a po zapnutí se vysunuly dvě řady maličkých nožiček. Stroj se nadzvedl a stál na střeše jako stonožka.

Nožičky sloužily tomuto pozemnímu „šváborobotu“ k pohybu a Ryan ho hned vyzkoušel řadou povelů vpřed a vzad, potom otáčel HD videokamerou do všech stran. Jakmile se přesvědčil, že robot pracuje, zase ho vypnul a vzal si ovladač vrtulníku. Vydal pokyn vrátit se přes tři traťové body zpět na místo vzletu.

Pět minut nato letěl na Rihánovu střechu s druhým šváborobotem a vyložil ho nedaleko od prvního. Vítr mezi oběma lety trochu zesílil, takže druhý let zabral bezmála dvakrát víc času než první.

„Připraven pro číslo tři,“ zašeptal Ryan, když vrtulník dosedl zpátky na plošinu.

Chavez zavěsil šváborobot pod letadlo. „Vrtulník připraven uložit náklad číslo tři.“

„Jak jsme na tom s časem, Dingu?“ zeptal se Ryan.

Po chvilce váhání Chavez odpověděl: „Slušně. Nespěchej, ale ani se s tím moc neser.“

„Rozumím,“ opáčil Jack a přepnul videobrýle zase na kameru v otočné věžičce pod přídí vrtulníčku.

Po vyložení třetího a čtvrtého šváborobota k větrákům na střeše cílové budovy vrátil Jack vrtulník do traťového bodu alfa, šedesát metrů nad svou hlavou, a chystal se k přistání. Chavez byl připraven s pátým nákladem a čerstvou baterií, protože věděli, že nevydrží víc než hodinu letu.

Právě v té chvíli se do vrtulníku opřel vítr a tlačil ho do vnitrozemí. Jack už za posledních pětačtyřicet minut zvládl půl tuctu takových příhod, takže neztratil hlavu. Místo toho vyvedl vrtulník zpátky nad vodu, počkal vteřinku, aby se stroj srovnal, a myslel, že ho zase ovládá. Ale vítr ho znovu snášel, a po zahájení klesání jakbysmet.

„Sakra,“ zašeptal. „Myslím, že ho ztrácím.“

Caruso sledoval průběh na svém monitoru. „Prostě jdi dolů trochu rychleji.“

„Dobře,“ souhlasil Jack. V pětačtyřiceti metrech stroj vyrazil vpřed a Ryan ho musel vracet. „Ztrácím polohu GPS. Asi slábne baterka.“

Caruso se zeptal: „Dingu, vidíš ho?“

Chavez se zahleděl do noční oblohy. „Ne-e.“

„Dívej se dál, možná ho budeš muset chytat.“

Ale bylo už pozdě. Jack viděl, jak mu před očima mizí voda a světla hotelu Kempinski. Vrtulníček pomalu přešel do spirály a začal klesat čím dál rychleji.

„Do prdele!“ prohlásil trochu hlasitěji, než by se slušelo vzhledem k okolnostem. „Je po něm. Padá.“

„Nevidím ani hovno,“ oznámil Chavez. Očima bloudil po nebi. „Jak rychle padá?“

Přesně v té chvíli vrtulník dopadl do trávy tři metry od své plošiny. Rozprskl se na tucet úlomků.

Jack sundal brýle. „Do prdele. Sestavíme záložní mašinku.“

Ale Chavez už šel k zbytkům stroje. „Zamítá se. Poradíme si se čtyřma robotama, co už máme na místě. To bude muset stačit. Nemáme čas posílat do vzduchu dalšího ptáčka.“

„Rozumím,“ přikývl Jack se skrývaným ulehčením. Byl už unavený ze stresu při řízení helikoptérky nad cílem a těšil se zpátky za vodu, kde bude mít šváboroboty ve větrácích na starosti Caruso.

KAPITOLA 50

KDYŽ SE VŠICHNI TŘI vrátili do svého bungalovu, blížila se pátá hodina ráno. Jack byl úplně vyčerpaný. Zatímco Domingo s Dominikem nastavovali dálkové ovládání šváborobotů, stále ještě zpocený Ryan padl na pohovku. Dom se zasmál; prošel si s bratrancem stejnou tělesnou námahou, ale veškerou psychickou zátěž startů, letů i přistání musel nést Jack junior zcela sám.

Teď přišla řada na Carusa.

Dominic prostudoval stavební plány několika domů na Palm Džumajrá, aby našel nejvhodnější místa pro průnik šváborobotů. Jako nejvhodnější vyhodnotil střešní vývody vzduchotechniky. Když teď bývalý agent FBI vedl prvního z hmyzovitých robotů do větráku, potěšeně konstatoval, že mu nestojí v cestě žádná dodatečně instalovaná mříž či drátěná síť.

Nožičky robota šlo magnetizovat pro pohyb na svislém kovovém povrchu, jaký byl právě v potrubí klimatizačního systému, takže strojek bez potíží postupoval stále hlouběji do útrob Rihánova sídla.

Kvalita obrazu byla ohromující, jenom chvílemi se zhoršila kvůli kolísání přenosové rychlosti. Dom s ostatními operativci Univerzity zkoušeli také termovizní infračervenou kameru, podobnou jako v příďové věžičce vrtulníčku, jen výkonnější. Nakonec však dospěli k závěru, že pro plánovanou činnost to nebude nutné, navíc infračervené kamery mají větší spotřebu energie. To by mohlo jejich akci ohrozit, proto je raději vůbec nepoužili.

Po dvaceti minutách manévrování zaujal první robot postavení na dně vývodu klimatizace v hlavní ložnici. Dom upravil sklon kamery a ujistil se, že má nerušený výhled. Potom upravil kontrast a zaostřil.

Laptop v bungalovu ukazoval takřka dokonalý barevný obraz místnosti. Přestože tam zrovna bylo ticho, šum proudícího vzduchu dokazoval, že funguje i záznam zvuku.

Dominic Caruso během následující hodiny zopakoval stejný postup ještě dvakrát. Druhého šváborobota umístil v potrubí nad velkým pokojem. Kamera zabírala jenom úzký výhled na oblast kolem pohovky a do vstupní haly – v žádném případě nedohlédla do každého rohu místnosti. Ale Caruso měl dojem, že mikrofon je na vhodném místě, aby zachytil všechno, co se dole v místnosti řekne.

Třetí šváborobot se normálně pohnul a popošel o pár decimetrů, jenže pak se zastavil asi čtvrt metru od vstupu do větracího systému. Dom s Jackem strávili několik minut snahou o řešení, ale nakonec to vzdali, protože se jim nepodařilo zjistit, jestli jde o mechanickou poruchu nebo nějaký zádrhel v programu. Prohlásili stroj za mrtvý a Caruso se věnoval poslednímu robotu. Ten pak bez potíží umístil do prostoru kanceláří ve druhém patře.

V sedm ráno bylo po všem a Dominic vypnul všechny kamery. Použité sledovací zařízení, kamery i mikrofony, bylo pasivního typu, takže nepracovalo nepřetržitě – zapínalo se na dálku. To výrazně šetřilo baterie, ale především se to hodilo při operaci jako tato, s předpokládanou dobou trvání týden nebo i víc.

Caruso zavolal Grangerovi do Marylandu a Granger potvrdil, že má obraz ze tří kamer a zvuk ze tří mikrofonů, stejně jako Dom, Jack a Ding v bungalovu. Signál se musel předávat na Univerzitu v reálném čase, protože se očekávalo, že většina odposlechnutých hovorů bude v Rihánově mateřštině, a Rick Bell měl tedy neustále k dispozici analytika se znalostí urdštiny.

Caruso se Grangera zeptal, jestli má nějaké zprávy o Clarkovi, ale John se zatím neohlásil. Sam Granger mu také řekl, že ani Sam Driscoll se dosud neozval, ale nemají důvod předpokládat, že něco není v pořádku.

Když Chavez ukončil spojení s Grangerem, plácl sebou na gauč vedle Ryana. Oba byli úplně vyždímaní.

Jack byl zpočátku zklamaný z výsledku akce: „Tolik práce a jenom tři z pěti kamer a mikráků běží? To myslíte vážně? Podle toho, co víme, sedává Rihán při práci rád u kuchyňského stolu. V takovém případě jsme v prdeli, protože neuslyšíme ani prd z toho, co se nebude dít v kanceláři, velkém pokoji nebo hlavní ložnici.“

Ale Domingo mladšího kolegu uklidňoval: „Nezapomínej, mano, že skutečný život není jako ve filmu. Co se mě týče, tři z pěti je docela gól. Jsme tam, uvnitř. Nesejde na tom, jestli tam máme jednu kameru nebo stovku kamer. Jsme kurva uvnitř! Dostaneme, co potřebujeme, uvidíš.“

Chavez trval na tom, aby to spolu oslavili, a objednal bohatou snídani. Ryan se nejdřív vymlouval, říkal, že musí dohnat spánkový dluh, ale když dorazilo šampaňské Moët, obrovské omelety a exotické zákusky, chytil druhý dech a vychutnával si je taky.

Po snídani vyčistili potápěčskou výstroj.

A potom spali.

KAPITOLA 51

CLARKOVI ZABRALO v Německu několik dní, než našel svůj cíl. Muž, kterého hledal, se jmenoval Manfred Kromm a býval i dříve dost obtížně k nalezení. Nežil v utajení, ani se nijak aktivně nesnažil skrývat. Kdepak, Manfred Kromm se těžko hledal, protože byl nikdo.

Před třiceti lety sehrál jistou roli ve východoněmecké výzvědné službě. Spolu se svým parťákem provedl něco nezákonného a Clark byl přizván, aby to nějak vyřešil. Teď mu mohlo být něco po sedmdesátce, nežil už v Berlíně, nepracoval ve státní službě a vlastně už nikoho nezajímal.

Clark věděl, že je Kromm stále naživu, protože na otázky, které FBI kladla Hardestymu, je mohl navést jedině Manfred Kromm. Ano, bylo sice možné, že Kromm sepsal svou verzi událostí už před lety a mezitím v poklidu zesnul, ale Clark nepředpokládal, že by Kromm vytvořil takový dokument dobrovolně. Kromě toho nebyl žádný důvod, proč by tahle informace měla vyplavat na světlo právě teď, pokud by Kromm nepřišel se svou historkou docela nedávno.

Kromm teď bydlel v Kolíně nad Rýnem, v Severním Porýní-Westfálsku. Clark ho nakonec našel, když začal na poslední známé adrese, v dvoupatrovém domě v berlínské čtvrti Haselhorst, kde se vydával za dávno ztraceného Krommova příbuzného. Jedna žena v domě věděla, že se Kromm odstěhoval do Kolína, a věděla také, že nosí na jedné noze ortézu kvůli nervu poškozenému cukrovkou. S touto informací Clark zamířil do Kolína, kde strávil tři neobyčejně dlouhé dny v podobě zaměstnance americké firmy dovážející zdravotnické pomůcky. Natiskl si vizitky a faktury a falešné výpisy e-mailů, s nimiž pak navštívil skoro každého prodejce zdravotnických potřeb ve městě. Tvrdil, že má objednávku na individuální hlezenní ortézu od muže jménem Kromm, a žádal o pomoc s hledáním jeho současné adresy.

V některých obchodech ho vyprovodili s pokrčením ramen, ale většinou procházeli své záznamy a v jednom se našel člověk jménem Manfred Kromm, věk sedmdesát čtyři let, bytem Thieboldgasse 13, byt 3A, který si měsíčně vyzvedával testovací papírky a injekční stříkačky.

A tak John Clark našel svého muže.

CLARK OBJEVIL dům svého cíle v kolínském Altstadtu – Starém Městě. Číslo třináct v Thieboldgasse byl čtyřpatrový činžák s bílou štukovou fasádou, po obou stranách ulice se jako přes kopírák táhlo přes padesát dalších, tu a tam ozvláštněných osamělým stromem. Před jednotnými domy se táhl úzký trávník, přerušovaný pětimetrovými chodníčky ke skleněným dveřím.

John zhruba hodinu obcházel v sousedství v odpoledním dešti, který mu aspoň umožnil roztáhnout deštník a vyhrnout si límec kabátu vysoko nad uši, takže mu nebylo vidět do obličeje. Vytipoval si možné únikové trasy pro případ, že by schůzka nedopadla dobře, našel si autobusovou i tramvajovou zastávku, a rozhlížel se po policistech nebo pošťácích nebo komkoliv, kdo by mohl vadit, kdyby se objevil na ulici v nevhodnou dobu. Ve čtvrti činžovních domů byl natolik čilý pěší provoz, že se neobával pozornosti kolemjdoucích, a po hodině pozorování okolí se soustředil na budovu číslo třináct.

Dům nebyl podle evropských měřítek starý; v Kolíně zůstalo velmi málo starého, protože město bylo za druhé světové války víceméně srovnáno se zemí. Po několika minutách pozorování domu v Thieboldgasse číslo třináct v dešti z protějšího chodníku dospěl Clark k závěru, že je stejně beztvarý, bezbarvý a nehezký jako sama studená válka.

Tehdy, za studené války, která ovšem pro lidi v první linii, jako byl John Clark, zase tak studená nebyla, přišel do Německa kvůli jedné speciální operaci. Byl v té době u CIA/SAD, Odboru zvláštních činností CIA.

Vytáhli ho ze společného cvičení v Severní Karolíně s příslušníky nově zřízené výběrové armádní jednotky Delta Force, naložili ho do služebního Learjetu 35A a odvezli do Evropy. Po mezipřistání k doplnění paliva na letecké základně Mildenhall v anglickém Suffolku se Clark znovu ocitl ve vzduchu.

Nikdo mu neřekl, kam ho vezou, ani co bude dělat, až tam dorazí.

Clark přistál na berlínském letišti Tempelhof, odkud ho urychleně převezli do zabezpečeného domu na dostřel pistole od berlínské zdi.

Tam ho čekal starý kamarád jménem Gene Lilly. Kdysi spolu sloužili ve Vietnamu, a teď byl Lilly vedoucím berlínské expozitury CIA. Lilly oznámil Clarkovi, že ho potřebuje pro jednoduchou operaci spočívající v uložení zásilky na druhé straně hranice, ale Clarkovi ta historka od počátku smrděla.

Bylo mu jasné, že k uložení zásilky Lilly nepotřebuje tvrdého chlápka ze SAD. Vyslovil své pochybnosti nahlas – Gene Lilly mu pověděl pravdu.

Gene mu vysvětlil, že naletěl nastrčené šlapce, která spolupracovala s pár pěšáky od Stasi, co si chtěli přivydělat bokem. Vytáhli z něj jeho celoživotní úspory a teď potřebuje, aby John předal brašnu plnou hotovosti a vyzvedl složku plnou negativů. Clark se neptal, co je na těch negativech – byl si sakra jistý, že to nechce vědět.

Lilly vysvětlil Clarkovi, že nikomu jinému z celé Agentury nevěří, a třiatřicetiletý příslušník SAD souhlasil, že starému příteli pomůže.

Pár minut nato John převzal brašnu plnou německých marek, odvedli ho na U-Bahn a posadili do vlaku napůl zaplněného místními lidmi.

Výměna mezi Clarkem a vyděrači ze Stasi měla proběhnout na surrealistickém místě, jedinečně typickém pro Berlín v čase studené války. Západoberlínské metro mělo několik podzemních tratí, které dost nevhodně probíhaly pod Východním Berlínem. Před rozdělením města to nemělo žádné důsledky, ale po vystavění berlínské zdi v roce 1961 linky, které křižovaly pod zdí, nesměly zastavovat ve stanicích na druhé straně. Východní Němci zatloukli vstupy do stanic prkny nebo je zamřížovali, v některých případech dokonce postavili nad vstupy činžovní domy a vymazali ze svých plánů všechny zmínky o těchto kolejích. Těm bludištím prázdných a tmavých chodeb tam dole se začalo říkat Geisterbahnhöfe – stanice duchů.

Pár minut po půlnoci John Clark vyskočil ze zadních dveří posledního vozu soupravy U8, projíždějící pod východoberlínským okrskem Mitte. Zatímco vlak dál rachotil tunelem, Američan vytáhl svítilnu, nadhodil si brašnu na rameni a vydal se na cestu. Za pár minut se dostal do stanice duchů Weinmeisterstrasse, kde čekal na tmavém betonovém nástupišti a poslouchal pištění krys pod sebou a netopýrů nad sebou.

Za pár minut se na schodišti objevilo světlo. Za ním se rýsoval jediný člověk, který namířil svítilnu na Clarka a vyzval ho, aby otevřel brašnu. Clark mu vyhověl, načež muž hodil na zaprášený beton balíček a šoupl ho k Američanovi.

Clark balíček zvedl, přesvědčil se, že obsahuje negativy, a položil brašnu na zem.

Tím to mohlo, ba tím to mělo skončit.

Jenže ti křiváci ze Stasi byli tak hamižní, že chtěli své negativy nazpět pro další kolo vydírání.

John Clark se otočil a zamířil k okraji nástupiště, ale zaslechl šramot na druhém nástupišti, naproti přes koleje. Posvítil si tam právě včas, aby spatřil muže s pistolí, pozvednutou proti němu. Clark se vrhl k zemi a odkutálel se po špinavém betonu v okamžiku, kdy štěkl výstřel a ještě dlouho se pak rozléhal v bludišti tunelů a chodeb.

Američan se odvalil a vyskočil na nohy s pistolí Colt 1911A1 ráže 45 v rukou. Dvakrát vystřelil přes koleje a oběma ranami zasáhl střelce do hrudi. Muž se na místě zhroutil k zemi.

Clark se pak věnoval muži s brašnou s penězi. Agent Stasi ustoupil na schodiště. Clark vystřelil, ale těsně minul právě ve chvíli, kdy mu muž zmizel z dohledu. Zvažoval, že se za ním vydá, byla to přirozená reakce specialisty na přímé akce, protože nemohl vědět, jestli přeživší agent neotočí karty a nepůjde po něm. Ale do stanice duchů právě přijížděl další vlak a Clark se musel rychle schovat za betonový sloup. Jasná světla vlaku vrhala dlouhé stíny na zaprášené nástupiště. Clark sklouzl na dlaždičkovou podlahu a upřel pohled do míst, kde východní Němec zmizel. Ve světle jedoucího vlaku nic neviděl a bylo mu jasné, že pokud nechá ujet tento vlak, bude muset čekat dalších deset minut.

Clark si vyměřil skok na zadní vůz naprosto přesně; zachytil se madla u zadních dveří a přelezl dozadu. Tak se vezl několik minut, než se vrátil do Západního Berlína, kde se vmísil do nepříliš hustého davu.

Po třiceti minutách byl v tramvaji plné Západoberlíňanů mířících domů z noční směny a po dalších třiceti minutách předával negativy Gene Lillymu.

Odletěl z Německa komerční linkou den poté a byl si jistý, že nic z toho, co se odehrálo, se nikdy neobjeví v archivech CIA ani východoněmecké Staatssicherheitsdienst.

JAK TAM STÁL v Kolíně na studeném dešti, setřásl vzpomínky a rozhlédl se kolem. Dnešní Německo se sotva podobalo rozdělené zemi před třiceti lety a Clark si připomenul, že dnešní problémy vyžadují jeho celou a nerušenou pozornost.

Ve čtyři ráno se tmavá obloha začala rozjasňovat a v úzké chodbě domu na Thieboldstrasse třináct se rozsvítilo světlo. Uvnitř rozeznal starší ženu, která pod schody připínala vodítko psovi. Clark rychle přešel ulici, přitáhl si límec těsněji ke krku a došel k boční stěně budovy právě ve chvíli, kdy žena vyšla z předních dveří, pohled už zaměřený do ulice před sebou. Jak se za ní začaly zavírat dveře, John Clark přešel po trávníku podél zdi a potichu vstoupil dovnitř.

Když za ním zapadl zámek dveří, byl už v polovině schodiště, s pistolí SIG Sauer v ruce.

MANFRED KROMM odpověděl na zaklepání na dveře zavrčením. Věděl, že to bude Herta odnaproti, věděl, že už si zase nechala zaklapnout dveře, když šla vyvenčit tu malou šedou pudlici, a věděl, že jí bude muset zase vycvaknout západku, jako už tolikrát dříve.

Nikdy jí neřekl, kde se naučil otevírat zámky. Ne že by se ptala.

To, že to dělala záměrně, aby se jí musel věnovat, ho jenom tím víc otravovalo. Ta stará ženská mu lezla na nervy. Byla jako zimnice, jen trochu míň nesnesitelná než její ňafající Hündchen Fifinka. Přesto Manfred Kromm nedal znát, že prohlédl její lest s každotýdenním zaklapnutím dveří. Byl samotář a žil jako poustevník, o zájem jiných lidí nijak nestál, takže se navenek usmíval a v duchu vrčel, šel a otevřel té staré čubce její gottverdammt dveře pokaždé, když u něj zaklepala.

Vyškrábal se z křesla, došoural se ke dveřím a ze stolečku na chodbě si vzal planžety. Starý Němec položil ruku na kliku, aby vyšel do chodby. Jenom ze starého zvyku mrkl do kukátka. Vykoukl do chodby, odtáhl hlavu a pokračoval v pohybu, ale náhle se mu oko rozšířilo překvapením a rychle se vrátil k malé čočce ve dveřích. Tam, na druhé straně, spatřil muže v pršiplášti.

A v jeho ruce nerezovou samonabíjecí pistoli s tlumičem, mířící na dveře Manfreda Kromma.

Muž promluvil anglicky, dost hlasitě, aby byl slyšet skrz dveře: „Pokud nemáte dveře s balistickou vložkou, nebo nejste rychlejší než kulka, raději mě pusťte dál.“

„Wer ist denn da? Kdo to sakra je?“ zaskřehotal Kromm. Mluvil anglicky, rozuměl tomu chlapovi s pistolí, ale sám už tím jazykem nepromluvil řadu let. Ta správná slova mu nešla na jazyk.

„Někdo z vaší minulosti.“

A Kromm najednou věděl. Věděl přesně, kdo to je.

A věděl, že zemře.

Otevřel dveře.

„POZNÁVÁM VÁŠ OBLIČEJ. Je starší. Ale vzpomínám si na vás,“ řekl Kromm. Na Clarkův pokyn se vrátil do svého křesla u televize. Ruce měl položené na kolenou a pomalu si hnětl nateklé klouby.

Clark stál nad ním a svou zbraní dál mířil na Němce.

„Jste sám?“ Clark položil tuto otázku, ale nečekal na odpověď a rozhlížel se po maličkém bytě.

Manfred Kromm přikývl: „Selbstverständlich.“ Samozřejmě.

Clark se dál rozhlížel a stále mířil na starcovu hruď. Řekl: „Vůbec se nehýbejte. Dnes jsem vypil spoustu kávy a nepřejte si vědět, jak jsem nabuzený.“

„Ani se nehnu,“ pravil starý Němec. Potom pokrčil rameny. „Ta bouchačka ve vaší ruce je jediná zbraň v tomto bytě.“

Clark prohlédl zbytek malého bytu. Netrvalo mu to dlouho. Nemohlo to být ani čtyřicet čtverečních metrů i s koupelnou a kuchyní. V kuchyni našel požární únikové dveře, ale ani zdaleka nic přepychového. „Cože, pětatřicet let u Stasi a tohle je všechno, co máte?“

Němec v křesle se pousmál: „Z prohlášení vaší vlády o vaší osobě, pane Clarku, to nevypadá, že by vaše firma ocenila vaši snahu o mnoho lépe než ta moje tu mou.“

Clark se kysele ušklíbl a nohou přistrčil k vstupním dveřím malý stolek. Na chvíli by mohl zpomalit někoho, kdo by chtěl vstoupit z chodby, ale nic víc. Clark si stoupl vedle dveří a dál mířil na rozložitého muže, nepohodlně usazeného v křesle.

„Moc jste mluvil.“

„Nic jsem neřekl.“

„Nevěřím vám. A to je problém.“ Clark stále s napřaženou zbraní přešel podél stěny místnosti do rohu. U druhé stěny stála vysoká starožitná vitrínka. Postrčil ji ke vchodu do kuchyně, aby blokovala vstup do bytu z požárního žebříku. Než se velký dřevěný kus nábytku zastavil, nádobí uvnitř rachotilo a pár kousků se převrhlo. Nyní byl volný už jen vstup do pokoje z ložnice za Manfredovými zády.

„Povězte mně to, co jste řekl jim. Všechno.“

„Pane Clarku, nemám tušení, o čem –“

„Před třiceti lety přišli tři lidé na jeden Geisterbahnhof. Dva z nich odtamtud odešli živí. Vy jste dělal pro Stasi, stejně jako váš parťák, ale vy dva jste nehráli podle pravidel Stasi, prostě jste vydírali na vlastní účet. Já měl rozkaz nechat vás běžet, ale váš parťák, Lukas Schuman, se mě pokusil zabít, jakmile jste dostali ty peníze.

Zabil jsem Lukase Schumana a vy jste utekl, a já vím, že jste neběžel za Markusem Wolfem, abyste mu vyprávěl, jak se váš ilegální melouch zvrtnul. Držel jste hubu, abyste nemusel vydat ty prachy.“

Kromm neodpovídal, jenom zatínal prsty do kolen, jako by hnětl těsto na Brötchen, než je vsadí do pece.

Clark pokračoval: „A já měl rozkaz nezmiňovat se o téhle věci v oficiálních záznamech mé agentury. Jediný člověk kromě mě, vás a nebožtíka Lukase Schumana, který věděl, co se oné noci seběhlo v té stanici duchů, byl můj nadřízený, a ten zemřel před patnácti lety a nikomu se o tom ani slovíčkem nezmínil.“

„Já už ty peníze nemám. Utratil jsem je,“ řekl Kromm.

Clark vzdychl, jako by ho Němcova poznámka neuspokojila. „No jistě, Manfrede. Vrátil jsem se po třiceti letech, abych si vzal zpátky aktovku plnou bezcenných německých marek.“

„Tak co teda chcete?“

„Chci vědět, s kým jste mluvil.“

Kromm přikývl. Potom prohlásil: „Myslím, že je to klišé z amerických filmů, ale je to pravda… Když vám to řeknu, zabijí mě.“

„Kdo, Manfrede?“

„Já jsem za nima nešel. Oni přišli za mnou. Já jsem neměl žádný zájem vyhrabávat detaily z naší společné, dávno pohřbené minulosti.“

Clark zvedl pistoli a podíval se přes tritiová mířidla.

„Kdo, Manfrede? Kdo se přišel vyptávat na jednaosmdesátý?“

„Obščak!“ vyštěkl Manfred zděšeně.

Clark trhl hlavou. Sklonil zbraň. „Kdo je Obščak?“

„Obščak není kdo! Je to co! Je to estonská zločinecká organizace. Zahraniční filiálka ruské mafie, dá se říct.“

John neskrýval překvapení. „A oni se vás ptali na mě? Jmenovitě?“

„Nein, oni se neptali v běžném smyslu slova. Ztloukli mě, rozbili láhev od piva, přiložili mi ji na krk a potom začali klást otázky.“

„A vy jste jim pověděl o Berlíně.“

„Natürlich! Přirozeně. Zabijte mě kvůli tomu, jestli musíte, ale proč bych vás měl chránit?“

Clarka něco napadlo. „Jak víte, že byli z Obščaku?“

Kromm pokrčil rameny. „Byli to Estonci. Mluvili estonský. Když je někdo grázl a Estonec, předpokládám, že patří k Obščaku.“

„A oni přišli sem?“

„Do mého domu? Nein. Pozvali mě na schůzku do jednoho skladiště v Deutzu. Řekli mi, že dostanu zaplaceno. Bezpečnostní služba.“

„Bezpečnostní služba? Neplácejte nesmysly, Kromme. Kdo by si vás dnes najal na bezpečnostní práci?“

Němec zvedl ruce, aby začal protestovat, ale hlaveň Clarkovy pistole už zase mířila na jeho hruď, do místa, kde tluče srdce. Kromm zase spustil ruce dolů.

„Dělal jsem… už dříve, nějaké práce pro členy východoevropské přistěhovalecké komunity.“

„Jaké práce? Falešné doklady?“

Kromm zavrtěl hlavou. Byl příliš pyšný, než aby mlčel. „Zámky. Otevírání zámků.“

„Auta?“

Teď se starý Němec rozesmál. „Auta? Ne. Autoparky. Autosalony. Přilepšoval jsem si ke své skromné penzičce. Každopádně, znám se s několika Estonci. Znal jsem i chlapa, co mě pozval do toho skladiště, jinak bych na to nikdy nepřistoupil.“

Clark sáhl do kapsy svého pršipláště, vytáhl poznámkový blok a tužku a hodil obojí starému muži. „Chci jeho jméno, adresu a jména všech dalších, co znáte.“

Kromm se ve svém křesle úplně smrskl. „Zabijou mě.“

„Zmizte. Zmizte hned teď. Věřte mi, kdokoliv se vás vyptával na mě, je už dávno v prachu. Já jdu po něm. Ti chlapi, co to nastrojili, jsou jenom místní grázlíci. Zmizte z Kolína a nebudou vás otravovat.“

Kromm se ani nehnul. Jenom vzhlédl ke Clarkovi.

„Já vás zabiju, tady na místě, hned teď, jestli neuděláte, co vám povídám.“ Kromm pomalu začal psát, ale potom zvedl zrak, vyhýbal se pohledem hlavni pistole, jako by chtěl něco říct.

„Pište nebo mluvte,“ pobídl ho Clark, „ale rychle, nebo vám pošlu kulku do každého toho bolavého kolena.“

Německý důchodce se rozpovídal: „Když mě zvalchovali, strávil jsem další den v nemocnici. Doktorovi jsem řekl, že to bylo přepadení. A pak jsem přišel domů, byl jsem vzteklý a chtěl jsem to těm chlapům oplatit. Jejich šéf, ten co se mě vyptával, nebyl místní. To vím, protože nemluvil německy. Jenom estonský a rusky.“

„Pokračujte.“

„Mám ještě v Moskvě kamaráda, který zná různé cestičky.“

„Cestičky k mafii, chcete říct?“

Kromm pokrčil rameny. „Je podnikatel. Zkrátka, zavolal jsem mu a požádal jsem ho o informace o Obščaku. Neřekl jsem mu pravý důvod. Jsem si jistý, že si myslel, že je to kvůli obchodu. Popsal jsem mu chlapa, co se mě vyptával. Padesátník, ale s vlasy nabarvenými jako dvacetiletý zpěvák punkrockové kapely.“

„A váš přítel vám řekl jméno?“

„Ano.“

„A co jste udělal?“

Kromm pokrčil rameny. Zahanbeně hleděl do podlahy. „Co jsem mohl dělat? Byl jsem ožralý, když jsem pomýšlel na pomstu, potom jsem vystřízlivěl.“

„Povězte mi to jméno.“

„Když to udělám, když vám řeknu o tom chlapovi z Tallinu, co sem přišel a nařídil ostatním, aby mě ztloukli, vynecháte z toho ty zdejší kolínské? Kdybyste jel rovnou do Tallinu, třeba by se ani nedověděli, že jsem práskal…“

„To mi naprosto vyhovuje, Manfrede.“

„Sehr gut,“ pravil Kromm a řekl Clarkovi jméno. Za oknem právě pohasl poslední večerní paprsek.

KAPITOLA 52

NA ROZDÍL od vládních agentur, pátrajících po mezinárodním uprchlíkovi Johnu Clarkovi, účtovala si firma Fabrice Bertrand-Morel Investigations honorář za každou pracovní hodinu, takže nasadila spoustu lidí, kteří odpracovali mnoho hodin.

A toto masivní nasazení v evropských uzlových bodech jim nakonec pomohlo vystopovat kořist. Bertrand-Morel zahájil hon v Evropě, protože Alden mu přes Lasku poskytl kopii spisu bývalého agenta CIA. FBM dospěl k závěru, že Clarkovo nedávné působení v Evropě v rámci jednotky NATO Duha znamená, že bude mít na kontinentu spojence ochotné mu pomoci.

Takže na každé z vybraných čtyřiašedesáti železničních nádraží po celé Evropě umístil jednoho muže, který ve čtrnáctihodinových směnách strkal drážním zaměstnancům letáčky a ukazoval Clarkovy fotografie. Po několik dní vyčkávání a vyptávání nezjistili nic. Ale nakonec prodavač preclíků z kiosku na kolínském Hauptbahnhof zahlédl v procházejícím davu povědomou postavu. Podíval se na fotku na kartičce, kterou dostal před třemi dny od plešatého Francouze, a urychleně vyťukal číslo vytištěné na rubu kartičky.

Francouz mu slíbil značnou částku v hotovosti.

Dvacet minut poté dorazil na kolínský Hauptbahnhof první člověk z FBM, aby preclíkáře vyzpovídal. Muž středního věku působil rozumně a přesvědčivě; byl si jistý, že kolem něj prošel John Clark a měl namířeno k hlavnímu vchodu na Hauptbahnhof.

Zanedlouho na nádraží dorazili tři další muži z FBM, všichni, co byli blíž než hodinu jízdy, a společně připravovali plán akce. Neměli toho moc, vlastně jenom poznatek, že jejich člověk je ve městě; dost dobře se nemohli jenom tak rozptýlit a ve čtyřech prohledávat čtvrté největší město v Německu.

Takže jednoho muže nechali na nádraží, zatímco zbylí tři obcházeli okolní hotely a penziony.

Zásah se podařil agentovi na nádraží. Těsně po deváté večer stál čtyřicetiletý soukromý detektiv a zaměstnanec FBM z Lyonu Luc Patin v chladu a dešti u vchodu a kouřil cigaretu, jeho oči občas zabloudily k neuvěřitelné kolínské katedrále stojící hned vedle nádraží, ale především se soustředil na pěší provoz proudící kolem něj k nástupištím. Tam, ve větší skupině chodců, ho v jednu chvíli minul chlap velice podobný hledanému, s vysoko vyhrnutým límcem pršipláště.

Luc Patin si potichu řekl: „Bonsoir, mon ami.“ Sáhl do kapsy a vytáhl mobilní telefon.

DOMINGO CHAVEZ spustil technologicky daleko jednodušší sledovací operaci Rihánova dubajského domu než oba mladší operativci s jejich robotickými kamerami a mikrofony. Jedna ze tří ložnic v bungalovu poskytovala výhled přes lagunu na vodní cestu mezi srpkovitým vlnolamem, kde se rozkládal hotel Kempinski, a poloostrovem ve tvaru palmového listu, kde leželo Rihánovo sídlo. Vzdálenost obou míst byla určitě aspoň čtyři sta metrů, ale to nebylo daleko pro Chavezovu hračku, kterou si přivezl ze Států.

Usadil variabilní pozorovací dalekohled Zeiss Victory FL na trojnožku, a tu pak postavil na stolek pod oknem ložnice. Ze své židle pak mohl sledovat celou zadní stranu Rihánova obezděného pozemku a také několik oken v prvním patře. Jejich okenice byly sice zavřené stejně jako zadní brána, ale doufal, že až se sem Rihán se svým doprovodem z Islámábádu zase nastěhuje, dům se trochu otevře světu.

Když se ujistil, že má celkem dobrý výhled na celý pozemek, napadlo ho ještě něco. Jestliže je Rihán opravdu tak nebezpečný, jak naznačují jejich dosavadní poznatky, nemohla by se Univerzita dříve či později rozhodnout, že bude lepší ho vyřadit ze hry? A pokud by operativci dostali pokyn generála zavraždit, nebylo by to mnohem snazší právě tady, s dalekonosnou puškou a pořádnou optikou, než hledat nějakou jinou příležitost, tady v Dubaji nebo snad, Bože chraň, v Islámábádu?

Chavez dospěl k závěru, že by mohl vystřelit na Rihána, pokud by generál vyšel na balkon v prvním patře nebo se jenom objevil za oknem, a předestřel své úvahy Ryanovi s Carusem. Oba souhlasili s myšlenkou, že by se měli připravit na příkaz Hendleyho a Grangera k Rihánově likvidaci. Chavez proto zavolal Samu Grangerovi a požádal ho o zaslání nějakého vybavení, aby byli připraveni pro případ, že by se během jejich pozorování objevilo něco, co by rozsvítilo zelenou k Rihánovu odstranění.

Gulfstream by jim měl dopravit potřebnou techniku do dvou dnů, takže Ding bude mít pušku po ruce dlouho předtím, než podle očekávání dorazí jeho potenciální cíl.

CLARK SI VŠIML „stínu“ krátce po deváté večer. Právě dokončil svůj druhý večerní kontrolní okruh a vracel se na nádraží; zatím během svého kolínského pobytu neviděl, že by ho někdo sledoval, ale teď, ve frontě u pokladny na lehátkový lístek do Berlína, nenápadnými pohyby hlavy do všech směrů odhalil osamělého muže, který ho pozoroval zhruba z třiceti metrů. Druhý rychlý pohled po pár vteřinách to jen potvrdil.

Vystopovali ho.

John vykročil z fronty u okénka. To bylo sice nápadné, ale pořád lepší než čekat, až jeho stínu dorazí posily. Kráčel nádražím k severnímu východu a po pár vteřinách zjistil, že se k honu připojili další dva muži.

Zavěsili se na něj, ještě než vyšel z nádraží. Poznal to, protože sám se věnoval sledování daleko dřív, než se ti tři tupouni narodili. Dva muži s krátkými plnovousy a tmavými vlasy, zhruba stejného věku, stejné postavy, stejného střihu pršiplášťů. Vešli na nádraží před dvěma minutami, zrovna ve chvíli, kdy odcházel, a když teď John zabočil ke katedrále, drželi se třicet kroků za ním a trochu napravo.

Clark zamířil k jihu – a všichni kráčeli v sychravé plískanici.

Johna nijak zvlášť nevzrušovalo, že se objevil stín. Taková malá sledovačka ho nemohla rozhodit. Ve tmě a hustém městském provozu mohl pronásledovatele kdykoliv setřást a pokračovat ve své cestě. U jižního rohu katedrály zahnul doleva a zamířil na západní nábřeží Rýna. Přešel po kousku silnice s dlažbou z doby antického Říma a ve skleněné stěně hotelu Dorint zkusil zahlédnout muže za sebou. Byli tam dva, společně, ne o moc víc než třicet metrů za ním. Napadlo ho, že se ten třetí nejspíš snaží dostat dopředu.

Clark zabočil k jihu a šel po Mauthgasse, plné restaurací se stolky přetékajícími od fasád k nábřeží, pod vyhřívanými přístřešky obsazenými rozesmátými a klábosícími strávníky. Postavení mezinárodně hledaného zločince ho znepokojovalo stejně málo, jako se bál svých stínů. Nebezpeční pro něj byli místní lidé a turisté. Předpokládal, že se jeho obličej objevil ve zprávách v Evropě stejně jako ve Státech, ačkoliv sám se za poslední týden na televizi nepodíval. Z opatrnosti a snahy předejít setkání se snaživým číšníkem s černým páskem v karate si raději stáhl čepici níž do čela a zahnul do tiché uličky.

Došel asi do poloviny ulice dlážděné kočičími hlavami, která se začala zvedat a stáčet doleva. Jeho stíny šly za ním, pořád ve třicetimetrovém odstupu a trochu napravo. Ocitl se na Heumarktu – Senném trhu, dalším otevřeném prostoru plném lidí pod deštníky a elektrickými lampami, odkud zase zamířil na sever. Celou dobu sledoval odrazy ve skle, a kdykoliv je zahlédl, odhadoval záměry mužů za sebou. Začínal si myslet, že možná ani nečekají na posily, aby ho zadrželi, zatím se vůbec nepokusili zkrátit vzdálenost.

Prošel přes Alter Markt – Staré tržiště, stále severním směrem a souběžně s Rýnem, tekoucím o pár bloků napravo. Rychlý pohled do dopravního zrcadla na křižovatce se slepou ulicí mu ukázal, že jeden z jeho pronásledovatelů odpadl, ale druhý se dost přiblížil. Teď za ním byl sotva patnáct metrů. John se prodíral mezi chodci a začal si dělat starosti. Jsou tady dva chlapi, kteří se můžou právě teď přesouvat do postavení někde vpředu, aby po něm skočili třeba hned za nejbližším rohem. Nebál se střetnutí muže proti muži, ale v přítomnosti civilistů a policistů by se mu jakákoliv situace mohla snadno vymknout z ruky.

Clark přidal do kroku, prošel kolem muzea piva a zastřešeného dvora plného zpívajících Němců, a znovu zabočil doprava, takže teď kráčel po nábřeží. Napadlo ho zastavit, otočit se a utkat se s mužem, který už byl sotva deset metrů za ním. Nehrozilo sice, že by na Clarka vyrukoval na vlastní pěst, ale jakákoliv rozmíška v davu lidí by mohla vést k tomu, že by si Clarka někdo všiml, poznal ho a zavolal policii. Muž za jeho zády představoval najednou ohrožení kvůli své neskrývané blízkosti, neznámým úmyslům a možnosti přitáhnout na amerického uprchlíka nežádoucí pozornost.

John došel na Fischmarkt – Rybí trh, a znovu zabočil doprava, dál od davů a do slabě osvětlené uličky.

Před sebou spatřil odbočku doleva. Také tmavou a tichou. Cedule hlásala „Auf dem Rothenberg“ a John za rohem zrychlil krok. Druhý muž, ten co odpadl ze sledování, stál ve tmě před ním. V pravé ruce u boku držel pistoli. „Pane Clarku, prosím pojďte se mnou v klidu, ať nepřijdete k úrazu.“

John se zastavil, šest metrů před mužem s pistolí. Slyšel, jak se muž za jeho zády také zastavil.

Američan přikývl, vykročil vpřed, pak se otočil na podpatku a vběhl zadním vchodem do pizzerie, zanechav své pronásledovatele v uličce.

JOHN NESPĚCHAL. Rychlost, jak dobře věděl, je pro mladé. Ale s každým krokem využíval léta strávená v poli, tu zprudka odbočil, tam se ukryl ve stínu. Proběhl kuchyní chorvatské pizzerie a přitom házel do cesty pronásledovatelů pánve, hrnce a kuchaře. Vtrhl do úzké jídelny, rozrazil zákazníky čekající ve frontě u pultu a pár jich srazil k zemi, aby zpomalil postup mužů, kteří mu byli v patách.

Na ulici před pizzerií se nedal doleva ani doprava. Místo toho přeběhl na druhou stranu a vpadl do otevřených dveří poválečného činžáku. Nebyl si jistý, jestli ho pronásledovatelé viděli vniknout dovnitř, takže raději vyběhl schody po třech, s mohutným sípáním a funěním.

Budova měla čtyři patra a z obou stran k ní přiléhaly další domy. Clarka napadlo pokračovat až na půdu a zkusit uniknout svým pronásledovatelům po střechách, stejně jako to s kamarády provedli v Paříži. Ale když doběhl do třetího patra, uslyšel nad sebou hlasy větší skupiny lidí scházející po schodech dolů. Znělo to jako parta mladých lidí vyrážejících do města za zábavou; podle hlasitého hovoru a smíchu rozhodně nezněli jako zásahovka FBI. Ale Clark byl teď sám a nerad by vběhl mezi lidi, co by ho mohli poznat nebo říct těm chlapům v závěsu, kam má namířeno.

Clark opustil schodiště, proběhl chodbou a na jejím konci spatřil okno. Venku v chabém osvětlení pouličních lamp uviděl požární žebřík. Vrhl se k oknu, napůl vyčerpaný a skoro bez dechu, a prudce je otevřel.

Za okamžik byl zpátky na dešti. Požární žebřík pod jeho nohama rachotil a skřípal, ale zdálo se, že by mohl jeho sestup do uličky ještě vydržet. Právě se otočil, chytil se zábradlí a pustil se po rozviklaných příčkách dolů, když se objevil muž, který lezl nahoru. Clark ho neslyšel kvůli rámusu, co ztropil on sám při vylézání z okna na žebřík.

„Ne!“ vykřikl John, když ten muž, stejný, který ho pozoroval na nádraží u jízdenkové pokladny, vytáhl stříbrnou pistoli a chystal se zamířit na svou oběť. Naštěstí oba byli na strmém a mokrém ocelovém žebříku dost blízko sebe, takže mu Clark vykopl zbraň z ruky. Pistole odlétla stranou a muž uklouzl, propadl se o dvě příčky níž a skončil na plošince u paty žebříku.

Oba na sebe chvíli mlčky civěli. John měl svou pistoli u pasu, ale nesáhl po ní. Nechystal se střílet na agenta FBI nebo francouzského detektiva, případně agenta CIA či německého poldu. Ať to byl kdo chtěl, Clark neměl v úmyslu ho zabít.

Ale když ten chlap sáhl pod svůj pršiplášť, Clark se po něm vrhl. Musí zkrátit vzdálenost dřív, než se objeví další zbraň.

LUC POTIN se vyděsil, když Clark odkopl jeho zbraň. Sáhl po noži, který nosil v pouzdře na řetízku pod košilí. Vytrhl ho a švihl čepelí po Američanovi.

John zahlédl pohyb, zvedl paži a vykryl sek, ale odnesl to řeznou ránou na hřbetu ruky. Vykřikl bolestí. Pak vystřelil pravou rukou před sebe a patkou dlaně udeřil francouzského detektiva do brady.

Náraz do čelisti zvrátil hlavu Luca Patina dozadu a on se zapotácel, uklouzl, tvrdě narazil na nízké zábradlí za sebou, až nakonec naznak spadl ze žebříku. Nohy mu přitom vyletěly do vzduchu. Clark se vrhl vpřed a pokusil se zachytit útočníka za kabát, ale kvůli vytrvalému dešti a kluzké krvi na levé ruce ho neudržel. Francouz mu vyklouzl a dopadl na dlažbu o tři patra níž.

Jeho hlava vydala zvuk, jako když baseballová pálka zasáhne meloun.

Do prdele, pomyslel si Clark, vždyť jsem ho nechtěl zabít… Ale tím si bude lámat hlavu později. Teď slezl z požárního žebříku do bytu ve druhém patře, kde musel vyrazit silné dřevěné dveře do kuchyně. Našel tam roli papírových ubrousků, tak si s nimi omotal ruku, vyšel na chodbu a pak utíkal po schodech dolů a ven na ulici.

TŘI MINUTY POTÉ přešel kolem vchodu do podzemky; rychle se otočil a běžel zpátky. Cestou ze schodů se ohlédl. Spatřil dva pronásledovatele, muže v pršipláštích, běžící společně v dešti přes křižovatku asi pětadvacet metrů za ním. Nějaký peugeot jim s troubením málem přejel paty. Clarkovi se nezdálo, že by ho zahlédli, zato vypadali, že už vědí o smrti svého kolegy.

John si koupil lístek a pospíšil si na nástupiště. Zadržoval dech, aby předešel hyperventilaci. Tvař se pohodově, zachovej klid. Stoupl si na okraj a spolu s tuctem dalších pasažérů čekal na příští vlak.

JOHN NEVĚŘIL svému štěstí. Nějak se mu podařilo dostat dolů, aniž ho pronásledovatelé viděli. Zatímco se snažil naplnit bolavé plíce kyslíkem, znovu se přesvědčil, že ho nikdo nesleduje. Ne. Může si sednout na vlak kamkoliv a potom se odebrat do bezpečí.

Tedy, relativního bezpečí.

Ucítil chladný průvan z tunelu vlevo, neklamnou známku přijíždějícího vlaku. Postoupil k okraji nástupiště, aby do dveří vešel jako první. Poslední kontrola schodiště vlevo. Čisté. Když vlak vyjížděl z tunelu na levé straně, bezmyšlenkovitě se ohlédl přes pravé rameno.

Byli tam. Dva muži. Nové tváře, ale rozhodně ze stejné stáje. Blížili se k němu s tvrdým výrazem v obličeji.

Věděl, že jim to usnadnil. Stojí na kraji hned u kolejí, stačí jim lehké šťouchnutí a bude po něm. I kdyby ho původně neplánovali zabít, teď už nepochyboval, že kolegova smrt je přiměla změnit názor, bez ohledu na původní zadáni.

Odvrátil se od nich a díval se do kolejiště. Vlak byl od něj patnáct metrů a rychle se blížil. John se odrazil a skočil z nástupiště dolů mezi kolejnice.

Cestující na nástupišti se rozječeli hrůzou.

JOHN PŘESKOČIL kolejnice těsně před přijíždějící soupravou. Obě koleje odděloval černý řetězový plot a on se musel dostat na druhou stranu dřív, než souprava odjede. Vyskočil na plot, přitáhl se zkrvavenou rukou a paží ještě bolavou od měsíc staré střelné rány. Zatímco vlak za jeho zády skřípěl a kvílel, přehodil obě nohy přes plot. První vůz mu narazil do pravé nohy. Měl pocit, jako by ho někdo praštil do kotníku baseballovou pálkou, ale překulil se na druhou stranu a ztěžka dopadl na všechny čtyři vedle druhé koleje. Zvedl hlavu jako srnec ve světle reflektorů a spatřil další vlak, zatím ještě dost daleko, jak se k němu řítí od západu. Z nástupiště nad sebou slyšel jekot a výkřiky. Vstal a vrhl se vpřed, opřel se o poraněnou nohu a skočil až na okraj nástupiště, ani se přitom nedotkl obou kolejnic. Zkusil se vyhoupnout na betonový okraj, než se přiřítí vlak, ale svaly paží ho zradily. Odpadl naznak zpátky do kolejiště.

Clark se ohlédl a díval se na vlak, který ho zabije.

„ACHTUNG!“

Dva mladíci ve sportovních svetrech mu přiskočili na pomoc. Klekli si na okraj nástupiště a sáhli po něm, popadli ho za límec a trhnutím ho vytáhli nahoru. Byli velcí a mladí a měli mnohem více sil než Clark; snažil se jim pomáhat, ale jeho opotřebované paže mu jen schlíple visely po boku.

Tři vteřiny nato vlak vyplnil prostor, který jeho tělo právě uvolnilo.

John ležel naznak na studeném betonu a oběma rukama si držel bolavý kotník.

Oba kluci pokřikovali a hrubě ho plácali po ramenou. John zachytil slovo „dědek“. Jeden z nich se zasmál a pomohl Clarkovi na nohy, pak ho znovu plácl do ramene.

Nějaká stará ženská mu zlostně mířila deštníkem do obličeje a vykřikovala nadávky.

Kdosi jiný ho tituloval Arschloch. Sráčem.

John se pokusil přenést váhu na poraněnou nohu, pak se omluvně usmál na své zachránce a vklopýtal do vlaku, který ho málem rozmačkal. Uvnitř se složil na lavici. Nikdo další nenastoupil. Vlak se rozjel a on se podíval oknem na protější nástupiště. Oba jeho pronásledovatelé tam ještě stáli.

Dívali se, jak jim proklouzl mezi prsty.

KAPITOLA 53

SBOR NOVINÁŘŮ akreditovaných v Bílém domě se shromáždil v brífingové místnosti docela rychle. Bylo totiž oznámeno, že prezident vystoupí s krátkým prohlášením.

Po pěti minutách, pro ty, co byli zvyklí čekat na Kealtyho, to znamenalo pouhý okamžik, vstoupil prezident do místnosti a postavil se k mikrofonu. „Právě jsem hovořil s představiteli ministerstva zahraničí a ministerstva spravedlnosti. Ujistili mě, že je s rozumnou mírou jistoty prokazatelné, že uprchlý John Clark je zapleten do vraždy francouzského podnikatele v Kolíně v Německu včera kolem desáté večer místního času. Zatím mi nejsou známy všechny podrobnosti; jsem si však jistý, že úřad generálního prokurátora Brannigana se postupně dozví víc. Tato událost podtrhuje význam dopadení a zadržení této osoby. Moji političtí protivníci, zejména z Ryanova tábora, mě osočovali, že jdu po panu Clarkovi jenom kvůli prezidentským milostem a jeho vztahu k Jacku Ryanovi.

Nuže… teď vidíte, že v tom není vůbec žádná politika. Je to otázka života a smrti. Je mi líto, že moje rozhodnutí v záležitosti Johna Clarka se ukázalo správným za takovouhle cenu.

John Clark uprchl ze Spojených států, ale chci ujistit všechny, včetně našich přátel v Německu a na celém světě, že neustaneme, dokud nebude Clark ve vazbě zpátky ve Spojených státech. Budeme nadále spolupracovat s našimi partnery v Německu, v Evropě, kamkoliv se Clark hne, a najdeme ho, ať se schovává kde chce.“

Reportérka z MSNBC překřičela své kolegy: „Pane prezidente, uvědomujete si, že tenhle hon na člověka je časově omezený? Jinými slovy, že pokud příští týden nevyhrajete a nepodaří se vám dopadnout Clarka, než vám vyprší mandát, prezident Ryan ten hon odtroubí?“

Kealty už odstupoval od mikrofonu, ale teď se k němu vrátil. „Megan, já ty čtvrteční volby vyhraju. Ať už má Jack Ryan jakoukoliv podporu, nedostal od amerického lidu právo rozhodovat o vině či nevině jednotlivců. Zkoušel to dřív, když udělil tomu vrahovi milost, a… tedy… podívejte se, jak to dopadlo. Tohle je práce pro naše ministerstvo spravedlnosti, pro naše soudy. John Clark je zabiják, vrah, můžu se jenom domýšlet, co se o něm ještě dozvíme. O jeho zločinech.“ Kealtyho obličej lehce zrůžověl. „Rád bych zde prohlásil, že pokud Jack Ryan zkusí zamést minulé i současné zločiny toho chlapa pod koberec… Poslyšte, vy jste přece pojistka demokracie. Vy musíte dohlédnout na to, aby k tomu nedošlo.“

Kealty se otočil a odešel z místnosti bez dalších otázek.

HODINU POTÉ vydal Jack Ryan vlastní prohlášení na cestičce před svým domem v Baltimore. Jeho žena Cathy mu stála po boku. „Nevím, z čeho přesně je John Clark obviněn. Nevím, co se stalo v Kolíně, a vůbec netuším, zda do toho byl pan Clark zapleten, ale znám Johna Clarka dost dlouho, abych věděl, že pokud opravdu zabil pana Patina, tak pan Patin Johna Clarka nějak ohrožoval.“

Reportér z CNN se zeptal: „Chcete říct, že Luc Patin si zasloužil zemřít?“

„Říkám, že John Clark nedělá chyby. Takže jestli prezident Kealty chce jít po nositeli Čestné medaile, dát ho na seznam deseti nejhledanějších osob FBI, dobrá, já mu v tom nemůžu nijak zabránit. Ale můžu se komukoliv zaručit, že John si za své služby zasluhuje mnohem víc, než mu tato země vůbec může dát. A zcela jistě si nezasluhuje takovéto jednání od tohoto prezidenta.“ Reportér CNN namítl: „To zní, jako byste tvrdil, že váš přítel stojí nad zákonem.“

„Ne, nic takového jsem neřekl. Nestojí nad zákonem. Ale stojí nad politickým divadýlkem, které se vydává za zákon. Tohle je nechutné. Moje žena mě dřív v podstatě právem kárala, že se při každé zmínce o Kealtym tvářím, jako bych žvýkal citron. Snažil jsem se to ze všech sil skrývat. Ale právě teď chci, aby každý věděl, jak odporné je mi to, co se děje kolem Johna Clarka.“ Jakmile Ryan vešel kuchyňskými dveřmi do domu, vrhl se na něj Arnie van Damm: „Ježíši, Jacku!“

„Všechno, co jsem říkal, je pravda, Arnie.“

„Já ti věřím. Ale jak to bude vypadat?“

„Kašlu na to, jak to bude vypadat. Nebudu prostě vážit slova. Tam venku honí národního hrdinu jako prašivého psa. Nebudu se tvářit, jako že je to v pořádku.“

„Ale –“

Ryan odsekl: „Žádné ale! A teď k dalšímu bodu. Co máme dnes na programu?“

Arnie van Damm si šéfa dlouze prohlížel. Nakonec přikývl. „Proč si dnes odpoledne neudělat volno, Jacku? Já a moji lidé tě necháme s Cathy a dětmi na pokoji. Pusťte si nějaký film. Dejte si pizzu. Zasloužíš si to. Dřeš jako otrok.“ Jack se trochu uklidnil. Zavrtěl hlavou. „Ty dřeš ještě víc. Promiň, že jsem na tebe vyjel.“

„Ona je dost stresující i normální kampaň. A tahle není normální.“

„Ne, to není. Jsem v pohodě. Dejme se zas do práce.“

„Jak si přeješ, Jacku.“

KAPITOLA 54

GERRY HENDLEY bydlel sám. Od úmrtí své ženy a dětí při autonehodě se uzavřel do své práce, a když skončil jako senátor a stáhl se z veřejného života, pokračoval jako šéf té nejsoukromější špionážní agentury na světě.

Práce u Hendley Associates, jak na „bílé“, tak na „černé“ straně, mu zabrala dobře šedesát hodin týdně, a to si ještě doma prohlížel zahraniční burzovní zprávy na stránkách agentury Bloomberg a ve Financial & Business News, aby mu neuniklo nic z bílé strany, a také četl Global Security a Foreign Affairs a Jane’s a Economist, aby držel krok s událostmi, které by se mohly dotýkat jeho černých operací.

Gerry špatně usínal, což je pochopitelné vzhledem k jeho pracovní zátěži a také vzhledem k prožitým ranám osudu: především ztrátě celé rodiny, ačkoliv loňská smrt Briana Carusa a současná situace kolem Johna Clarka si také vybrala svou daň.

Hendley si spánku vážil, bylo to pro něj vzácné a cenné zboží, takže když mu uprostřed noci zazvonil telefon, nejprve se rozčilil, a až pak se začal obávat špatných zpráv.

Bylo půl čtvrté ráno, když ho zvonění telefonu vytrhlo ze spánku.

„Jo?“ ohlásil se naštvaným a nevrlým hlasem.

„Dobré ráno, pane. Tady je Nigel Embling, volám z Pákistánu.“

„Dobré ráno.“

„Obávám se, že máme problém.“

„Poslouchám.“ Hendley se posadil na posteli. Zlost už ho přešla a zmocnily se ho obavy.

„Právě jsem se dověděl, že váš člověk Sam se ztratil poblíž Mirán Šáhu.“

Gerry vstal a zamířil do kanceláře, ke svému stolu s počítačem. „Co myslíte tím ztratil?“

„Vojenskou jednotku, se kterou tam byl, přepadli před několika dny bojovníci Hakkáního sítě. Moji informátoři tvrdí, že na obou stranách byly těžké ztráty. Sam a pár dalších uniklo s vozem; můj kontakt major al-Darkúr seděl vpředu. Váš člověk byl vzadu. Je možné, že cestou vypadl.“

Gerrymu Hendleymu to znělo jako naprostá hloupost. Jako první ho napadlo, že ten důstojník ISI, kterého jim Embling dohodil jako spolehlivého, jeho člověka v terénu prostě podrazil. Ale zatím neměl dost údajů, aby s tím hned vyrukoval, a také teď bude potřebovat Emblingovu pomoc víc než kdy předtím, takže zatím se pro jistotu zdržel jakýchkoliv obvinění.

Byl senátorem dost dlouho na to, aby se naučil nedávat najevo emoce.

„Rozumím. Takže vůbec nevíme, jestli je živý nebo mrtvý?“

„Můj člověk se vrátil na místo té šarvátky se třemi vrtulníky plnými vojáků. Hakkáního lidi nechali svoje padlé ležet na místě, a našlo se tam také několik al-Darkúrových mužů. Samovo tělo mezi nimi nebylo. Major myslí, že ho nejspíš zajali.“

Hendley zaskřípěl zuby. Domýšlel si, že smrt v boji by byla pro Driscolla přijatelnější než cokoliv, co si na něj tálibánci vymyslí. „Co bych měl podle vás teď udělat?“

Embling zaváhal a pak odpověděl: „Já velmi dobře vím, jak to vypadá. Vypadá to, jako že major k nám nebyl upřímný. Ale já už to dělám dost dlouho a poznám, kdy se na mě hraje habaďůra. Já tomu mladému muži věřím. Slíbil mi, že bude vašeho muže hledat a že mě bude informovat o vývoji situace několikrát denně. S vaším dovolením vám ty informace přepošlu, hned jak je dostanu. Třeba ve třech něco vymyslíme.“

Gerry neviděl žádnou možnost výběru. Přesto řekl: „Chci, aby se moji lidé sešli s tím majorem.“

„Chápu,“ odvětil Embling.

„Teď jsou v Dubaji.“

„V tom případě my oba přijedeme za nimi. Dokud nezjistíme, jak došlo k prozrazení operace v Mirán Šáhu, nepovažoval bych za dobrý nápad posílat sem někoho dalšího.“

„Souhlas. Zařiďte to a já dám vědět svým lidem.“

Hendley zavěsil a hned zavolal Samu Grangerovi: „Same? Tady Gerry. Ztratili jsme dalšího operativce. Chci mít celé vedení za hodinu v kanceláři.“

DRUHÝ ÚTOK Rijáze Rihána na Indii následoval dva týdny po tom prvním.

Útok v Bangalúru byl sice krvavý, ale šlo ho snadno a rychle připsat jedné buňce Laškar-e-Tajba. A přestože to byla nepochybně pákistánská teroristická organizace a prakticky všichni zainteresovaní věděli, že ji do větší či menší míry podporují „vousáči“ z pákistánských ISI, bangalúrský masakr nebudil dojem „rozsáhlého mezinárodního spiknutí“.

A přesně tak si to Rihán naplánoval. Začít s něčím velkým, co by všem otevřelo oči, ale nesoustředilo by to zbytečně pozornost na jeho organizaci. Zabralo to, dokonce by se dalo říct, že až moc dobře. Zatím ale Rihán nezaznamenal žádné nežádoucí účinky masakru, jako třeba hromadné zatýkání operativců Laškar-e-Tajba.

Ne, všechno se odvíjelo v souladu s jeho plánem, a teď nastal čas přistoupit k druhé fázi tohoto plánu.

Útočníci přicestovali vzduchem, po zemi i po moři. Čtyři operativci Laškaru s falešnými indickými pasy přistáli na letišti v Dillí, kde se spojili s čtyřčlennou spící buňkou, která tam už přes rok čekala na pokyn k činnosti od svých pákistánských řídících orgánů z ISI.

Sedm dalších mužů úspěšně překročilo pozemní hranici do státu Džammú a dorazili až do samotného města Džammú, kde se usadili v hotýlku plném muslimských dělníků.

A na dvou místech indického pobřeží přistály čtyři nafukovací čluny s pevným kýlem. Dva u města Goa na západním pobřeží a dva v Čennaí na východě. Každý člun nesl osm teroristů s veškerým vybavením, čili šestnáct ozbrojenců v každém z obou míst.

To dělalo celkem sedmačtyřicet mužů na čtyřech různých místech v Indii. Všech sedmačtyřicet teroristů mělo mobilní telefony s komerčním šifrovacím systémem, který měl zpomalit indickou zpravodajskou a vojenskou reakci na vlastní útoky, ačkoliv Rihán nepochyboval, že nakonec se podaří hovory dešifrovat.

Šestnáct mužů v Goi se rozdělilo do osmi skupin a každá z nich zaútočila na jinou výletní restauraci na plážích Baga a Kandolim ručními granáty a kalašnikovy. Než policie všechny útočníky pobila, zahynulo sto čtyřicet devět hostů a zaměstnanců restaurací.

Ve více než čtyřsettisícovém Džammú se sedm vetřelců z Pákistánu rozdělilo do dvou skupin. V osm hodin večer pak obě prorazily nouzové východy v kinech na opačných koncích města, a teroristé, tři v jednom kině a čtyři ve druhém, vtrhli rozbitými dveřmi dovnitř, postavili se před plátno a zahájili palbu na pátečně plné večerní hlediště.

Třiačtyřicet Indů zahynulo v jednom kině, devětadvacet ve druhém. Na obou místech dohromady pak bylo přes dvě stovky raněných.

Ve velkém přístavním městě Čennaí zaútočilo všech šestnáct teroristů na mezinárodní turnaj v kriketu. Posílená bezpečnostní opatření po bangalúrském útoku nepochybně zachránila stovky životů. Těchto šestnáct teroristů bylo zlikvidováno za cenu dvaadvaceti mrtvých civilistů i policistů a necelých šedesáti raněných.

V Dillí osmičlenná buňka vstoupila do hotelu Sheraton New Delhi, pobila ochranku ve vstupní hale a pak se rozdělila na dvě skupiny. Čtyři muži postupovali po schodech nahoru, poschodí za poschodím, pokoj od pokoje, a zastřelili každého, koho potkali. Druhá čtveřice vpadla do velkého sálu a začala pálit po shromážděných svatebčanech.

Třiaosmdesát nevinných lidí zahynulo, než zásahová jednotka indické ústřední policie zlikvidovala všech osm operativců Laškar-e-Tajba.

Projektovým manažerem celé akce byl Rijáz Rihán, který vše řídil se skupinou svých pomocníků ze stanoviště v Karáčí. Pomocí internetového hlasového spojení byl v kontaktu se všemi skupinami, aby jim pomohl maximalizovat smrtící následky útoků. Třikrát během večera se Rihán, mezi indickými teroristy vystupující pod jménem Mansúr, modlil s členy jednotlivých buněk, než vyrazili proti policejním samopalům. Vysvětlil všem sedmačtyřiceti laškarským mužům, že úspěch celé operace, celá budoucnost Pákistánu, závisí na tom, aby je policisté nedostali živé.

Všech sedmačtyřicet se zařídilo podle jeho pokynů.

Rijáz Rihán záměrně připravil tuto operaci tak, aby vypadala neuvěřitelně složitá a nad možnosti vedení Laškaru. Chtěl, aby v ní Indové viděli důkaz pákistánského spiknutí. Fungovalo to přesně podle očekávání a za úsvitu 30. října indická vláda nařídila uvést ozbrojené síly do bojové pohotovosti. Indický ministerský předseda Prijanka Pandiján a pákistánský prezident Hárún Záhid strávili ráno mezi svými vojenskými veliteli a ministry; v poledne Pákistán zvýšil stupeň pohotovosti své armády pro případ, že by Indie využila zmatku po útocích k odvetnému přeshraničnímu úderu.

Rijáz Rihán nemohl být spokojenější s vývojem událostí, protože operace Sákir vyžadovala právě takovou odpověď.

Hned po útocích v Indii se Rihán se svým štábem vydal do Dubaje, aby se vyhnul pozornosti neislamistických skupin v ISI.

KAPITOLA 55

SPOJENÉ ARABSKÉ EMIRÁTY jsou jako stát založeny na volném obchodu a kapitalismu, ale najde se zde i jádro mocných islamistů patřících do temnější doby. A tam, kde se oba tyto jevy stýkají, kde se proplétá starobylé náboženské barbarství s chladným a tvrdým vlivem peněz, tam je svět sponzorů Rijáze Rihána.

Tito muži ovlivňují všechny kroky vlády, mají své špehy v chodbičkách moci, donašeče ve všech oblastech života v Emirátech. Pokud Rihán hledal informace o komkoliv a čemkoliv v SAE, věděl, kam se obrátit.

A tak se také dověděl, že major Muhammad al-Darkúr a britský usedlík s holandským pasem přistanou na dubajském mezinárodním letišti v 21:36 hodin.

Rihán se svou ochrankou a agenty ISI v civilu se chystal dorazit do Dubaje druhý den ráno, takže pákistánský generál snadno dospěl k závěru, že al-Darkúr a ten anglický špion shánějí informace o jeho osobě. Al-Darkúrova akce v Mirán Šáhu, která narušila výcvik bojovníků Džamáat Šaríjat v Hakkáního táboře, jasně ukázala, že mladý major vede šetření týkající se Rihánovy činnosti. Neexistoval žádný jiný důvod, aby se tu teď objevil, leda by za tím byly nějaké zájmy na velitelství společné smíšené zpravodajské.

Rijáz Rihán si s majorovým vyšetřováním nedělal žádné starosti. Naopak, zdálo se mu neuvěřitelně příhodné, že ten chlap se svým společníkem přijede do Dubaje.

Protože podnikat něco proti všetečnému majorovi a jeho cizozemskému spojenci v Pákistánu by mohlo být pro pokud možno nenápadného generála ISI problematické, zatímco tady v Dubaji by Rijázu Rihánovi, doslova a do písmene, prošla bez povšimnutí i vražda.

EMBLING S AL-DARKÚREM se nechali odvézt do svého apartmá v Burdž Chalífa, nejvyšší budově světa. Měli se ve městě sejít s příslušníky Univerzity, ale Gerry Hendley z bezpečnostních důvodů zakázal svým operativcům poskytnout Emblingovi či jeho podezřelému informátorovi z ISI jakékoliv údaje o jejich místě pobytu v Dubaji, takže al-Darkúr zařizoval ubytování sám. Mohutný mrakodrap tvaru jehly se 163 obytnými patry (a třiačtyřicetipatrovou špičkou na vrcholu) nabízel ubytování snadno a rychle. Embling s al-Darkúrem se dělili o dvoulůžkový pokoj ve 108. patře.

Muhammad nevěřil většině ISI o nic víc než Gerry Hendley. Použil osobní kreditku a všechny podrobnosti výletu zařídil z jedné internetové kavárny v Péšáváru, aby se jeho vlastní organizace nedověděla nic o jeho cestovních plánech.

Jakmile se usadili ve svém apartmá, Embling zavolal na číslo, které dostal od Hendleyho. Spojilo ho se satelitním telefonem jednoho ze dvou operativců Univerzity, s nimiž se setkal před rokem v Péšáváru, Američanem mexického původu něco po čtyřicítce slyšícím na jméno Domingo.

Domluvili si setkání v Emblingově pokoji v Burdž Chalífa. Co nejdřív.

V TÉŽE CHVÍLI, kdy Rihánův let pákistánských aerolinií přistával na dubajském mezinárodním letišti, stáli Jack Ryan, Dom Caruso a Domingo Chavez ve výtahu v Burdž Chalífa. Výtahy v nejvyšší budově světa jsou nikoliv náhodou také nejrychlejší na světě, a teď se řítily se třemi Američany gigantickou věží nahoru rychlostí přes sedmdesát kilometrů v hodině. Když vešli do apartmá, ocitli se v rozlehlém otevřeném pokoji se sníženým „sedacím“ prostorem před obrovským oknem od podlahy ke stropu s výhledem na Perský záliv z výšky srovnatelné s vrcholkem Empire State Building.

Nigel Embling stál v moderním obývacím pokoji plném tmavého dřeva, kovu a skla před tím neuvěřitelným panoramatickým výhledem. Vysoký Angličan s řídkými sněhobílými vlasy a střapatým plnovousem. Měl na sobě trochu zmačkané sportovní sako, košili bez límečku a volné hnědé kalhoty.

„Můj drahý příteli Domingo,“ začal Embling s účastným výrazem. „Než se pustíme do toho druhého neštěstí, co postihlo vaši organizaci, musím říct, jak mě mrzí, co jsem slyšel o té záležitosti s Johnem Clarkem.“

Chavez pokrčil rameny. „To mě také. Ale ono se to srovná.“

„Tím jsem si jistý.“

„Hlavně nevěřte všemu, co uslyšíte,“ dodal Ding.

Embling mávl rukou: „Zatím jsem neslyšel jedinou věc, která by se vymykala z všedního pracovního dne člověka s povoláním pana Clarka. Možná že jsem zestárnul a vyměknul, ale nezapomněl jsem, jak to ve světě chodí.“

Chavez jenom přikývl a pokračoval: „Můžu vám představit své společníky? Jack a Dominic.“

„Dobrý den, pane Emblingu,“ řekl Jack a potřásl staršímu muži rukou.

Angličan samozřejmě poznal syna bývalého a nejspíše i budoucího prezidenta Spojených států, ale nedal to na sobě nijak znát.

Potom uvedl Američany k jedinému dalšímu obyvateli apartmá, zdravě vyhlížejícímu Pákistánci se skořicovým odstínem pleti, v košili s krátkým rukávem a černých džínách.

Překvapilo je, že to je onen major z ISI. „Muhammad al-Darkúr, k vašim službám.“ Pohledný muž napřáhl ruku k Chavezovi, ale ten mu svou nepodal.

Všichni tři operativci Univerzity činili tohoto muže odpovědným za ztrátu svého přítele. Zatímco Hendley si dával pozor, aby neprozradil Emblingovi svá podezření, Domingo Chavez se rozhodně nemínil chovat mile k tomu chlapovi, co nejspíš nechal jeho kolegu zabít kdesi v divočině pákistánských kmenových území.

„Řekněte mi, majore al-Darkúre, proč bych vám neměl omlátit hlavu o zeď?“

Al-Darkúr se zarazil, ale Embling se vložil do hovoru: „Domingo, prosím, pochopte to. Nemáte moc důvodů mu věřit, ale doufám, že můžete o něco víc důvěřovat mně. V posledních měsících jsem si dal za úkol tohohle majora proklepnout, a ujišťuju vás, že je to jeden z mála hodných hochů v ISI.“

Dom Caruso se obrátil na staršího Angličana: „Teda, já vás neznám, a už vůbec neznám tady toho hajzla, ale vím, co dělala ISI posledních třicet let, takže mu neuvěřím, dokud nedostaneme našeho člověka zpátky.“

Ryan se se svým názorem už nedostal ke slovu, protože Pákistánec odpověděl: „Naprosto chápu vaše stanovisko, pánové. Dnes jsem tady, abych vás požádal o několik dní času, abych se mohl spojit se svými lidmi v té oblasti. Jestli pana Sama zadržuje Hakkáního síť, budu tahat za všechny dostupné nitky, aby ho propustili, nebo zahájím operaci na jeho osvobození.“

„Vy jste byl s ním, když ho zajali?“ zeptal se Chavez.

„Ano, to jsem byl. Bojoval velmi udatně.“

„Slyšel jsem, že to byla pekelná šarvátka.“

„Hodně mrtvých na obou stranách,“ připustil al-Darkúr.

„Nemůžu si pomoct, ale nepřipadáte mi příliš použitý…“

„Promiňte?“

„Kam vás trefili? Kulky? Střepiny?“

Muhammad al-Darkúr zrudl a sklopil zrak. „Byla to chaotická situace. Nebyl jsem vážněji zraněn, ale muži po mé levici i pravici padli.“

Chavez si odfrkl: „Poslechněte, majore. Já vám nevěřím, ani moje organizace vám nevěří, ale věříme panu Emblingovi. Myslíme si, že je možné, že jste ho dokázal nějak ošálit, ale nemyslete, že tím výletem sem ošálíte i nás. Budeme příznivě reagovat na výsledky, ne na sliby. Jestli vy a vaši kolegové dokážete najít našeho člověka, chceme to vědět okamžitě.“

„Tak se stane, to vám slibuji. Moji lidé už na tom pracují, stejně jako další hledají spojení mezi Hakkáním a ISI.“

„Ještě jednou. Já hodnotím výsledky.“

„Rozumím. Ale mám jednu otázku.“

„Jakou?“

„Chápu, že jste v Dubaji, abyste sledovali generála Rihána. Sleduje ho zbytek vaší skupiny i v této chvíli?“

Žádný „zbytek“ Chavezovy skupiny neexistoval, ale to nikdo nahlas neřekl. Místo toho Ding odpověděl: „Věřte mi, jakmile přijede do Dubaje, budeme mu v patách.“

Muhammad al-Darkúr pozvedl obočí. „Podle mých údajů dorazil do Dubaje dnes ráno. Předpokládal jsem, že vám pomohu s překladem hovorů v jeho domě.“

Chavez se podíval na Carusa s Ryanem. Jejich pasivní sledovací zařízení nečinně čekala ve vzduchotechnice Rihánova sídla. Jestliže je jejich cíl zde v Dubaji, měli by se vrátit do hotelu Kempinski a zahájit sledování.

Ding zvolna přikývl. „Máme překladatele. Jakmile Rihán dorazí na místo, moje skupina se to dozví.“

Zdálo se, že takhle to al-Darkúrovi stačí, takže Chavez s Carusem a Ryanem zanedlouho odešli.

U výtahů Jack prohodil: „Jestli je Rihán už tady, možná jsme prošvihli něco důležitého.“

Chavez přisvědčil: „Jo, kluci, vy běžte zpátky do bungalovu a sedněte na to. Já musím na letiště vyzvednout vybavení, ale nejdřív si musím důkladně promluvit s Emblingem bez majora. Za pár hodin jsem u vás.“

CHAVEZ STRÁVIL rozhovorem v bytě na 108. poschodí celé tři hodiny. První hodinu byl v pokoji jenom s Nigelem Emblingem. Britský emigrant většinu času věnoval shrnutí všeho, co zjistil o Muhammadu al-Darkúrovi za uplynulého půldruhého měsíce. Emblingovy kontakty v pákistánské armádě se shodovaly na tom, že ani 7. prapor vojsk zvláštního určení, zvaný komandos Zarrár, odkud al-Darkúr přišel, ani Společný zpravodajský úřad, kde teď působil v rámci ISI, nejsou na rozdíl od mnoha jiných armádních součástí přeplněné ani zvlášť ovlivněné islamistickými radikály. Navíc al-Darkúrovy vlastní protiteroristické akce v čele jednotky zvláštních vojsk v údolích Svát a Čitrál mu vynesly u „vousáčů“ v armádě spíše nevraživost.

Nakonec Embling ujistil Dinga Chaveze, že on sám osobně byl přítomen, když Sam Driscoll naléhal na provedení akce v Mirán Šáhu. Major al-Darkúr byl proti Američanově účasti a jenom velmi neochotně ho vzal s sebou.

Zabralo to celou hodinu, ale nakonec se Chavez nechal přesvědčit. Další dvě hodiny pak probíral s al-Darkúrem akci, během níž Sam zmizel, vyptával se ho na jeho lidi a kontakty, které údajně využívá k získání informací o pobytu nezvěstného Američana. Nakonec někdy kolem poledne zanechal Chavez oba muže v jejich pokoji a vydal se na letiště, aby si z gulfstreamu vyzvedl odstřelovačku a další vybavení.

RYAN S CARUSEM se vrátili do svého bungalovu v hotelu Kempinski a spustili pasivní sledovací zařízení na protějším břehu. Všechny tři kamery obživly. V domě bylo rozhodně živo, přestože zpočátku ani jedna z kamer neukázala Rihánovu přítomnost. Zatímco čekali, sledovali obrazy z kamer a poslouchali, jak se urdsky mluvící muži potloukají v hale a velkém pokoji, zavolali Ricku Bellovi. V Marylandu bylo jenom něco po druhé ráno, ale Rick jim slíbil, že on sám, jeden analytik a překladatel z urdštiny budou na stanovišti v Hendley Associates do pětačtyřiceti minut. Do té doby ať Ryan s Carusem zaznamenávají veškerý obraz i zvuk, později vše pošlou k analýze.

Po jedenácté dopoledne místního dubajského času, asi dvě hodiny po návratu Doma s Jackem do bungalovu, se mezi strážnými u domu zvedla vlna oživení. Muži si upravovali vázanky a stavěli se do rohů místností, v hlavním vchodu se objevily nové postavy se zavazadly a nakonec vstoupil velký chlap s pěstěným vousem. Postupně se přivítal se všemi strážnými polibkem na tvář a stiskem ruky, načež spolu s druhým mužem, od pohledu vysokým důstojníkem, vešel do velké místnosti. Oba muži byli zabráni do hovoru.

Caruso podotkl: „Ten velký chlap je Rihán. Vypadá stejně jako tuhle v září v Káhiře.“

„Pošlu e-mail Bellovi, žes potvrdil Rihánovu totožnost.“

„Měl jsem tehdy toho grázla zastřelit.“

Ryanovi se ta myšlenka stále vnucovala. Sžíraly ho starosti o Sama ve Vazíristánu a Clarka v Evropě, a přitom věděl, že jeho bratranec to má ještě horší. Před rokem Dominikův bratr-dvojče zahynul při operaci Univerzity v Libyi. Představa, že přijdou o další dva operativce, musela Carusa hodně tížit.

„Dostaneme Sama zpátky, Dome.“

Dominic roztržitě přikývl a dál sledoval záběry.

„A Clark si buď vyřeší svoji situaci sám, nebo někam zaleze a počká, než se táta ujme úřadu, a ten to pak zařídí.“

„Na tvého tátu bude působit spousta tlaků, aby se do toho nemíchal.“

Jack si jenom odfrkl. „Táta by za Johna Clarka klidně dal život. Pár měkkosrdcatých kongresmanů ho nezastaví.“

Dom se uchechtl a dál už to neřešili.

Zanedlouho Dominic, usazený v ložnici u pozorovacího dalekohledu zaměřeného na Rihánův dům, zavolal na Ryana: „Hej. Vypadá to, že všichni zase někam odcházejí.“

„To je ale pracovitý hajzl, co?“ prohodil Ryan a spěchal zpátky dovnitř a k monitoru.

Rihán si svlékl sako a měl teď na sobě obyčejnou bílou košili a černé kalhoty od obleku. Spolu s mužem, který se členům Univerzity začínal jevit jako jeho zástupce, stál v hale se skupinou asi osmi mužů, většinou ze strážního oddílu, který s ním přijel z Pákistánu, ale pár obličejů Ryan také poznal jako příslušníky stálého personálu domu.

Zvuk byl dobrý, Dominic s Ryanem slyšeli každé slovo, ale nikdo z nich nerozuměl urdsky, takže budou muset počkat na překladatele v marylandském West Odentonu. Teprve až jim to přeloží, dopátrají se smyslu té scény.

Pár vteřin poté Rihán i s doprovodem odešel hlavním vchodem.

„Dnešní představení skončilo, řekl bych,“ prohlásil Dom. „Jdu si udělat sendvič.“

DVACET MINUT po odchodu Dominga Chaveze z Emblingova a al-Darkúrova apartmá kdosi zaklepal na dveře. Pákistánský major právě telefonoval se svými lidmi v Péšávaru, takže Embling šel otevřít. Věděl, že v budově je ochranka, která nevpouští do obytných poschodí nikoho bez souhlasu obyvatel, takže se nijak neznepokojoval. Podíval se kukátkem a spatřil číšníka v bílém smokingu s kbelíkem plným ledu a láhví šampaňského.

„Přejete si?“ zeptal se skrz dveře. Pro sebe si mumlal: „Abych vám ulehčil od té hezké láhve Dom Pérignon?“

„Pozornost vedení hotelu, pane. Vítejte v Dubaji.“

Embling se usmál, otevřel dveře a spatřil další muže přibíhající chodbou. Zkusil přibouchnout dveře, ale číšník odhodil kbelík s vínem stranou, vytáhl pistoli Steyr a namířil ji na Emblingovo čelo.

Embling strnul.

Zpoza rohu, kam nebylo kukátkem vidět, se vynořil generál Rijáz Rihán ze společné smíšené zpravodajské divize. Také on držel malou pistoli. „Přesně tak, Angličane,“ pravil. „Vítejte v Dubaji.“

Devět dalších mužů vtrhlo do pokoje s napřaženými zbraněmi.

KAPITOLA 56

CARUSO DOJEDL SENDVIČ a spolu s Ryanem postupně vypínali šváboroboty se sledovacím zařízením, aby šetřili baterie. Teď počkají do večera, pak je znovu zapnou a budou doufat, že se Rihán mezitím vrátí.

Satelitní telefon na stole zazvonil a Caruso ho zvedl.

„Jo?“

„Dome? Tady Bell.“

„Co se děje, Ricku?“

„Máme problém. Když jsme dorazili do kanceláře, začali jsme s vaším zvukovým záznamem od začátku, takže jsme byli s překladem asi o patnáct minut pozadu.“

„To není problém. Rihán před chvilkou odešel, takže teď vypínáme –“

„To je problém. Právě jsme přeložili, co říkal, než vyšel ze dveří.“

DOMINGO CHAVEZ uvázl v dopravní zácpě pouhých čtyři sta metrů od odbočky na letiště. Když se vracel po vyzvednutí své odstřelovačky z gulfstreamu firmy Hendley Associates, připletl se k ošklivé dopravní nehodě na mostě přes zátoku Business Bay a teď seděl v nehybném BMW a byl rád, že klimatizace běží a chrání ho před ničivým vedrem. Vypadalo to totiž, že v dohledné době nikam nepojede.

Nějaké tři míle před sebou viděl čnít k nebi Burdž Chalífa. Z jeho druhé strany, až na konci pobřežní silnice, ležela Palm Džumajrá, cíl jeho cesty.

V té chvíli zazvonil mobil. „Ding poslouchá,“ ozval se.

Byl to Ryan a mluvil rychle a vzrušeně. „Rihán ví, že Embling s al-Darkúrem jsou v Burdž Chalífa! Zrovna teď se tam vydal s tlupou zabijáků.“

„Do prdele! Volej Nigelovi.“

„Zkoušel jsem to. Neodpovídá. Zkoušel jsem i pevnou. Nikdo to nezvedá.“

„Ten grázl!“ reagoval Chavez. „Běžte tam, jak rychle to půjde. Já trčím v zácpě.“

„Už jdeme, ale potrvá to dvacet minut, přinejmenším.“

„Tak hejbni zadkem, hochu! Jsou naše jediné spojení k Samovi! Nemůžeme o ně přijít!“

„Já vím.“

V BMW kousek západně od mostu přes zátoku Business Bay Domingo Chavez bezmocně udeřil pěstmi do volantu. „Kurva!“

MUHAMMAD AL-DARKÚR i Nigel Embling dostali plastová pouta, ruce za zády a kotníky spoutané k sobě. Rihán nařídil svým lidem, aby je postavili zády k celostěnovým oknům. Generál si sedl naproti nim na dlouhou pohovku, zkřížil nohy a rozhodil ruce na opěradlo. Byl ve svém živlu – se zajatci vydanými mu na milost a nemilost.

Rihánovi muži – plukovník Chán a osmičlenná ochranka – stáli kolem. Další strážný zůstal venku v chodbě. Každý měl pistoli podle vlastního výběru – byly tam k vidění steyry, sigy i čezety, Rihán s Chánem měli beretty v podpažních pouzdrech.

Pokud Nigel Embling dosud choval sebemenší stopu pochybností co do důvěryhodnosti majora ISI Muhammada al-Darkúra, teď se rozplynula. Rihánovi muži několikrát omlátili al-Darkúrovi obličej o skleněné okno a pětatřicetiletý Pákistánec teď ječel na svého staršího krajana nadávky a urážky.

Nigel ani nepotřeboval své čtyřicetileté zkušenosti s pákistánskými zvyky, aby poznal, že tito dva Pákistánci se opravdu nemají rádi.

Al-Darkúr křičel na Rihána, tentokrát anglicky: „Co jste provedl s tím Američanem v Mirán Šáhu?“

Generál zůstal klidný, usmál se a odpověděl také anglicky: „Setkal jsem se s ním osobně. Moc toho nenapovídal. Nařídil jsem ho mučit, aby mi prozradil vaše plány. Teď ovšem soudím, že vaše plány do budoucna pro mě nejsou tak důležité, jako když jsem vydal ten rozkaz, vzhledem k tomu, že už nemáte žádnou budoucnost.“

Al-Darkúr vzdorně zvedl hlavu: „Jdou po vás ještě jiní. Víme, že spolupracujete s organizátory převratu, víme, že jste cvičil cizí bojovníky v Hakkáního táboře poblíž Mirán Šáhu. Po mně přijdou další a ti vás zastaví, inš’alláh!“

„Cha-cha,“ rozesmál se Rihán. „Inš’alláh? Dá-li Bůh? Uvidíme, zda si Alláh přeje váš úspěch, nebo spíše ten můj.“ Rihán se podíval na oba strážce stojící u okna vedle zajatců. „V tomhle přepychovém pokoji je nějak dusno. Otevřete okno.“

Oba strážci vytáhli pistole, otočili se jako jeden muž a začali střílet do čtvercové tabule tlustého skla tři na tři metry, u které stáli oba zajatci. Sklo se neroztříštilo hned, ale jak v něm přibývalo děr, od pěti přes deset ke dvaceti, začaly se mezi nimi rozbíhat bílé praskliny. Muži vyměnili zásobníky a praskání skla pokračovalo a šířilo se, až se celý veliký skleněný čtverec vysypal ven a střepy ostré jako břitva se řítily do hloubky sto osmi poschodí.

Do luxusního apartmá vtrhl horký vítr a strhl s sebou drobné kousky skla, takže Rihán a jeho muži si museli krýt oči rukama, než se prach usadil. Kvílení větru podél budovy přimělo Rihána vstát z pohovky a přistoupit blíž, aby ho zajatci slyšeli.

Hodil pohledem po majoru al-Darkúrovi a pak se obrátil na Nigela Emblinga, opřeného o skleněné okno, se spoutanýma rukama i nohama, hned vedle obrovité díry před jasnou oblohou. „Díval jsem se do vašeho osobního spisu. Vy jste z minulého století, Emblingu. Žijete v cizině jako špion koloniální mocnosti, které jaksi nedošlo, že už nemá žádné kolonie. Vy jste dojemný člověk. Vy a ostatní nevěřící ze Západu jste tak dlouho znásilňovali Alláhovy děti, že nemůžete pochopit, že vaše doba už minula. Ale teď, vy starý blázne, teď se vrací chalífát! Copak to nevidíte, Emblingu? Nevidíte, jak rozpad britského kolonialismu dokonale připravil scénu pro můj nástup k moci?“

Embling vykřikl na velkého Pákistánce, stojícího jen pár decimetrů před ním, až ho poprskal: „Váš nástup k moci? To vaše banda ničí Pákistán! Jedině dobří lidé jako tady major vyvedou vaši zemi zpátky od propasti, ne zrůdy jako vy!“

Rijáz Rihán jenom mávl rukou do vzduchu. „Leť domů, Angličane.“ S těmi slovy krátce pokynul oběma strážcům z ISI vedle Nigela Emblinga. Ti k němu přikročili, popadli ho za ramena a táhli ho pozpátku k otevřenému oknu.

Zděšeně vykřikl, když ho strčili přes okraj a pak pustili. Padal pozpátku, směrem od budovy, převracel se v horkém pouštním větru, letěl z výšky sto osmi pater dolů na beton a ocel.

Major Muhammad al-Darkúr zaječel na Rihána: „Kuttay ka bacha!“ Psí synu! I se spoutanýma rukama a nohama se odrazil od skla a pokusil se vrhnout na mohutného generála. Dva strážci ho zachytili, ještě než spadl do místnosti, chvíli s ním zápasili, až ho nakonec dovlekli pozpátku k třímetrové díře v obrovském okně.

Rihánovi muži se ohlédli po svém generálovi v očekávání dalších pokynů.

Generál Rihán se jen pousmál a přikývl: „Pošlete ho za jeho anglickým přítelem.“

Al-Darkúr křičel a nadával a zkoušel kopat. Podařilo se mu osvobodit jednu paži, ale další ozbrojenec zastrčil zbraň do pouzdra a přikročil k němu. Teď už tři muži zápasili s majorem na zemi mezi střepy z rozbitého okna.

Chvilku to trvalo, ale nakonec al-Darkúra přemohli. Ostatní stáli kolem a smáli se, když se důstojník bránil už jen kroucením trupu.

Al-Darkúr zaječel na Rihána: „Mather chot!“ Ty mamrde!

Tři strážci vlekli majora al-Darkúra po podlaze, pořád blíž k okraji. Muhammad se přestal vzpouzet. Vítr vanoucí z pouště do výšky sto osmi poschodí z rozpáleného skla a kovu foukal Pákistánci se skořicovou pletí černé vlasy do očí. Major tedy oči zavřel, pevně stiskl víčka a začal se modlit.

Tři ozbrojenci ho vzali pod pažemi, nadzvedli ho a popadli ho ještě za opasek. Jako jeden muž ho zhoupli dozadu, aby ho vrhli vpřed vstříc slunci.

Ale dopředu už se nepohnuli jako jeden muž. Ten, který držel al-Darkúra za levou paži, sebou trhl směrem od okna a otočil se kolem své osy, pustil majora a tím narušil rovnováhu zbylým dvěma.

Než stačil kdokoliv v místnosti zareagovat, odpoutal se od zajatého majora i druhý strážce. Udělal krok směrem do pokoje, zapotácel se a zhroutil se vedle pohovky.

Rihán se po něm ohlédl, aby zjistil, co to k čertu vyvádí, ale jeho pohled sklouzl přes muže až na koženou pohovku smetanové barvy, nyní pokrytou rudými cákanci krve.

Rihán se podíval zpátky k oknu. V dálce zahlédl černý flíček na obloze, snad stovku metrů nad hotelem Burdž al-Arab. Vrtulník? Vteřinu poté, ve chvíli, kdy poslední muž držící dosud al-Darkúra majora pustil, chytil se za náhle zkrvavenou nohu a svalil se na podlahu, generál Rijáz Rihán zařval.

„Odstřelovač!“

Plukovník Chán přeskočil pohovku a složil Rihána k zemi přesně v okamžiku, kdy horká střela z pušky prolétla kolem generálova čela.

KAPITOLA 57

„DOSTAŇ MĚ BLÍŽ, HICKSI!“ křičel Domingo Chavez do interkomu, zatímco rval do šachty své odstřelovačky Heckler & Koch PSG-1 druhý pětiranný zásobník. Byl si jistý, že posledními dvěma ránami minul, a aby se dostal na Rihána a jeho muže, kteří se teď plazili v místnosti a snažili se ukrýt, potřeboval být blíž.

„Rozumím,“ protáhl Hicks nevzrušeně svým pomalým kentuckým stylem a Bell JetRanger se řítil k mohutné věžovité stavbě.

Chavez by ani podle rozbitého okenního panelu v al-Darkúrově a Emblingově apartmá nedokázal najít ten správný pokoj, kdyby ve svém dalekohledu nezahlédl cosi, co odpadlo od budovy a řítilo se k zemi.

Byl to člověk, to Ding vytušil, přestože neměl čas zjišťovat, kdo to padá vstříc jisté smrti. Místo toho musel přecvakat zaměřovač na pět set metrů a snažit se zachytit cíl v záměrném kříži.

Přestože Chavez v posledním roce nestrávil moc času s puškou na střelnici, na pět set metrů si za správných podmínek pořád věřil. Ovšem vibrace vrtulníku, proud vzduchu od rotoru, stoupavý proud vzduchu podél mrakodrapu, to všechno musí pro přesný zásah vzít v úvahu.

Takže Chavez se nesnažil být úplně přesný. Spočítal všechno, na co si troufl, a pak zamířil na jistotu. Na střed těla. Žaludek není zrovna ideální cíl pro odstřelovače. Daleko lepší by byla spodina lebky. Ale když zamíří na břicho, bude mít největší toleranci. Dobře věděl, že vzhledem k okolnostem nebude zamíření bezchybné.

Střílel ze zadního sedadla vrtulníku, zbraň opřenou o rám otevřeného okna. To naprosto rozhodí dokonale vyladěnou rovnováhu kmitů hlavně, ale menší vzdálenost to snad zase spraví.

„Ještě blíž, brácho!“

„Ty se starej o svou hračku a mně nech tu moji,“ opáčil Hicks.

KDYŽ O DVACET MINUT DŘÍV v letadle zazvonil telefon s hovorem od Chaveze, Chester Hicks byl víc než jen překvapený. Zrovna vypisoval s Adarou Shermanovou nějaké papíry, když se mobil ozval.

„Haló?“

„Country, vracím se zpátky! Potřebuju, abys mi do deseti minut splašil nějaký vrtulník! Dokážeš to?“

„Na to vem jed. Hned tady vedle je taková firma. Kam jim mám říct, že poletíš?“

„Musíš s ním letět ty a nejspíš půjdeme do boje.“

„Děláš si srandu, že jo?“

„Tohle je smrtelně vážný! Průser, mano“

Krátká pauza. „Tak se sem fofrem doval. Já seženu éro.“

Hicks zavěsil a najednou nabral tempo. Spolu s Adarou Shermanovou běželi po asfaltu k odstavenému JetRangeru patřícímu jednomu hotelu na pobřeží asi pětatřicet kilometrů odtud. Kolem nich stála spousta novějších a hezčích vrtulníků, ale Hicks měl s JetRangerem nalétáno mnoho hodin, na Bellových vrtulnících se vyučil a věděl, že nejdůležitějším prvkem této ukvapené akce bude pilotní dovednost a ne žádná sebemodernější technologie. Věnoval pár vteřin prohlídce stroje a vyslal Shermanovou do kanceláře, ať sežene klíče jakýmikoliv prostředky. Zatímco byla pryč, uvolnil kotevní popruhy, zkontroloval množství paliva a oleje, a než se usadil za cykliku, Shermanová byla zpátky a hodila mu klíče.

„Chci vědět, jaks to dokázala!“

„Nikdo nebyl doma. Nejspíš bych mohla čmajznout nějakému šejkovi jeho boeing, kdybych chtěla.“

Chavez dorazil za pět minut, a než se připoutal, byli už ve vzduchu. Zatímco Chavez nabíjel odstřelovačku, Hicks se zeptal přes interkom: „Kam letíme?“

„Nejvyšší budova světa, těžko ji přehlídneš.“

„Rozumím.“ Otočil příď JetRangeru směrem k Burdž Chalífa a začal nabírat výšku a rychlost.

RIHÁN S CHÁNEM se plazili po dlaždičkách na podlaze apartmá ke dveřím do chodby. Plukovník se cestou držel mezi střelcem z vrtulníku a svým generálem, než se k nim přidal další strážce a převzal krytí generála Rihána. Jakmile se Rihán dostal do chodby a odkutálel se z linie palby, jeden z mužů jeho ochranky ho popadl za límec a tlačil ho před sebou k výtahu. Strážce byl skoro stejně vysoký jako sám Rihán, mohutný stodevadesáticentimetrový ranař v černém obleku s velikou pistolí Heckler & Koch. Pěstí udeřil do tlačítka „dolů“, ohlédl se, jestli jsou Rihán s Chánem stále u něj, a pak se obrátil zpět k otevírajícím se dveřím.

RYAN S CARUSEM byli zaskočeni velikostí ozbrojeného Pákistánce, který se před nimi objevil v chodbě, ale s potížemi předem počítali a byli na ně připraveni. Oba drželi v rukou napřažené pistole. Jako jeden muž klesli do pokleku. Strážce vytřeštil oči a pozvedl svou zbraň k výstřelu, ale to už oba operativci Univerzity vystřelili do jeho širokých prsou z necelých dvou metrů.

Strážce nepadl naznak, naopak se vrhl vpřed, do kabiny výtahu. Oba muži vystřelili podruhé a pak i potřetí, sázeli mu do trupu devítimilimetrové projektily, ale chlap vrazil do Jacka juniora, zatlačil ho do rohu a ze všech zbývajících sil mu uštědřil úder čelem do obličeje. Také vystřelil ze své pistole, ale ruka mu už klesala a střela prolétla Ryanovi kalhotami kousek nad kolenem, přičemž zázračně minula nohu.

Další strážci z ISI začali střílet z chodby do výtahu. Ryana zakrýval mrtvý muž, ale Caruso se vrhl k zemi a opětoval palbu. Koutkem oka zahlédl prchajícího generála Rihána, běžel chodbou opačným směrem od Emblingova apartmá. Musel se však soustředit na muže, co po něm a po Jackovi stříleli. Vypálil na dalšího muže z generálovy ochranky a zasáhl ho do podbřišku, dalšími třemi ranami zahnal zbylé muže do krytu. Přeběhli chodbu a zmizeli na schodišti vedle Emblingova apartmá.

Rihán se vydal na schodiště už předtím, nejspíše aby na jiném poschodí chytil výtah směrem dolů.

„Sundej ze mě toho přerostlého hajzla!“ zařval Ryan.

Dom mu pomohl odvalit mrtvolu a hned si všiml krve na Jackově obličeji. „Jsi zraněný?“

Jack si neuvědomil tržnou ránu nad pravým okem a sáhl si dolů na nohu. Pamatoval si pocit, když ho lízla kulka jen pár milimetrů od kolena. Nahmátl díru v kalhotách, strčil do ní prsty a šmátral kolem po krvi. Když vytáhl čisté prsty, prohlásil: „Jsem v pořádku. Jdeme!“ A oba se rozběhli do Emblingova apartmá. Hnal je strach z toho, co tam najdou.

Uvnitř Dominic s Jackem narazili na al-Darkúra. Pákistánskému majorovi se nedařilo přeříznout pouta kouskem skla. Caruso vytáhl zavírací nůž a udělal s plastovými pouty krátký proces. Pak oba s Ryanem zvedli Muhammada na nohy.

„Kde je Embling?“ Ryan překřikoval pískání v uších po přestřelce v chodbě.

Al-Darkúr zavrtěl hlavou: „Rihán ho zabil.“

Po chvíli jim to došlo. Caruso popadl al-Darkúra za paži a řekl: „Půjdete s námi.“

„Samozřejmě.“

Dom zakýval na vrtulník a Hicks se otočil a odlétal i s Chavezem na zadní sedačce.

V chodbě ve 108. patře ječely poplašné sirény, ale výtahy byly pořád v provozu. Muhammad, Jack a Dom nepochybovali, že touhle dobou už bude ve výtazích policie, ale od vypuknutí přestřelky nemohli strážci zákona urazit více než pár desítek poschodí. Všichni tři se rozběhli ke schodišti a běželi dolů. Za tři minuty krkolomného běhu a skoků se dostali o osmnáct pater níž. V devadesátém poschodí nastoupili do výtahu s několika blízkovýchodními obchodníky, kterým se do evakuace moc nechtělo, stěžovali si, že necítí žádný kouř, a pochybovali, jestli vůbec někde hoří. Ale al-Darkúrův odřený obličej, Ryanův zkrvavený nos a oko a hojný pot na tvářích všech tří je trochu zaskočily.

Když jeden z nich zvedl mobil a chtěl si vyfotit al-Darkúra, Dom Caruso mu vyrazil přístroj z ruky. Druhý chtěl Doma odstrčit, ale Ryan vytáhl pistoli a pokynul všem, aby se postavili ke stěně.

Zatímco se výtah řítil dolů sedmdesátikilometrovou rychlostí, pákistánský major s oběma americkými operativci sebrali třem obchodníkům telefony, rozdupali je podpatky a pak zastavili kabinu v desátém patře. Tam všechny tři vyhnali ven a stiskli tlačítko označující dolní ze dvou podzemních garáží.

Patnáct minut poté vyšli z garáže na sluneční světlo. Tam se všichni tři vmísili do davu; potkávali policisty, hasiče a příslušníky dalších záchranných složek. Všichni běželi do budovy. Američané a Pákistánec zamířili do rozpálených odpoledních ulic, aby našli taxík.

ZATÍMCO SE JACK, Dom a al-Darkúr hnali na letiště, Chavez se nechal od Hickse vysadit u parkoviště poblíž pláže. Hicks se vrátil na letiště sám a Ding si vzal taxi do hotelu Kempinski, aby sbalil veškeré sledovací zařízení v bungalovu.

Jejich operace proti Rihánovi zde v Dubaji je prozrazená, a to ještě velmi mírně řečeno. Není myslitelné, že by se teď usadili v bungalovu a čekali, až se Rihán vrátí; po té divoké přestřelce už všechno nabralo moc vysoké obrátky. Ve večerních zprávách budou mrtvoly. Ve městě, kde je mizivá zločinnost, to povede k důkladnému prověřování pohybů všech cizinců. Ding řekl Hicksovi, ať neprodleně sežene kapitánku Reidovou a připraví gulfstream k odletu. Ale sám Chavez s nimi nepoletí. Bude potřebovat několik hodin k zametení všech stop jejich činnosti v hotelu Kempinski; potom si prostě bude muset najít jiný způsob, jak se dostat ze země.

Hicks posadil vrtulník na stejném místě, odkud s ním vzlétl, a pak se u schůdků gulfstreamu srazil se Shermanovou. Když se chlap v kanceláři začal shánět po chybějícím vrtulníku, dala mu deset tisíc eur a teď si byla jistá, že bude držet jazyk za zuby, dokud nebudou ve vzduchu.

Jakmile dorazil taxík s Jackem, Domem a Muhammadem, nastoupili do letadla a Helen Reidová oznámila věži, že jsou připraveni k odletu podle letového plánu.

Celní odbavení vyřídila slečna Shermanová pomocí dalších deseti tisíc eur.

Muhammada al-Darkúra vysadili v Istanbulu. Odtud už si sám najde cestu zpátky do Péšávaru. Všichni se shodli, že návrat do vlasti by pro něj byl nebezpečný. Jestliže se Rihán odhodlal k takovému kroku, jako byl útok v Dubaji, tak bezpochyby nechá al-Darkúra zabít, jakmile se major objeví. Muhammad však ujistil Američany, že zná místo, kde se může ukrýt, daleko od protivládních spiklenců v ISI. Slíbil jim také, že zjistí, kde je zadržovaný Sam Driscoll, a dá jim co nejdříve vědět.

KAPITOLA 58

ČTYŘI DNY PO NÁVRATU z Dubaje měl Jack Ryan mladší schůzku, která nešla odřeknout. Byl 6. listopad, den voleb, a Jack měl namířeno do Baltimoru, aby se sešel s rodinou.

Jack Ryan starší se ráno vypravil spolu s Cathy do místní volební místnosti, obklopen novináři. Po návratu domů trávil zbytek dne s rodinou, navečer měl v úmyslu odjet do hotelu Marriott Waterfront a vystoupit s proslovem u příležitosti volebního vítězství.

Nebo s proslovem na rozloučenou, to podle výsledků v několika klíčových státech.

Spory kolem Clarka ho zasáhly, to nešlo popřít. Všechny televizní pořady od zpravodajských po zábavné si našly svůj pohled na celou záležitost, a každá mluvící hlava na obrazovce měla potřebu k tomu něco říct. Ryan se v posledních pár týdnech volební kampaně držel při zemi, vydal několik prohlášení ohledně svého přítele a snažil se podat celou historku jako politický útok na svou osobu a ne jako poctivé vyšetřování.

To zabíralo u jeho skalních příznivců a zviklalo pár nerozhodných voličů. Ale nezodpovězené otázky na současné vztahy mezi Jackem Ryanem a tajemným mužem na útěku přivedly spoustu nerozhodných na stranu Edwarda Kealtyho. Média předkládala vztah Ryan-Clark tak, že ten druhý pracoval jako osobní zabiják pro toho prvního.

I kdyby se teď dalo na prezidenta Kealtyho vytáhnout cokoli, najít v jeho skříni kostlivce takového druhu bylo zcela jistě vyloučeno.

Když Jack junior krátce po poledni dorazil do rodičovského domu a projížděl bezpečnostním kordonem, pár reportérů si vyfotilo jeho žlutý hummer. Vůz měl ale zatmavená okna a Jack si nasadil letecké sluneční brýle.

Jack vešel do kuchyně a našel tam otce samotného, jen tak v košili.

Oba se objali, pak senior poodstoupil.

„K čemu ty brýle?“

Jack junior si sundal sluneční brýle a ukázal modřiny kolem pravého oka. Byly už trochu vybledlé, ale docela zřetelné, a bylo naprosto jasné, že původně vypadaly mnohem hůř.

Kromě sedřené kůže mu navíc v oku popraskaly cévy, takže bělmo bylo dosud z větší části sytě červené.

Ryan starší si chvilku prohlížel synův obličej a pak řekl: „Rychle, než máma sejde dolů. Do pracovny.“

Za chviličku už oba stáli v pracovně za zavřenými dveřmi. Senior promluvil co nejtišším hlasem: „Ježíši, Jacku, co se ti sakra stalo?“

„Radši bych o tom nemluvil.“

„Na to ti kašlu. Jak vypadají ostatní části těla, které nevidím?“

Jack se usmál. Táta občas prohodil něco, co dokazovalo, že starý pán svého syna chápe. „Není to tak hrozné. A lepší se to.“

„To se ti stalo v terénu?“

„Jo. A víc ti nepovím. Ne kvůli sobě. Kvůli tobě. Koneckonců máš být prezidentem.“

Jack Ryan starší dlouze vzdychl, předklonil se a zahleděl se na synovo oko. „Tvoje máma bude –“

„Nechám si ty brýle.“

Senior sjel juniora pohledem. „Synu. Mně tenhle trik nevycházel už před třiceti lety. Je sakra jisté, že nebude fungovat ani teď.“

„Co mám teda dělat?“

Senior se zamyslel. „Ukaž jí to. Je očařka, tak se nebude plašit. Stejně chci, aby se na to podívala. Řekni jí, že se o tom nechceš bavit. Nebude se jí to líbit, to ani trochu, ale přece nebudeš lhát vlastní mámě. Můžeme před ní zamlčovat podrobnosti, ale nebudeme lhát.“

„Tak dobře,“ vzdal to syn.

„Jsme na šikmé ploše, ale musíme dělat, co je třeba.“

„To jo.“

Doktorka Cathy Ryanová vstoupila do pracovny chvilku poté a za dalších pár vteřin už vlekla syna za ruku do koupelny. Tam ho posadila na toaletku, rozevřela mu oko a pečlivě je prohlížela ve světle kapesní svítilny.

„Co se ti stalo?“ Mluvila úsečně a profesionálně. Oči byly mámina parketa, takže se na poranění v téhle oblasti bude dívat profesionálněji a mnohem klidněji, než kdyby si poranil cokoliv jiného. Jack v to aspoň doufal.

„Do něčeho jsem vrazil.“

Doktorka Ryanová nepřerušila prohlídku pacienta. „Nekecej, Sherlocku. Čím tě kdo praštil?“

Její manžel měl pravdu – Cathy neměla ráda, když se jí na dotazy po původu zranění odpovídalo vyhýbavě.

Jack junior odpovídal opatrně: „No, dalo by se říct, že jsme se s jedním chlápkem srazili hlavama.“

„Nějaké poruchy vidění? Bolesti hlavy?“

„Ze začátku ano. Trochu to krvácelo z té rány na nose. Ale teď už ne.“

„Dobře, vzal tě přímo na očnici. Je tam ošklivý podkožní hematom. Jak je to dlouho?“

„Tak pět dní.“

Cathy nechala Jackovo oko na pokoji a poodstoupila. „Měls přijít hned. Úder, který způsobil takové rozsáhlé krvácení v oku a okolních tkáních, snadno mohl vést k odchlípení sítnice.“

Jack chtěl pronést něco vtipného, ale zachytil otcův pohled. Teď nebyla vhodná doba na zlehčující poznámky. „Dobře, mami. Jestli se to bude opakovat, tak –“

„Proč by se to mělo opakovat?“

Junior pokrčil rameny. „Nebude. Dík za vyšetření.“ Začal se zvedat. „Jenom seď. S tím podkožním hematomem už nic nenadělám, ale můžu zamaskovat ty odřeniny na nose a kolem oka.“

„A jak?“

„Zakryju to make-upem.“

Junior zavrčel: „Není to tak hrozné, mami.“

„Je to dost hrozné. Dneska se budeš fotit, ať chceš nebo ne, a já jsem si jistá, že bys nerad pustil do světa takovéhle obrázky.“

Senior souhlasil: „Synu, polovina novin vyjde s titulkem, jak jsem ti dal facku, když jsem se dověděl, žes hlasoval pro Kealtyho.“

Jack junior se té představě zasmál. Věděl, že nemá smysl protestovat. „Tak jo. Táta se líčí pokaždé, když jde do televize, tak mě to snad taky nezabije.“

VOLEBNÍ ODHADY začaly chodit už navečer. Celá Ryanova rodina seděla s pár klíčovými členy volebního štábu v obývacím pokoji apartmá v hotelu Marriott Waterfront, ale Ryan starší trávil většinu času v kuchyni, kde se bavil s dětmi nebo nejbližšími spolupracovníky. Raději poslouchal zprávy z obýváku přes dveře, než by tam seděl a sledoval všechny ty hrátky a komentáře. Kolem deváté večer se Ryanův těsný náskok poněkud zvětšil, když se k němu přidaly Ohio a Michigan. Na Floridu museli počkat skoro do desáté, ale jakmile se uzavřely volební místnosti na západním pobřeží, bylo rozhodnuto.

John Patrick Ryan starší vyhrál s dvaapadesáti procenty hlasů, těsnějším rozdílem, než naznačovaly poslední měsíce kampaně. Většina médií to připisovala dvěma věcem: úspěchu Kealtyho vlády při dopadení Emíra a podezřelému vztahu Jacka Ryana s mužem hledaným pro mnohonásobné vraždy.

Skutečnost, že Ryan dokázal překonat obě tyto události a porazit Kealtyho, nebyla pro odstupujícího prezidenta příliš lichotivá.

Jack Ryan stál na pódiu v hotelu Marriott Waterfront spolu se svou ženou a dětmi. Kolem se vznášely balónky a hrála muzika. Když promluvil k nadšenému davu, poděkoval nejprve a především své rodině, pak americkému lidu za příležitost zastupovat ho ve druhém čtyřletém období.

Ryanův projev byl povzbudivý, srdečný a místy dokonce zábavný. Ale zanedlouho se dostal ke dvěma ústředním tématům volebního finiše. Vyzval prezidenta Kealtyho, aby nechal stáhnout federální žaloby na Sájfa Jásina. Ryan prohlásil, že by to bylo plýtvání státními prostředky, protože on hned po převzetí úřadu nařídí předání Emíra vojenské justici.

Potom požádal prezidenta Kealtyho o vydání materiálů obsahujících utajovaná svědectví jeho přechodnému týmu. Nepoužil větu „Ukaž co máš, nebo sklapni!“, ale vyznělo to tak.

Čerstvě zvolený prezident pak znovu potvrdil svou podporu Clarkovi a všem mužům a ženám v ozbrojených silách a zpravodajské komunitě.

Jakmile otec sestoupil z pódia, Jack zavolal Melanii. Od svého návratu z Dubaje ji viděl jenom jednou. Řekl jí, že byl obchodně ve Švýcarsku, kde si natloukl oko a kořen nosu o větev, když se s kolegy pokoušel o snowboarding.

Dnes večer mu chyběla a rád by byl s ní právě teď, uprostřed toho všeho vzrušení a oslav. Ale oba věděli, že kdyby se ukázala ve společnosti syna bývalého a budoucího prezidenta Spojených států, vyvolalo by to spoustu dohadů. Melanie se dosud ani nesešla s Jackovými rodiči, a tohle by se sotva dalo považovat za nejvhodnější příležitost.

Jackovi se alespoň podařilo najít volnou pohovku v jednom z pokojů rezervovaných pro volební kampaň, a tak tam seděl a klábosil s Melanií po telefonu, dokud se zbytek rodiny nevydal na cestu domů.

KAPITOLA 59

KANCELÁŘE FIRMY Kosmos Space Flight Corporation se nacházejí v ulici Sergeje Makejeva v moskevské čtvrti Krasnaja Presňa, v moderní budově ze skla a oceli, shlížející na Vagankovský hřbitov z osmnáctého století. Georgij Safronov zde pracoval po dlouhé hodiny, pilně řídil svoje lidi, využíval zdroje své firmy i své vlastní intelektuální schopnosti, aby připravil vypuštění tří raket Dněpr-1 v příštím měsíci.

Alexej Verbov, ve firmě působící jako ředitel startovních operací, byl přátelský tělnatý chlapík. O pár let starší než Georgij, oddaný a pracovitý. Oba muži se přátelili už od osmdesátých let. Normálně se Verbov zabýval přípravou vesmírných startů bez pomoci prezidenta společnosti a řešil všechny podrobnosti této složité činnosti samostatně. Ale u blížícího se veřejně probíraného trojitého startu se Georgij angažoval mnohem víc než jenom symbolicky. Alexej chápal, že ten trojitý start leží jeho představenému na srdci, a také věděl, že Safronov je stejně schopný technik jako kdokoliv jiný ve firmě. Ostatně Georgij sám už kdysi zastával funkci ředitele startovních operací a Verbov byl tehdy starší inženýr.

I kdyby Georgij chtěl osobně stisknout startovací tlačítko všech tří raket – i kdyby chtěl osobně instalovat poslední stupně na nosiče v silech – z pohledu Alexeje Verbova to bylo jeho právo.

V Alexejovi ale rostlo podezření kvůli jiné stránce šéfova zájmu.

Oba muži se každý den scházeli v Georgijově kanceláři. Od Safronovova návratu z dovolené tam společně probírali takřka každý detail startu. Verbov opakovaně chválil šéfovu štíhlou postavu, jíž se Safronov mohl chlubit po třech a půl týdnech strávených na turistickém ranči kdesi na americkém Západě. Georgij vypadal v mnohem lepší kondici, ačkoliv měl paže a ruce poseté zhojenými šrámy a odřeninami. Práce kovboje, svěřil se Georgij Alexejovi, je neuvěřitelně tvrdá.

Verbov chtěl vidět šéfovu fotku ve stetsonu a kovbojských legínách, ale Georgij to zamluvil.

Toho dne, stejně jako pokaždé, seděli u Georgijova stolu a popíjeli čaj. Oba měli před sebou výkonné laptopy a pracovali společně nebo samostatně podle toho, kterou stránkou chystaného startu se právě zabývali.

Alexej promluvil: „Georgiji Michajloviči, mám tady poslední potvrzení, že sledovací stanice budou v požadovaných termínech připojeny. Dva starty jižním směrem, jeden severním.“

Georgij ani nevzhlédl od svého počítače. „Výborně.“

„Také jsme dostali aktualizovaná schémata elektrického propojení, takže můžeme řešit jakékoliv potíže s rozhraním americké družice.“

„V pořádku.“

Alexej naklonil hlavu ke straně. Váhal přes půl minuty, než se odhodlal: „Musím se vás na něco zeptat.“

„A na co?“

„Popravdě řečeno… Tedy, začínám mít takové podezření.“

Georgij Safronov přenesl pohled z počítače na tlouštíka za stolem. „Podezření?“

Alexej Verbov se zavrtěl na židli. „Jenom to, že… vypadá to, že se ani tolik nezajímáte o samotnou družici a její dráhu jako o vlastní start. Nemýlím se?“

Safronov zaklapl laptop a předklonil se: „Proč to říkáte?“

„Prostě to tak vypadá. Máte nějaké starosti s nosiči pro tyhle lety?“

„Ne, Alexeji Petroviči. Ovšemže ne. Kam tím míříte?“

„Upřímně řečeno, příteli, tak trochu se mi zdá, že v poslední době nejste zcela spokojen s mou prací. Konkrétně co se týče nosičů.“

Georgijovi se ulevilo. „S vaší prací jsem naprosto spokojen. Jste nejlepší ve svém oboru. Jsem velice rád, že děláte na systému Dněpr a ne na protonech či sojuzech.“

„Děkuji vám. Ale proč se potom vůbec nezajímáte o samotný let?“ Safronov se usmál. „Přiznávám, že dobře vím, že bych mohl nechat tohle všechno na vás. Prostě teď radši dělám na startu. Tahle technologie se za posledních patnáct let moc nezměnila. Družice a spojení a sledovací systémy jsou za tu dobu mnohem modernější. Nesledoval jsem technický vývoj tak, jak bych měl. Obávám se, že bych to nezvládl tak dobře jako vy a moje lenost by se mohla projevit slabšími výsledky.“

Alexej si teatrálně oddechl a hlasitě se rozesmál: „A já jsem se tak bál, Georgiji. Samozřejmě byste zvládl novější technologie! Možná líp nežli já. Jestli chcete, ukážu vám několik novinek v –“

Alexej si všiml, že Safronov znovu otevřel svůj laptop. Ve vteřině byl zpátky u své práce. Mezi divokým ťukáním do klávesnice prohodil: „Nechám tuhle část na vás a budu se věnovat tomu, co umím nejlíp. Možná si po tom trojitém startu najdeme čas na doškolení…“

Verbov přikývl. Byl rád, že se jeho podezření ukázalo zcela lichým. Za pár vteřin byl také zabrán do práce a na celou věc zapomněl.

KAPITOLA 60

JUDITH COCHRANEOVÁ sledovala, jak Sájf Jásin vstává ze svého betonového lůžka a přistupuje k plexisklové stěně. Na jeho straně přibyl malý psací stolek se židlí, na kterém teď trůnil telefon, notes a tužky. Na stolku u betonového lůžka se vršil vysoký sloupec amerických zákoníků a ležely tam připraveny i další papíry, aby Emír mohl pomoci PCI s přípravou své obhajoby.

Ministerstvo spravedlnosti uvolnilo přísná pravidla, původně stanovená pro Emírovy obhájce. Judy takřka každý den dostávala e-maily nebo telefonáty od někoho z ministerstva, které jejímu klientovi povolovaly ještě širší přístup k informacím, více styků s okolním světem, další zdroje, aby PCI mohla připravit pořádnou obhajobu. A jakmile se uvolní cestička k převezení Jásina do federální věznice ve Virginii, požádá Judy soud o ještě širší přístup k utajovaným materiálům, aby dokázali, že Sájf byl zadržen nezákonně, a tudíž má být propuštěn na svobodu.

Paul Laska už před pár týdny prozradil Judy, že se dověděl od CIA, že ti muži, co unesli Emíra z ulic Rijádu, byli bývalí zaměstnanci CIA působící bez jakéhokoliv oficiálního pověření americké vlády. To ztěžovalo situaci oběma zúčastněným stranám, obžalobě i obhajobě, ale Judy se ze všech sil snažila využít tuto informaci ve svůj prospěch. Laska tvrdil, že sám Ryan má nějaké vazby na ty zločince, co unesli jejího klienta, takže Judy plánovala nátlak na novou vládu pohrůžkou, že vynese tyto vztahy na světlo a zkompromituje tak prezidenta Spojených států.

Cítila, že přistihla Ryana přímo při činu, takže se nový prezident bude snažit zamést Emíra zpátky pod koberec tím, že splní svůj předvolební slib a vrátí ho vojenskému tribunálu.

Ale měla plán, jak tomu zabránit.

„Dobré ráno, Judy. Dnes vypadáte úžasně,“ prohlásil Jásin, jakmile se posadila. Jeho úsměv byl přitažlivý, ale Judith v něm spatřila příměs melancholie.

„Děkuji. Než začneme… Chci vám říct, že vím, že se dnes můžete cítit poněkud hůř…“

„Protože Jack Ryan bude příštím prezidentem? Ano, připouštím, že je to znepokojivá zpráva. Jak může vaše země pustit toho zločince zase k moci?“ Judith Cochraneová pokývala hlavou. „To netuším. Nemám jediného přítele nebo spolupracovníka, který by pro něj hlasoval. To vám můžu odpřisáhnout.“

„A přesto vyhrál?“

Judy pokrčila rameny. „Značná část mé země je bohužel v rukou rasistů, válečných štváčů a nevzdělaných hlupáků.“

„Ano. To musí být pravda, protože se zdá, že nevinný člověk se v Americe nedovolá spravedlnosti,“ pravil Emír posmutněle.

„To neříkejte. Dosáhneme pro vás spravedlnosti. Dnes jsem vám přišla oznámit, že Ryanovo vítězství je pro váš případ ve skutečnosti výhodné.“ Emír zvedl hlavu. „Jak to?“

„Protože Ryanův přítel John Clark je jeden z těch mužů, co vás unesli. Právě teď je ten člověk na útěku před spravedlností, ale jakmile ho Kealtyho lidi dopadnou, dostane nabídku beztrestnosti, pokud vypoví všechno o těch, co byli při vašem únosu s ním. A to se dotkne Jacka Ryana.“

„Jak to můžete vědět?“

„Protože je možné, že do toho byl Ryan přímo zapletený. A i kdyby nebyl, a ani nevěděl o vašem únosu, použijeme postranní cestičky k nátlaku na něj. Pohrozíme mu, že jestli vás pošle k vojenskému soudu, nezbude nám nic jiného než rozvířit váš případ v médiích. Využijeme skutečnost, že Ryan udělil Clarkovi tajnou milost, jako důkaz, že mu chtěl dát volnou ruku k zabíjení a únosům nevinných lidí. Ryan možná vyhraje u soudu, ale před soudem veřejného mínění to s většinou médií na naší straně bude vypadat, jako by vás postřelil a unesl prezident Jack Ryan osobně. Jemu a jeho vládě nezbude nic jiného než přistoupit na naše požadavky.“

„A jaké jsou naše požadavky?“

„Co nejméně bezpečnostních opatření. Rozumný trest. Něco, abyste zůstal za mřížemi po dobu jeho funkčního období, ale ne déle.“

Emír se usmál: „Na tak milou a přitažlivou osobu jste rozhodně velice bystrá.“

Judith Cochraneovou polil ruměnec. „Jsem teprve na začátku, Sájfe. Pamatujte na má slova. Buďto vyhrajete svůj proces, nebo přitom zničíme prezidenta Ryana.“

Teď už Emírův úšklebek nenesl ani stopu předchozí melancholie. „Bylo by příliš troufalé doufat, že se stane obojí?“

Judy se také ušklíbla. „Ne. Ani trochu.“

UBĚHLO DESET DNÍ od chvíle, kdy Clark našel v Kolíně Manfreda Kromma. Hledaný Američan strávil větší část tohoto času v Polsku, ve Varšavě. Clark neměl žádný taktický důvod jet do Varšavy, rozhodl se tak z opatrnosti. Ukázalo se, že jeho tělo potřebuje nějaký čas na zotavení po večerní honičce s pronásledovateli v Německu. Pravé hlezno mu oteklo a zrudlo, pořezaná ruka potřebovala čas k hojení a bolel ho každičký kloub v těle. Svaly měl vyčerpané a záda se během druhého dne propracovala od tupé bolesti ke křečovité ztuhlosti.

Varšava nebyla jenom zastávkou na cestě z Německa do Estonska. Byla nezbytným mezipřistáním.

Clark si pod cizím jménem pronajal pokojík v jednohvězdičkovém bezejmenném hotýlku v centru města. Naplnil porcelánovou vanu Glauberovou hořkou solí a vodou skoro tak horkou, že by uvařila humra, a pak do ní ponořil celé tělo kromě dvou končetin. Pravé nohy, na kterou si přiložil pytlík s ledem a elastický obvaz, a pravé ruky, ve které držel pistoli SIG Sauer P220 ráže .45.

Horká koupel a antirevmatika z lékárny mu pozvolna uvolnily křečovitě stažené svaly.

Kromě pohmožděnin a odřenin trpěl Clark navíc neuvěřitelným zánětem dutin. Postaral se o to běh v ledovém dešti. Na to také nasadil volně prodejné léky a hromadu kapesníků.

Horká koupel, prášky, vysmrkat. Clark to opakoval pořád dokola skoro celý týden, než se začal cítit ne snad přímo jako mladík, ale aspoň jako člověk.

A teď tedy byl v Estonsku, v Tallinu, a prošel bránou Viru do Starého města, dlážděného kočičími hlavami. Za poslední dva týdny si vypěstoval obstojný plnovous a převtělil se z podnikatele pokročilého středního věku do drsného, životem otráveného rybáře. Měl hluboko naraženého černého kulicha, černý svetr pod modrou nepromokavou bundou a kožené boty, které pevně svíraly jeho dosud bolavé pravé hlezno.

Byl čtvrtek večer a listopadový vzduch byl chladný, takže se v ulicích nevyskytovalo mnoho chodců. Clark zamířil do úzké středověké uličky sv. Kateřiny; kráčel tudy sám a doléhala na něj i dobrovolná samota posledních týdnů. Když býval mladší, mnohem mladší, chodil v černém sám a sám celé týdny, aniž pocítil náznak osamělosti. Nebyl nelidský, ale dokázal si rozčlenit svůj život tak, že pokud byl v akci, jeho mysl se zabývala výhradně tou akcí. Ale teď myslel na rodinu a přátele a spolupracovníky. Ne tak silně, aby se obrátil a vydal se za nimi, ale určitě víc, než mu bylo milé.

Je to divné, říkal si Clark, zatímco se blížil k svému cíli. Osoba, se kterou by si právě teď přál promluvit, byl Ding. Víc než se Sandy, víc než s Patsy.

Bylo poněkud šílené, že na prvním místě myslel na svého zetě, a byl by se tomu nejspíš zasmál, kdyby všechno kolem nebylo právě teď tak zatraceně vážné. Ale po chvíli úvah mu to začalo dávat smysl. Sandy by stála po jeho boku, v dobrém i ve zlém. Ale ne jako Chavez. Domingo a John byli spolu v pěkně husté kaši daleko častěji, než by dokázali spočítat.

Ale jakkoliv rád by si byl se zetěm pohovořil, ani ho nenapadlo ozvat se mu krátkým telefonátem. Minul už dost telefonních budek – ano, tu a tam se pořád ještě najdou – a bylo by sakra jednoduché v rychlosti brnknout.

Ale ne. Ještě ne. Ne, dokud to nebude naprosto nezbytné.

Kdepak, teď se pohybuje v černé, ne v šedé zóně. Nemůže se ozvat těm, koho by mohl kontakt s ním ohrozit. Nezapochyboval ani na vteřinu, že Ding se postará o jeho ženu, dceru i vnoučata, že je ochrání před fotografy a reportéry, spícími zabijáky i všemi ostatními hajzly, co by chtěli obtěžovat rodinu bývalého agenta CIA.

Přestože Ding nebyl s ním, aby mu stál bok po boku, John Clark věděl, že Chavez mu dál kryje záda.

A to musí prozatím stačit.

ARDO RUUL byl estonský gangster, který poslal své bouchače vyzpovídat Manfreda Kromma. Rusové měli v jedné složce z roku 1981 poznámku, že KGB se doneslo, že nějaký řízek z CIA jménem Clark přijel do Berlína ten den, kdy byl agent Stasi Lukas Schuman zastřelen ve stanici duchů pod Východním Berlínem. Lidi z KGB vyslechli Schumanova parťáka Kromma a Kromm nic nepřiznal. Ale ten záznam zůstal v ruské složce na Johna Clarka i po třiceti letech.

Takže Valentin Kovalenko se spojil s Ardo Ruulem. Estonský gangster jako dvacetiletý mladík sloužil u zpravodajců a teď, když už byl dávno mimo státní službu a „na volné noze“, občas udělal nějakou prácičku pro SVR. Kovalenko požádal Ruula, aby poslal pár chlapů najít Kromma, jestli je ještě naživu, a dopátrat se jádra té historky. Ruulovi lidé našli Kromma v Kolíně, Ruul pozval starého německého agenta na schůzku a zanedlouho už Kromm vyklopil celý příběh, který do té doby nevyprávěl živé duši. Dokonce poznal Johna Clarka na fotografii.

Ruulovi to nedalo moc práce. Estonec předal poznatky Valentinu Kovalenkovi, udělal si v Německu dlouhý víkend se svou přítelkyní a vrátil se domů do Tallinu. Teď seděl na svém oblíbeném místě ve svém oblíbeném nočním klubu a v blikajícím osvětlení pozoroval hrstku západních turistů, jak se zmítají na tanečním parketu.

Ruulovi patřil klub Hypnotek, stylový salon a techno tančírna na Vana Turg v tallinském Starém městě. Většinou přicházel kolem jedenácté večer a málokdy se vzdálil od svého trůnu, rohové pohovky ozdobené dvěma tělesnými strážci, leda do své kanceláře spočítat tržbu nebo surfovat na internetu.

Kolem půlnoci pocítil volání přírody, vyšel tedy po točitých schodech do svého doupěte v patře, mávnutím ruky poslal strážce dolů a vstoupil do své soukromé koupelny u kanceláře.

Ulevil si, spláchl, zapnul se, otočil se a zjistil, že se dívá do hlavně pistole.

„Co se děje?“ vyhrkl estonský.

„Poznáváte mě?“ Tato slova zazněla anglicky.

Ruul mlčky civěl na tlumič.

„Na něco jsem se ptal.“

„Dejte pryč tu zbraň, ať na vás vidím,“ pronesl Ruul třesoucím se hlasem.

John Clark spustil pistoli níž, takže mířila na Estoncovo srdce. „Co třeba takhle?“

„Ano. Jste Američan John Clark, kterého všichni hledají ve vaší zemi.“

„Překvapuje mě, že jste mě nečekal.“ Clark se rychle ohlédl ke dveřím na schodiště. „Nečekal jste mě přece, nebo snad ano?“

Ruul pokrčil rameny. „Proč bych měl vás čekat?“

„Ve všech zprávách hlásili, že jsem byl v Kolíně. To vám nedošlo, že hledám Kromma?“

„Kromm mrtvý.“

To Clark nevěděl. „Vy jste ho zabil?“

Ruul zavrtěl hlavou takovým způsobem, že mu Clark uvěřil. „Řekli mi, že mrtvý, ještě než vy s ním mluvil.“

„Kdo vám to říkal?“

„Lidi, kterých bojím víc než vás, Američane.“

„Tak to mě neznáte.“ Clark palcem natáhl kohout své pětačtyřicítky.

Ruul pozvedl obočí a zeptal se: „Budeme stát na koupelně ještě dlouho?“

Clark couvl a pustil ho do kanceláře, ale pistolí dál mířil na jeho prsa. Ruul držel ruce mírně zvednuté, podíval se k oknu na požární žebřík a prohrábl si ježaté plavé vlasy. „Šel jste sem oknem? Tady ve druhém patře! Měl byste spíš najít houpací křeslo, ve vašem věku. Jednáte jako děcko.“

„Jestli vám oni řekli, že jsem se od Kromma nic nedověděl, tak nejspíš proto, že vás použili jako návnadu. Hádám, že oni vás sledují a čekají, až se objevím.“ To Ruula dosud nenapadlo. John zahlédl v jeho očích záblesk naděje, jako by čekal, že mu někdo přijde na pomoc.

„A když zabili Kromma, nebudou se rozpakovat zabít i vás.“

Teď John pozoroval v očích estonského gangstera, jak mu tahle myšlenka dochází. Ale nevzdával se snadno.

„Takže… Kdo vás poslal za Krommem?“

„Kepi oma ema, starý muži,“ odpověděl Ruul.

„To znělo jako nějaká kletba. Byla to kletba?“

„To znamená… Ošukej tvou matku.“

„Velmi milé.“ Clark opět pozvedl zbraň k Estoncovu čelu.

„Když mě střelíte, není šance pro vás. Já mám deset mužů v domě. Jeden střela z vaší zbraně a oni přijdou, zabijou vás. A jestli pravda, že další muži přijdou, tak máte myslet svoje…“ Zarazil se a díval se, jak Clark vrací pistoli do pouzdra.

Postarší Američan vykročil, popadl Ardo Ruula za paži, otočil ho a tvrdě ho přirazil ke zdi.

„Teď udělám něco, co bude bolet. Bude se vám chtít ječet a volat o pomoc. Slibuju, že jestli vydáte jediný zvuk, provedu vám to i s druhou rukou.“

„Cože? Ne!“

Clark prudce zkroutil Ruulovu levou paži dozadu a opřel se svým loktem o hřbet Estoncova nataženého lokte.

Ardo Ruul málem vyjekl, ale Clark ho chytil za vlasy a praštil mu obličejem o zeď.

Pak se k němu naklonil a zašeptal mu do ucha: „Ještě trochu přitlačím a ten kloub praskne. Můžete ho zachránit, pokud nebudete křičet.“

„Já… Řeknu, kdo mě poslal za Manfred Kromm,“ vydechl Ruul a Clark trochu povolil. „Ruský muž, jmenuje Kovalenko. Dělá FSB nebo SVR, to já nevím který. Poslal mě do Berlín podívat, co Kromm ví o vás.“

„Proč?“

Ardovi se podlomila kolena a on se svezl po zdi dolů. Clark ho přidržel a posadil na podlahu. Estonec byl úplně bledý a oči měl rozšířené bolestí z toho, jak mu John páčil loket.

„Proč, Ruule?“

„On neřekl proč.“

„Jak ho najdu?“

„Jak mám vědět? Jeho jméno Kovalenko. On ruský agent. On platil mi peníze. To všechno, co já vím.“

Zdola z klubu Hypnotek se ozval výstřel, následovaný mužskými i ženskými výkřiky.

Clark rychle vstal a zamířil k oknu.

„Kam vyjdete?“

Clark vyklopil okno a vykoukl ven, pak se obrátil k estonskému gangsterovi: „Než tě zabijí, nezapomeň jim říct, že se zastavím za Kovalenkem.“

Ardo Ruul se vzepřel zdravou rukou o roh stolu a vstal. „Neodcházej, Američane! Budeme je bojovat spolu!“

Clark vylezl na požární žebřík. „Ti chlapi dole jsou tvoje starost. Já mám dost svých problémů.“

A s těmi slovy zmizel v temnotě.

OBA MUŽI, Američan i Estonec, byli zhruba stejně staří. Plus minus stejně vysocí. Váhově se lišili sotva o pět kilo. Oba měli krátce ostříhané prošedivělé vlasy; obličeje obou byly úzké, zbrázděné věkem a ošlehané životem.

Tím podobnost končila. Estonec byl ožralý pobuda, rozvalený na studeném betonu s hlavou opřenou o zeď, a veškerý svůj majetek měl v plastové přepravce.

Clark měl stejnou postavu i věk. Ale jinak nic.

Stál ve tmě pod železničním náspem a pozoroval spícího opilce. Ještě chvilku se díval, jenom na kratičký okamžik se v něm mihl náznak smutku. Neplýtval energií na soucit s tím chlapem, ale ne proto, že by byl bezcitný, Ne, John Clark měl prostě práci. Neměl čas na city.

Přistoupil blíž, klekl si a řekl rusky: „Padesát euro za tvoje šaty.“ Nabízel tomu ubožákovi sedmdesát babek místní měny.

Estonec zamrkal zažloutlýma, krví podlitýma očima. „Vabandust?“ Promiňte?

„Klid, příteli. Budeme smlouvat.“ Clark zopakoval nabídku: „Ty si vezmeš moje šaty. Já ti dám sto euro.“ Ožralý bezdomovec byl chvilku zmatený, ale vše se rychle vyjasnilo. Především to, že nejde o nabídku.

Šlo o požadavek.

Pět minut poté už Clark vkráčel na tallinské hlavní nádraží, vrávoral po nástupišti a čekal na nejbližší vlak do Moskvy.

KAPITOLA 61

JACK RYAN MLADŠÍ strávil ráno ve své kanceláři u Hendley Associates pročítáním zpráv Melanie Kraftové z Národního protiteroristického střediska. Melaniina analýza se zabývala poslední vlnou útoků v Indii a zvažovala možnost, že všechny zúčastněné nepropojené buňky řídil stejný operační velitel.

Ryan se trochu styděl, že do těchto materiálů obrazně řečeno nakukuje přes rameno dívky, se kterou chodí, ale nad pocitem studu převážilo vědomí, že dělá důležitou práci. Rihánova eskalace násilí v Severním Vazíristánu i v Dubaji nenechala nikoho z Univerzity na pochybách, že jde o nebezpečného a odhodlaného člověka. A teď, s ohledem na Melaniinu analýzu ukazující podobné znaky nedávných teroristických masakrů v celé Indii, si Ryan dokázal představit, že pákistánský brigádní generál Rijáz Rihán, náčelník zahraniční špionáže v ISI, by docela dobře mohl být osobou, kterou Melanie v jednom e-mailu Mary Pat Foleyové pojmenovala Forrest Gump.

Jack si tolik přál, aby ji mohl vzít na oběd hned teď a promluvit si s ní, doplnit v její analýze chybějící místa a vytěžit z jejích údajů něco, co by Univerzitě pomohlo najít odpověď na některé otázky týkající se jejích hlavních cílů.

Ale hovořit s Melanií o jeho práci na Univerzitě bylo verboten.

Zazvonil telefon a on po něm sáhl, aniž spustil oči z obrazovky. „Ryan?“

„Ahoj, hochu. Potřebuju laskavost.“ Byl to Clark.

„Johne? To mě podrž! Jsi v pořádku?“

„Držím pohromadě, ale jenom tak tak. Potřebuju rychlou pomoc.“

„Máš ji mít.“

„Mrkni se na ruského špiona jménem Kovalenko.“

„Rus? Dobře. Je u FSB, SVR nebo u vojenské rozvědky?“

Clark odpověděl: „Nezjištěno. Vzpomínám si na jednoho Kovalenka z KGB, z osmdesátých let, ale ten už teď bude dávno mimo hru. Tenhle Kovalenko by mohl být příbuzný, nebo to také může být shoda jmen.“

„Dobře. Co o něm potřebuješ vědět?“ Ryan si mezi řečí dělal na papír poznámky.

„Potřebuju vědět, kde je. Myslím tím, kde se nachází fyzicky.“

„Rozumím.“ Ryan si pomyslel, ale neřekl to nahlas, že jestli Clark chce najít toho Kovalenka, tak nejspíš proto, aby ho mohl chytit pod krkem. Ten Rus je mrtvý muž.

John dodal: „A cokoliv dalšího, co o tom chlápkovi dokážeš zjistit. Zatím letím naslepo, takže cokoliv.“

„Sestavím tým a projdeme údaje CIA a také otevřené zdroje. Sesbíráme úplně všechno, co se o něm dá najít. To on stojí za tou špínou?“

„Nějak s tím má co dělat – jestli to vyšlo od něho, to se ještě uvidí.“

„Zavoláš mi zas?“

„Za tři hodiny?“

„To zní rozumně. Drž se.“

PŮLDRUHÉ MINUTY po hovoru s Clarkem už vedl Ryan konferenční hovor s tuctem zaměstnanců Hendley Associates, včetně Gerryho Hendleyho, Ricka Bella, Sama Grangera a dalších. Bell zorganizoval pracovní skupinu, která měla vyhrabat všechno dostupné o tom ruském špionovi, a všichni se neprodleně dali do práce.

Netrvalo dlouho a zjistili, že Clarkův odhad o příbuzenském vztahu byl správný; hledaný Kovalenko je synem toho Kovalenka, kterého si Clark pamatoval z KGB. Otec Oleg je v důchodu, ale stále žije, a syn Valentin je náměstek rezidenta SVR v Londýně.

Všichni se shodli, že být v pouhých pětatřiceti letech náměstkem rezidenta v Londýně je docela slušná kariéra, ale nikdo z nich si nedokázal představit, co by mohl mít Kovalenko mladší společného s jakoukoliv operací, kterou by Rusové mohli případně vést proti Johnu Clarkovi.

V další fázi analytici prohrabali komunikaci CIA a pátrali po informacích o Valentinu Kovalenkovi. Obvykle se nevěnovali stopování ruských diplomatů a přišlo jim to jako docela příjemné rozptýlení. Kovalenko nebyl zalezlý v jeskyni kdesi ve Vazíristánu jako spousta zájmových osob Univerzity. CIA měla informace, převážnou většinou převzaté od Bezpečnostní služby Spojeného království známé jako MI5, o jeho londýnském bytě, o tom, kde nakupuje, dokonce o tom, kam chodí jeho dcera do školy.

Analytici rychle postřehli, že MI5 nesleduje Kovalenka nijak soustavně.

Zaznamenala, že v říjnu odletěl z Heathrow na moskevské letiště Domodědovo a vrátil se po dvou týdnech. Od té doby zůstával v Londýně.

Ryan se začal zamýšlet nad Valentinovým otcem, Olegem Kovalenkem. Clark říkal, že toho chlapa zná, ačkoli to neznělo, jako by John starého pána podezíral, že by mohl mít něco společného s jeho současnými potížemi. Na druhé straně Jack viděl, že ve Valentinových věcech se hrabe spousta vynikajících analytiků. Dospěl k závěru, že nemá smysl, aby znovu dělal to co oni, a rozhodl se, čert to vem, že se raději podívá zblízka na Olega.

Následující půlhodinu věnoval pročítání archivních materiálů CIA o bývalém špionovi KGB, především o jeho působení v Československu, východním Německu, Bejrútu a v Dánsku. Jack junior pracoval v oboru jenom pár let, ale neměl dojem, že by ten chlap udělal nějakou mimořádnou kariéru, přinejmenším ve srovnání se životopisy jiných ruských špionů, které četl dříve.

Když se Jack prohrabal minulostí toho člověka, zadal jeho jméno do databáze ministerstva vnitřní bezpečnosti, která obsahovala záznamy o všech cestách do západních zemí.

Vypadl jediný záznam. Starší Kovalenko letěl počátkem října s Virgin Atlantic do Londýna.

„Že by navštívit syna?“ přemítal Jack.

Jestli to byla rodinná sešlost, tak velice krátká. Pobyt v zemi trval jen třicet hodin.

Tak krátký výlet Jacka zarazil. Chvíli bubnoval prsty na stole a pak zavolal Gavinu Bierymu.

„Ahoj, tady Jack. Když ti dám jméno jistého cizince a dobu jeho pobytu v Británii, můžeš najít jeho kreditky a dát mi seznam transakcí, které tam provedl, abych mohl vystopovat jeho pohyby?“

Jack uslyšel, jak Biery na druhém konci drátu hvízdl. Potom odpověděl: „Snad jo.“

„Jak dlouho to potrvá?“

„Pár dní, přinejmenším.“

Ryan vzdychl. „Tak na to zapomeň.“

Biery se rozchechtal. Ryan si pomyslel: Ten zatracený ajťák.

Ale přešlo ho to, jakmile Gavin řekl: „Jenom si dělám srandu, Jacku. Můžu ti to zjistit do deseti minut. Mailni mi jméno toho chlápka a všechno ostatní, co na něho máš, a já na to hned skočím.“

„Hmmm. Dobře.“

Za deset minut Ryanův telefon zazvonil. Zvedl ho se slovy: „Tak na co jsi přišel?“

Gavin Biery milostivě uznal naléhavost, která zněla v Ryanově hlase. „Tady to máš. Byl v Londýně, o tom žádná. Ale neplatil ani hotel, ani auto, ani nic podobného. Jenom pár dárků a jeden dva příležitostné nákupy.“ Ryan zklamaně vzdychl. „Takže to vypadá, že mu ten výlet někdo platil.“

„Sám si koupil letenku, tu platil kartou. Ale jakmile dorazil do Londýna, jeho účty zatáhl někdo jiný.“

„Tak jo… Řekl bych, že mi to nijak nepomůže.“

„A cos doufal, že najdeš?“

„Já nevím. Jenom tak lovím. Doufal jsem, že ten výlet má něco společného s Clarkem. Říkal jsem si, že kdybych toho chlapa dokázal vystopovat během těch třiceti hodin, co byl ve městě, tak bych si mohl udělat představu –“

„Já vím, kde se zdržoval.“

„Cože?“

„Koupil krabici doutníků v suvenýrech hotelu Mandarin Oriental v devatenáct padesát šest a druhý den ráno v osm dvacet dva tam koupil bonboniéru. Pokud není vyloženě blázen do toho obchůdku, tak to vypadá, že v tom hotelu přenocoval.“

Jack si to nechal projít hlavou. „Můžeš se podívat na všechny pokoje tu noc?“

„Jo, kontroloval jsem je. Žádný z nich neplatil Valentin Kovalenko.“

„A co Oleg Kovalenko?“

„Ani ten.“

„Takže někdo jiný než syn mu zaplatil cestu. Můžeme získat seznam všech kreditek, kterými se tu noc platil pokoj?“

„Jistě, to se dá vytáhnout. Zavolám ti za pět minut, jo?“

„Za tři minuty jsem u tebe.“

RYAN SE ZJEVIL u Bieryho stolu s vlastním laptopem a svalil se do křesla vedle počítačového mága. Biery mu podal výtisk seznamu, takže mohli společně procházet jména hotelových hostů. Ryan nevěděl, co přesně hledá, takže nemohl půlku úkolu přesunout na Gavina. Kromě jména „Kovalenko“, o kterém Biery už řekl, že tam není, nebo vysoce nepravděpodobného odhalení jména „Edward Kealty“, ho nenapadalo, o co by se měl vlastně zajímat.

Pekelně si přál, aby právě teď mohl sedět s Melanií. Ona by jistě našla jméno, nějaký vzorec, prostě něco.

A najednou, jako blesk z čistého nebe, ho osvítila myšlenka. „Vodka!“ vykřikl.

Gavin se usmál. „Neblbni, je deset patnáct ráno. Leda by ses spokojil s nějakou –“

Ryan ho neposlouchal. „Ruští diplomati, co jezdí do New Yorku na zasedání OSN, vždycky vychlastají všechnu vodku v minibaru.“

„Říká kdo?“

„To nevím, slyšel jsem to někde. Může to být fáma, ale podívej se na tohohle chlápka.“ Otevřel ve svém laptopu fotku Valentina Kovalenka. „Neříkej mi, že se nenaléval stoličnou.“

„Jo, má baňatý červený nos, ale jak to souvisí s jeho výletem do Londýna?“

„Podívej se po pokojích s platbou za minibar, nebo s účtem z hotelového baru.“

Biery stahoval na svůj počítač další seznamy a přitom prohodil: „Nebo pokojová služba. Konkrétně donáška pití.“

„Přesně,“ souhlasil Ryan.

Gavin začal procházet platby kartou za podmnožinu pokojů, které si objednaly donášku nebo si nechaly připsat na účet útratu v baru. Našel několik možností, potom ještě pár dalších. Nakonec se zaměřil na jeden účet. „Hele, tady to máme. Tady je pokoj placený kartou Centurion od American Express na jméno Carmela Zimmernová.“

„Dobře. A dál?“

„Vypadá to, že slečna Zimmernová si za jediný večer v hotelu Mandarin Oriental dopřála dvakrát dvojitou porci kaviáru, čtyři láhve finské vodky a tři pornofilmy.“

Ryan se díval na digitální účet v Gavinově laptopu. Když spatřil tři položky „zábava na pokoji“, trochu se zarazil.

„Jak víš, že to bylo porno?“

„Podívej, běžely všechny současně. Řekl bych, že Oleg skákal z kanálu na kanál, aby si užil co nejvíc.“

„Aha,“ hlesl Ryan, když mu to došlo. Začal znovu probírat jména ze svého seznamu. „Počkej chvilku. Carmela Zimmernová si objednala na tu samou noc také královské apartmá. To přijde skoro na šest táců. A Kovalenko bydlel v pokoji, který taky platila… Měl s ní schůzku, nebo co?“

„To zní přijatelně.“

Zatraceně, říkal si Jack. Kdo je tahle Carmela Zimmernová?

Zkoušeli to jméno vygooglovat, ale nic nenašli. Tedy ne tak úplně, Carmel Zimmernových existovalo několik. Jedna byla čtrnáctiletá holka z Kentucky, co hrála lakros, druhá pětatřicetiletá matka čtyř dětí z Vancouveru, co ráda háčkovala. Prohlíželi si je, jednu po druhé, ale určitě ani jedna nevypadala, že by rozmařile utrácela v pětihvězdičkových hotelích nebo dělala společnost obstarožním ruským špionům v Británii.

„Najdu adresu podle její karty,“ prohlásil Biery a začal klepat do klávesnice. Jack Ryan mladší se mezitím sklonil nad svým laptopem a hledal něco o Carmele Zimmernové na sociálních sítích, náhodných stránkách, kdekoliv v otevřených zdrojích. Už po minutě se ozval: „No to jsou věci.“

„Cože?“

„Tahleta dělá pro Paula Lasku.“

„Toho Paula Lasku?“

„Jo. Carmela Zimmernová, šestačtyřicet let, bydlí v Newportu na Rhode Islandu, pracuje v Pokrokovém institutu.“

Gavin dokončil zkoumání kreditky od AmExu. „To je naše holka. Adresa v Newportu.“

„To je zajímavé. Laskův institut sídlí v New Yorku.“

„Správně, ale sám Laska bydlí v Newportu.“

„Takže ona dělá přímo pro toho starého parchanta.“

„Vypadá to tak.“

KDYŽ CLARK znovu zavolal, jeho hovor šel přes reproduktor v zasedačce v devátém patře. Byli tam vedoucí pracovníci Univerzity, někteří dosud vstřebávali informaci, kterou právě vyhrabali Ryan s Bierym.

„Johne, tady Ryan. Všichni jsou tady se mnou.“

„Ahoj, chlapi.“ Všichni přítomní se s Clarkem rychle pozdravili.

Clark zaváhal a pak se zeptal: „Kde je Driscoll?“

Odpověděl Hendley: „Je v Pákistánu.“

„Ještě pořád?“

„Padl do zajetí. Má ho Hakkání.“

„Kurva. Do hajzlu.“

Gerry ho přerušil: „Podívej, našli jsme snad schůdnou cestičku, jak ho odtamtud dostat. Máme naději.“

„Embling? Myslíš přes něho?“

„Nigel Embling je mrtvý, Johne. Zabil ho Rijáz Rihán,“ pronesl Hendley mírně.

„Co se sakra děje?“ zeptal se Clark.

„Je to složité.“ Gerry přesto popsal situaci mimořádně optimisticky. „Ale pracujeme na tom. Pojďme se teď soustředit na tvoji situaci. Jak jsi na tom?“ Clarkův hlas zněl unaveně, zlostně a ustaraně. „Bude mi líp, až se tohle vyřeší. Máte něco o Kovalenkovi?“

Hendley se podíval na Jacka a přikývl.

„Ano. Valentin Kovalenko, pětatřicet let. Je náměstek rezidenta SVR v Londýně.“

„A je v Moskvě.“

„Ne. Byl tam, v říjnu, ale jenom pár týdnů.“

„Do prdele,“ zavrčel Clark a Ryan z jeho reakce nabyl dojmu, že Clark je v Moskvě.

„Máme ještě něco, Johne.“

„Povídej.“

„Kovalenkův otec, Oleg. Jak jsi říkal, byl u KGB.“

„To jsou včerejší zprávy, Jacku. Musí mu být dnes nejmíň osmdesát…“

„Skoro, ale poslouchej chvilku. Ten chlap nikdy nevyjíždí z Ruska. Tím myslím za celou dobu, co mají na vnitru záznamy. Ale v říjnu letěl do Londýna.“

„Sejít se se synem?“

„Sejít se s Paulem Laskou, jak se zdá.“

Následovala dlouhá pauza. „S tím Paulem Laskou?“

„Jo,“ potvrdil Ryan. „Zatím předběžně si myslíme, že ti dva se poznali v Československu.“

„Dobře,“ řekl Clark překvapeně. „Pokračuj.“

„Hned po Olegově návštěvě v Londýně se Valentin žene na dva týdny do Moskvy. Vrátí se do Londýna a za pár dní z čistého nebe spadne tvoje obvinění.“

Clark doplnil to, co věděl zase on: „Když byl Valentin v Moskvě, poslal bandu grázlů, aby se na mě vyptávali kontaktů z mé složky u KGB.“

„Divné,“ ozval se Caruso, který dosud mlčel. „Když je u SVR, proč neposlal vlastní lidi?“

Clark měl odpověď obratem: „Chtěl použít někoho zvenku, aby on sám a jeho služba zůstali mimo.“

„Takže Valentin o tobě ví od Lasky?“ zeptal se Ryan.

„Vypadá to tak.“

Ryan byl zmatený. „Laska o tobě ví… Jak vlastně?“

Na to odpověděl Sam Granger: „Paul Laska stojí za Pokrokovou iniciativou, to je ta skupina, co obhajuje Emíra. Emír nějakým způsobem ukázal na Clarka a Laska tohle všechno zařizuje přes Rusko, protože nemůže přiznat, že má informace od Emíra.“

Hendley si prohrábl šedivé vlasy. „Emír mohl popsat Clarka svým právníkům. A ti nějak získali tvoji fotku z CIA.“

„Takže Paul Laska a jeho lidi využívají Rusy ve své operaci pod falešnou vlajkou,“ uzavřel Clark.

„Ale proč by Rusové na něco takového přistoupili?“ zeptal se Chavez. „Aby potrápili Ryanovu vládu, nebo ji docela shodili.“

„Musíme jít po Laskovi,“ prohlásil Caruso.

„Sakra, to ne,“ namítl Hendley. „Nepůsobíme v Americe proti Američanům, i když jsou to úchylní darebáci jako on.“

V místnosti vypukla debata; na jedné straně stáli Caruso s Ryanem, na druhé ostatní. Chavez se držel většinou mimo.

Clark uťal dohadování: „Poslouchejte, já to chápu a uznávám. Zkusím získat další použitelné informace a pak se zase ozvu.“

„Díky,“ řekl Gerry Hendley.

„A mám tu ještě něco.“

„A co?“

„Jde po mně nějaká skupina. Ne Rusové. Ani Američani. Francouzi. Jeden z nich zahynul v Kolíně. Já jsem ho přesně řečeno nezabil, ale mrtvý je stejně. Nemyslím, že by jeho kámoši chtěli slyšet moji verzi.“

Muži v zasedačce se po sobě podívali. Všichni slyšeli zprávu o Francouzově smrti, pravděpodobně rukou Johna Clarka. Ale jestli byl Luc Patin členem skupiny, která Clarka pronásledovala, znamenalo to účast další strany. „Zkusíme zjistit, co jsou zač. Možná se nám podaří podívat se na toho mrtvého chlápka z větší blízkosti než novináři, zkusíme zjistit, pro koho dělal.“

Clark pravil: „To bych ocenil. Neškodilo by vědět, s kým mám na téhle frontě co do činění. Dobře. Musím končit. Vy se, chlapi, snažte hlavně dostat zpátky Sama.“

„Stane se,“ opáčil Chavez. „Dej na sebe pozor, Johne.“

Jakmile Clark zavěsil, Dominic se obrátil na Dominga: „Dingu, ty znáš Johna nejdéle. Zdál se unavený, ne?“

Chavez přikývl.

„Jak dlouho ještě může vydržet? Kolik je mu vlastně? Třiašedesát? Čtyřiašedesát? Do prdele. Je víc než dvakrát starší než já, a já na sobě cítím všechno za posledních pár týdnů.“

Chavez zavrtěl hlavou a upřel pohled do dálky. „Nemá smysl spekulovat, jak dlouho jeho tělo vydrží každodenní zátěž.“

„Proč ne?“

„Protože když děláš to, co John, dřív nebo později vezmeš rychlý konec. Jedna z těch kulek, co mu už sakra skoro půl století hvízdají kolem hlavy, bude mít na sobě jeho jméno. A nemluvím o tom drobném škrábnutí z Paříže.“ Caruso přikývl. „Řekl bych, že při tom, co děláme, máme všichni poněkud omezenou dobu použitelnosti.“

„Jo. Pokoušíme štěstí pokaždé, když jdeme ven.“

SCHŮZE SKONČILA, ale v zasedačce bylo ještě plno, když se telefon uprostřed stolu znovu rozblikal. Hendley ho zvedl osobně. „Jo? Dobře, přepojte ho sem.“ Hendley se rozhlédl po kolemstojících. „To je al-Darkúr.“

Stiskl konferenční tlačítko, aby zvuk šel přes reproduktor. „Haló, Mohamede. Mluvíte s Gerrym a ostatní poslouchají.“

„Dobře.“

„Řekněte, že máte dobré zprávy.“

„Ano. Našli jsme vašeho člověka. Je pořád v Severním Vazíristánu, v opevněném komplexu ve městě Azíz Chél.“

Chavez se naklonil přes stůl. „Co s tím uděláte?“

„Připravuji přepad. Zatím jsem nežádal o souhlas, protože nechci, aby nějaké informace prosákly k těm, co ho zadržují. Ale počítám, že pokus o záchranu spustíme do tří dnů.“

Chavez se zeptal: „Jak se vám podařilo dovědět o tom komplexu?“

„ISI o tom ví – používal se jako vězení pro zajatce Sirádže Hakkáního. Ale nedrží tam nikoho důležitého pro ISI, takže nebyl důvod prozrazovat existenci zdroje, od kterého ta informace pochází. Já jsem někoho přesvědčil, aby mi to pověděl.“

Chavez přikývl. „Kolik myslíte, že je tam těch chcípáků?“

Al-Darkúr na druhém konci se odmlčel. „Kolik čeho?“

„Promiňte. Kolik je tam Hakkáního lidí? Kolik je obránců komplexu?“

Delší pauza. „Možná by bylo lepší odpověď na tuhle otázku neznát.“

Chavez zavrtěl hlavou. „Raději mám špatné zprávy než vůbec žádné. To jsem se naučil od jednoho přítele.“

„Myslím, že váš přítel je moudrý muž. Mrzí mě tedy, že mám špatnou zprávu. Předpokládáme, že necelých sto metrů od místa, kde drží Sama, je ubytováno ne méně než padesát Hakkáního bojovníků.“

Ding se podíval na Jacka s Domem. Oba přikývli. „Mohamede. Rádi bychom přijeli, jakmile to půjde.“

„Výborně. Vaši muži prokázali své schopnosti v Dubaji. Určitě bych vás zase využil.“

Po telefonátu s majorem ISI se trojice operativců Univerzity posadila zpátky ke stolu. Přidali se k nim také Hendley a Granger.

Bylo jasné, že Jack, Dom a Ding chtějí do Pákistánu a chtějí se zúčastnit přepadu komplexu, kde podle ISI Hakkáního síť vězní Sama Driscolla.

Hendley je nechtěl pustit, ale po jejich naléhání pochopil, že jim nemůže odpírat možnost zachránit přítele.

Gerry Hendley přišel o ženu a tři děti při autonehodě, loni ztratil Briana Carusa při akci Univerzity, kterou sám schválil, a všichni v místnosti to dobře věděli.

Gerry chtěl dostat Sama zpátky stejně jako kdokoliv z jeho týmu, možná ještě víc.

Nakonec řekl: „Chlapi. V téhle chvíli, ať se nám to líbí nebo ne, jede Clark na vlastní pěst. Budeme ho podle možností podporovat, pokud se na nás obrátí a bude něco potřebovat.“

„Co se týče šance osvobodit Sama,“ Hendley jenom zavrtěl hlavou. „Zní to jako naprostá hovadina. Je to celé posraným navrch. Ale nikdy bych si neodpustil, kdybych vás nenechal to zkusit. Je to na vás třech.“

Chavez řekl: „Zaletíme do Péšávaru a promluvíme s al-Darkúrem. Já mu věřím. Jestli tvrdí, že ti chlapi, co půjdou na ten přepad, jsou ti nejlepší… Dobrá… Víc snad ani nemůžeme chtít, no ne?“

Hendley souhlasil, aby tam jeli, ale nedělal si iluze, že by si chtěli jen obhlédnout situaci. Podle výrazu v jejich očích bylo jasné, že tihle tři muži jdou do boje, a on přemítal, jestli dokáže žít sám se sebou, pokud se nevrátí.

KAPITOLA 62

GENERÁL RIJÁZ RIHÁN rozeslal zprávu všem organizacím, které řídil. Ne vedení těchto organizací, ale desítkám jednotlivých buněk. Mužům z aktivních buněk v terénu totiž věřil, že splní své úkoly, a nelitoval času, aby je pomocí e-mailů, Skypu a satelitních telefonů všechny vyslal do akce.

Cílem byla Indie. Den D právě nastal.

Během několika hodin začaly útoky. Podél celé indicko-pákistánské hranice, v hloubce indického území, dokonce i na indická velvyslanectví a konzuláty v Bangladéši a dalších zemích.

Na otázku „Proč právě teď?“ padaly různé odpovědi. Značná část světového tisku obviňovala čerstvě zvoleného prezidenta Jacka Ryana kvůli jeho slovním výpadům proti slabé pákistánské vládě, ale kdo tomu trochu rozuměl, dobře věděl, že nezbytná koordinace těchto akcí vyžadovala dlouhodobou přípravu, která musela začít mnohem dříve, než Ryan oznámil, že se postaví za Indii, pokud Pákistán neskoncuje s podporou terorismu.

Většina lidí také chápala, že otázka „Proč právě teď?“ nemá smysl, protože konflikt se sice rozhořel v posledním měsíci, ale jinak doutnal už desítky let.

O operaci, kterou Rijáz Rihán zahájil v posledních měsících útokem na dálnici z Bangalúru do Electronics City, snil generál už mnoho let, od května 1999. V té době se Indie a Pákistán zapletly do krátké pohraniční šarvátky, později známé jako Kargílská válka. Pákistánská vojska překročila demarkační linii mezi oběma zeměmi, svedla několik menších bitev a na území obou zemí dopadaly dělostřelecké granáty.

Rihán tehdy byl tam na hranicích, organizoval bojůvky v Kašmíru. Doslechl se, a později se to potvrdilo, že Pákistán začal mobilizovat část svého jaderného arsenálu. Pákistánci tou dobou měli jaderné zbraně už více než deset let, ačkoliv první zkoušku provedli teprve rok předtím. Měli skoro stovku bojových hlavic a leteckých protizemních pum, vesměs uložených v rozloženém stavu, ale připravených k rychlé montáži a nasazení v případě ohrožení státu.

Tehdy v noci, během spánku v horské pevnůstce přímo na demarkační linii, se Rihánovi zdálo, že sákir, velký sokol, přinesl do jeho chatrče jaderné zbraně. Sákir nařídil Rihánovi odpálit bojové hlavice na obou stranách hranice, aby vyvolal totální jadernou válku mezi oběma zeměmi. Rozmístil tedy bomby podél hranic, válka se rozšířila i na města a z ohňů a radioaktivního popela se sám Rihán vynořil jako chalífa, hlava nového pákistánského chalífátu.

Od té noci myslel na sokola a chalífát každičký den. Neviděl v tom snu výplod vlastní mysli, která vzala údaje ze skutečného světa a podvědomě je spředla do fantazijních představ. Ne, považoval svůj sen za Alláhovo poselství – za bojový rozkaz, stejně jako dostával rozkazy od svých nadřízených v ISI a stejně jako je předával dál svým podřízeným buňkám.

Nyní, po třinácti letech, byl připraven realizovat svůj plán v praxi. Nazval ho Operace Sákir, na počest sokola, který ho navštívil ve snu.

Postupem času zjistil, že bude nutné operaci trochu pozměnit. Pochopil, že Indie, s mnohem větším počtem jaderných zbraní a lepšími nosiči, by ve skutečné jaderné válce Pákistán zcela zničila. Navíc si Rihán uvědomil, že překážkou skutečné vlády islámu v Pákistánu není Indie. Ne, problém byl v samotném Pákistánu – přesněji řečeno v pákistánských sekularistech.

Proto se rozhodl místo odcizení jaderných zbraní raději svrhnout slabou civilní vládu své země. Občanstvo se podřídí vojenské vládě jako už mnohokrát předtím, což by nemuselo zafungovat, kdyby vyšlo najevo, že zbraně ukradla ISI nebo sama armáda kvůli vládnímu převratu. Proto Rihán vypracoval plán na předání nukleárních zbraní nějaké islámské militantní skupině mimo Pákistán, aby odvrátil podezření, že je to celé vnitřní záležitost.

Jakmile vláda padne, Rihán se chopí moci a očistí armádu od sekularistů, a také poštve své bojůvky proti sekularistům v civilním sektoru.

A Rihán se stane chalífou. Koneckonců kdo jiný? Za ta léta, kdy plnil rozkazy jiných, se stal jediným spojovacím článkem mezi všemi islámskými bojovými skupinami. Bez Rihána by ISI nemohla řídit Laškar-e-Tajba, netěšila by se podpoře Al-Kájdy, neměla by na povel kolem dvaceti dalších skupin a zcela určitě by neměla peníze a podporu Rihánových osobních sponzorů ze států kolem Zálivu.

Generál Rihán nebyl ve své zemi obecně známý, spíše naopak, ale jeho návrat do armády a jmenování do funkce ředitele odboru v ISI mu poskytlo nezbytné postavení, aby mohl ve vhodné chvíli stát v čele převratu proti sekulární vládě. Bude mít podporu islamistů v armádě, protože ho podporuje čtyřiadvacet největších uskupení mudžáhidů v zemi. Úspěch ISI bude závislý na této početné, nekoordinované, ale mohutné síle, a velení ISI a armády udělalo z Rihána něco jako most vedoucí k této rozhodující armádě civilistů.

Rihán už dávno nebyl nástrojem. Rihán se vlastním úsilím, vlastní inteligencí a vlastní lstivostí stal tajným králem – a operace Sákir byla cestou k trůnu.

KAPITOLA 63

DOMINGO CHAVEZ, Dominic Caruso a Jack Ryan mladší vystoupili z vrtulníku AS332 Super Puma do mrazivého předjitřního vzduchu. Nikdo z nich by sice nedokázal označit na mapě, kde přesně se nacházejí, z hovorů s majorem al-Darkúrem přes satelitní telefon však věděli, že jsou na neoficiální vojenské základné v Chajbarské oblasti, provozované skupinou zvláštních vojsk pákistánské armády. Ve skutečnosti byli v Čirátu, nějakých padesát kilometrů od Péšávaru, v nadmořské výšce 1400 metrů.

Tento tábor komandos sloužil jako výchozí bod pro zásahy zvláštních vojsk v Severním Vazíristánu.

Ostřílení vojáci s kamennými obličeji odvedli Američany do boudy u cvičiště na rovném kousku udusané hlíny, obklopené bujně porostlými kopci. Tam jim nabídli horký čaj a ukázali jim regály plné maskáčů s hnědo-černo-zeleným lesním vzorem a černých bagančat.

Muži shodili civil a oblékli se. Ryan na sobě neměl stejnokroj od dob středoškolského baseballu; přišlo mu podivné a trochu nepatřičné oblékat se jako voják.

Američané nedostali červené barety jako zbytek mužů v pevnosti, ale jinak byli oblečeni stejně jako všichni ostatní v táboře.

Jakmile byli všichni tři jednotně ustrojeni, přistál na ploše další vrtulník. Zanedlouho vstoupil do boudy major al-Darkúr, také ve stejných maskáčích. Všichni si potřásli rukama.

Major řekl: „Máme celý den na přípravu akce. Zaútočíme v noci.“

Američané přikývli jako jeden muž.

„Teď mi povězte, co potřebujete.“

Chavez odpověděl za všechny: „Budeme nejspíš potřebovat nějaké zbraně.“

Major se chmurně usmál: „Ano, řekl bych, že máte pravdu.“

V OSM RÁNO stáli tři operativci Univerzity na střelnici základny a zkoušeli své zbraně. Dom a Jack vyfasovali samopaly FN P-90, futuristicky vyhlížející zbraně, vhodné zejména pro boj v zástavbě díky uspořádání bull-pup, kdy hlaveň tolik nevyčnívá. Bojovník se pak může pohybovat třeba po chodbách, aniž by vyčnívající hlaveň prozradila jeho přítomnost.

Kromě toho střílí výkonným, ale lehkým nábojem 5,7x28mm z poctivého padesátiranného zásobníku.

Chavez zvolil pušku Steyr AUG v ráži 5,45 mm. Má delší hlaveň než P-90, takže je přesnější na delší vzdálenost, také díky zaměřovači s trojapůlnásobným přiblížením. Steyr sice není tak dobrý jako P-90 v omezeném prostoru, ale Chavez byl hlavně a především odstřelovač a tuhle zbraň považoval za přijatelný kompromis.

Chavez procvičoval s oběma mladíky práci se zbraněmi, nutil je měnit zásobníky vestoje, v kleče i vleže, střílet jednotlivé rány i dávky v klidu i za pohybu.

Cvičili také s třemi různými typy granátů, které si měli brát do akce. Malé belgické tříštivé granáty, ohlušovací granáty M84, které s dvouvteřinovým zpožděním vydávají neuvěřitelný záblesk a hromovou ránu, a výbušky s devíti „čertíky“, slabšími záblesky v rychlém sledu.

Když si během přestávky v cvičení dobíjeli zásobníky, objevil se na konci rozlehlé venkovní střelnice major al-Darkúr s puškou M4 a plechovou krabicí střeliva. Chavez nechal oba méně zkušené parťáky cvičit dál, a sám vykročil k snědému Pákistánci.

„Co to děláte?“ zeptal se Ding.

„Jdu si vyzkoušet pušku.“

„Proč?“

„Protože jdu s vámi.“ Major si nasadil ochranné brýle. „Já jsem odpovídal za pana Sama a selhal jsem. Teď přebírám odpovědnost za jeho návrat.“

Chavez přikývl. „Mrzí mě, že jsem vám předtím nevěřil.“

Al-Darkúr pokrčil rameny. „Já vám to nevyčítám. Právě jste přišel o přítele. Kdyby to bylo naopak, cítil bych stejnou zlost.“

Ding napřáhl ruku v rukavici a Muhammad ji stiskl.

Potom se zeptal: „Co vaši muži. Jak jsou na tom?“

„Jsou dobří, ale nemají moc zkušeností. Ale pokud vaši komandos budou vázat síly na obvodu a my tři pronikneme dovnitř jako tým, myslím, že to bude v pořádku.“

„Ne vy tři. My čtyři. Půjdu dovnitř s vámi.“

Chavez zvedl obočí. „Majore, jestli blufujete, tak máte kurevskou smůlu, protože já vám to rozmlouvat nebudu.“

Muhammad odjistil pušku a vypálil pět rychlých ran. Všechny kulky zasáhly cíl, malou železnou destičku, která po každém zásahu hezky cinkla. „Není to bluf. Já jsem dostal Nigela a Sama do tohohle průšvihu. Nemůžu pomoct Nigelovi, ale možná pomůžu Samovi.“

„Vítejte v mém týmu,“ prohlásil Chavez, ještě pod dojmem Pákistáncova střeleckého umění. „A až dostanete svého přítele zpátky,“ pokračoval al-Darkúr, „doufám, že se vaše organizace bude i nadále zajímat o generála Rihána. Zdá se, že ho považujete za opravdu nebezpečného, stejně jako já.“

„To opravdu ano,“ připustil Chavez.

ODPOLEDNE V ČIRÁTU věnovali instruktáži komandos Zarrár, jednotky, která se měla vydat do Severního Vazíristánu spolu s Američany. Hlavní body přednesl kapitán, který vysvětlil, co má každý z nich dělat a co by měl každý z nich vidět až do chvíle, kdy Američané vniknou do hlavní budovy, kde podle zpravodajských údajů mají být zadržováni zajatci.

Kapitán zvláštních vojsk používal tabuli a autoritativní tón hlasu. „Vrtulník s Američany přistane přímo před bránou, tři Američani sesednou a vylomí bránu. Nemůžeme přistát ve dvoře kvůli elektrickým drátům. Naše čtyři vrtulníky zaujmou postavení nad čtyřmi zdmi kolem tábora, budou tam kroužit a krýt palbou údernou skupinu. To by mělo vázat nepřátelské síly v okolních budovách, ve dvoře i v oknech. Ale nepomůže to úderné skupině, jakmile sama pronikne do budovy. Nemáme žádné údaje o vnitřním uspořádání tábora, ani nevíme, kde zadržují vězně. Naneštěstí Hakkáního lidé v našich rukou sami nikdy nebyli v hlavní budově, jenom v ubikacích na východní straně.“

Caruso se zeptal: „Máme nějakou představu o počtech obránců?“

Kapitán přikývl. „Zhruba čtyřicet až padesát mužů v ubikacích, ale připomínám, že naším zámyslem je udržet tyto muže v jejich objektech, aby nemohli vyrazit do hlavní budovy za vámi. Dále je venku nepřetržitě deset strážných.“

„A uvnitř hlavní budovy?“

„Nevíme. Naprosto netušíme.“

„To je děs,“ zamumlal Caruso.

Kapitán podal každému Američanovi malou LED svítilničku značky Phoenix. Ding ten majáček dobře znal. Blikal v infračerveném pásmu, takže osádky vrtulníků ho v noci dobře uvidí a přinejmenším teoreticky se tak sníží riziko, že se Chavez a jeho druhové stanou obětí svých spolubojovníků.

„Potřebuju, abyste to měli pořád na sobě.“

„Tak to bude,“ přitakal Chavez.

Kapitán ještě varoval al-Darkúra i jeho americké spojence, aby se v budově drželi co nejdál od oken, protože vrtulníky budou plné střelců vyhlížejících každý pohyb. Blikající světýlka nebudou vidět ze všech úhlů, zvlášť v chodbách a za okny.

Po instruktáži se Muhammad zeptal Chaveze, co si o celé operaci myslí. Američan pečlivě volil slova: „Abych řekl pravdu, je to trochu amatérské. Budou mít ztráty.“

Muhammad přikývl. „Jsou na to zvyklí. Chtěl byste jim poradit, jak to udělat lépe?“

„Poslouchali by mě?“

„Ne.“

Ding pokrčil rameny. „Takže se s nimi prostě svezu. My všichni.“

Al-Darkúr přikývl a dodal: „Vezmou nás tam, abychom mohli hledat Sama, ale mějte prosím na paměti, že nepůjdou dovnitř. My čtyři si musíme poradit sami.“

„Rozumím, a oceňuji, že do toho jdete s námi.“

MUŽI DOSTALI pár hodin volna k odpočinku před nástupem u vrtulníků o půlnoci. Chavez ještě chvíli proháněl oba své mladší společníky, pak si všichni tři vyčistili a namazali zbraně, načež se vrátili do malé boudy u kasáren a zalehli na kavalce. Ale nikdo z nich neusnul. Za pár hodin je čekalo bezprostřední nebezpečí.

Chavez strávil celý den snahou co nejlépe připravit oba bratrance na nadcházející akci. Pochyboval ovšem, že to stačilo. Zatraceně, pomyslel si Ding, tahle operace by chtěla celý oddíl Duhy. Jenže to bylo vyloučené. Řekl tedy oběma bratrancům alespoň to, co mu kdysi dávno o akcích s nedostatečným vybavením pověděl Clark.

„Musíte tančit s tím, kdo vás k tanci vyzval.“

Jestli jsou komandos Zarrár tak dobří jako jejich pověst, můžou si na ně vsadit.

A jestli ne? Dobrá, v tom případě budou u konferenčního stolu v zasedačce Hendley Associates další tři prázdné židle.

Ding si všiml, že se Ryanův pohled upírá do prázdna, jako by se ten kluk zasnil. Caruso také vypadal trochu zaskočený tím, co je čeká. Ding pravil: „Chlapi, poslouchejte mě pozorně. Nenechte se rozptylovat. Ještě nikdy jste nedělali nic ani vzdáleně podobného tomu, do čeho teď jdete. Budeme stát přinejmenším proti padesáti protivníkům.“

Caruso se zachmuřeně usmál: „Není nad prostředí bohaté na cíle.“ Chavez zavrčel: „Jo? Povídej to generálu Custerovi.“

Dominic přikývl: „Máš bod.“

Satelitní telefon na Chavezově opasku zazvonil; Ding vyšel ven přijmout hovor.

Když byl Chavez venku, Ryan přemýšlel o jeho posledních slovech. Ne, ještě nikdy nedělal nic takového. Ani Dom, který teď sedí vedle něj a nabíjí si pistoli. Jediní z jejich stavu, kdo jsou připraveni na takovou akci, jsou Chavez, který je díky Bohu povede, Driscoll, který je někde v jejich cílovém objektu, nejspíš spoutaný v cele, a Clark, který je teď na útěku před vládou své vlastní země a několika dalšími vládami.

Je to v prdeli.

Chavez strčil hlavu do dveří; za ním zářila světla vrtulníků a zvuky nakládaného materiálu zněly jako vzdálený rachot vlaku. „Ryane. Telefon.“

Jack slezl z kavalce a zamířil ven. „Kdo je to?“

„Nově zvolený prezident.“

A sakra. Tohle byla stěží vhodná chvíle na rodinný pokec, ale Jack si uvědomil, že rád uslyší otcův hlas, aby si trochu uklidnil nervy.

Ohlásil se vtípkem: „Ahoj, tati, jsi ještě pořád prezident?“

Jenže Jack Ryan starší dal rychle najevo, že nemá žertovnou náladu. „Řekl jsem Arniemu, ať se spojí s Gerrym Hendleym. A ten povídal, že jsi kdesi v Pákistánu. Chci se ujistit, že jsi v bezpečí.“

„Jsem v pohodě.“

„Kde jsi?“

„Nemůžu mluvit o –“

„Sakra, Jacku, co se děje? Jsi v nebezpečí?“

Junior vzdychl. „Děláme tady s pár přáteli…“

„V Pákistánu si musíš přátele vybírat moc pečlivě.“

„To já vím. Tihle chlápci pro nás riskují úplně všechno.“

Ryan starší neodpověděl.

„Tati, až se ujmeš úřadu, pomůžeš Clarkovi?“

„Až budu zpátky ve Washingtonu, pohnu zemí, abych zvrátil to obvinění. Ale v tuhle chvíli je John na útěku a já s tím sakra nemůžu dělat vůbec nic.“

„Tak jo.“

„Slyším tam vzadu vrtulníky?“

„Jo“

„Něco se děje?“

Jack věděl, že by teď mohl zalhat, ale neudělal to. Koneckonců to je jeho otec. „Ano, něco se děje, něco mnohem podstatnějšího než před pár týdny, a já jsem v tom až po uši. Nevím, jak se to vyvine.“

Na druhém konci linky nastala bolestná přestávka. Nakonec Ryan starší promluvil: „Můžu ti nějak pomoct?“

„Zrovna teď ne. Ale jinak rozhodně můžeš.“

„Řekni jak, synku, udělám, cokoliv bude v mých silách.“

„Až nastoupíš do úřadu, udělej všechno, co půjde, abys pomohl CIA. Kdybys ji dokázal posílit do té míry, jako když jsi byl prezident, bylo by i mně mnohem líp. Nám všem.“

„Věř mi, synu. Nic není důležitější. Jakmile se –“

Chavez a Caruso vyšli z boudy s pomalovanými obličeji a obtěžkáni výzbrojí. „Tati… Už musím jít.“

„Jacku? Dávej na sebe pozor.“

„Je mi líto, ale nemůžu zároveň dávat pozor sám na sebe a být tady. A tady mám práci. Tys taky dělal věci… Víš, jaké to je.“

„Vím.“

„Podívej, kdyby se mi něco stalo. Řekni mámě… jenom… prostě zkus jí to vysvětlit.“

Jack junior neslyšel nic, ale cítil, jak jeho otec, jakkoliv klidný, trpí myšlenkou, že jeho synovi hrozí bezprostřední nebezpečí a on mu nemůže nijak pomoct. Ryan mladší měl sám na sebe zlost, že postavil svého otce do takové situace, ale věděl, že už se stalo a že nemá čas to nijak napravit.

„Musím běžet. Promiň. Zavolám, až budu moct“ Jestli budu moct, pomyslel si, ale nahlas to neřekl.

S těmi slovy Jack ukončil hovor a podal telefon Chavezovi, načež vstoupil do boudičky a vzal si svou zbraň.

KAPITOLA 64

ČTYŘI VRTULNÍKY PUMA vstoupily do vzdušného prostoru Severního Vazíristánu krátce po třetí hodině ráno. Bachraté stroje letěly nízko a v těsné sestavě, aby se přiblížily co nejnenápadněji. Cestou k cíli v městě Azíz Chél se řídily podle horských silnic a hlubokých říčních údolí.

Ryan seděl na podlaze vrtulníku, díval se do tmavé krajiny venku a zápasil s nevolností. Dostal se do stavu, kdy se mu chtělo vyzvrátit všechny vnitřnosti, jenom aby se zbavil veškerého žaludečního obsahu a dostal se do formy ještě před zahájením akce. Ale nezvracel, jenom tam seděl, zmáčknutý mezi Muhammadem al-Darkúrem vpravo a Domem vlevo. Chavez seděl naproti a kromě nich bylo v kabině dalších pět komandos Zarrár, nepočítaje palubního střelce u 7,62mm kulometu a technika, který seděl vpředu s oběma piloty.

Ostatní vrtulníky nesly podobný náklad.

Chavez zařval do hukotu motorů: „Dome a Jacku. Chci mít vás dva za zády po celou dobu, co budeme uvnitř. Mějte zbraně pohotově. Postupujeme v tvaru.“

Ryan se v životě tolik nebál. Každý člověk v okruhu osmdesáti kilometrů, kromě mužů v jejich čtyřech vrtulnících, by ho zabil na potkání.

Al-Darkúr měl nasazený interkom pro domluvu s osádkou, ale teď ho sundal a nasadil si přilbu. Pak se naklonil k Chavezovi a zařval: „Už je skoro čas. Budou kroužit deset minut! Ne víc! Potom odletí.“

„Rozumím,“ odvětil Ding.

Ryan se naklonil k Chavezovu začerněnému obličeji. „Bude deset minut stačit?“

Podsaditý Mexikánec pokrčil rameny. „Jestli se zasekneme v budově, tak jsme mrtví. To místo se celé, uvnitř jako venku, hemží Hakkáního lidma. Každá vteřina, co tam budeme, je příležitost pro nějakého grázla, vzít si nás na mušku. Jestli nevylezeme do deseti minut, tak nevylezeme vůbec, mano.“

Ryan přikývl, naklonil se a díval se z okna na zvlněné černé kopce pod nimi.

Vrtulník se náhle zakymácel a Jack pozvracel sklo.

SAM DRISCOLL neměl představu, jestli je den nebo noc. Obvykle odhadoval čas podle střídání stráží a podle toho, jestli dostal jenom kus chleba (ráno) nebo chleba s hrnečkem vodnaté šlichty (večer). Po několika týdnech věznění si spolu se dvěma dalšími vězni začal říkat, jestli to stráže neprohodily, aby je zmátly.

V sousední cele byl australský reportér agentury Reuters. Jmenoval se Allen Lyle, byl mladý, nebylo mu ještě ani třicet, ale trpěl žaludeční virózou. Několik posledních dní v sobě neudržel žádné jídlo. V krajní cele, nejblíž u dveří, byl jakýsi afghánský politik. Byl tu jenom pár dní a stráže ho občas ztloukly, ale jinak se zdál být zdravý.

Samovy nohy se za poslední měsíc v podstatě zahojily, ale pořád silně kulhal a také se nevyhnul infekci. Cítil se slabý a nemocný, v noci se potil, a z dlouhého ležení na rohoži hodně zhubl a zchátral.

Donutil se vstát a dobelhat se k mříži, aby se podíval na mladíka z agentury Reuters. Zhruba celý první týden se ho ten chlap neúnavně vyptával, pro koho dělá a co dělal, když ho tálibánci zajali. Driscoll mu neodpovídal a novinář to nakonec vzdal. Teď to vypadalo, že během pár dní by to mohl vzdát definitivně.

„Hej!“ zvolal Sam. „Lyle! Vzbuď se!“

Reportér ztuhl. Otevřel na půl oči. „To je vrtulník?“

Kurva blouzní, pomyslel si Sam. Chudák.

Počkat. Teď už to slyšel taky. Sice slabý, ale skutečný klapot vrtulníku. Afghánec u dveří vstal a ohlédl se po Samovi, jako by si chtěl potvrdit, co slyší.

Tři věznitelé na druhé straně mříží zvuk zaslechli také. Podívali se po sobě, potom vstali a vykoukli do tmavé chodby, volali na někoho kdesi mimo Driscollův výhled.

Jeden z nich prohodil vtípek a všichni tři se zasmáli.

Afghánský politik se podíval na Driscolla a řekl: „Povídají, že prezident Kealty si přijel pro tebe a toho reportéra.“

Sam vzdychl. Nebylo to poprvé, kdy slyšeli nad hlavami vrtulníky pákistánské armády. Po pár vteřinách se vždycky zase vytratily. Driscoll se otočil a chtěl si zase sednout.

A pak… Buuum!

Kdesi nad ním se rozlehl dunivý rachot. Sam se otočil zpátky k chodbě.

Hned poté následovala kulometná palba. A potom další výbuch.

„Všichni k zemi!“ vykřikl Driscoll na ostatní zajatce. Jestli se je pákistánská armáda pokouší osvobodit, a jestli se u toho bude střílet, třeba jen venku v chodbě, tak bude kamenný sklep za chvíli plný odražených střel, a zásah od vlastních lidí zraní stejně jako od nepřítele.

Sam se začal rozhlížet po nějakém krytu, ale jeden z žalářníků přiběhl k jeho cele. Oči měl rozšířené strachem a odhodláním. Sam nabyl dojmu, že ho ten muž chce použít jako živý štít, pokud by pákistánští vojáci vtrhli do sklepa.

VYSKÁKALI Z VRTULNÍKŮ už před dvěma minutami a Jack Ryan dosud nespatřil nepřítele. Nejdřív zapadli po kolena do příkopu nějakých sto metrů před cílem. Jack nechápal, proč je pilot vysadil tak daleko, dokud nedoběhl blíž k objektu a nespatřil v prostoru před hlavní bránou několik řad elektrických sloupů a klikatící se dráty.

Potom Chavez přiložil na bránu v obvodové zdi trhavou nálož a Jack, Dom a Muhammad mu kryli záda. Zaklekli a přejížděli pohledem tmavé střechy a brány několika ohrazených budov na druhé straně kamenité pláně, a také hlídali severní a jižní rohy obvodové zdi. Nad nimi kroužily velké vrtulníky Puma a do štěkotu ručních zbraní občas vyplivly dlouhou dávku z palubního kulometu. Jeden bachratý ptáček poslal do svahu za komplexem budov několik dávek z dvacetimilimetrového kanónu, aby naznačil tamním předpokládaným čtyřiceti tálibáncům, že mají zůstat dřepět na místě a nevystrkovat nos.

Nakonec i přes pekelný rachot na obloze Jack zaslechl: „Pálím.“ Přitiskl se k čtyři metry vysoké zdi z rudých cihel. Pár vteřin nato se rozlehla ohlušující rána nálože, která rozmetala dubová, železem pobitá vrata v hromadu párátek.

A pak byli najednou uvnitř a běželi k hlavní budově, vzdálené zhruba třicet metrů. Ryan zahlédl asi čtyřicet metrů vpravo dlouhé nízké ubikace, a právě v té chvíli podél tmavé budovy vytryskly jiskry od svítících kulometných střel shora.

Jack byl v patách Domovi a na záda mu dýchal Muhammad, všichni tři běželi za Chavezem, který pádil v čele s přilícenou puškou AUG.

Jacka překvapilo, když Chavez najednou vypálil před sebe. Podíval se, kam dopadají střely, a zjistil, že se zarývají do jakéhosi domečku či garáže nalevo od hlavní budovy. Vyšlehl z ní jasný plamen a k nebi se vznesla střela z erpégéčka, ovšem očividně špatně zamířená.

Ding střílel stále znovu, Ryan pozvedl svůj P-90 a poslal tam také pár ran, ale celá skupina doběhla ke zdi hlavní budovy dřív, než vůbec v noční tmě našel nějaký cíl.

Sunuli se podél zdi k hlavním dveřím, Ding stále v čele. Chavez pokynul Carusovi, který rychle přeběhl na druhou stranu zavřených dveří a přitiskl se tam ke zdi. Chavez pak kývl na Ryana, který sáhl po výbušce v sumce na pravém stehnu. V té chvíli však spatřil druhou a třetí střelu z erpégéčka, obě odpálené z místa za hlavní budovou. Vypadaly, že jsou přesně zamířené na vrtulník, prolétávající právě kolem ubikací.

A také byly. První střela zasáhla stroj těsně za čelním sklem a druhá se zaryla do ocasního nosníku hned za oběma motory. Ryan ztuhl úžasem a sledoval, jak výbuch urval helikoptéře ocas; stroj se stočil doprava, zřítil se po nose k zemi a zmizel v oblaku černého dýmu.

Dopadl za zdí, kousek níž na kamenitou pláň.

Jeden ze tří zbylých vrtulníků okamžitě opustil okruh kolem Hakkáního tvrze a zamířil k místu dopadu.

„Do prdele!“ komentoval to Chavez. „Ztrácíme krytí. Vpřed!“

KAPITOLA 65

DOM VYKOPL hlavní dveře a Ryan hodil do vstupní haly ohlušující granát, držel se přitom vlevo a mimo dosah palby zevnitř domu.

Buuum!

Všichni čtyři vběhli dovnitř; Dom s Ryanem se vydali doprava, Ding s Muhammadem doleva podél zdi. Tmavou místnost si ozařovali svítilnami na zbraních. Dominic takřka ihned zahlédl pohyb ve dveřích vpravo. Posvítil tam a světlo se odrazilo od kovu pušky. Caruso poslal do dveří desetirannou dávku.

Prostřílený vousáč spadl do haly vedle dřevěného stolu, z ruky mu vypadl kalašnikov.

Za jejich zády se ve dvoře rozlehl štěkot ručních zbraní. To nebyla palba z kroužících vrtulníků. Ne, tohle byly kalašnikovy mužů z ostrahy objektu. Palba sílila a bylo jasné, že bojovníci z ubikací se probili ven; teď buď stříleli na vrtulníky, nebo mířili do hlavní budovy. Nebo taky oboje.

Chavez, Caruso, Ryan a al-Darkúr postupovali v zástupu nízkou chodbou, cestou vyčistili pár místností nalevo i napravo s využitím stejné taktiky „zaplavení“ jako v hale. Vyrazili dveře a rychle vtrhli dovnitř s napřaženými zbraněmi a rozsvícenými svítilnami, první a třetí se sunul podél zdi doleva od vchodu, druhý a čtvrtý doprava.

Z třetího prázdného pokoje se vrátili do chodby a Muhammad al-Darkúr sejmul dva muže, kteří se pokusili vniknout hlavními dveřmi. Potom zaklekl a dál mířil na dveře, kterými měli za okamžik vrazit dovnitř muži z ubikací.

„Běžte dál! Já je zdržím!“

Chavez se otočil a vyrazil. Ryan a Caruso mu byli v patách.

ZAHNULI ZA ROH, Ding vystřelil na ozbrojence na schodišti vlevo a zaklekl, aby vyměnil zásobník. Vpravo zahlédl další kamenné schodiště vedoucí dolů do sklepení, zahaleného ve tmě.

Venku se silné výbuchy erpégéček mísily s palbou pušek.

Domingo se otočil k ostatním a překřikoval rachot al-Darkúrovy pušky: „Nemáme čas! Já se kouknu nahoru, vy běžte dolů! Sejdeme se tady, ale ať se nepostřílíme navzájem!“

S těmi slovy Chavez odkvačil po schodech nahoru a zmizel jim z očí.

Caruso opatrně zamířil dolů do sklepa a svítil si na cestu. Nedošel po nerovných kamenných stupních ani do poloviny, když zdola zaduněla puška a ze schodů i stěn kolem něj vytryskly jiskry po zásazích a odrazech plášťového střeliva.

Caruso vycouval po schodech, ale srazil se s Ryanem. Oba upadli a kutáleli se dolů, klouzali na batozích, až se zastavili v tmavé chodbě.

Střelec před nimi pálil dál. Ryan dopadl na Carusa a přirazil bratrance k zemi. Ztěžka se zvedl na kolena, zhruba zacílil na plamínky před sebou a nasázel tím směrem dvacet ran.

Přes zvonění v uších slyšel cinkot vlastních nábojnic, které se odrážely od kamene a padaly všude kolem. Potom zaslechl tupý kovový zvuk, jak vpředu padla puška na podlahu. Posvítil tam a spatřil táliba, zhrouceného u zdi v ohybu sklepní chodby.

„Jsi v pořádku, Dome?“

„Slez ze mě.“

„Promiň.“ Ryan se sebral a vstal. Dom také vstal a kryl Jacka, který přebíjel svůj P-90.

„Jdeme.“

Došli na roh a rozhlíželi se. Vpředu na konci chodby byla jediná místnost. Uvnitř byla tma, ale ne dlouho.

Rozlehla se palba dvou kalašnikovů a celou chodbu až k oběma Američanům zaplnila sprška jisker, jak se střely odrážely od kamenných stěn.

Dom s Jackem rychle stáhli hlavy zpátky.

„Myslím, že to vypadá, že by to mohlo být vězení.“

„Jo,“ souhlasil Ryan.

Očividně tu byli jenom dva žalářníci, ale byli dobře ukrytí na konci chodby. Navíc měli další výhodu: Jack s Domem absolutně netušili, co je na druhé straně. Pokud by stříleli chodbou z pálených cihel a do místnosti, jejich střely by se odrážely od stěn a mohly by zasáhnout muže, kterého přišli zachránit.

„Neměli bychom dojít pro Chaveze a vrátit se?“ zeptal se Ryan.

„Není čas. Musíme se dostat dovnitř.“

Chvíli mlčky přemýšleli. Najednou Jack prohlásil: „Mám nápad. Vezmu výbušku s čertíkama, hodím ji nakrátko, jenom na kraj chodby. Jak bouchne první čertík, vyběhneme.“

„Do čertíků?“ zeptal se Caruso nevěřícně.

„Kurva, jo! Zaryjeme si oči. Až se to rozjede, schovají strážní hlavy. Jakmile budeme v půlce chodby, šoupneš tam ohlušovák a ten je vyřadí do chvíle, než tam doběhneme. Musíme to dobře načasovat, ale mělo by je to zaměstnat.“

Dom přikývl. „Nic lepšího mě nenapadá. Ale odlož pušku. Použijeme pistole. Budeme pohyblivější – a taky nechceme trefit Sama skrz dveře.“

Oba mladí muži vyklouzli z puškových popruhů a vytáhli z hrudních sumek granáty. Ryan sevřel v dlani pistoli a odjistil svou výbušku.

Dom si stoupl těsně vedle něj na roh chodby. Poklepal bratranci na rameno a řekl: „Není cesty zpět. Jak se pohneme k nim, nemůžeme se zastavit a vrátit. Zbývá jenom cesta vpřed.“

„Rozuměno,“ přikývl Jack a hodil granát bočním obloukem za roh do tmy.

Po pár cinknutích kovu o kámen otřásl chodbou a muži na jejím druhém konci první výbuch a záblesk. Dom vyrazil před Jackem, hnal se dvanácti metry palebného sektoru nepřátelských zbraní a poslal svůj granát do místnosti jako kulečníkovou kouli, přímo skrz záblesky a dým Jackových devíti čertíků.

Caruso s Ryanem běželi vpřed a odvraceli zrak od šlehajících plamenů. Oba žalářníci se stáhli do malé místnosti, aby se kryli před předpokládanou diverzní akcí. Ale když pohasl poslední čertík a oni se chystali obnovit palbu do chodby, do místnosti mezi ně dopadl malý váleček.

Oba pohlédli na granát, který v tom okamžiku vybuchl, otřásl jim mozky a oslepil zrak.

Jack vběhl do místnosti jako první, takže zachytil ještě část účinku Domova ohlušujícího granátu a ztratil orientaci. Proběhl kolem obou mužů, kteří se zhroutili k zemi po obou stranách chodby, a než se dokázal zastavit, vrazil do mříží první cely.

„Kurva!“ zařval napůl slepý a úplně hluchý, přinejmenším pro několik nejbližších vteřin.

Ale Dominic vběhl dovnitř hned za ním; Jack ho vlastním tělem odstínil od většiny záře a částečně i hluku, takže bývalý agent FBI byl stále při smyslech.

Zastřelil oba zmatené Hakkáního bojovníky, klečící na zemi; každému vpálil kulku do týla.

„Tady jsem!“ To vykřikl Sam. Jack to měl k jeho cele pár metrů, ale sotva ho slyšel.

Rychle si posvítil do cel. V první se ke zdi tiskl přikrčený Paštun, v druhé ležel na podlaze nezdravě vyhlížející běloch s plavými vlasy.

Ryan posvítil do rohu. V poslední cele seděl Sam Driscoll na mrtvém Hakkáního bojovníkovi, ruce na jeho strženém vazu.

Caruso našel vypínač a rozsvítil. Vytřeštil oči na Sama.

„Jsi v pořádku?“

Sam vzhlédl od chlapa, kterého právě zabil holýma rukama, žalářníka, který ho chtěl použít jako živý štít, a pohlédl na oba kolegy. „Copak, kluci, hrajete si na vojáky?“

KAPITOLA 66

SAM S DOMEM ŠLI po schodech nahoru jako první, Jack s Afgháncem nesli zuboženého reportéra. Výstup zpět do přízemí byl náročný, ale nahoře to začalo být ještě horší. Chavez alespoň mezitím vyčistil prostor nad schody, ovšem teď byl spolu s al-Darkúrem v hale a stříleli na nepřátelské bojovníky u vchodu.

Pákistánský major dostal zásah do levého ramene a další střela mu poškodila pušku; pravou rukou přesto dál střílel do chodby z pistole.

Chavez zjistil, že má teď za sebou šest lidí, z toho jeden se musí nést. Pokýval hlavou a poklepal al-Darkúra na rameno. „Pojďme najít cestu ven, než sem začnou pražit erpégéčkama!“

Zamířili do zadní části budovy, jako první kulhající Sam Driscoll s ukořistěným kalašnikovem. Chavez tentokrát uzavíral tvar a neustále střílel, aby z pokojů a chodeb v přední části domu nikdo nevystrkoval hlavu.

Chodba měla tvar T; Driscoll se vydal doprava, zbytek procesí ho následoval. Sam došel do velkého pokoje v zadní části domu, jenže okna tam byla zazděná a nebyly tam žádné další dveře.

„Všechno špatně!“ zvolal. „Zkuste druhou stranu!“

Teď je vedl Chavez. Překvapilo ho, že nepřátelská palba do chodby znatelně zeslábla. Zatímco Ryan s Carusem stříleli do příčné chodby, Chavez a al-Darkúr přeběhli na druhou stranu a vpadli do dlouhé úzké kuchyně. Nebyl tam východ, malé dveře po straně však vypadaly nadějně. Chavez je otevřel a doufal, že tam najde okno nebo dveře nebo třeba alespoň schodiště nahoru do patra.

Dveře vedly do tmavé místnosti zhruba pět metrů na šířku a deset na délku. Vpadala jako nějaká dílna, ale Dinga sama místnost moc nezajímala; svítilnou na pušce rychle přejel podél stěn ve snaze najít východ. Když nic nenašel, už se začal otáčet, aby se vrátil a bojoval po boku ostatních. Ale zarazil se, když v chabém osvětlení cosi zahlédl.

Předtím si nevšímal dřevěných stolů a polic, protože hledal cestu ven, ale teď se na ně zaměřil, přesněji řečeno na to, co na nich leželo.

Bedny s automobilovými díly a elektrickými součástkami. Baterie. Mobilní telefony. Dráty. Malé plechovky se střelným prachem. Ocelové destičky a modrý dvousetlitrový barel plný čehosi, co Ding okamžitě otipoval na kyselinu dusičnou.

Na podlaze stály minometné střely, zčásti rozebrané.

Ding pochopil, že vpadl do továrny na bomby. Výbušná zařízení zdejší výroby se měla propašovat přes hranice do Afghánistánu.

To vysvětlovalo, proč Hakkáního bojovníci neodpálili na Chaveze a jeho tým sem do zadní části domu žádnou raketu. Kdyby cokoliv vybuchlo v této místnosti, rozmetalo by to celý komplex i s Hakkáního muži.

„Mohamede!“ zařval Ding a al-Darkúr nakoukl do místnosti.

Hned přikývl: „Bomby.“

„Já vím, co to je. Můžeme je použít?“

Muhammad se zlomyslně usmál a přikývl: „O bombách bych něco věděl.“

RYANOVI I CARUSOVI už zbýval poslední zásobník. Stříleli jednotlivé rány z vrcholu téčka chodby směrem k jeho základně. Věděli, že už sejmuli spoustu Hakkáního lidí, ale zdálo se, že tam venku jsou snad neomezené zásoby ozbrojených teroristů.

Jeden vrtulník dosud kroužil vzadu za komplexem. Jack to poznal podle občasných dávek, které sem doléhaly zvenčí. Samotný vrtulník ale neslyšel – po střelbě v úzkých chodbách mu zvonilo v uších tak, že neslyšel nic slabšího než palbu z pušek zblízka nebo těžký kulomet z dálky.

Chavez se jim vynořil za zády a přistrčil jim čerstvé zásobníky. Přitom křičel: „Vzadu je fabrika na bomby!“

„Kurva,“ komentoval to Ryan. Uvědomil si, že tady s kamarády v podstatě provozuje přestřelku na sudu se střelným prachem.

„Al-Darkúr dává dohromady nálož, chce vyhodit zadní zeď. Jestli mu to vyjde, udělá to vzadu díru. Až to přijde, jenom se otočte a běžte do chodby. Já budu krýt váš ústup!“

Jack se nezeptal, co se stane, když to Muhammadovi nevyjde.

Ding pokračoval: „Nevylézejte ven, dokud tam nehodíte přistávací maják. Kulometník z vrtulníku žhaví hlaveň posledních deset minut. Nepočítejte, že by si všiml toho infra blikátka, co máte na zádech. Nadělá z vás sekanou. Tím majákem ho upozorníte, že lezou ven naši.“

Oba mladí muži přikyvovali.

„Sam s tím Afgháncem povlečou toho raněného, a vy dva je kryjte palbou, dokud helikoptéra nepřistane a nenaloží je.“

„Rozuměno!“ odvětil Dom a Ryan přikývl.

Ryan s Carusem pokračovali ve sporadické palbě, jenom tolik, aby dali nepříteli najevo, že kdyby si troufl do chodby, draze za to zaplatí. Také z druhé strany se ozývala střelba, ale tam střelci pouze vystrčili kalašnikov za roh a vypálili dávku, takže střely se odrážely od stěn, podlahy i stropu.

Al-Darkúr s Chavezem dvakrát přešli za jejich zády, když přenášeli materiál z dílny napravo na druhý konec chodby vlevo.

Po minutě se Chavez zase objevil. Zařval jim do uší: „K zemi!“

Oba muži se přitiskli ke kamenné podlaze a zakryli si hlavy. Po pár vteřinách otřásla chodbou neuvěřitelná rána, až si Jack pomyslel, že jim celý dům spadne na hlavu. Ze stropu se na ně sypala omítka, kamení a prach.

Caruso vyskočil jako první. Proběhl chodbou s Ryanem v patách, Driscoll s Afgháncem za nimi vlekli zraněného novináře.

Jack doběhl Doma a společně vpadli do místnosti se zazděnými okny. Ve vzduchu bylo tolik prachu, že svítilny jim byly k ničemu. Přeběhli k protější stěně a konečně spatřili oblohu. Dominic hodil do dvora blikající naváděcí maják. Ten by měl teoreticky upozornit střelce v kroužících vrtulnících, že se v tomto prostoru nacházejí spolubojovníci a nemělo by se tam střílet.

Dominic vyšel do dvora a bál se, aby nedostal ránu z palubního kulometu, ale naštěstí měli komandos Zarrár patřičnou palebnou kázeň. Američan se přikrčil za sloupec pneumatik a kryl severní stranu komplexu, zatímco jeho bratranec zalehl u hromady suti, co tu zbyla po al-Darkúrově bombě, a kryl jižní stranu.

Jeden vrtulník použil svůj 20mm kanón k pokácení sloupů s elektrickými dráty v zadní části pozemku, takže mohl přistát poblíž al-Darkúra s vězni a americkými operativci. Během pár vteřin byli všichni na palubě, stroj se vznesl do vzduchu a neprodleně vyrazil do bezpečí.

Na jeho palubě leželo všech sedm mužů na kovové podlaze, ruce a nohy přes sebe. Jack Ryan byl úplně vespod, ale byl příliš vyčerpaný, než by se pohnul, neměl ani sílu odsunout si z obličeje tlustou nohu afghánského politika.

Po dvaceti minutách kopírování terénu se v kabině vrtulníku rozsvítilo a pilot oznámil Muhammadu al-Darkúrovi interkomem, že jsou mimo nebezpečí. Muži se posadili, nechali kolovat polní láhve a palubní technik ošetřil al-Darkúrovi rameno. Jeden z komandos mezitím píchl australskému novináři do paže injekci.

Obvykle odtažitý a nevzrušený Sam Driscoll se objal se všemi členy záchranného týmu, pak se odkutálel do kouta a usnul s polní láhví v náručí.

Chavez se naklonil k Jackovu uchu a zařval do hluku motorů: „Zdá se, že tě to pěkně lízlo.“

Jack sledoval Dingův pohled k plátěným sumkám na své hrudi. V jedné z nich zívala cípatá díra. Vytáhl zásobník do P-90 a našel v kovu i plastu otvor. Zapátral prstem v postroji a vylovil zdeformovanou 7,62mm kulku, která se zastavila o keramický hrudní plát.

Během akce si Jack vůbec nevšiml, že dostal zásah přímo do prsou.

„To jsou věci,“ prohodil, zatímco si prohlížel kulku.

Chavez se jenom zasmál a stiskl mladému muži paži: „Nejsi na řadě, mano.“

„Asi ne,“ souhlasil Jack; nesmírně se mu chtělo zavolat mámě a tátovi, a také toužil promluvit si s Melanií. Ale ty hovory budou muset počkat; náhle se mu totiž ze všeho nejvíc začalo chtít zvracet.

KAPITOLA 67

RIJÁZ RIHÁN měl svoje lidi úplně ve všech důležitých institucích své země. Jednou z nich byl pákistánský jaderný průmysl. Prostřednictvím vlastní informační sítě byl Rihán ve styku s jadernými vědci, techniky i výrobci zbraní. Od nich věděl, že v okrese Vách poblíž Islámábádu se skladuje značná část jaderných zařízení. Několik leteckých pum, v podstatě amerických konvenčních pum Mark 84, opatřených pěti– až dvacetikilotunovými hlavicemi, bylo uloženo v komplexu letecké munice v Kamrá uvnitř rozsáhlé zbrojovky. Jaderné pumy byly v rozloženém stavu, ale k jejich složení by stačil obrazně řečeno šroubovák. Prakticky to znamenalo, že pokud by hlava státu nařídila jejich použití, byly by schopné nasazení během pár hodin.

Rihán zjistil od jednoho ze svých vysoce postavených společníků na ministerstvu obrany, že pákistánský prezident ten den ráno vydal právě takový pokyn.

Takže první část operace Sákir proběhla úspěšně. Aby dosáhl smontování jaderných zbraní a jejich navezení do bojových postavení, musel generál Rihán přivést svou zemi až na práh války. Poté si hlídal své kontakty ve vládě a armádní správě jaderných zbraní; a vyčkával s dalším krokem jako had stočený v trávě.

Pákistánci se odjakživa dušovali, že jejich jaderné zbraně chrání třístupňový bezpečnostní systém. Byla to pravda, ale v konečném důsledku to mnoho neznamenalo. Stačilo znát nejslabší článek bezpečnostních opatření po složení hlavic a nějaký způsob, jak tento slabý článek využít.

Generálovi agenti v pákistánské státní zbrojovce mu prozradili, že kolem deváté večer vyjede z komplexu letecké munice v Kamrá kamion se dvěma dvacetikilotunovými pumami a dopraví je ke zvláštnímu vlaku do nedaleké Taksíly. Rihán zpočátku pomýšlel na přepad silničního konvoje. Kamion se koneckonců zastaví snáze než vlak. Ale bylo by v tom příliš mnoho proměnných, které by kousek od početných armádních posádek ve Váchu a Taksíle nemohl ovlivnit.

Tak se začal ohlížet po železniční trase. Pumy odveze dobře střežený nákladní vlak na leteckou základnu Sargódha, vzdálenou nějakých tři sta padesát kilometrů.

Stačil jediný pohled na mapu, aby označil nejslabší článek trasy. Pouhých pět kilometrů jižně od města Phúlarván leží v ploché zemědělské krajině přeťaté železnicí skupina opuštěných mlýnů a obilných sil uprostřed pšeničných polí dosahujících až ke kolejím. Tam se můžou ukrýt bojovníci, aby zaútočili na vlak přijíždějící od severu. Až se zmocní svého cíle, nastoupí i s oběma tři metry dlouhými a tunu těžkými pumami na náklaďáky a odjedou k moderní dálnici M2 z Láhauru do Islámábádu. Tam se můžou vydat k severu nebo k jihu a během devadesáti minut se ztratit v jedné z obou rozsáhlých metropolí.

V prvním prosincovém týdnu neustále pršelo, studený déšť padal na plechové střechy obilných skladišť, rozesetých jen čtyři sta metrů od železniční trati.

Generál Rijáz Rihán, jeho zástupce plukovník Chán a Georgij Safronov leželi potmě na modlitebních koberečcích, ukrytí v boudě za rezavým traktorem, který je snad ochrání před zbloudilými střelami, až začne útok.

Rihán čekal na hlášení, které mu měl vysílačkou podat pozorovatel v Čabba Purána, vesnici jihovýchodně od Phúlarvánu. Pětapadesát střelců Džamáat Šaríjat, absolventů kurzu v Hakkáního táboře v Mirán Šáhu, se rozptýlilo v poli západně od trati. Rozmístili se v třímetrových rozestupech, každý čtvrtý muž držel erpégéčko, ostatní měli kalašnikovy.

Dágestánci pod velením bývalých důstojníků ISI, pečlivě vybraných generálem Rihánem na základě jejich zkušeností s gerilovým bojem, zalehli asi padesát metrů od trati, předtím ale odstranili asi desetimetrový úsek kolejí. Rozjetý vlak vykolejí přímo před postavením Džamáat Šaríjat, zaryje se do hlíny a hned nato vyrazí severokavkazští bojovníci a rychle pobijí všechno živé v každém vagonu.

Rihán zakázal kouřit už ve chvíli, kdy šest velkých náklaďáků s muži navečer dorazilo na místo. Přestože se v okruhu několika kilometrů nevyskytovala živá duše, zakázal také mluvit jinak než šeptem a veškerý rádiový provoz kromě toho zcela nezbytného.

Teď se zapraskáním obživla jeho vysílačka. Bylo to na šifrovaném kanálu, přesto byla zpráva kódovaná: „Alí, než půjdeš spát, musíš nakrmit slepice. Budou hladové.“

Rihán poplácal nervózního ruského vesmírného podnikatele, skrčeného v boudě po jeho boku, po rameni. Pak se naklonil k jeho uchu: „To je můj muž na trati. Vlak se blíží.“

Safronov se otočil a pohlédl na Rihána. I v mdlém světle deštivé noci vypadal Rus pobledle. Neexistoval žádný důvod, aby byl přítomen tomuhle útoku. Rihán mu to vymlouval s tím, že je příliš cenný pro celou akci. Ale Safronov trval na svém. Chtěl být se svými bratry na každém kroku operace. Nedokončil sice výcvik v Severním Vazíristánu, ale jenom proto, že musel pracovat v Moskvě čtyřiadvacet hodin denně na přípravě startu tří raket z Bajkonuru, a také zajistit, aby tam s ním bylo v pravou chvíli jenom pár pečlivě vybraných odborníků.

Ovšem v žádném případě si nenechá ujít dnešní ohňostroj – ať jde Rihánova dominantní osobnost k čertu.

Rihán nakonec připustil Georgijovu přítomnost, ale trval na tom, že se nezúčastní samotného útoku. Požadoval také, aby si vzal ochrannou vestu a zůstal v boudě, dokud nenaloží všechno na náklaďáky. Navíc pověřil plukovníka Chána, aby osobně dohlédl na Safronovovu bezpečnost.

Bylo tam ještě několik dalších lidí, kteří se neměli účastnit přestřelky, protože měli významnější roli. Chladně kalkulující generál dobře věděl, že bude obtížné až nemožné vyrukovat v médiích s historkou, že banda dagestánských horalů připravila a provedla tak neuvěřitelnou akci v Pákistánu. Spousta věci znalých lidí okamžitě obviní islamisty z ISI přinejmenším z napomáhání. Aby odvrátil takové obvinění, zapojil Rihán jednu z organizací, se kterou spolupracoval už přes deset let. Byla to MULTA – Muslimští sjednocení tygři osvobození Ásámu, islámská militantní skupina působící v Indii, do které před rokem pronikli agenti indického Národního úřadu vyšetřování, NIA. Když se Rihán dověděl o infiltraci MULTA, nijak se nerozčílil ani s nimi nepřerušil dosavadní vazby. Naopak, hodnotil to jako příležitost. Vybral z MULTA muže, kteří nepřišli do styku s agenty NIA, a stáhl je k sobě. Řekl jim, že se budou podílet na neuvěřitelné operaci v Pákistánu, kde ukradnou jaderné zbraně, vrátí se s nimi do Indie a nechají je vybuchnout v Novém Dillí. Všichni se stanou mučedníky.

Celé to byla lež. Sledoval jejich pohyby, stejně jako sledoval průnik indické výzvědné služby do jejich organizace, a schovával si důkazy, které měly později zakrýt stopy ISI v krádeži pum. Pro tento večer měl se čtyřmi muži z MULTA své plány, které však ani v nejmenším nepočítaly s tím, že by si Indové odsud odnesli nějaké pumy.

Na tyhle muže padne vina za krádež jaderných zbraní a indická vláda bude sama muset vysvětlovat své vztahy s touto skupinou.

Tuto lest Rihán ještě zdokonalil tím, že se svými lidmi naplánoval útok jako zdánlivě nedbale připravený. Skupina islámských bojovníků z Indie, kterou indická špionáž vmanévrovala do spolupráce s dagestánskými partyzány v Pákistánu, nebude ničím připomínat vojenskou organizaci. Plán proto zahrnoval také zmatek a chaos.

Rihán dostal rádiem hlášení od nejseverněji umístěné jednotky. Hlásili, že v dálce zahlédli světla vlaku.

Zmatek a chaos zavládnou během pár chvil.

Rihánův plán by nikdy nemohl fungovat, kdyby pákistánská vláda věnovala stejné úsilí zabezpečení svých jadernách zbraní proti teroristům jako proti svým východním sousedům. Vlak s pumami mohl být delší, mohl vézt celý prapor vojska, mohl mít po celé trase doprovod bitevních vrtulníků a pákistánská armáda mohla předem rozmístit jednotky rychlého nasazení podél celé trati z Kamrá na leteckou základnu Sargódha.

Taková nápadná opatření by sice prakticky vyloučila riziko přepadení vlaku teroristy, ale současně by signalizovala indickým družicím, bezpilotním průzkumným letounům a špionům, že se jaderné zbraně uvádějí do bojové pohotovosti.

A to pákistánská armáda nechtěla připustit.

Proto bezpečnostní plán přepravy vycházel z nejvyššího stupně utajení a vlak dostal ochranu v síle jedné roty, což obnášelo jen něco málo přes stovku ozbrojenců. Kdyby utajení selhalo a teroristé na vlak zaútočili, sto mužů by mělo prakticky za jakýchkoliv okolností stačit k odražení útoku.

Jenže Rihán byl na stovku mužů připraven a nehodlal jim dát sebemenší šanci.

Světla vlaku už byla na rovné pláni dobře vidět, teď vzdálená sotva kilometr. Rihán slyšel i přes bubnování deště na plechovou střechu Safronovův těžký dech. Generál prohodil arabsky: „Uvolni se, příteli. Jenom tu lež a dívej se. Dnes udělá Džamáat Šaríjat první důležitý krok na cestě k samostatné dagestánské vlasti pro tvůj lid.“

Pákistáncův hlas byl plný pochopení a předstíraného obdivu k těm pošetilým bláznům, co leží venku v trávě. V duchu doufal, že to nepodělají. Spolu s bojovníky Džamáat Šaríjat byl tam venku tucet jeho vlastních mužů, také se zbraněmi a vysílačkami, aby organizovali útok. Netušil, jak dobře připravili Hakkáního instruktoři těchto pětapadesát horalů, ale věděl, že se to dozví už za pár vteřin.

V dešti se objevil samotný vlak, duněl nocí za bílým světlem svého reflektoru. Nebyl dlouhý, jen tucet vagonů. Rihánovi informátoři na letecké základně Kamrá neměli jak zjistit, který vagon poveze pumy, a na nádraží v Taksíle neměl nikoho, kdo by mu to potvrdil. Samozřejmě je nepoveze lokomotiva, a selský rozum napovídal, že nebudou ani v posledním vagonu, protože strážní oddíl logicky umístí část sil na konec vlaku pro případ útoku zezadu. Takže bojovníci Džamáat Šaríjat dostali rozkaz odpálit erpégéčka jenom na lokomotivu a poslední vagon, případně na větší uskupení vojáků, až budou dost daleko od vlaku. Erpégéčka sice nemohla způsobit jaderný výbuch ani přímým zásahem do pumy, ale snadno by je mohla poškodit nebo zapálit vagon a ztížit tak jejich vyložení.

Rihán si začal dělat starosti. Jestli tohle nevyjde, s jeho plánem na převzetí moci v zemi je konec.

Strojvůdce muničního vlaku si musel všimnout chybějícího kusu kolejí před sebou; použil nouzové brzdění, brzdy skřípěly a pištěly. Georgij Safronov se za rezavým traktorem, skrčený mezi generálem Rihánem a plukovníkem Chánem, citelně napjal. Rihán ho začal uklidňovat mírnými slovy, když náhle zaštěkal kalašnikov, dávka mířila do dosud jedoucího vlaku.

Přidalo se další ákáčko, zvuk byl sotva slyšet v neuvěřitelném hlomozu brzd.

Rihán byl vzteklý. Bojovníci Džamáat Šaríjat vyběhli před startovním výstřelem.

Rihán řval do vysílačky pokyny svým mužům v poli: „Neměli začít střílet dřív, než vlak vykolejí! Zastavte ty idioty, i kdybyste jim měli ustřelit hlavy!“

Ale sotva to dořekl, těžká lokomotiva sklouzla z kolejí. Za ní se vagony skládaly střídavě na obě strany trati jako tahací harmonika. Vlak pomalu a ztěžka zastavil v hustém dešti. Kolem brzd vyskakovaly malé plamínky.

Rihán už začal odvolávat svůj poslední rozkaz, stiskl vysílací tlačítko, ale pak přidržel vysílačku před Safronovovým obličejem. Tiše ho požádal: „Dejte svým lidem rozkaz k útoku.“

Hrůzou bledý obličej vyděšeného ruského milionáře vmžiku zrudl v návalu živočišné pýchy. Zařval do mikrofonu tak hlasitě, až Rihán nepochyboval, že mu ve vysílačkách jeho střelců nebude rozumět.

„V boj!“ vykřikl rusky.

Pole před nimi se okamžitě rozblikalo plameny odpalovaných erpégéček. Pár jich obloukem přelétlo vlak a zmizelo do noci, jedna vybuchla v předposledním vagoně, ale čtyři granáty zasáhly cíl a proměnily lokomotivu v ohnivou kouli zkrouceného kovu. Dvě další skončily v posledním vagoně a zabily nebo zmrzačily celou jeho osádku.

Rachot ákáček z pole byl neuvěřitelný – hlučný, zlostný a neustávající. Dost dlouho trvalo, než se ozvala odvetná palba z vlaku. Prudké brzdění s následným vykolejením muže uvnitř bezpochyby dost rozhodilo, takže prvních pár vteřin nebyli vůbec bojeschopní. Ale nakonec začal palbě kalašnikovů z pšeničného pole odpovídat hlasitý praskot velkých třistaosmiček HK G3.

Ve vlaku vybuchovala další erpégéčka, většinou na předním a zadním konci, ale z pohledu generála Rijáze Rihána byla palebná disciplína dagestánských bojovníků žalostná. Ve vysílačce slyšel výkřiky v urdštině, arabštině i ruštině a přes tmavé pole bičované deštěm pozoroval, jak vojáci strážního oddílu umírají.

Ti vojáci nebyli zlí lidé. Mnozí z nich jsou jistě dobří muslimové. Mnozí by podpořili Rihánovo úsilí. Ale aby operace Sákir uspěla, musejí se někteří muži obětovat a poslat na mučednickou smrt.

Rihán se za ně bude modlit, ale nebude pro ně truchlit.

Rihán pozoroval průběh akce z boudy nočním dalekohledem. Skupině asi deseti pákistánských vojáků se podařilo dostat z vlaku; zahájili protiútok tak ukázněně, že generál pocítil hrdost na svou sounáležitost s těmi muži. Ale linie útočníků byla příliš široká a síly v pšeničném poli příliš početné, takže Pákistánů během několika vteřin do jednoho padli.

Celá přestřelka trvala jen něco přes tři a půl minuty. Když důstojníci ISI v poli nařídili zastavit palbu, vyslali skupinky bojovníků Džamáat Šaríjat do každého vagonu, postupně po jednom, aby nedošlo ke střelbě do vlastních řad.

To zabralo dalších pět minut a výsledkem bylo něco, co Rihán podle sluchu odhadl na popravu raněných nebo vzdávajících se.

Nakonec se v Rihánově vysílačce ozvalo hlášení. Jeden z jeho kapitánů pronesl urdsky: „Pošlete náklaďáky!“

Hned nato zpoza skladišť vyjely dvě velké černé sklápěčky a projely rozmoklou polní cestou. Za nimi následoval třetí vůz, žlutý autojeřáb.

Přeložení pum z vlaku na náklaďáky trvalo pouhých sedm minut. Další čtyři minuty – a první vůz plný Dagestánců vyjel na silnici Islámábád-Láhaur a zabočil k severu. Zatímco Rihán se Safronovem nastupovali do jednoho z vozů, zaduněla z jednoho z opuštěných skladišť salva z pušek. Byly to těžké pušky G3 pákistánské armády, ale Rihána to nezaskočilo. Nařídil totiž svým lidem sebrat zbraně strážního oddílu a pak je použít na čtyři muže z MULTA, kteří si až do chvíle, kdy je důstojníci ISI postříleli, mysleli, že si tyto ukořistěné zbraně odvezou zpátky do Indie.

Důstojníci ISI pak nařídili Dagestáncům odnést mrtvoly Indů ven a pohodit je v poli.

Džamáat Šaríjat ztratila při přepadu třináct mužů. Sedm jich padlo v boji a šest těžce raněných, kteří by nepřežili nadcházející pochod, dobili na místě, kde leželi. Mrtvá těla pak naložili na náklaďáky.

První reakce pákistánské armády na přepadení vlaku přišla dvanáct minut poté, co poslední z Rihánovych náklaďáků opustil pšeničné pole. Tou dobou už byly obě pumy skoro o patnáct kilometrů blíž k neprostupné metropoli Islámábádu.

KAPITOLA 68

OD NÁVRATU Z PÁKISTÁNU před několika týdny se Jack vídal s Melanií skoro denně. Obvykle odcházel z práce o něco dřív a zamířil do Alexandrie. Chodívali z jejího bytu na večeři pěšky, jenom když sněžilo nebo pršelo, jeli hummerem. Zůstával pak na noc a druhý den vstával v pět ráno, aby se včas prodral ranní špičkou těch padesát kilometrů nazpátek.

Jednou poznamenala, že by se ráda podívala, kde bydlí; vyzvedl ji tedy v sobotu odpoledne a vzal ji na noc k sobě. Večeřeli v indické restauraci u Akbara a pak se zastavili na skleničku v Union Jack.

Vypili pivo, popovídali si a vrátili se do Jackova bytu.

Jack nebyl sice žádný playboy, ale nějaké dívky si sem už dříve vodil. Pokud si myslel, že bude mít pozdě večer společnost, obvykle pouze přelétl byt pohledem, popadl klíče a zamířil ke dveřím, ale před touto schůzkou důkladně uklidil. Vytřel prkennou podlahu, vyměnil povlečení a vydrhl koupelnu od stropu k podlaze. Bude se tvářit, že má byt neustále jako ze škatulky – ale byl si jistý, že slečna Kraftová ho prokoukne.

Ta dívka se mu líbí. A hodně. Věděl to od začátku, už na prvních schůzkách cítil, jak se v něm cosi rozhořívá. Chyběla mu, když byl v Dubaji, a v Pákistánu netoužil po ničem jiném než ji objímat, mluvit s ní, slyšet od ní ujištění, že to, co dělá, je správná věc ve správném zájmu a že všechno dobře dopadne.

Zatraceně, říkal si Jack. Copak měknu?

Napadlo ho, jestli to nemůže souviset se skutečností, že v posledních třech týdnech dvě kulky málem ukončily jeho život. Že by to bylo v pozadí citů, které v něm vzbuzuje ta dívka? Doufal, že to tak není. Nezasloužila by si, aby se do ní někdo zamiloval jenom kvůli vlastním problémům nebo proto, že málem umřel. Kdepak, zaslouží si stoprocentní city beze všech umělých přísad.

Jeho byt byl drahý a plný hezkého nábytku, moderně zařízený se spoustou otevřeného prostoru. Typické obydlí svobodného chlapa. Když se Jack omluvil a odskočil si, Melanie strčila nos do jeho ledničky a našla tam přesně to, co čekala. Nic moc kromě vína, piva, iontových nápojů a několik dní starých polotovarových jídel. Rychle nakoukla i do mrazáku, koneckonců pracuje u špionážní služby, a našla tam plno pytlíků s ledem, z větší části rozteklých a znovu zmrzlých.

Potom otevřela pár skříněk v kuchyni. Elastické obvazy, prášky na bolest, náplasti, antibiotická mast.

Když se vrátil do pokoje, poznamenala: „Nějaké další boule a modřiny na obzoru?“

„Cože? Ne. Proč se ptáš?“

„Jenom se divím, že sis tu zřídil stanici první pomoci.“

Jack zvedl obočí: „Čmuchalas?“

„Jenom trochu. Holčičí zvyk.“

„Správně. Víš, chodil jsem do kurzu bojových umění v Baltimoru. Bylo to fajn, ale když jsem začal jezdit pracovně do světa, musel jsem toho nechat.“ Ryan se rozhlédl po pokoji. „Co si myslíš o mém bytě?“ zeptal se.

„Je nádherný. Chybí mu ženská ruka, ale předpokládám, že kdyby tu byla znát, musela bych se mít na pozoru.“

„To je pravda.“

„Máš to tady moc pěkné. Až si říkám, co si asi myslíš, když tě nutím zůstávat v té mojí komůrce…“

„Mně se tvůj byt líbí. Hodí se k tobě.“

Melanie zvedla hlavu: „Protože je laciný?“

„Ne. Tak jsem to nemyslel. Chtěl jsem jenom říct, že je tak typicky ženský, a přitom je plný knih o terorismu a příruček CIA. To je paráda. Stejně jako ty.“ Melanie se chystala bránit. Pak se ale uvolnila. „Promiň, to mě opravdu mrzí. Jenom se cítím trochu převálcovaná tvými penězi a rodinnými vztahy, asi hlavně proto, že sama pocházím z úplně jiných poměrů. Při čtyřech dětech mému tátovi z vojenského žoldu nezbylo moc na hezké věci.“

„Rozumím,“ přikývl Jack.

„Nejspíš ne. Ale to je můj problém, ne tvůj.“

Ryan přistoupil k Melanii a objal ji. „To je minulost.“

Zavrtěla hlavou a odtáhla se. „Ne. Není.“

„Studentská půjčka?“ zeptal se Ryan a hned toho litoval. „Promiň, nic mi po tom není. Já jenom –“

Melanie se pousmála. „To je v pořádku. Jenom to není zábavná historka. Prostě buď osudu vděčný za svou rodinu.“

Teď se začal bránit Jack: „Podívej, já uznávám, že jsem se narodil v bohaté rodině, ale můj táta mě poslal pracovat. Nežiju z rodinného jmění.“

„Ovšemže ne. Já to naprosto beru. Nemluvím o penězích.“ Na chviličku se zamyslela. „Tedy… vlastně až teď nemluvím o penězích. Hovořím o tvé rodině. Vidím, jak o nich mluvíš. Jak si jich vážíš.“

Jack už se naučil nevyptávat se na její dětství. Kdykoli to zkusil, přestala se s ním bavit nebo změnila téma. Chvíli si myslel, že se nakonec o své rodině rozpovídá sama. Ale zatím se tak nestalo.

„Takže,“ pronesla a jemu bylo jasné, že se právě mění téma: „Má tenhle byt nějakou koupelnu?“

V té chvíli se ozval její mobil v kabelce na Jackově kuchyňské lince. Sáhla po něm a podívala se na číslo.

„To je Mary Pat,“ řekla překvapeně. Proč by jí šéfka volala v sobotu v deset večer?

„Třeba dostaneš přidáno,“ zavtipkoval Jack a Melanie se zasmála.

„Ahoj, Mary Pat.“ Melaniin úsměv pohasl. „Ano. Ano. Ach… kruci.“

Už když Melanie brala hovor, Jack cítil potíže. Ale tento pocit zesílil o deset vteřin později, jakmile i jemu v kapse zazvonil mobil. „Ryan.“

„Tady Granger. Jak rychle můžeš být v kanceláři?“

Jack se otočil a odešel do ložnice. „Co se děje? Jde o Clarka?“

„Ne. Máme problém. Potřebuju tady všechny a hned.“

„Dobře.“

Zavěsil a v pokoji narazil na Melanii. „Mrzí mě to, Jacku, ale musím do práce.“

„Co se děje?“

„Přece víš, že ti to nemůžu říct. Ale budu tě muset poprosit, jestli bys mě tam neodvezl. Je to naléhavé.“

Do prdele. Mysli, Jacku. „Něco ti povím. Teď mi právě volali z kanceláře. Chtějí, abych tam na chvilku přijel, kdosi si dělá starosti s naší pozicí na asijských trzích, až se v pondělí ráno otevře burza. Co kdybys mě vyhodila v práci a pak si prostě vzala můj vůz?“

Ryan jí to okamžitě poznal na očích. Věděla, že lže. Ale na nic se neptala. Vypadalo to, že jí dělá větší starosti, jaké špatné zprávy se Jack doví, než možnost, že by její nový přítel mohl být prolhaný parchant.

„Jistě. To by šlo.“

Hned nato zamířili ke dveřím.

Cestou k Hendley Associates převážně mlčeli.

Melanie vysadila Jacka u jeho práce a odjela do noci. Ryan vstoupil do zadních dveří.

Dom Caruso už tam byl, dole v hale se bavil s muži z ostrahy.

Ryan k němu došel. „Co se děje?“

Dom přistoupil těsně k němu a naklonil se k jeho uchu: „Ten nejhorší scénář, bráchanče.“

Ryan vytřeštil oči. Věděl, co to znamená. „Islámská bomba?“

Caruso přikývl. „Na vnitřních linkách CIA se říká, že v noci byl přepaden pákistánský muniční vlak. Zmizely dvě dvacetikilotunové bomby a teď jsou v rukou neznámo koho.“

„Bože můj.“

KAPITOLA 69

OBĚ DVACETIKILOTUNOVÉ JADERNÉ PUMY ukradené pákistánskému letectvu se o pár dní později nacházely v pákistánském vzdušném prostoru. Rihán je svými muži nechal zabalit do kontejnerů tři sta šedesát krát sto padesát krát sto padesát centimetrů s označením „Textilní výroba, s. r. o.“ a naložit do nákladního letounu Antonov An-26 pákistánské charterové společnosti Vision Air.

Nejblíže měly namířeno do Dušanbe, hlavního města Tádžikistánu.

Jakkoliv by si generál Rihán přál poslat Dagestánce jejich cestou, ať zmizí z jeho země někam, kde budou moci zveřejnit svůj čin a vyhrožovat pumami a raketami celému světu, dobře si uvědomoval, že Georgij Safronov je chytřejší než všichni teroristé a povstalci, ba i kdokoliv z vládních operativců, s nimiž dosud pracoval. Georgij věděl o jaderných zbraních právě tolik co Rihán, takže generálovi bylo jasné, že musí věnovat stoprocentní úsilí skutečné přípravě Safronovovy akce.

K tomu potřeboval dvě věci: skryté a bezpečné místo někde mimo Pákistán, kde by mohl pumy adjustovat a usadit do návratových kontejnerů raket Dněpr-1, a někoho s potřebnými technickými znalostmi a dovednostmi.

Vzájemný obchod mezi Tádžikistánem a Pákistánem v posledních čtyřech letech rychle rostl, takže cestovat z Pákistánu do Dušanbe bylo zcela běžné. Kromě toho Dušanbe leží skoro přesně uprostřed mezi Pákistánem a konečným místem určení, kosmodromem Bajkonur.

An-26 vzlétl z Láhauru s oběma nákladními kontejnery a dvanácti cestujícími: Rihánem, Safronovem, Chánem, sedmi Rihánovými osobními strážci a dvěma pákistánskými odborníky na jaderné zbraně. Bojovníci Džamáat Šaríjat opustili zemi druhým pronajatým letadlem společnosti Vision Air, také do Dušanbe.

Rihánovo velitelství předem podplatilo tádžické celní a letištní úředníky; po přistání nevzniknou žádné překážky stojící v cestě vyložení nákladu a vystoupení lidí. Jeden Tádžik z magistrátu v Dušanbe, dlouholetý placený informátor a zahraniční agent ISI, bude čekat na jejich dosednutí s náklaďáky, řidiči a dalším nákladem, který nedávno dorazil z Moskvy.

UNIVERZITA HLEDALA ztracené jaderné pumy ve dne v noci, čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu. CIA se napíchla na hovory ISI během pár hodin od jejich zmizení a v Langley i v Národním protiteroristickém středisku na Liberty Crossing strávili uplynulé dny hledáním účasti ISI.

NCTC mělo více informací o Rijázu Rihánovi, některé z nich laskavostí Univerzity a nemálo též díky práci Melanie Kraftové, takže Jack Ryan a jeho kolegové analytici se nejednou přistihli, že většinu času tak říkajíc koukají Kraftové přes rameno. Jackovi to bylo nepříjemné, ale pokud by Melanie přišla na něco použitelného, Univerzita by mohla okamžitě konat.

S Ryanem pracoval Tony Wills; nejednou se podíval na výsledky Melanie Kraftové a konstatoval: „Ta tvoje holka je chytřejší než ty, Ryane.“

Jack si pomyslel, že Wills má napůl pravdu. Jistěže je chytřejší než on, to je pravda, ale nebyl si jistý, jestli je to jeho holka.

PÁKISTÁNCI PŘEDVEDLI obdivuhodný výkon, když dokázali utajit ztrátu dvou jaderných zbraní před vlastní veřejností i světovým tiskem po celých osmačtyřicet hodin. Během této doby se mohli přerazit, jak se snažili najít pachatele a hlavně ty bomby, ale pákistánský Federální úřad vyšetřování vyšel naprázdno. Hned zkraje vznikly obavy, že šlo o akci zevnitř a že by v tom mohla mít prsty ISI. Ovšem ISI a armáda byly nekonečně mocnější než vyšetřovatelé, takže oficiálně se tyto obavy nijak zvlášť nezkoumaly.

Jakmile však novináři konečně zjistili, že v Pákistánu došlo k mohutnému teroristickému útoku na železniční trati, pákistánský tisk se shodl, díky různým zdrojům z úředních míst, že ten přepadený vlak vezl jaderné zbraně. Když pak bylo po pár hodinách potvrzeno, že dvě jaderná zařízení blíže neurčeného typu a ráže padla do rukou neznámé skupiny, z nejvyšších vojenských a vládních kruhů včetně pákistánské Komise pro jadernou energii přišlo veřejné a velmi konkrétní prohlášení, že krádež těch zbraní nebude mít žádné vážnější důsledky. Protože obě bomby jsou opatřeny naprosto bezpečnými pojistnými kódy, nezbytnými k jejich aktivaci.

Všichni, kdo toto veřejně tvrdili, neochvějně věřili svým slovům, a také to byla svým způsobem pravda – ovšem jeden z nich vynechal klíčový a velmi podstatný kousek informace.

Ředitel pákistánské Komise pro jadernou energii neřekl svým protějškům ve vládě a armádě, a už vůbec nesdělil veřejnosti, že dva z jeho špičkových zbrojních expertů, dva fyzici schopní obejít pojistné kódy a pozměnit spouštěcí systémy, zmizeli přesně ve stejné chvíli jako ty bomby.

DRUHY DEN RÁNO se obě bedny označené jako majetek Textilní výroby, s. r. o., nacházely na zaprášené betonové podlaze uprostřed skladiště autoparku v ulici Kurbana Rachimova na severním okraji Dušanbe. Generál Rihán i Georgij Safronov byli s výběrem místa pro tuto fázi akce velice spokojeni. Rozlehlý pozemek byl na všech stranách oplocený a z ulice nebylo vidět, že uvnitř pracuje a hlídá na padesát cizinců. Všude stály tucty náklaďáků a autobusů v různém stavu provozuschopnosti, takže vozy Dagestánců a Pákistánců se mezi nimi ztrácely až k neviditelnosti, dokonce i ze vzduchu. A velká dílna, postačující pro několik autobusů, byla víc než dostatečná i pro bomby. Navíc se tu nalézal bohatý výběr zvedáků a pojízdných stojanů, určených pro mohutné autobusové motory a rozptýlených všude kolem.

Většina přítomných tu jen tak postávala a nic nedělala. Jediní, kdo měli plné ruce práce, byli oba experti z pákistánské Komise pro atomovou energii. Doma v Pákistánu byli nezvěstní a lidé, kteří věděli o jejich zmizení, ale neznali je osobně, předpokládali, že byli uneseni teroristy. Ovšem ty, kdo je znali, a také věděli o zmizelých bombách, ani na okamžik nenapadlo, že by je někdo musel k něčemu nutit. Mezi svými spolupracovníky byli totiž obecně známi jako islámští radikálové. Někteří s nimi v této věci souhlasili, jiným to vadilo, ale mlčeli.

Obě skupiny však byly přesvědčeny, že tito muži se na celé akci přímo podílejí.

Oba fyzici, dr. Ništár a dr. Nún, se shodovali v přesvědčení, že pákistánské jaderné zbraně nepatří civilní vládě a že nebyly vyrobeny a uloženy do skladu, za obrovských nákladů a obrovského rizika, jenom aby posloužily k jakémusi hypotetickému zastrašení nepřátel. Jako neviditelná šachová figurka.

Ne, skutečným vlastníkem pákistánských jaderných zbraní je umma, společenství muslimů, kteří je mohou a měli by je použít pro dobro všech věřících.

A oba fyzici věřili Rijázu Rihánovi a byli přesvědčeni, že teď je na to vhodná doba, protože on řekl, že tomu tak je.

Ti čtyři cizinci z Kavkazu, co jsou s nimi v autoparku, patří k věřícím, ačkoli to nejsou pákistánští muslimové. Doktoři Nún a Ništár nerozuměli všemu, co se kolem nich odehrávalo, ale o svém vlastním úkolu měli docela jasno. Měli odjistit zbraně, dohlédnout na jejich uložení do nákladových kontejnerů raket a pak se vrátit s generálem ISI do Pákistánu, kde se budou ukrývat až do chvíle, kdy jim Rihán řekne, že můžou bezpečně vyjít na veřejnost a přijímat pocty jako hrdinové.

Nún s Ništárem pracovali v studeném skladišti přes tři hodiny, chvílemi si zahřívali ruce u rozpálených kamínek v rohu. Potřebovali si zachovat ohebnost prstů při náročném vyjímání jaderných hlavic z plášťů leteckých pum Mk84, aby se pak mohly uložit do kontejnerů raket. Skupina Rihánových osobních strážců postávala kolem, připravená pomoci s kladkostroji a zvedáky. Safronov nabízel na tuto práci svoje lidi z Džamáat Šaríjat, ale Rihán to odmítl se slovy, aby své střelce rozmístil po obvodu skladiště, z vnitřní strany vjezdových bran, připravené zasáhnout proti každému ohrožení zvenčí. Jakmile bomby opustí Dušanbe, vysvětloval Rihán, budou Safronovovy, ale zatím patří Rihánovi a budou s nimi pracovat jeho lidi.

Nún s Ništárem si právě ověřovali nějaké údaje v laptopu na stole vedle prvního kontejneru; Rihán se Safronovem k nim přistoupili. Generál zvedl své masité ruce a položil je oběma mužům na záda. Ani nepřerušili práci. „Doktoři, jak vám to jde?“

Dr. Ništár odpověděl, aniž zvedl hlavu od kontejneru, kde si prohlížel sestavu bojové hlavice. „Ještě pár minut na tuhle, pak se pustíme do té druhé. Obešli jsme kódovací mechanismus zapalovače a přidělali jsme rádiový výškoměr.“

„Ukažte.“

Nún ukázal prstem na zařízení, přišroubované k bombě ze strany. Vypadalo jako plechová aktovka a obsahovalo několik mechanických součástek, spojených dráty, počítačovou klávesnici a LED displej. Vysvětloval: „Tohle je rádiový výškoměr a už je nastavený. Když hlavice dosáhne výšky osmnácti kilometrů, odjistí ji, a až pak klesne na tři sta metrů, odpálí ji. Zapalovač má ještě záložní barometr a ručně nastavitelný časovač, ale ten nebudete při tomto způsobu použití potřebovat. Kromě toho také namontujeme na dvířka nákladového kontejneru pojistku proti neoprávněné manipulaci, takže pokud ho někdo zkusí otevřít a odstranit hlavici, nastane jaderný výbuch.“

Georgij se usmál a spokojeně přikývl, oceňoval jejich práci ve prospěch dagestánské věci. „A to samé uděláte i u té druhé?“

„Samozřejmě.“

„Výborně,“ pravil Rihán a poplácal oba muže po ramenou. „Tak pokračujte.“

Safronov vyšel ze skladiště, ale Rihán se ještě zdržel. Vrátil se k oběma jaderným fyzikům a řekl: „Mám na vás dva ještě jeden malý požadavek.“

„Cokoliv, generále,“ ozval se dr. Nún.

Devadesát minut poté se před garáží generál Rihán objal s Georgijem Safronovem a stiskl ruku každému dagestánskému bojovníkovi. Nazval je udatnými bratry a slíbil, že pokud se stanou mučedníky, pojmenuje na jejich počest ulice.

Potom Rihán, Chán, muži z pákistánské jaderné komise a Rihánova ochranka nastoupili do čtyř vozů a odjeli hlavní bránou. Zahladili za sebou všechny stopy po své práci a zanechali na místě dagestánské bojovníky a oba nákladové kontejnery Dněpr-1.

Pár minut nato odjeli i Dagestánci, dárky z Pákistánu pečlivě uložené v návěsech pro dlouhou cestu na sever.

JOHN CLARK STRÁVIL celé ráno hlídkováním na malé lavičce v parku na Puškinově náměstí, v samém centru Moskvy. Obklopovalo ho pět centimetrů čerstvého sněhu, ale obloha byla jasná a bez mráčku. Teplotu vzduchu takticky využil k tomu, aby si vzal těžký zimník s tlustou kožešinovou kapucí. Říkal si, že i kdyby si vedle něj na lavičku přisedla jeho vlastní žena, vůbec by ho nepoznala.

A to se právě teď hodilo. V parku byli také dva svalnatí Francouzi, kteří si prohlíželi stejný objekt jako Clark. Všiml si jich a ještě několika jejich kolegů už včera. Ti zbylí se zdržovali v dodávce, zaparkované v Uspenskom Pereulke s neustále běžícím motorem. Clark si povšiml kouřícího výfuku při jedné ze svých „líných bezcílných“ obchůzek v okolí. Byl to jen jeden z mnoha nepatřičných prvků, které jeho taktická mysl zaznamenala v ulicích kolem svého cílového domu. Ty ostatní po prověření vyloučil, ale oba Francouzi v parku a zaparkovaná dodávka s celodenně běžícím motorem byly neklamné známky, že jeho pronásledovatelé používají jeho cíl jako návnadu.

V Tallinu jim to nevyšlo, ale tady v Moskvě určitě nestojí o to, aby past sklapla naprázdno.

Clark se poočku díval na přední dveře domu, kde bydlel Oleg Kovalenko. Starý ruský špion včera vůbec nevyšel ven, ale to Johna Clarka příliš nepřekvapilo. Důchodce v jeho věku se nepůjde courat zledovatělými moskevskými ulicemi, pokud to nebude opravdu nutné; touhle dobou budou ve zmrzlém městě nejspíš sedět ve svých bytech desetitisíce starších lidí.

Včera si v obchodním centru koupil mobil s předplacenou kartou. Našel Kovalenkovo telefonní číslo v seznamu a uvažoval, že mu prostě zavolá a požádá ho o krátkou schůzku na nějakém bezpečném místě. Jenže Clark neměl možnost zjistit, jestli Francouzi nenapíchli bývalému důstojníkovi KGB telefon, takže tento nápad zavrhl.

Místo toho strávil větší část dne hledáním způsobu, jak se dostat do Rusova bytu a neprozradit se Francouzům. Kolem druhé odpoledne ho něco napadlo. Jakási stařena v červené čepici vytlačila z hlavního vchodu budovy starý nákupní vozík a zamířila přes náměstí k západu. Šel za ní do obchodu, kde nakoupila nějaké potraviny. Clark se postavil do fronty u pokladny za ni a svou notně zrezivělou ruštinou zahájil přátelskou konverzaci. Omlouval se za svůj lámaný jazyk, vysvětlil, že je americký novinář a píše o tom, jak se „opravdoví“ Moskvané perou s drsnou zimou.

Nabídl jí, že zaplatí nákup, když se s ním posadí ke krátkému rozhovoru.

Světlanu Gasanovovou rozrušila příležitost promluvit si s hezkým mladým cizincem, takže ho pozvala do svého bytu – koneckonců bydlí hned vedle – na šálek čaje.

Pozorovatelé v parku nečekali na dvojici vcházející do domu, navíc Clark byl zachumlaný do kabátu s kapucí, takže by ho nemohli poznat ani z metru. Dokonce nesl tašku se zeleninou, aby vypadal, že do domu patří.

John Clark strávil půl hodiny klábosením se stařičkou důchodkyní. Byl to nápor na jeho ruštinu, ale hodně se usmíval a přikyvoval, pil přeslazený čaj a poslouchal vyprávění o problémech s plynárenskou společností, domácím a bolavými klouby.

Někdy po čtvrté odpoledne konečně začala stará paní vypadat unaveně. Poděkoval jí za pohostinnost, zapsal si adresu a slíbil, že jí pošle výtisk novin, kde bude rozhovor s ní otištěn. Vyprovodila ho ke dveřím do chodby a on jí slíbil, že se při příští návštěvě Moskvy zase zastaví.

Zamířil ke schodišti, hodil papírek s adresou do popelníku a vydal se nahoru místo dolů.

Clark nezaklepal na dveře Olega Kovalenka. Při vstupu do bytu paní Gasanovové si všiml, že těžké dubové dveře v tomto starém domě se zamykají velkými zámky s cylindrickou vložkou, jaké jdou snadno překonat. John si před několika dny koupil v jedné zastavárně malou sadu zubařských nástrojů a vyrobil si z nich planžety a šperháky, jaké už kdysi v Rusku používal.

Z kapsy kabátu vytáhl své podomácku vyrobené napodobeniny trojúhelníkové planžety, hadovité planžety a napínáku.

Jakmile se pohledem na obě strany chodby s prkennou podlahou přesvědčil, že široko daleko nikdo není, vložil si planžety do úst a vsunul napínák do klíčové dírky. Jemně jím otáčel proti směru hodinových ručiček a malíčkem pravé ruky udržoval stálý tlak. Levou rukou pak vyjmul z úst hadovitou planžetu a zasunul ji do klíčové dírky nad napínákem. Za stálého tlaku malíčkem přejížděl planžetou po odpružených stavítkách sem a tam, aby je zatlačil na správné místo.

Když takto překonal všechna stavítka až na poslední dvě, vrátil planžetu do úst a vzal si trojúhelníkovou, zasunul ji do zámku a pomalu vyhmatával poslední dvě stavítka, nejprve zadní, potom přední.

Napínák otočil válcovou vložku a západka se uvolnila s cvaknutím, které ho potěšilo, ale doufal, že nebylo příliš slyšet uvnitř bytu.

John rychle uložil nářadí zpátky do kapsy a vytáhl pistoli.

Otevřel dveře a vklouzl do kuchyně malého bytu. Pár kroků a ocitl se v neosvětleném malém obýváku. Pohovka, malý stolek, televizor, jídelní stůl s několika láhvemi kořalky. Rozložitý Oleg Kovalenko seděl na židli u okna zády do místnosti a díval se ven skrz špinavé žaluzie.

Clark promluvil anglicky: „Za jak dlouho zjistí, že jsem tady?“

Kovalenko sebou trhl, vstal ze židle a otočil se. Měl prázdné ruce, jinak by už Clark poslal do jeho tlustého panděra ránu z pětačtyřicítky.

Mohutný Rus se popadl za prsa, srdce mu bušilo leknutím, ale rychle se zase posadil. „To nevím. Viděli vás vejít?“

„Ne.“

„Tak si nedělejte starosti. Máte víc než dost času, abyste mě zabil.“

Clark spustil ruku s pistolí a rozhlédl se kolem. Tady to vypadalo ještě hůř než v bytečku Manfreda Kromma. Do prdele, pomyslel si Američan. Tak málo vděku za všechna ta léta služby našim zemím. Tenhle starý ruský špion, starý východoněmecký špion Kromm a John Clark, starý americký špion.

Tři opotřebovaná kolečka. Na odpis.

„Nezabiju vás.“ Clark kývl směrem k prázdným láhvím od vodky. „Nevypadáte, že byste v tomhle směru potřeboval výpomoc.“

Kovalenko si to nechal projít hlavou. „Takže chcete informace?“

Na to Clark pokrčil rameny. „Vím, že jste se sešel s Paulem Laskou v Londýně. A vím, že váš syn Valentin v tom jede taky.“

„Valentin poslouchá rozkazy svých velitelů, stejně jako vy. Jako jsem to dělal i já. Osobně proti vám nemá vůbec nic.“

„Kdo jsou ti chlápci venku v parku?“

Kovalenko odpověděl: „Poslal je Laska, řekl bych, aby vás dopadli. Dělají pro francouzského detektiva Fabrice Bertrand-Morela. Můj syn je zpátky v Londýně, jeho účast v téhle věci je výhradně politická a s těmi lidmi, co vás honí, nemá nic společného.“ Starý Rus kývl k pistoli v Clarkově ruce. „Divil bych se, kdyby se můj kluk vůbec kdy dotkl bouchačky.“ Uchechtl se. „Je tak kurevsky civilizovaný.“

„Takže jste ve spojení s těmi muži na ulici?“

„Ve spojení? Ne. Řekli mi o vás. Řekli mi, že sem přijdete, ale že mě ochrání. Až do včerejška jsem o vás neměl tušení. Jenom jsem dojednal schůzku mezi Valentinem a Pavlem. Pardon… Paulem. Neřekli mi, o čem jednali.“

„Laska pracoval v Československu pro KGB.“ Clark se neptal, konstatoval.

Kovalenko to nepopřel. Odvětil pouze: „Pavel Láska byl nepřítelem každého státu, ve kterém kdy žil.“

Ale John nehodlal soudit Lasku. Bývalý agent CIA věděl, že nelítostná KGB mohla mladému Pavlu Láskovi zlomit ducha a proměnit ho v něco, o co by sám nikdy nestál.

Studená válka zlomila mnoho lidí.

Oleg pokračoval: „Nalil bych si, když mi slíbíte, že mě nestřelíte do zad.“ Clark kývl směrem k láhvím a mohutný Rus se odsunul ke stolu. „Dáte si něco?“

„Ne.“

Kovalenko pokračoval: „Takže co jste se ode mě dověděl? Nic. Vraťte se domů. Za pár týdnů budete mít nového prezidenta. Ten vás ochrání.“

Clark mlčel. Nečekal ochranu od Jacka Ryana. Právě naopak. Potřeboval ochránit Ryana před odhalením jeho vztahu k Univerzitě.

Kovalenko stál u stolu a nalil si do sklenice na vodu notnou dávku vodky. Vrátil se ke své židli se sklenkou v jedné ruce a láhví v druhé.

„Chci mluvit s vaším synem.“

„Můžu mu zavolat do kanceláře na velvyslanectví v Londýně. Ale pochybuju, že by se mi ozval.“ Kovalenko do sebe kopnul půl sklenky a postavil láhev na parapet, přičemž zarachotil žaluziemi. „Možná byste mu spíš měl zavolat sám.“

Clark měl dojem, že Rus mluví pravdu. Se synem se nijak moc nestýká, a syn rozhodně není tady. Mohl by se k němu Clark nějak dostat v Londýně?

Bude to muset zkusit. Cesta pro informace do Moskvy za Olegem Kovalenkem nepřinesla nic.

Clark strčil pistoli do kapsy. „Nechám vás tu s vaší vodkou. Jestli budete mluvit se svým synem, povězte mu, že bych s ním rád prohodil slovíčko. Jenom přátelský rozhovor. Ještě se mu ozvu.“

Američan se otočil k odchodu, ale ruský důchodce ho ještě zdržel: „Určitě si se mnou nedáte panáka? Aspoň vás trochu zahřeje.“

„Nět,“ odpověděl John ode dveří.

„Třeba bychom si mohli popovídat o starých časech.“

Clark se zarazil s rukou na klice. Otočil se a vrátil se do obýváku.

Oleg vyloudil úsměv. „Nemívám moc návštěv. A nemůžu být moc vybíravý, víte?“

Clark se po něm ostře podíval a rychle přejel pokoj pohledem.

„Co je?“

Clarkův pohled se zastavil a zaměřil se na láhev vodky na parapetu. Opírala se o žaluzie.

Signál pro muže v parku. „Sukin syn!“ vykřikl Clark a vyřítil se do kuchyně, ven ze dveří a do chodby.

Ze schodiště zaslechl zvuky, praskání vysílačky a pleskání podrážek dvou mužů. John vyběhl na vrchol schodiště a popadl těžký kovový popelník, skoro až popelnici, který tam stál. Položil válec na bok, na okraj horního schodu, počkal, až mu zvuky prozradí, že pronásledovatelé jsou hned za rohem, a pak popelník nakopl. Stačil pouze letmo zachytit pohled prvního muže; měl na sobě těžký černý zimník a v rukou malou černou pistoli a vysílačku. John vytáhl pistoli a zaujal bojový postoj nad schody.

Kovová popelnice nadskakovala na schodech a nabírala rychlost. Když oba muži zabočili na poslední rameno schodiště přímo pod Clarkem, odrazila se do výše hlavy a vrazila do nich, až se oba sesypali na dlaždičky. Jednomu přitom vypadla pistole, ale ten druhý držel zbraň dál a snažil se zamířit na muže nad sebou.

John vystřelil jen jednou. Střela z pětačtyřicítky vyryla v mužově levé tváři rudou brázdu.

„Zahoď to!“ zvolal Clark anglicky.

Muž na podlaze poslechl. Vlastně oba. Zvedli ruce do vzduchu.

Navzdory tlumiči se ozvěna Clarkovy pětačtyřicítky rozlehla až bolestivě hlasitě, takže nepochyboval, že obyvatelé domu už jsou u telefonů a volají na policii. Sešel na odpočívadlo a stoupl si mezi oba muže, přitom na ně neustále mířil pistolí. Sebral jim zbraně, vysílačky i mobilní telefony. Jeden z nich proklínal Clarka francouzský, ale přitom držel ruce ve vzduchu. John si ho nevšímal. Neřekl už ani slovo a pokračoval po schodech dolů.

Minutu poté vyšel z činžáku zadními dveřmi a vyhodil všechny zabavené věci do popelnice.

Na krátkou, prchavou chvilku si pomyslel, že je z toho venku, ale na opačné straně ulice náhle prudce zabrzdila projíždějící bílá dodávka. Vyskákali z ní čtyři muži, mezi nimi a Johnem sice bylo osm pruhů odpoledního provozu, ale oni se rozběhli mezi auta a zamířili přímo k němu.

John se dal na útěk. Jeho původním cílem byla stanice metra Puškinskaja. Ale ty chlapy měl za patami, necelých padesát metrů, a byli mnohem rychlejší než on. Stanice podzemní dráhy by ho v útěku zpomalila – nedostal by se do vlaku dřív, než ho doženou. Přeběhl tedy na druhou stranu rušné Tverské ulice, osm pruhů aut, kterým se teď on musel vyhýbat v šíleném tanci.

Na druhé straně ulice riskl pohled přes rameno. K těm čtyřem chlapům se na ulici přidali další dva. Všech šest bylo teď od něj nějakých pětadvacet metrů.

Rychle pochopil, že ho doženou. Bylo jich příliš mnoho, byli příliš dobře trénovaní, příliš dobře spolupracovali, a jak si musel přiznat, byli i příliš mladí a zdatní, než aby před nimi utíkal přes celou Moskvu.

Nemůže jim utéct, ale mohl by s trochou lsti a chytrosti „uhrát“ své dopadení.

John přidal do kroku ve snaze aspoň trochu zvětšit mezeru mezi ním a těmi šesti vzadu. Přitom vytáhl z kapsy kabátu předplacený telefon, který si koupil včera.

Mobil měl tlačítko „Zvednout automaticky“ nastavené tak, aby odpovídal na příchozí hovory po dvojím zazvonění. Pár stisků palcem a tato funkce byla aktivována. Potom odbočil do vedlejší ulice, rovnoběžné s Puškinovým náměstím. Byla docela úzká, ale Clark našel, co hledal. V protisměru se pomalu sunul popelářský vůz, který právě nabral odpadky z kontejneru u McDonaldu. John vzal svůj mobil, podíval se na číslo na displeji a pak hodil přístroj do chřtánu kukavozu, který právě zahnul za McDonaldem doleva.

Potom Clark zabočil do dveří restaurace, právě v okamžiku, kdy se jeho pronásledovatelé vynořili za rohem.

John vrazil do dveří, proběhl kolem usměvavých zaměstnanců a jejich dotazů, jak mu mohou pomoct, a prodíral se davem, který ho nechtěl pustit.

Zkusil uniknout bočním vchodem, ale tam se skřípěním zastavil černý sedan a ze zadního sedadla vystoupili dva muži v těžkých kabátech a černých slunečních brýlích.

Clark zapadl zpátky do restaurace a vrhl se ke kuchyni.

McDonald na Puškinově náměstí je největší ze všech McDonaldů na světě. Dokáže obsloužit najednou devět set zákazníků a Clark měl dojem, že je tam právě odpolední nával. Nakonec se ale prodral davem a vrazil do kuchyně. Vzadu v kanceláři zvedl sluchátko a vyťukal číslo, které si před chvilkou zapamatoval. „Tak dělej! Dělej!“

Po dvou zazvoněních uslyšel cvaknutí a věděl, že hovor je spojený.

V tom okamžiku se v chodbě před kanceláří objevilo šest ozbrojených lovců.

Clark hlasitě promluvil do telefonu: „Fabrice Bertrand-Morel, Paul Laska a Valentin Kovalenko ze SVR.“ Když se k němu blížili, ještě to zopakoval a pak zavěsil.

Největší chlap ze skupiny zvedl pistoli vysoko nad hlavu a pak s ní tvrdě udeřil Johna Clarka do kořene nosu.

Potom se setmělo.

CLARK SE PROBRAL připoutaný k židli v tmavé místnosti bez oken. Obličej ho pálil, nos bolel a nozdry měl zřejmě vycpané zkrvavenou gázou.

Vyplivl krev na podlahu.

Mohl existovat jen jeden důvod, proč je ještě naživu. Zmátl je jeho telefonní hovor. Teď se tihle chlapi, jejich šéf a jeho zaměstnavatel budou moct přerazit, aby zjistili, s kým si telefonoval. Kdyby ho zabili teď, poté, co komusi prozradil ta tři jména, nijak by jim to neprospělo.

Nejspíš ho budou mlátit, aby ho přiměli prozradit identitu volaného, ale přinejmenším mu neproženou hlavou kulku.

No, aspoň ne hned.

KAPITOLA 70

KOSMODROM BAJKONUR leží severně od řeky Syrdarja ve stepích bývalé sovětské republiky Kazachstán. Je to nejstarší a největší vesmírný přístav na Zemi. Celý prostor základny představuje zhruba kruh o průměru osmdesáti kilometrů, kde se nacházejí tucty budov, vypouštěcích ramp, zpevněných sil, montážních dílen, sledovacích stanic, řídicích stanovišť, silnic, jedno letiště a jedna železniční stanice. Nedaleké město Bajkonur má své vlastní letiště a další železniční stanice je kousek odtud v Ťuratamu.

První vypouštěcí zařízení raket se zde postavilo v padesátých letech, počátkem studené války. Odsud z Bajkonuru vzlétl první člověk do vesmíru – Jurij Gagarin. Komerční kosmický průmysl si musel počkat ještě třicet let, ale dnes je Bajkonur nejvýznamnějším centrem ruských soukromých kosmických operací. Celý komplex je pronajatý od Kazachstánu, kterému se neplatí v dolarech ani v rublech či eurech, ale dodávkami vojenského materiálu.

Georgij Safronov procházel halami, stál u ramp a jezdil náklaďákem po místních stepích bezmála dvacet let. Stal se před okolním světem tváří nového Ruska v kosmu, dost podobně jako Gagarin o půl století dříve.

První den po svém návratu na Bajkonur, den před plánovaným vypuštěním první ze tří raket Dněpr, seděl pětačtyřicetiletý Georgij Safronov ve své dočasné kanceláři v řídicím středisku, asi osm kilometrů západně od tří sil, určených pro starty dněprů. Prostor pro dněpry, přestože zaujímal mnoho desítek čtverečních kilometrů, byl ve skutečnosti dost malý ve srovnání s prostory pro vypouštění sojuzů, protonů či rokotů v jiných částech kosmodromu.

Georgij se díval ze svého okna ve druhém patře na padající sníh, který mu zakrýval výhled na vzdálené startoviště. Tam někde jsou ve třech silech už připravené třicetimetrové „bezhlavé“ rakety, ale zanedlouho dostanou hlavice a z těch tří zmrzlých betonových děr se stane nejdůležitější a nejobávanější místo na zemi.

Zaklepání na dveře odvedlo jeho pozornost od zasněženého výhledu.

V chodbě stál Alexej Verbov, Safronovův ředitel startovních operací. „Promiňte, Georgiji, jsou tu Američani z Intelsatu. Nemůžu je vzít do řídicího střediska, tak jsem jim řekl, že se podívám, jestli byste neměl čas.“

„Rád přijmu naše americké zákazníky.“

Šest Američanů vešlo do malé kanceláře, Safronov vstal od stolu. Příjemně se usmíval, potřásl si s nimi rukama a s každým prohodil pár slov. Přišli se podívat na start své spojovací družice, ale ve skutečnosti bude kontejner s jejich zařízením nahrazen jiným, který se teď nachází pod dozorem v železničním vagonu jen pár kilometrů od kosmodromu.

Zatímco je vítal a společensky s nimi konverzoval, věděl, že těch pět mužů a jedna žena budou zanedlouho mrtví. Byli to nevěřící a jejich smrt nebyla nijak důležitá, ale stejně si nemohl pomoct a říkal si, že ta žena je docela hezká.

Georgij se v duchu pokáral za takovou slabost. Věděl, že bude odměněn v posmrtném životě. Jakmile si to připomněl, usmál se na přitažlivou inženýrku a věnoval se dalšímu Američanovi, tlustému vousáči s doktorátem z nějakého nepodstatného oboru.

Zakrátko vyprovodil Američany z kanceláře s vědomím, že stejný postup se bude ještě opakovat s japonskými a britskými klienty. Řídicí středisko bylo oficiálně nepovolaným nepřístupné, ale Safronov občas pouštěl zástupce svých odběratelů do kanceláří ve druhém patře.

Během dne úplně převzal řízení příprav na vypuštění raket. Sice to měli původně na starosti jiní zaměstnanci, koneckonců Georgij byl prezident společnosti, ale Safronov jim vysvětlil, že tohle je první hromadný start dněprů vůbec, tři rakety během jediného šestatřicetihodinového intervalu, a on se chce ujistit, že všechno poběží podle plánu. To jim do budoucna pomůže přilákat více zákazníků, kteří budou mít zájem o vypuštění svých družic v určitém čase. Rakety Dněpr sice mohou vynášet do kosmu více než jednu družici současně, všechny v jedné nákladové hlavici, ale to má význam jenom v případě, že všichni zákazníci požadují stejnou oběžnou dráhu. Plánovaný trojí start v nejbližších dvou dnech vynese družice jižním i severním směrem.

Alespoň to si všichni mysleli.

Nikdo se doopravdy nedivil Safronovově přímé účasti, protože Georgij byl praktik a znalec systému Dněpr.

Nikdo ovšem nevěděl, že jeho zkušenosti vycházejí z práce, kterou dělal před více než deseti lety.

Když byly koncem osmdesátých let balistické řízené střely R-36 vyřazeny z výzbroje, Sovětskému svazu zůstalo tři sta osm raket.

Safronovova firma je začala upravovat pro vypouštění družic na zakázku ruské vlády koncem devadesátých let. V té době ovšem ještě naplno běžely lety amerických raketoplánů a Spojené státy plánovaly další vesmírné nosiče.

Safronov se obával, že jeho firma nedokáže vydělávat na komerčních startech systému Dněpr, takže připravoval i jiné plány jejich využití.

Jedna z myšlenek, které Safronov prosazoval a po léta zkoušel, byla použít raketu Dněpr-1 jako námořní záchranný prostředek. Tvrdil, že pokud se dejme tomu potopí loď u pobřeží Antarktidy, může se z Kazachstánu během necelé hodiny vypustit raketa s jedenapůltunovým kontejnerem do vzdálenosti dvaceti tisíc kilometrů s přesností na dva kilometry. Obdobně lze v případě nouze poslat na jiná místa planety různé jiné náklady. Taková svého druhu vesmírná dodávková služba by byla sice hodně drahá, ale bezkonkurenčně pohotová.

Dobře věděl, že to zní spíš zábavně, proto věnoval s týmem odborníků celé měsíce propočtům a vypracoval příslušné počítačové modely.

Nakonec jeho plány vyšly naprázdno, zejména když byly lety amerických raketoplánů pozastaveny po ztrátě Challengeru a pak pokračovaly v silně omezeném režimu.

Ale před pár měsíci, jakmile se vrátil ze schůzky s generálem Idžázem, Safronov oprášil staré počítačové disky a sestavil tým k přepracování metodiky vysílání nosičů Dněpr na suborbitální dráhu za účelem shozu užitečného zatížení na padáku na předem určené místo na zemi.

Všichni členové týmu to považovali za teoretické výpočty, ale odvedli svou práci a Safronov pak tajně nahrál počítačové programy a příslušné povely do softwaru v řídicím středisku.

Teď obdržel stručné hlášení z montážní haly: všechny tři družice už byly vyvezeny z čisté místnosti, uloženy do nákladových kontejnerů a osazeny do orbitálních hlavic, které, aspoň pokud bylo vlastníkům družic známo, vynesou jejich zařízení na oběžnou dráhu. Tyto hlavice se teď naloží na přepravníky, vlastně velké autojeřáby, které je odvezou k silům a usadí je na nosiče, mohutné třístupňové rakety čekající v silech. Tento proces zabere několik hodin a neskončí dříve než pozdě večer. Tou dobou pak bude většina osazenstva řídicího střediska venku, aby dohlížela nebo jen přihlížela činnosti u vypouštěcích zařízení.

To poskytne Georgijovi a jeho lidem v Bajkonuru dost času na přípravu útoku.

Až dosud šlo všechno přesně podle plánu, ale Safronov ani nic jiného neočekával. Každý jeho krok přece neřídilo nic menšího než Alláhova vůle.

FRANCOUZI VE SLUŽBÁCH Fabrice Bertrand-Morela byli možná dobří detektivové, pátrači a lovci lidské kořisti, ale z pohledu Johna Clarka byli nemožní vyšetřovatelé. Poslední dva dny ho tloukli, kopali, mlátili, odpírali mu jídlo a vodu, dokonce ho ani nepouštěli na záchod.

Tohle že je mučení?

Jistě, měl oteklou a bolavou čelist, a také přišel o dvě korunky. Ano, byl pořád pomočený a také si byl jistý, že za ty dva dny zhubnul natolik, že jestli se někdy dostane ven, jeho první cesta povede do krámu s oděvy, kde si koupí něco, co by mu nepadalo. Ale tihle chlápci rozhodně neměli sebemenší představu, jak donutit někoho mluvit.

Na Johna to působilo dojmem, že tihle chlapi nemají od svého šéfa zadané žádné termíny. Bylo to stejných šest mužů, co se s ním zabývali od počátku; strčili ho do nějakého pronajatého domu, nejspíš nedaleko od Moskvy, a představovali si, že z něj za pár dní vymlátí jeho kontakty a vazby. Hodně se ho vyptávali na Jacka Ryana. Tedy na Jacka Ryana staršího. Také se ptali na jeho současné zaměstnání. A ještě na Emíra. John nabyl dojmu, že ti chlapi, co se ho vyptávají, neznají souvislosti a nevědí dost, aby se dokázali správně ptát. Někdo – Laska nebo FBM nebo Valentin Kovalenko – jim poslal hotové otázky a oni je prostě pokládali.

Otázka. Žádná odpověď. Trest. A znovu od začátku.

Clarka to sice nebavilo, ale mohl by takhle pokračovat celý týden i déle, než by mu to začalo opravdu vadit.

Zažil už horší věci. Sakra, vždyť výcvik u SEAL byl mnohem, mnohem horší než tyhle hrátky.

Jeden Francouz, ten, co se zdál Johnovi z celé smečky nejpřijatelnější, vstoupil do místnosti. Tentokrát měl černou teplákovou soupravu; ti chlapi si došli nakoupit nové oblečení, protože to staré měli celé flekaté od Clarkova potu, krve a slin.

Sedl si na postel; Clark byl připoutaný k židli. „Pane Clarku. Čas se vám krátí. Mluvte mi o Emír, monsieur Jásin. Vy jste dělal s Jacques Ryan, aby ho našel, s nějací vaši staří přátelé od CIA třeba? Oui? Vy vidíte, my víme hodně o vás a organizace, kterou vy pracujete, ale potřebujeme jenom trochu víc informace. Vy nám ji dáte, to pro vás nic těžké, a potom jdete domů.“

Clark obrátil oči v sloup.

„Já nechci, aby moji přátelé zase vás bili. To není potřeba. Vy mluvíte, ano?“

„Ne.“ Clark to procedil skrz zuby ve své bolavé čelisti a byl si jistý, že za chvilku bude ještě trochu bolavější.

Francouz pokrčil rameny. „Já zavolám moje přátele. Oni budou vás bít, pane Clarku.“

„Snad aspoň nebudou tak ukecaní jako vy.“

GEORGIJ SAFRONOV byl přesvědčen, že promyslel svůj plán do posledního detailu. Ráno v den uskutečnění se třiačtyřicet zbylých bojovníků Džamáat Šaríjat rozdělilo do skupin, jak si to nacvičili ve Vazíristánu pod dohledem velice schopných instruktorů Hakkáního sítě.

Každé ozbrojené střetnutí je věcí dvou stran, a Safronov tedy nezanedbal ani obeznámení s protivníkem, ostrahou kosmodromu.

Bezpečnost Bajkonuru bývala svěřena ruské armádě, ta však odtáhla už před lety a od té doby byla ostraha území o pěti tisících čtverečních kilometrů věcí soukromé společnosti z Taškentu.

Její muži objížděli prostor terénními vozy a hlídkovali u hlavních bran; v objektu jich bylo poměrně dost, ale obvod kosmodromu byl chráněn jen nízkým a chatrným plotem, který místy úplně chyběl.

Nebylo to bezpečné místo.

Okolní krajina z dálky vypadala jako naprosto plochá a přehledná, Safronov však věděl, že step je křížem krážem protkána vyschlými koryty potoků a přírodními prohlubněmi, které lze využít. Věděl také, že místní muslimská povstalecká bojůvka Hezb ut-Tahrír se v minulosti pokusila proniknout na území kosmodromu, ale její členové byli tak slabí a špatně vycvičení, že jenom utvrdili strážné z řad místních Kazachů v bláhové víře, že jsou připraveni odrazit jakýkoli nepřátelský útok.

A útok přijde, jak Georgij věděl; potom se ukáže, jak jsou doopravdy připraveni.

Safronov se osobně spřátelil s velitelem stráží. Ten pravidelně docházel do řídicího střediska dněprů před každým startem. Tentokrát mu Georgij zavolal, včera večer, aby k němu přišel o něco dřív, protože Georgijova firma mu z Moskvy poslala diplom jako výraz uznání jeho služeb. Tento rozhovor proběhl včera večer.

Bezpečnostní ředitel byl velice potěšen a slíbil přijít do Safronovovy kanceláře v půl deváté ráno.

Teď bylo tři čtvrtě na osm a Safronov kráčel do své kanceláře.

Obával se, že jeho tělesná schránka nedokáže udělat to, co je teď nutné, a úplně se z toho roztřásl. Mozek mu přikazoval, co musí učinit, ale nebyl si jistý, jestli to dokáže.

Telefon zazvonil a on byl vděčný za to vyrušení.

„Ano?“

„Zdravím, Georgiji.“

„Buďte zdráv, Alexeji.“

„Máte chvilku?“

„Teď právě procházím parametry druhého startu. Odpoledne po prvním startu na to už nebude moc času.“

„Ano. Ale musím s vámi mluvit o tom odpoledním startu. Něco se mi nezdá.“

Zatraceně! Teď ne! říkal si Georgij. Nehodilo se mu ztrácet čas řešením technických detailů týkajících se družice, která stejně nepoletí dál než k silu, kde ji jeho muži nahradí vlastním nákladovým modulem.

Musel se ovšem co nejdéle tvářit, jako by všechno probíhalo jako obvykle.

„Tak přijďte.“

„Teď jsem u přípravy letových dat. Můžu být u vás za patnáct minut. Za dvacet, když bude namrzlo.“

„Dobře, tak si pospěšte, Alexeji.“

Řediteli startovních operací Alexeji Verbovovi zabrala cesta do kanceláře prezidenta společnosti v řídicím středisku celých dvacet minut. Vstoupil bez zaklepání, zadupal a stáhl si těžký kabát a čepici. „Kurevsky studené ráno, Georgiji,“ pronesl s úšklebkem.

„Co potřebujete?“ Safronov měl málo času. Potřeboval vyprovodit přítele co nejrychleji.

„Nerad to říkám, ale musíme zrušit dnešní let.“

„Cože? Proč?“

„Telemetrie má nějaké problémy se softwarem. Chtěli to chvilku testovat, potom všechno vypnout a spustit znovu. Některé z našich systémů sběru a zpracování dat budou na pár hodin mimo provoz. Ale další okno pro vypuštění všech tří nosičů v rychlém sledu, jak jsme měli v úmyslu, bude už za tři dny. Navrhuji zrušit celou sérii startů, odpojit generátory, odčerpat palivo ze všech tří nosičů a uvést hlavice do klidového režimu. Budeme ve skluzu, ale i tak provedeme start všech tří v úzkém okně, a o to nám nakonec šlo.“

„Ne!“ odsekl Safronov. „Příprava k vypuštění pokračuje. Chci mít sto devítku připravenou k startu v poledne.“

Verbov zůstal úplně ohromený. Takovou odpověď od Safronova ještě nikdy nedostal, ani na vyloženě špatné zprávy. „Nerozumím, Georgiji Michajloviči. Copak jste mě neslyšel? Bez řádných telemetrických údajů nám evropské řídicí středisko nikdy nepovolí let. Zruší nám start. To přece víte.“ Safronov vrhl na přítele dlouhý pohled. „Chci, aby vzlétly. Chci mít všechny střely připravené v silech.“

Verbov se zarazil, pak se usmál a nakonec se uchechtl: „Střely?“

„Nosiče. Však víte, co myslím. Netřeba si dělat starosti, Alexeji. Za chvilku se všechno vyjasní.“

„Co se děje?“

Safronovovi se třásly ruce, pevně svíral látku svých kalhot. Znovu a znovu si šeptal mantru, kterou mu svěřil Sulejman Muršidov. „Jediná vteřina džihádu vydá za sto let modliteb. Jediná vteřina džihádu vydá za sto let modliteb. Jediná vteřina džihádu vydá za sto let modliteb…“

„Říkal jste něco?“

„Nechte mě být.“

Alexej Verbov se pomalu otočil a vyšel do chodby. Ušel sotva tři metry od šéfových dveří, když na něj Safronov z kanceláře zavolal.

„Žertoval jsem, Alexeji! Všechno je v pohodě. Můžeme odložit start, když telemetrie říká, že to jinak nejde.“

Verbov zavrtěl hlavou a vydal ze sebe nechápavé odfrknutí, něco mezi projevem nepochopení a pobavení, pak se vrátil do kanceláře. Teprve když prošel dveřmi, všiml si pistole v Safronovově ruce. Překvapeně se usmál, jako by nevěřil, že je ta zbraň skutečná. „Georgiji Michajloviči… co si myslíte, že –“ Safronov vystřelil z makarovu s tlumičem jedinou ránu. Zasáhla Alexeje na solar, prošla plící, roztříštila žebro a prodrala se zády ven. Alexej neupadl. Tvář se mu stáhla bolestí, sklonil hlavu a podíval se dolů na krvavou skvrnu, rozlévající se po hnědé kombinéze.

Georgij si pomyslel, že Alexej umírá nějak dlouho. Ani jeden z nich nepromluvil, jen se na sebe dívali s podobným ohromeným výrazem. Pak Alexej sáhl dozadu, nahmátl vedle dveří plastovou židli a ztěžka se na ni posadil.

Po několika dalších vteřinách zavřel oči, hlava mu klesla ke straně a z jeho rozervaných plic vyšel poslední dlouhý výdech.

Georgijovi trvalo ještě několik vteřin, než sám popadl dech. Ale zvládl to a odložil pistoli na stůl.

Odtáhl mrtvého, stále sedícího na židli, na záchod u své kanceláře. Měl tam původně připravené místo pro jednoho, pro bezpečnostního ředitele, ale teď musí prostor posloužit jak pro Kazacha, který má přijít za pár minut, tak pro Verbova.

Safronov shodil Verbovovo tělo ze židle na podlahu záchodu, zastrkal mu nohy dovnitř a zavřel dveře. Ve spěchu popadl v koupelně roli toaletního papíru a setřel kapky krve z podlahy kanceláře.

Deset minut poté ležel na podlaze Safronovovy kanceláře mrtvý také bezpečnostní ředitel. Byl to velký chlap, oblečený v kabátě a bagančatech. Georgij zíral na jeho tělo, na vyčítavý výraz v neživém obličeji, a chtělo se mu zvracet. Ale ovládl se, soustředil se a třesoucí se rukou vyťukal číslo na mobilu.

Jakmile to na druhé straně zvedli, řekl jen: „Alláhu akbar. Je čas.“

KAPITOLA 71

BEZ SVÉHO VELITELE neměla kazašská ostraha žádnou šanci.

Teroristé z Džamáat Šaríjat udeřili na hlavní bránu v 08:54 za hustého sněžení. Zabili čtyři strážné a rozstříleli erpégéčky tři terénní vozy s posilami dřív, než stačili Kazaši vystřelit.

Sněžení pomalu sláblo, když se šest vozidel Dagestánců – čtyři teréňáky, každý s šesti muži, a dva tahače s návěsy, vezoucí po jednom kontejneru – rozdělilo na křižovatce poblíž řídicího střediska. Jeden teréňák se šesti muži odjel k montážní hale, aby se postaral o šestnáct cizinců, kteří zde pracovali pro tři místní kosmické firmy. Oba kamiony zamířily k trojici sil, spolu s jedním teréňákem, který jel v čele. Další šestičlenný oddíl zůstal na odbočce z hlavní silnice k areálu dněprů. Teroristé sesedli z vozu a zaujali postavení v nízkém betonovém bunkru, který kdysi sloužil jako strážní stanoviště ruské armády, ale teď tu stál napůl zarostlý stepní trávou a zasypaný sněhem. Rozmístili zde erpégéčka a odstřelovačky a pak sledovali silnice, připraveni na dálku vyřadit jakékoliv vozidlo.

Oba zbylé šestičlenné oddíly odjely k řídicímu středisku, kde narazily na tuhý odpor. Na místě byl tucet mužů ostrahy, kteří zabili pět z dvanácti útočníků, než nakonec podlehli. Několik strážných odhodilo zbraně a zvedlo ruce, ale Dagestánci pobili všechny Kazachy na místě.

Reakce Kazachů na útok byla po zmizení jejich velitele zoufale neuspořádaná. Záloha v ubikacích vyrazila do protiútoku až po pětadvaceti minutách, a jakmile proti nim vylétla první střela z erpégéčka a minula první teréňák blížící se ke křižovatce, vrátili se zpět promyslet si další postup.

V řídicím středisku se civilisté během útoku uchýlili do druhého patra. Jakmile venku ustala střelba připomínající popravy, všichni ruští inženýři se sesedli do hloučku na zem, vzlykali, modlili se nebo nadávali. Georgij Safronov sešel po schodech dolů. Jeho přátelé a zaměstnanci na něj volali, ale on si jich nevšímal a otevřel dveře.

Bojovníci Džamáat Šaríjat obsadili řídicí středisko bez jediného dalšího výstřelu.

Nahnali všechny do řídicí místnosti a Georgij vystoupil s prohlášením.

„Dělejte, co vám řeknu, a budete žít. Jedinkrát neuposlechnete a zemřete.“

Ti lidé, jeho lidé, na něj zírali v němém úžasu. Jeden ze tří bojovníků u nouzového východu zvedl nad hlavu pušku. „Alláhu akbar!“

Všichni v místnosti se k němu přidali.

Georgij Safronov zářil. Teď byla řada na něm.

JAKO PRVNÍ SE O ÚTOKU na Bajkonur dověděli v německém Darmstadtu, v sídle Evropského střediska vesmírných operací, odkud se sledují družice po vynesení na oběžnou dráhu. Protože právě sledovali živý přenos z předstartovních příprav, viděli prchající zaměstnance řídicího střediska, kteří se snažili zachránit si život. Pak také viděli, jak se všichni vracejí s ozbrojenými teroristy za zády, a nakonec prezidenta společnosti Kosmos Space Flight Georgije Safronova, jak vstupuje do místnosti jako poslední.

Safronov měl na krku zavěšený AK-47 a byl od hlavy po paty navlečený v zimních maskáčích.

První věc, kterou udělal po vstupu do místnosti, bylo přerušení spojení s evropským střediskem.

ŘÍDICÍ MÍSTNOST řídicího střediska dněprů by neudělala velký dojem na nikoho zvyklého na filmové a televizní záběry z amerického Kennedyho vesmírného střediska, obrovského amfiteátru s obřími obrazovkami na stěnách a tucty vědců, techniků a astronautů u plochých obrazovek.

Starty raket Dněpr se řídily z místnosti připomínající nejspíše menší univerzitní studovnu; bylo tu místo pro třicet lidí u dlouhých stolů s ovládacími panely a počítači. Každý měl na stěně před sebou dvě velké, ale nijak zvlášť mohutné obrazovky, jednu s telemetrickými údaji a druhou s živým obrazem zavřeného víka sila 109, obsahujícího první ze tří dněprů, které měly podle plánu odstartovat v nejbližších čtyřiceti hodinách.

Kolem sila vířil sníh a na nízkých věžičkách a jeřábech postávalo osm mužů s puškami v šedobílých maskáčích a jejich oči propátrávaly zasněženou step.

Safronov strávil poslední hodinu telefonickými a rádiovými hovory s technickým ředitelem, kterému vysvětlil, co přesně se má udělat u každého sila. Jakmile začal ředitel protestovat a odmítal splnit Safronovova přání, Georgij nařídil zastřelit jednoho z jeho lidí. Po smrti svého kolegy už technický ředitel nedělal Georgijovi žádné problémy.

„Odpojte sto devět,“ nařídil Georgij a obrazovky před muži v řídicí místnosti pohasly.

Nechtěl, aby přítomní věděli, ve kterých silech budou pumy a která raketa ponese zbylou družici.

Potom se Safronov chystal vysvětlit situaci lidem z řídicího střediska.

„Kde je Alexej?“ zeptal se Maxim Ježov, zástupce ředitele startovních operací, první, kdo se odvážil promluvit.

„Zabil jsem ho, Maxime. Nechtěl jsem, ale můj úkol to vyžadoval.“

Po tomto vysvětlení na něj všichni zůstali zírat.

„Dáme do hlavic nový náklad. To se udělá přímo v silech. Zajistí to vedoucí montáže a moji lidé na to dohlédnou. Jakmile vedoucí montáže ohlásí, že je to hotovo, půjdu k silům zkontrolovat výsledek. Pokud vedoucí udělá to, co po něm chci, propustím ho i se všemi jeho lidmi.“

Personál střediska dál zíral na prezidenta společnosti Kosmos Space Flight.

„Vy mi nevěříte, že?“

Někteří zavrtěli hlavou, že ne.

„Předpokládal jsem to. Pánové, znáte mě celá léta. Jsem snad zlý člověk?“

„To ne,“ odpověděl jeden z nich s nadějí v hlase.

„Jistěže ne. Jsem pragmatický, věcný a inteligentní?“

Všude kolem souhlasné přikyvování.

„Děkuji. Ukážu vám, že dostanete to, co chcete, pokud mi dáte to, co chci já.“ Georgij zvedl vysílačku. „Propusťte všechny zbylé Rusy a Kazachy z montážní haly. Můžou si samozřejmě vzít svoje soukromá auta. Autobusy si bohužel musíme nechat. Až bude po všem, bude potřeba odvézt spoustu dalších lidí.“ Vyslechl si potvrzení rozkazu od svých podřízených, načež pokračoval: „A prosím řekněte jim všem, ať až budou venku, zavolají na ústřednu a vyřídí svým známým tady ve středisku, že to není žádný trik. Nemám v úmyslu nikomu dalšímu ubližovat. Lidé tady na kosmodromu jsou mí přátelé.“

Personál řídicího střediska se po těch slovech trochu uvolnil. Georgij si připadal velkodušný. „Vidíte? Udělejte to, co žádám, a dožijete se setkání se svými rodinami.“

„A co budeme dělat?“ zeptal se Ježov, nyní faktický vůdce rukojmí v řídicím středisku.

Nikdo se neptal, o co jde, přestože někteří pojali podezření, co se má nakládat na jejich vesmírné nosiče.

Safronov byl, jak sám řekl, věcný a pragmatický člověk. Propustil personál montážní haly, protože montéry už k ničemu nepotřeboval, zato ale potřeboval přesunout své bojovníky od střežení rukojmí k silům, aby je chránili před silami specnaz. A také věděl, že tato ukázka dobré vůle zvýší pravděpodobnost, že personál řídicího střediska uposlechne jeho rozkazy.

Až je už nebude potřebovat, nebude mít důvod nechávat je naživu. Pozabíjí je všechny jako součást svého vzkazu nevěřícím v Moskvě.

EVROPSKÉ ŘÍDICÍ STŘEDISKO v Darmstadtu nahlásilo útok svému protějšku v Moskvě a moskevské středisko uvědomilo Kreml. Po hodině telefonických dohadů bylo zřízeno přímé spojení mezi Bajkonurem a Kremlem. Safronov stál v řídicím středisku se sluchátky a mikrofonem a rozmlouval s Vladimírem Gamovem, ředitelem ruské Federální vesmírné agentury, toho času v narychlo ustaveném krizovém centru v Kremlu. Oba muži se znali, kam až sahala Safronovova paměť.

„Co se to tam děje, Georgiji Michajloviči?“

Safronov odpověděl: „Pro začátek mi můžete říkat Magomed Dagestani.“ Muhammad Dagestánec.

V pozadí na druhém konci linky Safronov zaslechl kohosi zamumlat „Sukin syn.“ Čubčí syn. Přimělo ho to k úsměvu. Právě teď všem v Kremlu pomalu dochází, že tři rakety Dněpr jsou v moci severokavkazských separatistů.

„Proč, Georgiji?“

„Copak nejste dost chytrý, abyste to viděl? A pochopil?“

„Pomozte mi porozumět.“

„Protože nejsem Rus. Jsem Dagestánec.“

„To není pravda! Znal jsem vašeho otce ještě v Sankt-Petěrburgu. To jste byl dítě!“

„Ale poznal jste mého otce až potom, co mě adoptoval. Jsem dítě dagestánských rodičů. Muslimů! Můj život byla jedna lež. A tu lež já teď napravím!“

Následovala dlouhá pauza. V pozadí mumlali nějací lidé. Ředitel posunul hovor jiným směrem: „Pokud tomu rozumím, máte sedmdesát rukojmí.“

„To není přesné. Jedenáct mužů už jsem propustil a dalších patnáct propustím, jakmile se vrátí od sil, což by mělo být během nanejvýš půl hodiny.“

„Od sil? Co děláte s raketami?“

„Chystám se vypustit je na ruské cíle.“

„To jsou vesmírné nosiče. Jak chcete –“

„Než to byly vesmírné nosiče, byly to R-36. Mezikontinentální balistické řízené střely. Já jim vrátím zašlou slávu.“

„R-36 nesly jaderné zbraně. Žádné družice, Safronove.“

Georgij udělal dlouhou pauzu. „To je pravda. Měl jsem se vyjádřit přesněji. Vrátil jsem zašlou slávu dvěma exemplářům. Třetí raketa nemá bojovou hlavici, ale i tak je to účinná kinetická střela.“

„Co to povídáte?“

„Říkám, že mám dvě dvacetikilotunové jaderné pumy, osazené do nákladových modulů dvou ze tří mých nosičů Dněpr-1. Rakety jsou ve svých silech a já jsem v řídicím středisku. Ty střely, říkejme jim střely, protože už to nejsou obyčejné rakety, jsou zaměřeny na významná ruská centra.“

„Ty jaderné zbraně, o kterých mluvíte…“

„Ano. Jsou to ty ztracené pumy z Pákistánu. Zmocnil jsem se jich se svými mudžáhidy.“

„Od Pákistánců jsme vyrozuměli, že ty zbraně v současném stavu nemohou vybuchnout. Vy blufujete. I kdybyste měl ty pumy, nemůžete je použít.“ Safronov s tímhle počítal. Koneckonců Rusové jeho lidi vždycky podceňovali. Překvapilo by ho, kdyby tomu bylo jinak.

„Za pět minut pošlu e-mail přímo vám a také nižším ředitelům ve vaší agentuře, tedy lidem chytřejším, než jste vy. Bude obsahovat dekódovací postup, který jsme použili k uvedení těch pum do bojeschopného stavu. Předložte ho svým jaderným specialistům. Potvrdí vám jeho správnost. Dále tam budou snímky výškoměrných zapalovačů, které jsme ukradli ve zbrojovce ve Váchu. Ukažte je vašim muničním expertům. A konečně tam budou výpočty několika možných drah pro rakety Dněpr, to kdybyste nevěřili, že dokážu dopravit hlavici zpátky na zem tam, kde budu chtít. Ukažte to svým raketovým inženýrům. Stráví nad výpočty zbytek dne, ale přesvědčí se.“ Safronov nevěděl, jestli mu Rusové uvěřili. Čekal další otázky, ale místo toho ředitel ruské Federální kosmické agentury řekl jenom: „Vaše požadavky?“

„Chci důkaz, že hrdina dagestánské revoluce Israfil Nabijev je stále naživu. Vydejte mi ho a propustím další rukojmí. Až propustíte velitele Nabijeva a on dorazí sem, propustím všechny ostatní kromě několika nepostradatelných techniků. Až stáhnete všechna ruská vojska ze severního Kavkazu, odstavím jeden dněpr s jadernou hlavicí. A až já sám, velitel Nabijev a všichni moji muži bezpečně opustíme tento prostor, vzdám se druhé hlavice. Situace, ve které se teď nacházíte, může být během několika málo dní za vámi.“

„Musím to projednat s –“

„Můžete to projednávat, s kým chcete. Ale pamatujte na jedno. Mám tady šestnáct zahraničních rukojmí. Šest ze Spojených států, pět z Velké Británie a pět z Japonska. Jestli nebudu hovořit s Nabijevem do devíti hodin zítra ráno, začnu je popravovat. A pokud Rusko neodtáhne ze severního Kavkazu do dvaasedmdesáti hodin, vypustím střely. Dobryj děň.“

KAPITOLA 72

V NÁDHERNÉ KNIHOVNĚ newportského sídla Paula Lasky svíral starý miliardář za svým stolem telefonní sluchátko a poslouchal tichý tikot starožitných hodin v chodbě.

Odtikávají čas.

Uplynulo pět dní od chvíle, kdy mu Fabrice Bertrand-Morel ohlásil, že Clark našel Kovalenka a dověděl se o Laskově účasti na předání spisu Kealtyho administrativě. Během těch pěti dnů pak Bertrand-Morel volal každých dvanáct hodin a pokaždé opakoval totéž. Šedovlasý špion nepromluvil o svých kontaktech, neprozradil, co jim řekl, ani co oni řekli jemu. Laska pokaždé přidával Francouzovi nové otázky, které by se měly tomu chlapovi položit. Potřeboval zjistit něco, co by mu pomohlo účinně zatlačit v případě, že by se zpráva o jeho pletkách s Rusy dostala do nesprávných rukou.

Teď už nešlo o Emírovu obhajobu, ani o likvidaci Jacka Ryana, ačkoli Laska ani teď ještě nepřestával doufat. Ne, v této chvíli se český přistěhovalec obával o svou vlastní budoucnost. Věci nešly podle plánu, FBI nezvládla Clarkovo zatčení a FBM úplně stejně nezvládl Clarkovo dopadení, protože ten se mezitím stačil dovědět o Laskovi a předat tu informaci dál.

A teď, rozhodl se Paul Laska, nastal čas ukončit tuhle hru. Zvedl sluchátko a vyťukal číslo, které měl napsané na papírku před sebou. Tohle číslo měl od samého počátku a nepočítal, že by ho kdy použil, ale teď už nebylo vyhnutí.

Čtyři zazvonění a mobil v Londýně se ozval.

„Ano?“

„Dobrý večer, Valentine. Tady je Paul.“

„Haló, Paule. Moje zdroje říkají, že se vyskytl problém.“

„Předpokládám, že k vašim zdrojům patří i váš otec.“

„Jistě.“

„Takže ano, máme problém. Váš otec mluvil s Clarkem.“

„Clark se vůbec neměl dostat do Moskvy. Vaše chyba, ne moje.“

„Dobře, Valentine, to beru. Ale pojďme brát svět, jaký je, ne jaký bychom ho chtěli mít.“

Následovala dlouhá pauza. „Proč vlastně voláte?“

„Máme Clarka, držíme ho v Moskvě a zkoušíme zjistit, jak moc jsme teď v ohrožení.“

„To zní rozumně.“

„Ano, ale víte, ti muži co pro nás pracují, neumějí vyslýchat. Mají sice pěsti, ale já myslím, že vy máte jisté zkušenosti, které by nám mohly velice pomoct.“

„To myslíte, že já mučím lidi?“

„Já nevím, jestli ano nebo ne, ale řekl bych, že to máte v genech. Spousta lidí se rozpovídala po pár hodinách strávených ve sklepení s vaším otcem.“

„Je mi líto, Paule, ale moje organizace musí omezit svou účast v tomto podniku. Vaše strana prohrála. A zrovna teď se v mé zemi všichni zabývají vývojem situace v Kazachstánu. Zájem na odstavení Jacka Ryana pominul.“

Laska vypěnil: „Nemůžete od toho jen tak odejít, Valentine. Operace není u konce.“

„Pro nás je, Paule.“

„Neblázněte. Jste v tom namočený stejně jako já. Clark prozradil svému kontaktu i vaše jméno.“

„Moje jméno naneštěstí už dávno figuruje v záznamech CIA. Může si říkat, co chce.“

Teď už Laska nedokázal skrývat vztek. „Možná, ale když zavolám do redakce The Guardian, bude z vás nejznámější ruský agent v Británii.“

„Vyhrožujete, že mě zveřejníte jako agenta SVR?“

Laska nezaváhal: „Vás za SVR a vašeho otce za KGB. Jsem si jistý, že v bývalých satelitních státech se ještě najde pár naštvaných lidí, co by rádi věděli, kdo je odpovědný za smrt jejich blízkých.“

„Hrajete nebezpečnou hru, pane Lasko. Jsem připraven zapomenout na tento rozhovor. Ale nezkoušejte mě. Moje možnosti jsou –“

„Jako nic ve srovnání s mými možnostmi! Chci, abyste si převzal Clarka, dále chci, abyste zjistil, pro koho teď dělá a jaký je jeho současný vztah k Ryanovi. Pak ho necháte zmizet, aby nemohl mluvit o tom, co se dověděl za poslední měsíc.“

„Nebo co?“

„Nebo zavolám na pár míst ve Spojených státech a v Evropě, a prozradím, co jste měli za lubem.“

„To je chabý bluf. Nemůžete odhalit svoji účast. Porušil jste zákony své země. Já jsem ve své zemi žádný zákon neporušil.“

„Za posledních čtyřicet let jsem porušil víc zákonů, než si dokážete představit, milý mladý příteli. A přesto jedu dál. Já přežiju i tohle. Ale vy ne.“ Kovalenko neodpovídal.

Laska pokračoval: „Přimějte ho promluvit. Odstřihněte všechny volné konce. Vyřiďte tohle a všichni se můžeme pohnout z místa.“

Kovalenko začal cosi vysvětlovat. Chtěl zdráhavě připustit, že se na tu věc podívá osobně, ale zároveň dát jasně najevo, že se nezavazuje k žádnému konkrétnímu kroku.

Jenže Laska už zavěsil. Starý muž věděl, že Valentin Kovalenko uposlechne jeho pokynů.

GEORGIJ OD SAMÉHO POČÁTKU věděl, že zásahový oddíl FSB Alfa se pokusí znovu ovládnout kosmodrom. Domyslel by si to i v případě, že by sám nebyl před pouhými třemi lety svědkem cvičného zásahu FSB s námětem osvobození stanoviště sojuzů z rukou teroristické organizace.

Neměl sice důvod účastnit se operace u sojuzů, ale byl tehdy v Bajkonuru kvůli něčemu jinému a vedení kosmodromu ho přizvalo jako hosta. Sledoval to všechno v nevěřícném úžasu: nástup maskovaných bojovníků ve vrtulnících a transportérech, výbuchy granátů a slaňování ze střechy objektu.

Po cvičení hovořil s několika techniky od sojuzů a dověděl se další zajímavosti o ruských krizových plánech pro nepravděpodobný případ obsazení komplexu teroristy.

Safronov také věděl, že není vyloučena možnost, že se Moskva pokusí hasit požár ohněm a sežehne jaderným úderem celý kosmodrom. Naštěstí pro jeho plán se jako vypouštěcí stanoviště dněprů používala bývalá základna střel R-36, postavená tak, aby odolala jadernému útoku. Stanoviště 104,103 a 109 byla maximálně odolná sila pro vypouštění balistických střel a řídicí středisko mělo tlusté železobetonové stěny a protivýbuchové ocelové dveře.

V ŠEST VEČER PRVNÍHO DNE, osm hodin poté, co se komplexu zmocnili dagestánští teroristé, přistála na vzdálenější straně stanoviště raket Proton, dvaadvacet kilometrů od řídicího střediska dněprů, dvojice vrtulníků Mi-17 ruského oddílu FSB Alfa. Vyskákalo z nich čtyřiadvacet bojovníků, tři osmičlenné týmy, každý muž v bílých zimních maskáčích nesl sedmadvacet kilo výzbroje a výstroje. Během pár minut se vydali k východu.

KRÁTCE PO OSMÉ HODINĚ VEČER přistál na letišti Jubilejnaja, severozápadně od stanoviště dněprů, dopravní letoun Antonov An-124. An-124 je největší nákladní letoun na světě a ruská armáda spotřebovala každý kousek místa v kabině i nákladovém prostoru pro šestadevadesát výsadkářů oddílu specnaz a veškeré jejich vybavení, včetně čtyř bojových vozidel.

Hodinu poté dorazily další čtyři vrtulníky Mi-17 a cisternový letoun.

Čtyřiadvacet mužů v bílém se celý večer přesunovalo bajkonurskou stepí, zpočátku na těžkých teréňácích, zapůjčených od Kazachů; když se dostali blíže, sesedli z vozů a pokračovali zasněženou noční krajinou pěšky.

Ve dvě hodiny ráno byli na místě a čekali na povel ke zteči.

SAFRONOV STRÁVIL rušné odpoledne, vydával rozkazy jak svým bojovníkům, tak i technikům řídicího střediska. Po osazení jaderných hlavic do nákladových modulů propustil zbytek montérů. To mu spolu se soustředěním zahraničních rukojmí do řídicího střediska umožnilo přeskupit svoje lidi.

Měl teď čtyři bojovníky Džamáat Šaríjat v bunkru u křižovatky, čtyři u sila 109, po deseti u sil 103 a 104 a patnáct u řídicího střediska. Nařídil svým mužům, aby se střídali ve spánku, ale věděl, že i spáči budou mít jedno oko otevřené.

Očekával útok uprostřed noci, pouze netušil, jestli přijde už dnes nebo až zítra. Počítal také s tím, že před vlastním útokem se s ním Rusové spojí, aby v kritické chvíli odvedli jeho pozornost.

Takže když ho probudilo vyzvánění a blikající kontrolka na panelu spojení, k němuž měl připojená sluchátka, srdce se mu divoce rozbušilo. Spal vsedě na podlaze, opřený o zeď s kalašnikovem na kolenou, a teď okamžitě vyskočil.

Ještě než přijal hovor, sáhl po vysílačce. Oslovil všechny své dagestánské bratry: „Přicházejí! Buďte připraveni!“ Potom zařval na všechny zajatce v řídicí místnosti, většinou spící na podlaze: „Všichni na svá místa! Chci mít stodevítku připravenou ke startu do pěti minut, nebo začnu střílet! Zapnout palubní telemetrii! Odjistit systém oddělení! Odjistit pyropatrony nosiče!“

„Ano, pane!“ odpovědělo několik vedoucích techniků a třesoucíma se rukama prováděli jeho pokyny.

Lidé s kalným zrakem a v pomačkaných šatech se rozběhli ke svým židlím, popohánění Dagestánci s puškami v rukou.

Georgij Safronov mezitím popadl sluchátka a přidržel si je u ucha. Rozespalým hlasem, jejž díky adrenalinu ve svém krevním oběhu jen obtížně předstíral, se ohlásil: „Ano? Co se děje?“

ČTYŘIADVACET MUŽŮ, kteří strávili posledních osm hodin přespolním trmácením, udeřilo na řídicí středisko ze tří stran, v místech hlavního vchodu, zadního vchodu a nákladové rampy.

Každý z těchto vstupů bránila trojice dagestánských povstalců, které jejich velitel varoval před nadcházejícím útokem. Muži u hlavního vchodu zahájili palbu ihned po obdržení zprávy, tato chyba jim však výrazně pomohla, protože bojovníci Alfy, zatím teprve na vzdálené straně zasněženého parkoviště, se mylně domnívali, že už je teroristé zpozorovali. Všech osm mužů se krylo za vozidly a opětovalo palbu do otevřených dveří, takže obě skupiny zůstaly přibité na místě.

Druhý ruský tým vyrazil zadní dveře, naházel do chodby výbušky a vtrhl dovnitř, kde se však ocitl v dlouhé úzké chodbě se železobetonovými stěnami. Z druhého konce chodby pálili tři teroristé, výbuchy naprosto nedotčení, do mužů v bílých maskáčích. Přestože bojovníci Džamáat Šaríjat většinou stříleli tak, že prostě vystrčili pušku zpoza rohu a stiskli spoušť, necílené kulky se odrážely od stěn, podlahy a dokonce i stropu. Odražené střely rozprášily útočníky.

Dva muži padli během pár vteřin, další dva, když se snažili odtáhnout své druhy z chodby. Čtyři zbylí muži Alfy se stáhli ven z budovy a začali házet do chodby ruční granáty.

Tou dobou však už trojice teroristů ustoupila za vnitřní železné dveře, kde v bezpečí přečkali výbuchy granátů.

U tohoto vchodu vznikla patová situace, podobně jako u hlavních dveří.

Muži z Alfy u nákladové rampy měli více štěstí. Podařilo se jim zneškodnit všechny tři Dagestánce za cenu jediné vlastní ztráty. Vtrhli do přízemní chodby, ale tam narazili na nástrahu u dveří. Hlavice erpégéčka posloužila jako improvizované výbušné zařízení – další dobře zvládnutá lekce Hakkáního instruktorů. Rozmetala všechno kolem, zabila tři Rusy a další tři zranila.

JEDEN Z VRTULNÍKŮ MI-17 z letiště Jubilejnaja dorazil nad střechu řídicího střediska a muži z něj slanili na rovný beton. Tam zamířili v těsném zástupu ke dveřím. Také tyto dveře byly opatřeny nástrahou, ale Rusové to předpokládali a po jejich vyražení zůstali stát stranou.

Přestože nástražné zařízení muže na střeše nezabilo, aspoň je zpomalilo a poskytlo teroristům v prvním a druhém patře čas reagovat na zvuk vrtulníku nad hlavou.

Schodiště na střechu se proměnilo v třetí patovou situaci v řídicím středisku. Čtyři bojovníci Džamáat Šaríjat byli dobře ukrytí pod schodištěm ve druhém patře za železnými dveřmi a betonovou zdí, zatímco osm mužů z Alfy drželo prostor nahoře. Granáty poskakovaly po schodech a neškodně vybuchovaly na odpočívadle, zatímco střely z kalašnikovů prořezávaly vzduch a míjely své cíle, přikrčené za dveřmi.

Minutu po zahájení útoku udeřily ruské vrtulníky na všechna tři vypouštěcí sila. Pozice 103 a 104 bránilo po deseti mužích, dobře rozmístěných a chráněných v odolných krytech. Silo 109 střežili jenom čtyři muži; právě k němu vrtulníky dorazily jako k prvnímu. Mi-17 kropil silo 12,7mm kulomety, ale palba byla neúčinná, protože střelec neměl termovizní zaměřovač, který by mu umožnil snadno nalézt cíle na pozadí zmrzlého terénu.

Vrtulník u sila 109 klesl těsně nad zem a dvacet příslušníků specnaz slanilo na betonovou plochu. Tito dokonale vycvičení zabijáci budou mít lepší šanci najít a napadnout nepřítele než Mi-17.

Pozice 109 byla vyčištěna během necelé minuty, protože zde byli jenom čtyři mudžáhidi z Džamáat Šaríjat. Zatímco od zbylých sil nadále zněl štěkot střelby, muži z Alfy se hnali k silu 109, aby další fázi svého úkolu splnili včas.

Vojáci neměli možnost zneškodnit jadernou zbraň; ani by se nestihli dostat dovnitř nákladového modulu bez zbytečné ztráty vzácného času. Měli však pokyny, jak odpojit dněpr od řídicího střediska, měli mu tak říkajíc odstřihnout pupeční šňůru, takže teď opřekot běželi vpřed.

Když nahlédli do hlubokého sila a posvítili si svítilnami na přilbách a puškách, jako jedinou část pětatřicetimetrové rakety spatřili velký zelený kuželový kryt s bílými písmeny KSFC. Pod ním se ukrýval nákladový modul a dál dole byly tři raketové stupně. Muži si posvítili kolem a našli masivní železný poklop, pár metrů od otevřeného sila; vypadal jako obrovské víko průlezu. Otevřeli ho a dva z nich začali sestupovat dolů po kovovém žebříku do obslužného patra nákladového kontejneru jen o pár metrů níž, pak po kovové lávce k dalšímu žebříku, vedoucímu dolů k dalšímu patru. Tam se dostanou k samotnému třístupňovému nosiči a budou moci přerušit spojovací vedení mezi nosičem a řídicím střediskem.

Dva muži přeběhli po lávce a spouštěli se dolů po druhém žebříku s vědomím, že mají málo času.

„JSME PŘIPRAVENI?“ vykřikl Safronov na dva muže u řídicího panelu. Když neodpovídali, zaječel na ně: „Jsme připraveni?“

Zrzek vlevo jen krátce přikývl. Blonďák vpravo odpověděl mírným hlasem: „Ano, Georgiji. Vzletová sekvence dokončena.“

„Start 109!“ Oba startovací klíče už byly zasunuty v zámcích.

„Georgiji, prosím! Já nemůžu! Prosím ne –“

Safronov vytáhl makarov a střelil blonďáka dvakrát do zad. Muž se zhroutil na podlahu, kroutil se bolestí a zděšeně křičel.

Georgij se obrátil na technika sedícího hned vedle umírajícího. „Zvládnete to, nebo to mám udělat sám?“

Rus se natáhl, položil ruku na jeden z klíčů na řídicím panelu a zavřel oči.

Otočil klíčem. Pak se ohlédl po pistoli u svého obličeje a rychle otočil druhým klíčem.

Georgij nad ním pronesl: „Meče překované v pluhy, a teď zase zpátky v meče.“

Safronov stiskl tlačítko.

V SILU 109 OBA BOJOVNÍCI ALFY, pověření úkolem přerušit spojovací vedení, právě slezli z žebříku a běželi úzkou chodbou k zádi rakety Dněpr-1 v zoufalé snaze odpojit vesmírný nosič dřív, než ho šílenec u řídicího pultu odpálí do stratosféry.

Nestihli to.

Hlasité kovové cvaknutí pod jejich nohama bylo posledním podnětem, který jejich mozky stačily zaznamenat.

Tlakový generátor pod raketou obsahoval nálož černého prachu, která se teď vznítila a vytvořila množství žhavých plynů. Ty se okamžitě začaly rozpínat a vymetly pětatřicetimetrovou raketu ze sila jako zátku ze špuntovky. Oba muži byli vmžiku sežehnuti na popel, zatímco plyny vytlačily raketu ze sila a unikaly z šachty nevelkými přetlakovými kanály.

Samotná raketa se rychle vznesla, ale pak zpomalila, jak se plyny po výtoku ze sila rozptýlily. Když byl dolní okraj prvního stupně vesmírného nosiče pouhých dvacet metrů nad zmrzlým silem, mohutná raketa se na okamžik zastavila ve vzduchu.

Osm příslušníků specnaz stálo pod ní a zíralo na záď kosmické rakety, která se nad jejich hlavami chystala k vzletu.

Jeden z nich zamumlal: „Děrjmo.“ Hovno.

S lupnutím jako zátka ze šampaňského odstřelila malá nálož ochranné víčko na zádi prvního stupně a odkryla výtokové trysky raketových motorů.

Potom se zažehly motory prvního stupně a spálily zemi pod sebou a všechno na ní plameny raketového paliva.

Všech osm mužů zemřelo v průběhu dvou vteřin.

Vrtulník Mi-17 visel třicet metrů nad zemí. Pilot tvrdě strhl řízení a zachránil tím život sobě i osádce, jenže vrtulník byl na takový manévr příliš nízko. Zřítil se do sněhu, ale všichni přežili, ačkoliv druhý pilot měl zlomené obě ruce a muži v kabině utrpěli různá poranění.

Raketa Dněpr-1 stoupala k noční obloze, každou vteřinou nabírala na rychlosti, zanechávala za sebou plameny, páru a kouř. Vzduch byl plný ohlušujícího jekotu a po zemi se šířily dunivé otřesy na kilometry daleko všemi směry.

Dvousetšedesátitunový stroj dosáhl rychlost devíti set kilometrů v hodině za necelých třicet vteřin.

Zatímco stoupal vzhůru, všechny ruské vojenské síly přerušily útok na kosmodrom Bajkonur.

KAPITOLA 73

SAFRONOV NAPROGRAMOVAL letové telemetrické údaje osobně s pomocí podkladů pracovní skupiny, kterou sestavil před několika měsíci. Její členové neměli tušení, že připravují jaderný úder, domnívali se, že znovu zkoumají plány na vysílání záchranných člunů a dalších prostředků pomocí raket. Nosič měl v palubním softwaru nahrané pokyny k řízení letové dráhy a doby hoření motorů, aby se dopravil přesně na místo určení.

Byla to dokonalá zbraň typu „vystřel a zapomeň“.

První stupeň nosiče se oddělil a dopadl zpátky na zem ve středním Kazachstánu jen osm minut po startu.

Moskva sledovala letovou dráhu a každý, kdo tomu trochu rozuměl, pochopil během několika málo minut, že jejich bývalá řízená střela R-36 míří přímo na samotnou Moskvu.

Ale nebylo jak utéct. Neexistovala šance dostat se z města. Hlavice dopadne za necelých patnáct minut.

Vysoko nad středním Ruskem ukončil činnost druhý raketový stupeň, oddělil se a dopadl na polní cestu nedaleko města Šack na řece Šača. Třetí stupeň se za letu přetočil a pokračoval pozpátku. Po pár minutách odhodil kryt a zažehnul motory. Ty zakrátko zhasly, pak se uvolnil a odpadl překryt hlavice. Tím se uvolnil od třetího stupně nákladový modul a tento díl, zelený válec obsahující užitečný náklad, se začal vracet k zemi. Objekt tři krát tři metry o váze něco přes dvě tuny.

Návratové těleso padalo po obloukové dráze, hustší vrstvy atmosféry trochu pozměnily její průběh, ale Georgij a jeho experti počítali s velkým množstvím proměnných, takže těleso se pohybovalo přesně podle plánu.

Muži a ženy v Moskvě, kteří věděli o startu rakety, objímali své děti nebo se modlili nebo plakali nebo doufali nebo proklínali všechno dagestánské. Věděli, že nic víc dělat nemůžou.

V 03:29, kdy převážná většina obrovského, ledem pokrytého města spala, se jihovýchodní čtvrtí Moskvy rozlehlo temné dunění. Místní obyvatelé se probudili vteřinu poté, co zahřměl mohutný výbuch, vysypala se okna a celým městem se převalily burácivé otřesy jako při menším zemětřesení.

Lidé v centru mohli vidět záři na jihu. Stoupala do výšky jako červánky před východem slunce a odrážela se od krystalků ledu na střechách metropole.

V krizovém centru v Kremlu také viděli zuřící požár, ohnivé peklo jen pár kilometrů vzdálené. Muži křičeli hrůzou a plakali v očekávání toho, co mělo teprve následovat.

Ale nic nepřišlo.

Trvalo několik minut, než tomu uvěřili, ale nakonec dostali hlášení z místa dopadu. Něco se zřítilo z oblohy na moskevskou rafinerii firmy Gazprom Něfť, zařízení s kapacitou 200 000 barelů denně, ležící jihovýchodně od centra.

Dopadlo to na destilační kolony a vyvolalo mohutný výbuch, který okamžitě zabil přes tucet lidí v rafinerii; další zemřeli při následném požáru.

Ale očividně to nebyla jaderná zbraň.

CLARK SE PROBUDIL zvukem vzdáleného zadunění. Měl ztuhlý krk od spaní vsedě. Podivil se, že bolavé obratle krční páteře jsou tím nejhorším pocitem. Po několika dnech „drsného zacházení“ by si jeden myslel, že daleko víc budou bolet –

A jéje. Už je to tady. Bolest čelisti a nosu a tupá pulzace v hlavě. Minutku to trvalo, než jeho mysl přijala signály z nervů, ale teď už je všechny řádně zpracovala a čidla bolesti zřejmě pracovala přesčas.

Po tom zadunění už zvenku nic neslyšel. Napadlo ho, že možná někde zkratoval elektrický transformátor, ale neměl možnost si svou teorii ověřit.

Ještě plival krev a viklala se mu jedna stolička. Kromě toho měl zevnitř pokousané tváře a na obou stranách oteklé.

Už ho to unavovalo.

Dveře se zase otevřely. Podíval se, kteří Frantíci si jdou pokecat, ale ty dva muže, co vstoupili, nepoznával.

Ne, čtyři muže, protože teď vstoupili další dva.

Čtyři mladíci se vyznačovali rychlými a nepříjemně účelnými pohyby. Přeřízli Clarkovi pouta a rusky mu nařídili, aby vstal.

Clark se postavil na roztřesené nohy.

V chodbě se objevili další dva muži. Každý měl v pravé ruce pistoli Varjag; drželi je spuštěné, ale výhrůžně. Byli v civilu, ale v tlustých černých bundách a pracovních kalhotách vypadali, aspoň pro trénované oko, jako měl Clark, jako příslušníci nějaké zvláštní jednotky armády, policie nebo tajné služby.

„Pojďte s námi,“ řekl jeden z nich, a pak ho vedli velkým domem, kolem francouzských detektivů, ven a do dodávky.

Clarka napadlo, že by vlastně měl být rád. Jenže tohle mu prostě nepřipadalo jako záchranná operace.

Kdepak, tohle v něm vyvolalo spíš pocit „z deště pod okap“.

Zavázali mu oči a asi hodinu někam jeli. Nikdo z nich na něj nepromluvil a nemluvili ani mezi sebou.

Jakmile zastavili, vyvedli ho z vozu. Vzduch byl mrazivě chladný a na vousech a rtech cítil sněhové vločky.

V další budově, tentokrát byla cítit jako skladiště, ho posadili na židli. Zase mu připoutali ruce i nohy. Odkryli mu oči a on chvíli mžoural do jasného světla, než je konečně otevřel.

Před ním stáli tři muži, ve stínu za lampou. Dva z nich měli džíny a teplákové bundy, měli oholené hlavy a v širokých plochých slovanských obličejích tkvěl chladný a bezcitný výraz.

Třetí muž měl vyžehlené kalhoty a černou lyžařskou větrovku, jejíž cenu Clark odhadl na několik set dolarů.

Na stolku poblíž, hned za hranicí přímého osvětlení, spočívala hromádka nářadí, nerezové chirurgické nástroje, lepicí páska, drát a další předměty, které John nerozeznal.

Američan pocítil strach a sevřel se mu žaludek.

Tohle nevypadalo jako hra na boxovací pytel se skupinou francouzských detektivů. Kdepak, tohle vypadalo moc ošklivě.

Clark také zaslechl vzdálenější zvuky. Znělo to jako ozbrojené stráže, podle občasného šoupnutí podrážky a cinknutí pušky na popruhu přes rameno.

Muž v lyžařské bundě pokročil vpřed, do světla. Mluvil vynikající angličtinou: „Můj otec říkal, že mě hledáte.“

„Valentin,“ hlesl John překvapeně. Z toho mála, co věděl o tomto mladém muži, ho nepovažoval za někoho, kdo by běžně používal něco, co vypadalo jako mučírna. „Vzkázal jsem, že bych s vámi rád mluvil.“ Clark přelétl pohledem stolek a muže s hranatými bradami. „Tohle ovšem není přesně to, co jsem měl na mysli.“

Pětatřicetiletý Rus jen pokrčil rameny. „Vy i já jsme zde z donucení, pane Clarku. Kdybych měl na výběr, byl bych někde jinde, ale vy děláte potíže mojí vládě a já jsem byl vybrán, abych se s vámi sešel a vyřešil ten problém. Kreml mi dal volnou ruku, abych to s vámi vyřídil.“

„To zní spíš jako práce pro vašeho otce.“

Valentin se nevesele usmál. „Tohle není jeho práce, ani jeho problém. Potřebuju vědět všechno o vašem současném zaměstnavateli. Potřebuju vědět, s kým jste mluvil v Moskvě. Zjistili jsme, na jaký telefon jste volal, ale skončil na skládce a nic jsme se nedověděli.“

Clark si potajmu ulehčeně oddechl.

Valentin pokračoval: „Informace, které potřebuju, od vás můžeme získat mnoha způsoby. Mnoha humánními způsoby. Ale času je málo, takže pokud se budete vzpouzet, musíme najít jiné cesty. Méně humánní cesty, dá se říct…“

Clark okamžitě mladého muže odhadl. Kovalenko se v této roli cítil nesvůj. Nejspíš byl ve svém živlu, když chystal únik informací od Lasky, aby způsobil politický skandál nastupujícímu americkému prezidentovi, ale stát tady s drsnými chlapíky v promrzlém moskevském skladišti a chystat se řezat do zajatce, aby ho přiměl promluvit… To nebyl jeho svět.

Clark nemohl prozradit Rusům existenci Univerzity. S Francouzi mohl vydržet neomezeně dlouho, přinejmenším dokud by ho neutloukli k smrti, ale Rusové měli jiné prostředky. Údajně měli k dispozici látku s označením SP-117, která o třídu převyšovala jiné „drogy pravdy“.

Clark o té droze nevěděl nic víc, než co si přečetl v běžně dostupné odborné literatuře. Bývalý operativec CIA už nějakou dobu nesledoval Rusko jako zdroj ohrožení.

Ale proč tu ta droga není? Proč jsou tady jenom mučicí nástroje a drsně vypadající chlapi? Kde jsou zdravotnické pomůcky, lékaři a psychologové FSB, kteří normálně dělají takové věci?

Clark pochopil.

John vzhlédl k Valentinovi. „Už to mám. Vy pracujete pro Paula Lasku. Mám pocit, že na vás něco má, nevím jestli osobního nebo pracovního, čím vás nutí dělat tohle.“

Valentin na protest zavrtěl hlavou a zeptal se: „Proč si to myslíte?“

„Protože tohle není váš svět. To, že jste tu osobně, pro mě znamená, že nemáte podporu FSB. Vy jste u SVR, zahraniční rozvědky. FSB má tady v Moskvě vyšetřovatele, co by to mohli udělat, ale kde jsou? Proč jste mě zatáhl do skladiště? Nemáte snad na tenhle druh práce úřední zařízení? Kdepak, Valentine, tady jde o vaši vlastní bezpečnost, proto porušujete pravidla. Vyhrabal jste někde pár bývalých chlápků od specnaz, nemám pravdu? Ale oni nevědí, jak se vede řádný výslech. Rozmašírují mi hlavu dřív, než promluvím.“

Valentin nebyl zvyklý, aby ho někdo přechytračil; Clark mu to viděl na očích. „Vy jste dělal takovéhle věci dřív, než já jsem se vůbec narodil, pane Clarku. Jste dinosaurus jako můj otec. Ale na rozdíl od mého otce ve vás ještě zbyla malá jiskřička. Nerad to říkám, ale budu to já, kdo tu jiskřičku zhasne. Právě teď.“

Clark mlčel. Ten kluk nemá oficiální podporu pro to, co se chystá provést, ale má velice slušnou motivaci.

To není dobře.

„Pro koho pracujete, pane Clarku?“

„Jdi do hajzlu, synku.“

Kovalenkův obličej jako by trochu pobledl. Díval se na Clarka, jako by se necítil dobře.

„Jak chcete. Nutíte mě k tomu. Začneme?“ Prohodil ke svým dvěma mužům pár nesrozumitelných slov a oni přistoupili ke stolku s nástroji. Představa lékařů v bílých pláštích v souvislosti s výslechovou místností by dokázala Clarka zneklidnit, ovšem pomyšlení na mohutné chlapy v teplákách používající chirurgické nástroje na jeho těle naplnila jeho mysl děsem.

Kovalenko promluvil: „Pane Clarku. Mám diplomy z ekonomie a politologie. Studoval jsem v Oxfordu. Mám ženu a překrásnou holčičku. To, co se teď stane, nijak nesouvisí se mnou, ani s mým světem. Upřímně řečeno, už při pomyšlení na to, co se chystám udělat, se mi zvedá žaludek.“ Odmlčel se, pak se pousmál. „Na tohle bych tu chtěl mít tátu. On by přesně věděl, jak dávkovat bolest. Ale já zkusím své vlastní metody. Nebudu začínat s něčím mírnějším, když vidím, že pánové z firmy Fabrice Bertrand-Morela už s tím selhali. Ne… teď začneme s mrzačením vašeho těla. Budete mimo sebe bolestí a utrpením, ale pochopíte, jak neuvěřitelně jsem připravený způsobit vám nenapravitelné škody, a nebudete chtít vědět, kam až bych zašel ve druhé fázi výslechu.“

Kurva! říkal si Clark. Ten kluk nehraje podle pravidel. Oba muži přikročili Clarkovi za záda, oba měli v ruce ostré nástroje. Jeden uchopil Američana za hlavu, druhý přidržel jeho pravou ruku.

Valentin Kovalenko si klekl k Johnovi, podíval se mu zblízka do očí a pravil: „Četl jsem váš spis mnohokrát, vím, že jste pravák a že vám tahle silná ruka dobře sloužila už od té hloupé válčičky ve Vietnamu. Řekněte mi, s kým jste se spojil v Moskvě, řekněte mi, pro koho pracujete, nebo jinak vám tady můj společník odřízne pravou ruku. Takhle je to jednoduché.“

Clark se zašklebil, když mu muž po jeho pravici přiložil ke kůži velký sekáček. Srdce mu prudce bušilo, až naráželo do žeber.

Clark promluvil: „Já vím, že se jenom snažíte uklidit ten svinčík, co nadělal Laska, Valentine. Takže mi pomozte sejmout Lasku, a nemusíte si s ničím dělat starosti.“

„Poslední šance pro vaši ruku,“ odpověděl Rus a John viděl, že srdce mladého muže buší stejně jako jeho. Valentinův pobledlý obličej se leskl čerstvou vrstvou potu.

„Oba jsme profesionálové. Nechcete přece dělat takovéhle věci.“

„Tak mě k tomu vy nenuťte.“

Clark začal krátce a rychle dýchat. To, co mělo přijít, bylo neodvratné. Musel ovládnout svoji tělesnou reakci.

Valentin viděl, že Clark se smířil se svým osudem. Uprostřed Rusova čela naběhla žíla. Kovalenko se odvrátil.

Sekáček se vzdálil od Clarkova zápěstí. Zůstal viset ve vzduchu čtvrt metru nad ním.

„Tohle je nechutné,“ prohlásil Kovalenko. „Prosím, pane Clarku. Nenuťte mě dívat se na to.“

Clarka nenapadla žádná vtipná odpověď. Všechny nervy v těle měl napjaté k prasknutí, všechny svaly ztuhlé v očekávání švihu sekáčku proti jeho zápěstí.

Kovalenko se zahleděl na Američana. „Opravdu? Opravdu si necháte zmrzačit tělo, useknout ruku, jenom abyste udržel svěřené tajemství? To jste tak hloupě oddaný nějaké směšné věci? Jste tolik věrný svým pánům? Co jste to za automat? Jaký robot se nechá rozsekat na kousky kvůli nějakému bláznivému pocitu cti?“

Clark pevně sevřel víčka. Snažil se co nejlépe připravit na nevyhnutelný osud.

Po třiceti vteřinách Clark oči zase otevřel. Valentin na něho nevěřícně zíral. „Takoví muži jako vy se už nerodí, pane Clarku.“

Clark pořád nic neříkal.

Kovalenko vzdychl. „Ne. Nedokážu to. Nemám na to žaludek, abych viděl useknutou ruku ležet na podlaze.“

Clark byl překvapený; trošičku se uvolnil. Ale Valentin se obrátil a pohlédl na muže s velkým ostrým nástrojem: „Odlož to.“

Chlap stojící vedle Clarka dloubl zajatce do žeber. Že by byl trochu zklamaný? Odložil sekáček.

Kovalenko pokračoval: „Vezmi si kladivo. Zlom mu každou kůstku v ruce. Jednu po druhé.“

Chlap rychle popadl nerezové chirurgické kladivo, které leželo na stole hned vedle řezných nástrojů. Bez jakéhokoliv varování praštil kladivem do Johnovy natažené ruky a rozdrtil mu ukazovák. Pak udeřil podruhé a potřetí, zatímco Clark řval bolestí.

Kovalenko se odvrátil, zacpal si uši prsty a odešel k nejvzdálenější stěně skladiště.

Prsteník praskl těsně nad kotníkem a malíček se roztříštil na třech místech.

Poslední brutální úder na hřbet Clarkovy ruky málem poslal starého agenta do mdlob.

Clark skřípěl zuby; oči měl zavřené a z očí mu tekly slzy. Obličej měl naběhlý do tmavoruda. Lapal po vzduchu, krátkými vdechy doplňoval kyslík, aby neupadl do šoku.

John Clark neustále řval, bušil hlavou do břicha chlapa za svými zády. Ječel: „Ty zmrde!“

Minutu poté stál Kovalenko zase nad ním. Clark sotva viděl mladého muže skrz slzy a pot v očích; také nedokázal řádně zaostřit.

Valentin se zašklebil, když mu padl zrak na Američanovu potlučenou ruku. Už otékala, byla černá a modrá a dva prsty byly nepřirozeně zkroucené.

„Zakryj to!“ vykřikl na jednoho ze svých mužů. Ten přehodil přes pochroumanou končetinu ručník.

Kovalenko si zakrýval uši před Johnovými bolestnými skřeky a sám zlostně křičel, jako by ho muž na židli k tomu všemu nutil: „Jste blázen, Clarku! Vaše čest vám tady nepřinese nic než bolest! Mám na vás tolik času, kolik bude třeba!“

Navzdory vlastní bolesti John Clark poznal, že Valentin Kovalenko taktak zadržuje zvracení.

„Mluvte, starý blázne! Tak mluvte!“

Clark nepromluvil. Ani hned, ani po další hodině. Kovalenko byl čím dál ztrápenější. Nařídil strkat Clarkovu hlavu do kbelíku s vodou, pak nechal své muže kopat Clarka do hrudníku, až mu zlámali kosti a pohmoždili ho tak, že sotva dýchal.

John se ze všech sil snažil odpoutat se od toho, co se dělo s jeho tělem. Myslel na svou rodinu, na své dávno mrtvé rodiče. Myslel na své přátele a kolegy. Myslel na svou novou farmu v Marylandu a doufal, že i když ji už nikdy nespatří, jeho vnoučata tam budou vyrůstat a bude se jim tam líbit. Clark ztratil vědomí po dvou hodinách mučení.

KAPITOLA 74

KONTROLKA OHLAŠUJÍCÍ příchozí hovor z krizového centra tentokrát blikala více než deset minut.

Safronov se na jedné z hlavních obrazovek díval na zprávy z Moskvy, ostatní muži v řídicím středisku, nedobrovolní účastníci, seděli v napjatém očekávání.

Georgij doufal ve větší divadlo. Věděl, že dněpr v silu 109 nese jen družici místo bomby, ale jako cíl si zvolil nádrže ústředního skladiště paliva v moskevské rafinerii, což mělo způsobit mnohem větší výbuch a požár. Hlavice však minula cíl jen o čtvrt kilometru, takže Safronov měl pocit, že si může připsat bod.

Ještě několik vteřin se díval na zprávy, než konečně zvedl sluchátka z řídicího panelu, nasadil si je a přijal hovor: „Da.“

„Hovoříte s prezidentem Rychcovem.“

Safronov odpověděl srdečným tónem: „Dobré ráno. Vy si mě už asi nepamatujete, ale setkali jsme se loni v Boľšom. Jaké je v Moskvě počasí?“ Následovala dlouhá pauza, než prezident odpověděl. Hovořil stručně, ale v jeho hlase zněl náznak úzkosti. „Váš útok byl zbytečný. Víme, že máte technické prostředky, abyste splnil své hrozby. Víme, že máte jaderné zbraně.“

„To byl trest za váš přepad kosmodromu. Jestli zaútočíte znovu… Víte, pane prezidente, já už nemám žádné kinetické střely. Oba zbylé dněpry, které mám k dispozici, nesou jaderné hlavice.“

„Nemusíte nic dokazovat. Potřebujeme jenom vyjednávat, vy z pozice síly a já… z pozice slabosti.“

Safronov vykřikl do mikrofonu: „Tohle není žádné vyjednávání! Já jsem něco požadoval! Nezahájil jsem vyjednávání! Kdy budu moci mluvit s velitelem Nabijevem?“

Ruský prezident unaveně odpověděl: „Už jsem to povolil. Zavoláme vám ještě dnes ráno a budete si s ním moci promluvit. Mezitím jsem nechal odvolat všechny bezpečnostní složky z okolí kosmodromu.“

„Výborně. My jsme připraveni na další boj s vašimi muži. Ale nemyslím, že vy jste připraveni na ztrátu pěti milionů Moskvanů.“

TAKHLE SI ED KEALTY zbytek svého funkčního období nepředstavoval.

V devět večer washingtonského času se sešel s členy své vlády v Oválně pracovně.

Ředitel CIA Scott Kilborn tu byl i se svým náměstkem Aldenem. Dále Wes McMullen, mladý ředitel Kealtyho kanceláře, ministr obrany, ministr zahraničí, ředitel bezpečnostní služby, předseda Sboru náčelníků štábů a poradce pro otázky národní bezpečnosti.

Kilborn podal podrobný přehled situace v Kazachstánu včetně všeho, co CIA věděla o pokusu o znovuobsazení stanoviště dněprů ruskými zvláštními vojsky. Potom ředitel bezpečnostní služby seznámil prezidenta s vypuštěním střely z Bajkonuru na moskevskou rafinerii.

Během jednání volal prezident Rychcov, Kealty s ním hovořil přes tlumočníka asi deset minut, zatímco McMullen poslouchal a dělal si poznámky. Hovor se nesl v přátelském duchu, ale Kealty vysvětloval, že musí ještě projednat pár věcí se svými poradci, než vyhoví Rychcovově žádosti.

Jakmile zavěsil, jeho zdvořilé chování se vypařilo. „Rychcov nás žádá o vyslání 6. oddílu SEAL nebo oddílu Delta! Co si to o sobě sakra myslí, že požaduje konkrétní jednotky?“

Wes McMullen seděl u svého telefonu s poznámkovým blokem v klíně. „Pane, myslím, že prostě vědí, které jsou naše nejlepší protiteroristické síly. Nic víc bych za tím nehledal.“

Prezident pokračoval: „Chce po nás politické krytí pro případ, že to skončí špatně. Chce říct svým lidem, že věřil Americe a Ed Kealty mu slíbil šťastný konec, ale že jsme je vypekli.“

Všichni přítomní byli Kealtyho lidi, přinejmenším pro tuto chvíli. Ale všichni do posledního muže a ženy pochopili, že jejich prezident hledá cestu, jak se z toho vyvléknout. Pár z nich si uvědomilo, že to tak dělal vždycky.

Scott Kilborn namítl: „Pane prezidente, dovolím si ve vší úctě nesouhlasit. Chce zabránit tomu, aby dvě dvacetikilotunové bomby vymazaly Moskvu nebo Sankt-Petěrburg. To by mohlo zabít…“ Kilborn se podíval na předsedu Sboru náčelníků. „Co říkají vaši experti?“

„Každá z nich zabije přes milion lidí tlakovou vlnou a zářením. Více než dva miliony zemřou do týdne na popáleniny a kvůli rozpadu infrastruktury a elektrické sítě. Bůh ví, kolik dalších následně. Odhadem sedm až deset milionů.“

Kealty zavrčel; sklonil se nad stolem a složil si hlavu do dlaní. „Možnosti?“

Ministr zahraničí řekl: „Myslím, že tam naše hochy můžeme poslat. Teprve potom jim můžeme dát zelenou nebo červenou.“

Kealty zavrtěl hlavou: „Nechci, aby se k čemukoliv zavazovali. Nechci, aby vlezli do toho sršního hnízda a pak museli neprodleně reagovat. Rusové to nezvládli, a to tam předtím nacvičovali. Kdo může říct, že to dokážeme líp? Navrhněte mi něco jiného. Tak dělejte, lidi!“

Alden prohlásil: „Poradce.“

„Poradce? Co tím myslíte?“

„Když tam pošleme pár lidí z Velitelství zvláštních operací jako poradce k jejich specnaz, můžeme jim tak nabídnout pomoc, ale nenasadit naše muže do útoku.“

Kealtymu se ten nápad zalíbil, to všichni poznali na první pohled. Předseda Sboru náčelníků, generál pozemního vojska s osobní zkušeností ze zvláštních operací od rangerů, však namítl: „Pane prezidente, tohle je velice proměnlivá situace. Pokud tam nebudeme mít bojovníky zvláštních vojsk, připravené konat okamžitě, no tak v tom případě nemusíme posílat vůbec nikoho.“

Kealty seděl za svým stolem a přemýšlel o tom. Podíval se na ministra obrany. „Je nějaká pravděpodobnost, že vypustí raketu na nás?“

Ministr obrany zvedl ruce. „Nás neohrožují. Dagestánští vzbouřenci mají spory s Ruskem. Spojené státy nevidím jako jejich cíl.“

Kealty přikývl a pak udeřil do stolu. „Ne! Neodejdu z Oválné pracovny tak, že bych tu nechal tyhle sračky jako svůj odkaz.“ Kealty vstal. „Vyřiďte prezidentu Rychcovovi, že pošleme poradce. To je ono!“

Wes McMullen namítl: „Pamatujte, pane, že v tom komplexu je šest Američanů.“

„Za jejichž bezpečnost činím osobně odpovědným prezidenta Rychcova. Řekněte našim poradcům, že každá akce, se kterou budou Rusům pomáhat, musí počítat s tím, aby se naši občané dostali ven živí.“

Ministr obrany řekl: „Pane, se vší úctou –“

Ale Kealty už vstal a zamířil ke dveřím. „Dobrou noc, dámy a pánové.“

MELANIE ZAVOLALA JACKOVI v půl druhé odpoledne. „Ahoj. Opravdu mě to mrzí, ale tady je dnes blázinec – můžeme tu dnešní večeři posunout na jindy?“

„Ovšemže. Nebo jestli chceš, můžu přinést nějakou činu. Nemusíme chodit ven. Rád bych tě viděl.“

„Zní to hrozně, ale nevím, kdy se dnes odsud dostanu, a jestli vůbec. Umíš si to představit? Teď se pořád něco děje.“

„Jo. Umím si to představit. Tak dobře, nějak to vydrž, ano?“

„Dobře. Díky, Jacku.“ Melanie zavěsila. Strašně nerada rušila plány s Jackem, ale dnes večer bude mít beztak víc práce, než se vůbec dá zvládnout. Projít všechny údaje o Rihánově cestě do–

Telefon na jejím stole zazvonil. „Melanie Kraftová.“

Devadesát vteřin poté Melanie strčila hlavu do kanceláře Maty Pat. „Potřebuju si na chvilku odběhnout. Nejvýš na půl hodiny. Můžu vám něco přinést?“ Foleyová jen zavrtěla hlavou. Potom otevřela ústa, ale zazvonil jí telefon. Kraftová vyšla na autobusovou zastávku před budovou a nasedla na první autobus k Tysons Corner, ale vystoupila na zastávce Old Meadow. Došla do městského parku a kráčela zasněženou a zledovatělou cestičkou k lavičkám. Holé stromy se kolébaly v studeném větru a ona si přitáhla plášť těsněji k tělu.

Posadila se.

První muž se přiblížil minutu poté. Byl to velký černoch; přes tmavý oblek měl oblečen dlouhý šedý svrchník, ale rozepnutý, jako by k němu mráz nemohl.

Byl to agent, prohlédl si ji a pak promluvil do mikrofonu v rukávu.

Z parkoviště za svými zády zaslechla zvuk přijíždějícího vozu, ale neotočila se. Dál se dívala na rozkymácené stromy.

Agent se otočil, došel na konec chodníku a tam zůstal stát a pozoroval silnici. Náměstek ředitele CIA Charles Sumner Alden přišel zezadu a přisedl si k ní. Nedíval se na ni. Místo toho hleděl na zasněžené baseballové hřiště. „Tak já si tady lámu hlavu, slečno Kraftová, snažím se, přemýšlím, jak vám dát co nejjasnější pokyny. A prostě mě nic nenapadá. Byl jsem si jistý, že jsme si porozuměli. Ale vy dnes řeknete juniorovi, že nemáte čas si s ním večer vyjít? Věřte mi, mladá dámo. Máte čas.“

Melanie zaskřípěla zuby. „Opravdu, pane? Napíchl jste telefon analytika NCTC? To jste tak zoufalý?“

„Ano. Upřímně, jsme.“

„A z čeho?“

„Z Jacka juniora.“

Melanie vydechla studenou páru.

Alden trochu změnil tón hlasu, byl teď méně úlisný a více otcovský. „Myslel jsem, že je vám jasné, co potřebuju.“

„Udělala jsem, co jste žádal.“

„Žádal jsem od vás výsledky. Běžte s ním dnes na večeři. Zjistěte, co ví o Clarkovi a o vztahu jeho otce s Clarkem.“

„Ano, pane,“ hlesla.

Teď byl Alden ještě otcovštější než předtím. „Chtěla jste nám pomoct. Změnilo se něco?“

„Ovšemže ne. Řekl jste mi, že Clark pracoval s Ryanem. Chtěl jste, abych našla důkazy o Jackově práci u Hendley Associates.“

„A?“ zeptal se.

„A jste náměstek ředitele CIA. Ovšemže je mým úkolem poslouchat vaše rozkazy.“

„Jack junior má ke Clarkovi blíž, než připouští. To víme. Máme v Agentuře lidi, co dokážou spojit Clarka a Chaveze s Hendley Associates, zaměstnavatelem vašeho přítele. A jestli Clark s Chavezem pracují u Hendleyho, můžete si být zatraceně jistá, že tam jde o něco víc než o arbitráže a obchodní smlouvy. Chci vědět, co všechno Jack ví, a chci to vědět hned.“

„Ano, pane,“ zopakovala Melanie.

„Podívejte. Máte zářnou budoucnost. Já asi zanedlouho opustím svoje místo, ale CIA nestojí na politických nominantech. Stojí na řadových pracovnících. Kariérní agenti vědí, co děláte, a ocení vaši tvrdou práci. Nemůžeme připustit páchání zločinů ve jménu národní bezpečnosti. To přece víte. Tak hrabejte hlouběji.“ Odmlčel se. „Udělejte to pro mě. Udělejte to pro ně.“ Povzdychl si. „Udělejte to pro svou zemi.“

Melanie nepřítomně přikývla.

Alden vstal, otočil se a shlédl na pětadvacetiletou analytičku. „Jack se s vámi chce dnes večer sejít. Tak ať to vyjde.“ Odešel přes zasněžený trávník a jeho agent s ním šel až k parkovišti.

Melanie se vrátila na autobusovou zastávku a vytáhla z kabelky mobil. Našla Jackovo číslo.

„Haló?“

„Ahoj, Jacku.“

„Ahoj.“

„Podívej, mrzí mě, co jsem ti řekla předtím. Jsem jenom přetažená z práce.“

„Věř mi, já to chápu.“

„Abych řekla pravdu, potřebuju odsud trochu vypadnout. Co kdybys dnes večer zašel ke mně? Udělám večeři, pak se můžeme projít a podívat se na nějaký film.“

Dlouhou pauzu přerušilo jenom Ryanovo odkašlání.

„Něco je špatně?“

„Ne. Rád bych, Melanie, ale něco mi do toho přišlo.“

„Za posledních třicet minut?“

„Jo. Musím vypadnout z města. Ve skutečnosti jsem už na cestě na letiště.“

„Na letiště,“ opakovala nevěřícně.

„Jo, jenom na skok do Švýcarska. Můj šéf chce, abych se sešel s nějakými bankéři, vzal je na oběd a přiměl je prokecnout nějaké tajnosti. Mělo by to trvat jen pár dní.“

Melanie neodpovídala.

„Promiň. Večeře a film zní báječně. Můžem si to dát, až se vrátím?“

„Jistě, Jacku.“

MELANIE O DESET MINUT POZDĚJI vystoupila z autobusu a zamířila zpátky do operačního střediska. Jakmile vykročila z výtahu, spatřila u svého stolu Mary Pat, jak jí píše vzkaz. Mary Pat si jí všimla a kývla na ni, aby pokračovala do její kanceláře.

Melanie znervózněla. Copak ví o její schůzce s Aldenem? Ví, že náměstek ředitele CIA ji využívá ke špehování Mary Patina přítele Jacka Ryana mladšího, aby zjistil, jaké má pracovní vztahy s Johnem Clarkem?

„Co se děje?“ zeptala se paní Foleyové.

„Spousta věcí, cos odešla.“

„Opravdu?“ Melanie nervózně polkla.

„Informátor CIA v Láhauru pozitivně poznal Rijáze Rihána. Dorazil na letiště se svou ochrankou a se svým zástupcem.“

Melanie si vzpomněla na Ryanovy překotné cestovní plány. „Skutečně? Kdy se to stalo?“

Foleyová odpověděla: „Během poslední hodiny.“

Melanie to najednou věděla. Netušila sice, jak to Jack zjistil, protože si byla jistá, že není u CIA. Ale nějak se mu to doneslo a teď je z nějakého důvodu na cestě do Láhauru.

KAPITOLA 75

DOČASNÉ VELITELSKÉ STANOVIŠTĚ všech ruských bezpečnostních sil pro situaci v Bajkonuru se usadilo v hotelu Sputnik ve městě Bajkonur, dost daleko na jih od kosmodromu. Tady se utábořili příslušníci ruské armády a výzvědné služby, úředníci Federální kosmické agentury, vedení kosmodromu a další složky – jak venku ve vyhřívaných stanech a přívěsech, tak i uvnitř v pokojích, restauraci a konferenčních sálech. Dokonce i diskotéku Luna u hlavní haly zabrala skupina armádních jaderných expertů od strategických raketových vojsk.

Ve čtyři hodiny odpoledne místního času vstoupil do zasedačky generál Lars Gummesson v doprovodu dvou mladších mužů. Všichni tři měli maskáče bez jakýchkoliv znaků či distinkcí. Posadili se k dlouhému stolu proti ruským politikům, diplomatům a vojenským velitelům.

Gummesson byl velitelem Duhy, tajné mezinárodní polovojenské protiteroristické jednotky, sestavené z vybraných příslušníků nejlepších elitních jednotek na světě. Ruská a kazašská vláda je pozvaly necelou hodinu po neúspěchu komandos z Alfy, a Gummesson se teď dostavil na velitelské stanoviště, aby podal hlášení o situaci a o připravenosti Duhy k zásahu.

„Vážení pánové. V uplynulých čtyřech hodinách jsem se svými veliteli skupin připravil plán akce k ovládnutí řídicího střediska Dněpr a obou vypouštěcích sil. Po vyhodnocení zkušeností z včerejší akce ruské armády a našich současných možností vám musím s lítostí oznámit, že pokud vrhneme všechny síly a prostředky na řídicí středisko, máme pouze osmdesátiprocentní pravděpodobnost úspěchu v obsazení budovy a záchraně většiny tamějších rukojmí. Je to vysoce odolný bunkr a pan Safronov je tam doslova zakopaný. Navíc je velice zkušený a velice silně motivovaný. Takže odhadujeme, že existuje padesátiprocentní pravděpodobnost, že se svými lidmi stihne vypustit jednu střelu, a dvacetiprocentní pravděpodobnost, že dokáže vypustit obě.“

Ruský velvyslanec v Kazachstánu se na generála Gummessona dlouze zadíval. Pak pronesl anglicky se silným přízvukem: „Tak. Takhle je to? A k čemu jsou všichni ti vaši muži s puškami, když říkáte, že je to fifty-fifty, jestli bude Moskva zničená nebo ne?“

„Obávám se, že je to tak. Zhruba za poslední rok se nám pokrátily prostředky na výcvik a muži, kteří se u nás střídají, nemají zkušenost s akcemi, jaké Duha prováděla dříve, kdy jsme zasahovali častěji. Obávám se, že se to nepříznivě projevilo na naší bojeschopnosti.“

„Není to z vaší strany jenom neochota riskovat, generále Gummessone?“

Švéd nedal najevo žádné pohoršení nad takovou narážkou. „Obhlédli jsme situaci a vypadá to chmurně. Nemáme tušení, kolik mužů Safronovovi zbylo. Výpovědi mužů z montážní haly, které propustil včera ráno, naznačují, že by jich mohlo být přes padesát. Dá se předpokládat, že někteří padli během nočního útoku specnaz, ale nemáme žádnou možnost zjistit, kolik jich zůstalo. Nepošlu svoje muže do neznáma, jakkoliv je ve hře osud vašeho hlavního města. Vracím se se svou jednotkou neprodleně do Británie. Pánové, přeji vám dobrý večer a hodně štěstí.“

Gummesson vstal a obrátil se k odchodu, ale na druhém konci stolu náhle vstal plukovník specnaz. „Promiňte, generále Gummessone.“ Jeho přízvuk byl ještě výraznější než velvyslancův. „Můžu vás požádat, abyste zůstal tady v Bajkonuru? Aspoň na pár hodin?“

„Za jakým účelem, plukovníku?“

„Vysvětlím vám to v soukromí.“

„Dobře.“

CLARK DOSTAL ČAS na „přemýšlení“. Jeho rozdrcená ruka zůstala přikrytá špinavým ručníkem, ale bolest z oteklých a zhmožděných měkkých tkání, a také z rozlámaných kůstek ruky a žeber, které se hýbaly pokaždé, když se John pokoušel najít pohodlnější polohu, byla čirým utrpením.

Pot mu stékal po obličeji a šíji, a přestože ve skladišti byla zima jako v mrazáku, měl košili promočenou potem a třásl se zimou.

Mysl mu otupěla, ale tělo ještě ne. Toužil zbavit se bolesti, ale víc než bolest ho trápily obavy, že ten pitomý kluk ho nakonec zlomí, jestli nepřestane s tím barbarským chováním.

Clark věděl, že by mohl lhát, mohl by uvést falešné kontakty, vyprávět složité historky, jejichž ověření by vyžadovalo řadu dní. Obával se však, že jakékoliv mlžení z jeho strany by se po rychlém prověření nebo pár pochůzkách Kovalenkových lidí prozradilo. A kdyby ho přistihli při lži, kdyby je zdržoval příliš dlouho, mohl by třeba Valentin přijít s nějakým SP-117, drogou pravdy, která byla podle některých hlášení o celé světelné roky napřed proti dříve používanému a nespolehlivému pentotalu.

Kdepak, říkal si Clark, když už jsem na tom tak mizerně, tak už vydržím a budu doufat, že to mí mučitelé přeženou a zabijou mě.

Pořád lepší, než aby mu zatemnili mozek a udělali si z něj likvidátora Univerzity a prezidenta Jacka Ryana.

„Času je málo, všichni zpátky do práce!“ zvolal Kovalenko, jakmile se znovu objevil ve světle lampy nad Clarkovou hlavou. Valentin se k němu naklonil a usmál se, z jeho dechu bylo zřejmé, že se povzbudil silnou kávou a ruskou cigaretou. „Jak se cítíte?“

„Já jsem v pohodě. A vy? Jak to snášíte?“ odvětil Clark suše.

„Nechce se vám promluvit a ukončit to trápení? Máme báječné léky, které utlumí bolest. A odvezeme vás do místní nemocnice. Nebylo by to fajn?“

„Valentine,“ prohlásil Clark, „Ať už se mnou provedete cokoliv, moji lidé na to přijdou. A cokoliv se mnou provedete, to samé pak udělají s vámi. Pamatujte na to.“

Kovalenko na Američana chvíli zíral. „Jenom mi řekněte, kdo to je, a já už nic víc nepotřebuju.“

Clark odvrátil zrak.

Kovalenko přikývl. „Přísahám, že bych tu teď chtěl mít svého otce. Na tohle byly ty staré metody lepší, to je jisté. Každopádně, Johne, už jste přišel o ruku, a já teprve začínám. Bude z vás starý mrzák. Prostě vás zničím.“ Čekal, že se John zeptá jak, ale ten jenom mlčky seděl.

„Tady moji přátelé vám vrazí skalpel do očí, do jednoho po druhém.“

Clark sjel Kovalenka pohledem. „A moji lidé vám udělají to samé. Jste na to připravený?“

„Kdo jsou ti vaši lidé? Kdo?“

John mlčel.

Obrovitý Slovan popadl zezadu Johnovu hlavu a držel ji naprosto nehybně. Clarkovy oči se zalily, slzy mu tekly po tvářích a rychle mrkal. „Jebu tě!“ vykřikl tlumeně, protože mu masitá ruka pevně svírala čelist. Stisk ještě zesílil.

Druhý bouchač přistoupil k Johnovi zpředu. Nerezový skalpel v jeho ruce odrážel světlo lampy.

Valentin o krok couvl a odvrátil se, aby to neviděl. „Pane Clarku. Tohle… právě teď… je vaše úplně poslední šance.“

Clark ze zoufalství v hlase mladého muže poznal, že Kovalenko necouvne.

„Jebu tě!“ byla jediná odpověď z Američanových úst. Zhluboka se nadechl a zadržel dech.

Kovalenko teatrálně pokrčil rameny. S pohledem upřeným do zdi řekl: „Votkni jemu v glaz.“

Clark rozuměl. Vraž mu ho do oka.

Skrz slzy viděl jako v rybím oku, jak se k jeho obličeji blíží skalpel. Postřehl, že Kovalenko v pozadí odstoupil stranou. Napadlo ho, že Rus prostě nemá žaludek na to, co mělo přijít; ale v dalším okamžiku John pochopil, že Valentin reaguje na hluk zvenčí.

Skladištěm se rozezněl rachot vrtulníku. Rychlý klapot budil dojem, že helikoptéra padá z nebe přímo na ně. Stroj přistál venku. Clark zahlédl odlesky světel na zdech, kde se vytvářely podivné stíny a přebíhaly sem a tam. Chlap se skalpelem rychle vstal a otočil se. Do neuvěřitelného randálu, který Johnovi prozradil, že těch vrtulníků je venku víc – další nejspíš visel těsně nad plechovou střechou – Valentin Kovalenko vykřikoval rozkazy svým mužům. Clark v míhání světel zachytil pohled náměstka rezidenta SVR. Vypadal jako vyděšené zvíře zahnané do rohu.

Vrtulník nad nimi začal pomalu kroužit.

Potom výkřiky. Štěkavé povely a ječivé vyhrůžky. John stáhl hlavu mezi ramena, připoutaný k židli nemohl udělat víc, ale aspoň něco. Ruka ho ďábelsky bolela, ale díky novému dění v budově aspoň mohl myslet na něco jiného.

Červené laserové tečky se rozběhly jako světlušky po podlaze, stole, mužích kolem něj i po samotném Johnu Clarkovi. Ve studeném prašném vzduchu John viděl tenké nitky červených laserů míhat se všude kolem. Pak ho zalilo bílé světlo a on pevně sevřel víčka.

Když otevřel oči, uvědomil si, že někdo rozsvítil zářivky na stropě skladiště o dvě patra výš. Obrovský prostor se teď topil ve světle.

Valentin Kovalenko byl nejmenší osobou v budově. Proti němu stály postavy v černém se samopaly HK MP5.

Byli to vojáci specnaz a vedl je muž v civilu. Kovalenko a jeho muži – John teprve teď zjistil, že jich je celkem osm – zvedli ruce.

Kdo je kurva tenhle nový šašek? podivil se v duchu Clark. Z deště pod okap, a teď kam? Může se to snad všechno ještě zhoršit?

Valentina s jeho tlupou vyvedli ven ze skladiště; jakýsi muž v civilu, který pak s částí ozbrojenců také odešel, je počastoval několika nerudnými poznámkami. Vrtulník vzlétl chvilku poté.

Také druhá helikoptéra, co visela nahoře, se odporoučela.

Za zády zbylých vojáků specnaz vešel do zmrzlého skladiště muž před šedesátkou. Měl krátký sestřih, úzké brýle s drátěnými obroučkami a jasné chytré oči ve vrásčitém obličeji. Vypadal, jako by každé ráno ještě před snídaní běhal osm kilometrů.

John Clark měl pocit, že se dívá do zrcadla na sebe sama, jenom v ruském obleku.

Jenže to nebylo zrcadlo. Clark věděl, kdo je ten muž před ním. Šedesátník se postavil nad Američana a nařídil jednomu z mužů, aby přeřízl Clarkova pouta. Mezitím promluvil: „Pane Clarku. Jmenuji se Stanislav Birjukov. Jsem –“

„Jste ředitel FSB.“

„Ano, je to tak.“

„Takže je to jenom výměna stráží?“ zeptal se Clark.

Ředitel FSB důrazně zavrtěl hlavou. „Nět. Kdepak, samozřejmě že ne. Nepřišel jsem, abych pokračoval v tomhle šílenství.“

Clark na něj mlčky hleděl.

Birjukov pokračoval: „Moje země má vážný problém a my cítíme potřebu obrátit se na vás jako experta. Současně si uvědomujeme, že jste tady, právě tady v Rusku, a vypadá to, že také máte jakýsi problém. Osud nás dnes svedl dohromady, Johne Clarku. Doufám, že my dva se dokážeme rychle a vzájemně výhodně dohodnout.“

Clark si setřel pot z čela hřbetem ruky. „Mluvte dál.“

„Došlo k teroristickému útoku v Kazachstánu, postihl naše vesmírné zařízení v Bajkonuru.“

Clark neměl tušení, co se přihodilo, když byl mimo. „Teroristický útok?“

„Ano. Strašlivá věc. Dvě rakety s jadernými hlavicemi jsou v rukou kavkazských teroristů, a ti mají potřebné lidi i znalosti k jejich odpálení. Požádali jsme o účast vaši bývalou organizaci. Nehovořím o CIA, hovořím o Duze. Naneštěstí muži ze současného velení Duhy se necítí připraveni na tak velký problém.“

„Zavolejte Bílý dům.“

Birjukov pokrčil rameny. „Už se stalo. Edward Kealty poslal čtyři muže s laptopy, aby nás zachránili. Sedí v Kremlu. Ani nejeli do Kazachstánu.“

„Takže co tu děláte vy?“

„Duha je právě teď tady. Čtyřicet mužů.“

Clark jen zopakoval: „Co tady děláte vy?“

„Požádal jsem našeho prezidenta, aby se obrátil na Duhu s tím, že byste převzal velení po dobu operace v Bajkonuru. Ruská vojska specnaz vám budou k dispozici, jak si budete přát. Letectvo také. Ve skutečnosti budete mít na povel celé ruské ozbrojené síly.“ Odmlčel se a pak dodal: „Potřebujeme zahájit akci do zítřejšího večera.“

„Vy žádáte mě, abych vám pomohl?“

Stanislav Birjukov pomalu zavrtěl hlavou. „Já vás prosím, pane Clarku.“

Clark zvedl jedno obočí a zahleděl se na hlavu FSB. „Jestli se dovoláváte mojí lásky ke všemu ruskému, abych zastavil útok na Moskvu, tak to je mi líto, soudruhu, ale zastihl jste mě ve špatný den. Dnes mám spíš sklon fandit tomu chlápkovi s prstem na tlačítku tam v Kazachstánu.“

„To chápu, ve světle současných okolností. Ale také vím, že mi pomůžete. Zkusíte zachránit miliony životů. Už kvůli tomu přijmete tuhle roli. Navíc mám souhlas prezidenta Rychcova, abych vám nabídl, cokoliv budete chtít. Cokoliv.“

John Clark upřel na Rusa dlouhý pohled. „Právě teď by se mi hodil pytlík s ledem.“

Birjukov se zatvářil, jako by si teprve nyní všiml Clarkovy oteklé rozlámané ruky. Zavolal na muže za sebou a obratem přispěchal seržant specnaz s lékárničkou a začal odmotávat ručník. Přiložil na příšerně poničenou ruku chladivé gelové polštářky, pomalu srovnal oba zkroucené prsty a potom obvázal celou ruku elastickým obinadlem.

Mezitím Clark během ošetření, mezi návaly bolesti hovořil: „Tady jsou mé požadavky. Vaši lidé oznámí tisku, jak se Kovalenko spikl s Paulem Laskou, aby svrhl Ryanovu vládu pomocí pomluv o mně. Ruská vláda se bude od toho všeho jednoznačně distancovat a předá americké straně veškeré důkazy o Laskovi a jeho společnících.“

„Samozřejmě. Kovalenko nás všechny zostudil a způsobil nám spoustu potíží.“

Oba muži se na sebe dlouho mlčky dívali, než Clark opět promluvil: „Vaše ujištění mi nestačí. Je jeden chlápek v The Washington Post. Bob Holtzmann. Je tvrdý, ale rovný. Může se s ním sejít váš velvyslanec, nebo mu můžete zavolat vy sám. Ale musí to být dřív, než hnu prstem, abych vám pomohl s tou lapálií na kosmodromu.“

Stanislav Birjukov přikývl. „Spojím se s kanceláří prezidenta Rychcova a dohlédnu, aby to bylo ještě dnes.“ Potom si prohlédl mučicí pomůcky na stole. „Mezi námi dvěma, mezi dvěma starci, kteří už viděli mnohem víc než spoustu mladíků, co dnes rychle vystoupali do vrcholných funkcí… Chtěl bych se vám omluvit za to, co provedla SVR. Tohle vůbec nebyla operace FSB. Doufám, že to osobně řeknete vašemu novému prezidentovi.“

Clark odpověděl otázkou: „Co bude s Valentinem Kovalenkem?“ Birjukov pokrčil rameny. „Moskva je nebezpečné místo, dokonce i pro funkcionáře SVR. Jeho operace, musím zdůraznit svévolná operace, přinesla mé zemi potíže. Až vyjde najevo, co provedl, naštve to velice důležité lidi. Kdo může říct, že ho nepotká nějaká nehoda?“

„Já za sebe nežádám, abyste Kovalenka zabili. Jenom myslím, že bude mít problémy, až zjistí, že mě osvobodila FSB.“

Birjukov se usmál. Clarkovi bylo jasné, že osud Valentina Kovalenka mu vůbec neleží na srdci. „Pane Clarku. Někdo musí nést odpovědnost za tuhle nešťastnou záležitost.“

John to odbyl mávnutím ruky. Zrovna teď se nebude snažit zachránit Kovalenkovi krk. Bylo tu dost nevinných lidí, kteří si jeho pomoc opravdu zaslouží.

Pět minut poté John Clark a Stanislav Birjukov nastoupili do vrtulníku. Po zuby ozbrojení komandos pomáhali Johnovi s chůzí a zdravotník mu přiložil chladivé pytlíky a elastický obvaz na zlámaná žebra. Jakmile se stroj vznesl k nočnímu nebi, Američan se naklonil k hlavě FSB: „Potřebuju nejrychlejší letoun do Bajkonuru a satelitní telefon. Musím zavolat jednomu bývalému kolegovi z Duhy a dostat ho sem. Jestli můžete urychlit jeho vízum a pasové odbavení, dost by to pomohlo.“

„Prostě řekněte svému člověku, ať vyrazí do Bajkonuru. Spojím se osobně se šéfem kazachstánské celní správy. Až přiletí, nikdo ho nebude zdržovat, to vám slibuju. My dva se s ním sejdeme přímo tam. Než přistaneme, Rychcov pro vás vyjedná pověření, abyste zase mohl velet Duze.“

KAPITOLA 76

CHAVEZ, RYAN A CARUSO se sešli s Muhammadem al-Darkúrem krátce po přistání na mezinárodním letišti Alláma Ikbála v Láhauru, hlavním městě státu Paňdžáb. Američané si s potěšením všimli, že major se už do značné míry zotavil z poranění ramene, jakkoli z jeho toporných pohybu bylo zřejmé, že se ještě potýká s následky.

„Jak je Samovi?“ zeptal se Muhammad Chaveze, když všichni nastupovali do dodávky ISI.

„Bude v pořádku. Infekce ustupuje, rány se hojí, on sám tvrdí, že je stoprocentně akceschopný, ale naši šéfové nechtějí ani slyšet, že by se teď vrátil do Pákistánu.“

„Teď není pro nikoho vhodná doba na výlet do Pákistánu. A zvlášť do Láhauru.“

„Jak to tady vypadá?“

Dodávka zamířila k výjezdu z letiště. Kromě řidiče seděl vpředu ještě jeden muž a Muhammad mezi řečí podal oběma Američanům nabité devítimilimetrové pistole Beretta. „Je to hodinu od hodiny horší. Žije tu bezmála deset milionů lidí a každý, kdo má možnost dostat se z města, to taky dělá. Jsme necelých dvacet kilometrů od hranic a veřejnost čeká na indický vpád. Z hranice je hlášena dělostřelecká palba z obou stran.

Pákistánská armáda přisunula do města tanky, však uvidíte sami. Všude jsou policejní a armádní kontrolní stanoviště, šíří se zvěsti o cizích agentech ve městě, ale my nebudeme mít problém projet.“

„Je něco na těch zvěstech o indických špionech?“

„Dost možná. Indie je na nohou. V tomto případě celkem pochopitelně. Smíšená zpravodajská vyvolala skutečnou mezinárodní krizi a já nevím, jestli se nám z toho podaří vycouvat.“

Caruso se zeptal: „Padne teď vaše vláda, zejména potom co se vaše bomby objevily v rukou dagestánských teroristů?“

„Stručná odpověď, Dominiku, zní ano. Možná ne dnes nebo příští týden, ale určitě zanedlouho. Náš ministerský předseda je slabý. Čekám, že ho armáda sesadí, aby tak říkajíc ‚zachránila Pákistán‘.“

Chavez se zeptal: „Kde je teď Rihán?“

„V jednom bytě ve staré čtvrti Láhauru zvané Ohrazené město, poblíž mešity Sunehrí. Nemá s sebou mnoho mužů. Myslíme, že je tam jenom jeho zástupce plukovník Sádik Chán a pár strážných.“

„Máme nějakou představu, co chystá?“

„Žádnou, leda že se má sejít s teroristy z Laškaru. Tam je to jejich území a on je používal v přeshraničních akcích. Ale upřímně, Láhaur se zdá být posledním místem, kde by měl Rihán být právě teď. Tohle město není oporou fundamentalistů jako Květa nebo Karáčí či Péšávar. Mám poblíž jeho bytu pár lidí, takže pokud by ho z jakéhokoliv důvodu opustil, můžeme ho zkusit sledovat.“

Al-Darkúr odvedl Američany do nedalekého bytu. Sotva se tam usadili, zazvonil Chavezův mobil.

„Ding poslouchá,“ ohlásil se.

„Ahoj.“ Byl to John Clark.

„Johne! Jsi v pořádku?“

„Ujde to. Pamatuješ, jak jsi říkal, že kdybych tě potřeboval, tak okamžitě přiběhneš?“

„Sakra, jistě.“

„Tak pohni zadkem a mazej na letadlo, pronto.“

Chavez se podíval na oba mladší operativce. Musí je nechat, ať si poradí sami, ale nejde to jinak, když musí za Clarkem. „Kam se řítím?“

„Na centrální kurt.“

Kurva, prolétlo Chavezovi hlavou. Nahlas řekl jenom: „Kosmodrom?“

„Obávám se, že jo.“

JOHN CLARK se převlékl do ruských maskáčů a těžké bundy, ještě než vylezl z vrtulníku na parkovišti hotelu Sputnik. Na ruce i hlavě už měl profesionální obvazy, Birjukov zařídil, aby s nimi z Moskvy letěl ortoped a ošetřil Američanova poranění.

Bolelo to šíleně. John si byl docela jistý, že ta ruka ho bude trápit do konce života, i po bůhvíkolika operacích, které budou nutné pro srovnání kostí. Ale tím se bude zabývat později.

V době jeho příletu hustě sněžilo. Podle místního času bylo osm hodin ráno a ve Sputniku panoval z Clarkova pohledu víceméně chaos. Různé skupiny uniformovaných mužů i civilistů si vykolíkovaly svá miniaturní království venku i uvnitř a zdálo se, že je nikdo neřídí.

Jak John kráčel od vrtulníku k hotelu, všichni kolem se zastavovali a zírali. Někteří věděli, že je to bývalý velitel Duhy, který se tu má ujmout velení. Jiní zase věděli, že je to John Clark, mezinárodní uprchlík, hledaný ve Spojených státech pro mnohonásobné vraždy. A spousta jich prostě postřehla přítomnost muže, který kráčel cílevědomě a rozhodně.

Všichni ovšem viděli potlučený obličej, temně rudou čelist, modřiny kolem očí a pravou ruku v čerstvém bílém obvaze.

Po Clarkově boku kráčel Stanislav Birjukov a následoval je tucet dalších mužů z FSB a Alfy. Všichni vešli do hotelu a prošli halou. V chodbě k hlavnímu konferenčnímu sálu se před tímto procesím rozestupovali armádní důstojníci, diplomaté i raketoví inženýři.

Birjukov vstoupil na velitelské stanoviště bez zaklepání. Chvíli před přistáním na letišti Jubilejnaja hovořil s prezidentem Rychcovem, takže měl veškeré potřebné pravomoce dělat si tady cokoliv, co se mu zlíbí.

Ve velitelském středisku měli nahlášený příchod Američana a ředitele FSB, takže všichni už seděli na svých místech, připraveni k jednání. Clarkovi s Birjukovem nabídli místo u stolu, ale oba zůstali stát.

Jako první promluvil ředitel ruské zpravodajské služby: „Hovořil jsem přímo s prezidentem. Měl jednání s velením NATO ohledně Duhy.“

Ruský velvyslanec v Kazachstánu přikývl. „Také jsem hovořil s prezidentem, Stanislave Dimitrijeviči. Rád bych vás ujistil, a také sdělil panu Clarkovi, že chápeme situaci a jsme vám k službám.“

„Stejně jako já.“ Generál Lars Gummesson vstoupil do místnosti. Clark se setkal s Gummessonem ještě jako s plukovníkem švédského zvláštního vojska, ale osobně ho příliš neznal, věděl jen, že je teď velitelem Duhy. Očekával námitky z jeho strany, bylo by to jenom přirozené od někoho, kdo musí předat velení, ale vysoký Švéd pozdravil Clarka rázně, pouze se zvědavě podíval na potlučený obličej a poraněnou ruku staršího muže. Pak se uvolnil a řekl: „Hovořil jsem s velením NATO a sdělili mi, že během této operace budete velet Duze vy.“

Clark přikývl: „Pokud nemáte námitky.“

„Vůbec žádné, pane. Sloužím z rozhodnutí švédské vlády a velení NATO. Oni rozhodli, že mě vystřídají. Vaše pověst vás předchází a já očekávám, že se v nejbližších čtyřiadvaceti hodinách hodně přiučím. Dříve, kdy se Duha skutečně vysílala do přímých akcí, jinak řečeno když jste byl ve funkci, jste si jistě osvojil řadu věcí, které se nám teď budou hodit. Doufám, že se dnes budu podílet na akci způsobem, jaký uznáte za vhodný.“ Gummesson zakončil slovy: „Pane Clarku, dokud tahle krize nepomine, je Duha vaše.“

Clark přikývl, právě převzatá odpovědnost ho zdaleka netěšila tolik, jak se očividně domníval švédský generál. Ale neměl čas trápit se vlastními problémy. Okamžitě začal připravovat operaci. „Potřebuju plány řídicího střediska a sil s raketami.“

„Hned je budete mít.“

„Potřebuju vyslat průzkumné jednotky, abychom měli přesný obraz cílových objektů.“

„Předpokládal jsem to. Před úsvitem jsme rozmístili dvě dvoučlenné hlídky do tisíce metrů od každého z těch tří objektů. Máme spolehlivé spojení a video v reálném čase.“

„Výborně. Kolik mužů Džamáat Šaríjat je na každém z těch míst?“

„Po vypuštění sto devítky přeskupili síly. Zdá se, že u každého sila je jich osm až deset. Další čtyři v bunkru u přístupové cesty k prostoru Dněpr. Vůbec nevíme, kolik jich je v řídicím středisku. Z dálky jsme viděli jednoho muže na střeše, ale to nám nijak nepomůže. Ten objekt je v podstatě bunkr a my nevidíme dovnitř. Pokud zaútočíme, půjdeme do toho naslepo.“

„Proč nemůžeme použít protiletadlové střely k sestřelení těch raket?“ Gummesson zavrtěl hlavou. „Dokud jsou ještě hodně nízko nad zemí, tak by to šlo, ale my se nemůžeme dostat dost blízko, abychom je sundali, než naberou příliš velkou rychlost. Ani střely ze stíhaček to nezvládnou.“

Clark přikývl. „Myslel jsem si, že to nebude tak snadné. Dobře. Dál potřebujeme vlastní operační středisko. Kde je zbytek mužstva?“

„Máme venku velký stan.“ Tam teď bude velitelské stanoviště Duhy. „Vedle je další stan pro materiál a ve třetím jsou ubytovaní chlapi.“

Clark přikývl. „Pojďme tam.“

CLARK A GUMMESSON KRÁČELI k parkovišti s Birjukovem a několika důstojníky Alfy. Sotva vešli do haly, vstoupil hlavním vchodem Domingo Chavez. Ding měl na sobě hnědou bavlněnou košili a džíny, byl bez kabátu a čepice, přestože se teplota pohybovala hodně pod nulou.

Chavez spatřil svého tchána na druhé straně haly a vrhl se k němu. Jakmile došel blíž, jeho úsměv se vytratil. Opatrně staršího muže objal a v obličeji se mu objevil výraz nespoutaného vzteku. „Ježíši Kriste, Johne! Co ti to kurva provedli?“

„Jsem v pohodě.“

„Čerta starého jsi!“ Chavez se ohlédl po Birjukovovi a ostatních Rusech, ale dál hovořil k Johnovi: „Mám nápad, co kdybychom teď řekli těm Rusům, ať si to tady vyřeší sami? A my můžeme odjet domů, rozvalit se na kanapi u televize a koukat, jak Moskva shoří na prach a popel…“

Jeden z mohutných chlapů ruských specnaz, očividně vládnoucí angličtinou, vykročil k Chavezovi, ale drobný postarší Mexikánec na něj vyjel: „Dej si bacha!“

Clark pocítil potřebu zklidnit vášně. „Dingu. To je v pohodě. Tihle kluci mi nic neudělali. To má na svědomí jeden splašený maník od SVR a jeho tlupa.“

Chavez dál vyzývavě stál proti mohutnému vojákovi, ale nakonec neochotně přikývl. „Tak teda dobře. A kam se hneme teď? Zachraňovat jim krky, řekl bych.“

KAPITOLA 77

MUHAMMAD AL-DARKÚR zaklepal na dveře Ryanova a Dominikova pokoje v devět ráno. Američané už byli vzhůru a pili kávu, tak nalili šálek i pákistánskému majorovi a nechali ho povídat.

„Přes noc se věci trochu vyvinuly. Indické dělostřelecké granáty dopadly do vesnice Váhga, u východního okraje Láhauru, a zabily třicet civilistů. Pákistánská armáda na oplátku ostřelovala indické území. Nevíme, jaké tam způsobila škody. Jiná palba, jen pár kilometrů dál na sever, poškodila jednu mešitu.“

Ryan zvedl hlavu. „Je mi divné, že Rihán, chlap, co zrežíroval celý tenhle konflikt, je náhodou zrovna v této oblasti.“

Major uvažoval: „Nemůžeme vyloučit jeho účast na těch událostech. Jisté pákistánské jednotky, které mu podléhají, mohou střílet na vlastní území, aby vyvolaly pákistánskou reakci.“

„Jaký je dnešní program?“ zeptal se Caruso.

„Jestli Rihán vyjde z bytu, budeme ho sledovat. Jestli ho někdo navštíví, budeme sledovat jeho.“

„Celkem prosté,“ shrnul Dom.

GEORGIJ SAFRONOV seděl sám v bufetu ve třetím patře řídicího střediska a právě dojídal snídani: káva, miska ohřáté bramboračky a cigareta. Byl unavený do morku kostí, ale věděl, že zase nabere energii. Od časného rána vedl telefonické rozhovory se zpravodajskými stanicemi od al-Džazíry po Rádio Havana a šířil legendu o utrpení dagestánského lidu. Byla to nezbytná práce, potřeboval všemožně rozhlásit tuhle událost, aby prosadil svou věc, ale dosud nikdy nepracoval tak tvrdě jako v několika posledních měsících.

Kouřil a díval se na televizi zavěšenou na zdi. Ve zprávách ukazovali přesuny ruských tanků na sever poblíž Kaspického moře v severním Dagestánu.

Komentátor říkal, že ruské vládní zdroje popírají jakoukoliv souvislost se situací na kosmodromu, ale Safronov dobře věděl, že je to, stejně jako spousta dalších zpráv ruské televize, jen bohapustá lež.

Někteří z jeho mužů se dívali na televizi v kanceláři v přízemí, a teď spěchali do bufetu obejmout svého vůdce. Slzy mu vstoupily do očí z nadšení jeho mužů, které v něm opět vyvolalo pocit národní hrdosti. Po tomhle toužil celý život, dlouho předtím, než si uvědomil, co je to vlastně za pocit tam uvnitř, pocit smysluplného směřování a nespoutané síly.

Potřeba patřit k něčemu velkému.

Dnešek je nejdůležitějším dnem v životě Georgije Safronova.

Vysílačkou přišel vzkaz, že Magomed Dagestani – Georgijovo nom de guerre – má hovor v řídicí místnosti. Předpokládal, že je to očekávaný rozhovor s velitelem Nabijevem, a pospíšil si z bufetu. Nemohl se dočkat, až promluví se slavným zajatcem a zařídí jeho příjezd. Seběhl po zadním schodišti do druhého patra a pak jižním schodištěm do řídicí místnosti. Nasadil si sluchátka a přijal hovor.

Bylo to kremelské krizové středisko. Na drátě byl Vladimir Gamov, ředitel ruské Federální kosmické agentury. Georgije napadlo, že jeho letité blízké vztahy s Gamovem budou nejspíš jediným důvodem, proč s ním teď jedná ten starý byrokrat, jako by na tom nějak záleželo. „Georgiji?“

„Gamove, žádal jsem, abych byl oslovován jinak.“

„Promiňte, Magomede Dagestani, to jenom že vás znám jako Georgije od sedmdesátých let.“

„Tak jsme oba žili v omylu. Spojíte mě s Nabijevem?“

„Ano, za chvilku ho přepojím. Nejdřív jsem vám chtěl říct, jaký je stav našich vojsk na Kavkaze. Chci, aby bylo jasno. Zahájili jsme odchod, ale jenom v samotném Dagestánu máme přes patnáct tisíc mužů. Dvakrát tolik v Čečně a další v Ingušsku. Spousta je jich na dovolené, další jsou v terénu nebo na dlouhodobých cvičeních mimo posádky. Prostě je nedokážeme odsunout ze dne na den. Tlačíme na sever všechno, co jde. Odvážíme lidi letecky, ale nestihneme dostat všechny pryč ve vašem termínu. Jestli nám můžete dát ještě den a noc navíc, uvidíte, že vám plně vyhovíme.“

Safronov se nechtěl k ničemu zavazovat: „Ověřím si z vlastních zdrojů, jestli tohle není jen laciný trik. Jestli opravdu stahujete vojska na sever, tak zvážím posunutí termínu o jeden den. Nic neslibuju, Gamove. A teď mě nechte mluvit s velitelem Nabijevem.“

Georgij dostal spojení a za chvilku už hovořil s mladým vůdcem vojenského křídla svého hnutí. Nabijev oznámil Safronovovi, že mu jeho věznitelé slíbili, že ho dopraví na Bajkonur ještě dnes večer.

Georgij slzel radostí.

CLARK, CHAVEZ, GUMMESSON a plánovači Duhy strávili celý den ve vyhřívaném stanu na parkovišti hotelu Sputnik nad nákresy, mapami, fotografiemi a dalšími materiály přípravami útoku na kosmodrom.

Kolem poledne Clark přišel s myšlenkami, které před útokem specnaz nikoho nenapadly, a ve tři už měli Clark s Chavezem plán útoku. Ten pak doladili důstojníci Duhy, kteří byli posledního půl druhého roku nuceni vyhýbat se jakýmkoli rizikům. Pak si dali krátkou přestávku, načež se jednotlivé útočné skupiny věnovaly přípravě, zatímco Clark s Chavezem instruovali piloty ruského letectva.

V sedm večer Chavez zalehl na kavalec k devadesátiminutovému odpočinku. Byl unavený, ale už byl nabuzený v očekávání nadcházejících událostí.

GEORGIJ SAFRONOV dostal zprávu, že Israfil Nabijev dorazí dopravním vrtulníkem ruského letectva kolem půl jedenácté večer. Dagestánský raketový podnikatel a terorista to projednal s některými z čtyřiatřiceti zbylých povstalců, a pak oznámil Gamovovi, jak má předání provést. Stanovil si přesné požadavky, aby vyloučil možné triky z ruské strany. Chtěl, aby vrtulník s velitelem Nabijevem přistál na vzdálené straně parkoviště před řídicím střediskem a aby Nabijev sám přešel sedmdesát metrů k hlavnímu vchodu. Celou dobu bude v záři silných reflektorů, osazených na střeše řídicího střediska. Na střeše i u dveří budou střelci, kteří dohlédnou na to, aby z vrtulníku nevystoupil nikdo jiný.

Gamov si všechno zapsal a projednal v krizovém centru, které přijalo všechny Safronovovy požadavky. Měli jen jednu připomínku. Žádali, aby byli všichni zahraniční rukojmí propuštěni z řídicího střediska současně s propuštěním Nabijeva z vrtulníku.

Safronov vycítil past. „Řediteli, prosím, žádné triky. Budu chtít simultánní video přenos z kabiny vrtulníku sem k nám do řídicí místnosti. Dále budu chtít přímé rádiové spojení s velitelem Nabijevem během přepravy z letiště k řídicímu středisku. Jestli nacpete vrtulník vojáky, dozvím se to.“ Gamov zase přerušil hovor a projednal to s ostatními, ale potom souhlasil se zřízením zvukového i obrazového spojení, takže Safronov se svými lidmi v řídicím středisku uvidí, že dagestánský polní velitel je ve vrtulníku jen s pár členy posádky a minimální ostrahou.

Georgij spokojeně ukončil hovor a seznámil svoje lidi s dohodnutým postupem.

V ULICÍCH LÁHAURU v devět večer pořád vládl zmatek. Jack s Dominikem tou dobou seděli sami v restauraci rychlého občerstvení půl kilometru od místa, kde se Rihán se svým doprovodem ubytoval poblíž mešity. Al-Darkúr vyslal dovnitř jednoho ze svých lidí, aby generála sledoval, a sám se vydal na nedalekou policejní stanici zabrat ochranné vesty a pušky. Také se spojil se svým přítelem, kapitánem u nedaleké jednotky zvláštního vojska, a požádal ho o vyslání mužů na podporu zpravodajské operace ve městě, ale ten měl nepochopitelný rozkaz zůstat na základně.

Ryan s Domem sledovali zprávy na televizoru na pultu u pokladny. Rádi by se dověděli něco nového o událostech v Kazachstánu, ale v Láhauru běžely, aspoň v tuhle chvíli, pouze místní zprávy.

Právě dojedli pečené kuře a popíjeli colu, když ulicí venku otřásl dunivý výbuch. Skleněné tabule v oknech se rozdrnčely, ale nerozbily se.

Oba Američané vyběhli z restaurace podívat se, co se stalo, ale sotva se ocitli na chodníku, další výbuch, tentokrát bližší, je málem srazil k zemi.

Napadlo je, že někdo odpálil dvě bomby, ale pak zaslechli pekelný rámus, jako mnohokrát zesílený zvuk trhaného papíru, který skončil dalším výbuchem, ještě bližším než první dva.

„Blíží se to, bráchanče!“ zvolal Dominic a oba se přidali k davu běžícímu po chodníku opačným směrem.

Další zvuk trhaného papíru a další rána, tentokrát o jeden blok východněji, přiměla většinu davu odbočit k jihu.

Jack s Domem se zastavili. Ryan prohlásil: „Pojďme dovnitř. Nic lepšího stejně nevymyslíme.“ Vběhli do budovy nějaké banky a ukryli se co nejdál od oken. Následovalo ještě půl tuctu výbuchů, některé sotva slyšitelné v dálce. Vzduch naplnil jekot sirén a pak vzdálený rachot palby samočinných zbraní.

„Do prdele. Copak právě vypukla válka?“ zeptal se Dom, ale Jack si spíš myslel, že pákistánská vojska ve městě jsou čím dál nervóznější.

„Jak říkal Darkúr, mohla to být nějaká dělostřelecká baterie Rihánových spojenců, která na rozkaz svého velitele pálí kolem sebe.“

Dom zavrtěl hlavou. „Pojebaní vousáči.“

Kolem banky se přehnaly obrněné vozy pákistánské armády, civilní auta se jim klidila z cesty.

Jackův telefon zazvonil a on přijal hovor.

Byl to al-Darkúr. „Rihán je v pohybu!“

RIHÁN VYŠEL ze svého bytu u mešity Sunehrí v devět večer, ve vrcholící dopravní špičce beztak přecpaného města. K běžnému provozu teď navíc přibyl úprk obyvatel, ucpané ulice se rychle plnily tanky a vojáky pákistánské armády.

Ryan, Caruso, al-Darkúr a dva majorovi podřízení měli zpočátku co dělat, aby se udrželi v patách generála s jeho doprovodem. Ale když Rihán se svou skupinkou zajel na parkoviště na nábřeží, kde čekala tři auta plná vousatých mladíků v civilu, bylo už snazší neztratit je z očí.

Ryan řekl: „V těch autech jich musí být tucet, s Rihánem a jeho tlupou to dělá šestnáct maníků.“

Major přikývl. „A tihle noví nevypadají na ISI ani na armádu. Jsou z Laškar-e-Tajba, dám na to krk.“

Ryan pokračoval: „Mohamede, jestli máme jít proti šestnácti teroristům, hodila by se trochu větší palebná síla.“

„Zařídím to, nebojte se.“ S těmi slovy major sáhl po svém mobilu.

KAPITOLA 78

CLARK S CHAVEZEM stáli před dopravním letounem Antonov An-72 ruského letectva na asfaltu letiště Krajnij u města Bajkonur, čtyřicet kilometrů jižně od stanoviště dněprů na kosmodromu a pětašedesát kilometrů jižně od letiště Jubilejnaja. Motory antonova vydávaly ohlušující řev, ačkoli běžely jen na volnoběh.

Na asfaltu stály ještě čtyři vrtulníky Mi-17, jeden starší Mi-8 a gigantický vrtulník Mi-26. Kolem strojů se rojily houfce mužů a žen, doplňovali palivo a náklad pod umělým osvětlením přenosných reflektorů.

Mírná vánice bičovala jediné dva Američany na letišti.

„Nabijev už dorazil?“ zeptal se Ding Johna.

„Jo, je na letišti Jubilejnaja. Převezou ho ve 22:30.“

„Dobře.“ Chavez byl od hlavy k patě navlečený v černém nomexu. Na hlavě měl přilbu a pod ní se houpala kyslíková maska. Na prsou měl zavěšený samopal HK UMP ráže .40 a vestu měl plnou zásobníků. Samopal se sklopenou ramenní opěrkou byl i s tlumičem sotva širší než Dingova ramena.

Domingo Chavez byl vystrojený úplně stejně jako kdysi v Duze, ale neměl svůj starý volací znak. Velitel jeho bývalé skupiny byl tady a aktivně se účastnil akce, takže volací znak DUHA DVA nebyl volný. Místo toho dostal od spojařů Duhy přidělen znak ROMEO DVA. Kdosi nadhodil, že to R znamená, že Domingo je vysloužilec s rentou, ale nijak se ho to nedotklo. Muži z Duhy ho klidně mohli oslovovat Domigo Chavez. Měl na starosti jiné věci.

„Potřebuješ pomoct do padáku?“ zeptal se Clark.

Ding odsekl: „Od tebe ne, leváku.“ Oba muži se suše uchechtli. Pokus o šibeniční humor se moc nevydařil. Chavez dodal: „Technik na palubě mi všechno urovná.“ Na okamžik zaváhal a pak pokračoval: „Odvedls sakra dobrou práci s touhle operací, Johne. Ale i tak… ztratíme spoustu chlapů.“

Clark přikývl a podíval se na vrtulníky, které se plnily muži Duhy. „Bojím se, že máš pravdu. Potřebujeme rychlou, překvapivou a rozhodnou akci.“

„A musí nás potkat kus štěstí.“

John opět přikývl, pak napřáhl pravou paži, aby stiskl svému zeti ruku.

V půli pohybu se zarazil, když mu došlo, že obvaz to nedovolí, a podal mu levačku.

Ding se zeptal: „Bolí to hodně?“

Clark pokrčil rameny. „Zlomená žebra přehluší bolest v ruce. Polámaná ruka přehluší bolavá žebra.“

„Takže se cítíš báječně?“

„Nikdy mi nebylo líp.“

Oba muži se srdečně objali.

„Uvidíme se, až bude po všem, Domingo.“

„To si piš, Johne.“

Minutu nato Chavez nastoupil do An-72 a za pět minut byl Clark na palubě jednoho Mi-17.

AL-DARKÚR, Ryan a Caruso sledovali Rihána s jeho doprovodem mužů z ISI a bojovníků Laškar-e-Tajba na láhaurské hlavní nádraží. Město bylo ve stavu pohotovosti, což by mělo znamenat zřizování kontrolních stanovišť, zákaz vycházení a podobně. Ovšem Láhaur měl deset milionů obyvatel, a prakticky všichni byli přesvědčeni, že ještě dnes vypukne v jejich městě válka, takže v ulicích byl spíš chaos než pořádek.

Ryan s Dominikem jeli v kombíku Volvo vzadu spolu s majorem. Al-Darkúr všem vydal policejní ochranné vesty a velké pušky G3, sám byl vystrojený stejně.

Ve městě hořely požáry po předchozím dělostřeleckém přepadu, ale další střelba už nenásledovala. Jack si byl jistý, že více obětí si vyžádala panika mezi obyvatelstvem, protože viděl množství havarovaných aut a na nádraží řadu potyček, strkanic a tlačenic.

Rihánův konvoj čtyř vozů odbočil na nádražní pozemky, ale poslední vůz náhle zničehonic zastavil a zablokoval provoz. Ostatní vozy se hnaly vpřed hustým davem a lidi jim sotva stačili uskakovat z cesty.

„Do prdele!“ vyhrkl Ryan. Obával se, že se jim generál ztratí. Byli teď o půl tuctu aut za stojícím vozem a viděli pouze střechy sledovaných aut, která zabočila k východu a zůstávala na nádražních pozemcích.

Al-Darkúr řekl: „Jsme oblečení jako policie. Vystoupíme, ale nezapomeňte se taky jako policie chovat.“

S těmi slovy Muhammad al-Darkúr se svými dvěma muži vylezl z volva a Američané ho následovali. Nechali auto uprostřed silnice a za zády jim vztekle troubila kakofonie klaksonů.

Běželi mezi auty, proráželi si cestu davem na chodníku a hnali se za teroristickým konvojem, který už zase uvázl v hustém davu chodců kolem nádraží.

Rihán se i se svými muži prodral skrumáží v ulici, opět odbočil a vydal se po místní komunikaci, protínající všech patnáct kolejí a vedoucí k velkému shluku skladišť s plechovými střechami na severním okraji pozemku, asi půl kilometru od vlastního nádraží s cestujícími.

Al-Darkúr se svými dvěma muži běžel v čele a oba Američané za nimi. Všech pět se jich hnalo po pěší lávce nad kolejemi. Čtyři auta dole pod nimi zajela mezi několik rezavých vagonů, odstavených na samém konci depa. Stály tam bez lokomotivy před dlouhým skladištěm táhnoucím se podél kolejí.

Pět mužů na lávce se zastavilo a pozorovali šestnáct chlapů, jak vystupují z aut a vcházejí do skladiště.

Z dálky od jihu se rozlehly zvuky dalšího dělostřeleckého přepadu.

Ryan byl od běhu celý zadýchaný, ale vyhrkl: „Musíme se zdekovat a najít si lepší místo k pozorování tamté budovy.“

Al-Darkúr je vedl na druhý konec lávky, kde zabrali první patro malé drážní ubytovny.

Tady al-Darkúr pověřil své dva muže střežením schodiště. Caruso, Ryan a major pak vstoupili do rozlehlé ložnice s výhledem na nádraží. Ryan vytáhl z batohu infračervený dalekohled a prohlížel si celý prostor. Mezi odstavenými vagony se pohybovaly strašidelné stíny, chodily nebo běhaly sem a tam, přelézaly ploty ve snaze dostat se blíž k používaným kolejím.

To byli civilisté, zoufale se snažící dostat ven z města.

Podíval se svým přístrojem na skladiště a zahlédl zářící obrys muže v okně v prvním patře. Jenom tam stál a díval se ven. Ryanovi ta postava připadala jako strážný.

Po chvíli se v okně na opačném rohu objevila další bílá záře.

Podal dalekohled svému bratranci.

Al-Darkúr si vzal pušku se zaměřovačem a také se podíval ven. Odhadoval vzdálenost mezi svým postavením a Rihánovým novým stanovištěm. „Kolik to je? Tak sto padesát metrů?“

„Spíš něco ke dvěma stům,“ mínil Dominic.

„Rád bych se dostal blíž,“ poznamenal Ryan, „ale museli bychom přes nekrytý prostor, překročit aspoň pět kolejí a potom přelézt ten drátěný plot na druhé straně.“

Al-Darkúr podotkl: „Můžu zkusit dostat sem víc mužů, ale nebude to nijak rychle.“

Dom prohlásil: „Co bych za to dal, kdybych věděl, co má ten hajzl za lubem.“

CHAVEZ SESKOČIL sám ze zadní rampy An-72 ve výšce sedmi a půl kilometru. Pár vteřin po opuštění letounu vytrhl uvolňovač a po chvilce se podíval na GPS a výškoměr na zápěstí.

Od počátku měl potíže s větrem; horko těžko se mu dařilo udržet kurz a pochopil, že bude přinejmenším stejně těžké dost rychle ztratit výšku. Plán akce od něj vyžadoval dorazit k cíli ve stejné chvíli, kdy vrtulník Mi-8 přistane před řídicím střediskem, takže si to musí přesně načasovat. Podle plánu měl strávit pod vrchlíkem padáku něco přes dvaadvacet minut.

Podíval se dolů – někde pod ním by měl být jeho cíl. Ale neviděl kolem sebe nic než neproniknutelnou hustou tmu.

Za starých časů u Duhy provedl tucty takovýchto výškových seskoků s okamžitým otevřením padáku. Ovšem ti chlapi, co jsou u Duhy teď, jsou sice schopní výsadkáři, ale pokud bylo Clarkovi a Chavezovi známo, neměli dost zkušeností s nočními výškovými seskoky. I tak seskočí na cíl v tomhle proměnlivém větru. Jejich úkol v této akci rozhodně nebude žádná selanka. Clarkův plán však vyžadoval někoho, kdo nepozorovaně přistane na střeše řídicího střediska, a to je úplně jiný druh seskoku.

Chavez se rozhodl seskočit sám ještě z dalšího důvodu. Odstřelovači pozorující řídicí středisko hlásili pohyb na střeše budovy – strážní tam vyhlíželi případné parašutisty.

Clark s Chavezem vsadili na to, že za špatného počasí by to jeden muž mohl zvládnout nepozorovaně, přinejmenším dokud nebude nucen utkat se s hlídkami na střeše. Ovšem pravděpodobnost úspěchu utajeného výsadku klesala s každým dalším padákem ve vzduchu.

Takže Ding teď visel na padáku v chumelenici sám.

VIDEOKAMERA UKAZUJÍCÍ NABIJEVA v kabině Mi-8 začala přenášet obraz krátce před vzletem. Nabijev mohl hovořit přímo se Safronovem v řídicí místnosti, ačkoliv zvuk i obraz byly pochopitelně trochu trhané. Kamera však plnila svůj úkol. Přejela vnitřek vrtulníku, aby bylo vidět, že na palubě jsou kromě Israfila jen čtyři muži. Israfilovi sejmuli pouta a dostal zimní kabát a čepici. Georgij ho požádal, aby se díval z okna a ohlásil mu, až spatří světla řídicího střediska. Dagestánský zajatec se posadil tak, aby viděl ven.

ODSTŘELOVACÍ TÝM DUHY, který celý den pozoroval řídicí středisko, se pod pláštíkem noci přesunul z tisícimetrové vzdálenosti na pouhých čtyři sta metrů. Teď byli ukrytí v trávě s očima upřenýma na zadní stěnu střediska. Pozorovali budovu dalekohledy. Přerušované světlo a padající sníh ztěžovaly výhled, ale pozorovatel přesto postřehl dvojici dlouhých stínů, které se pohybovaly kolem ocelového vývodu topení na severní straně střechy. Po dlouhém sledování jejich pohybů spatřil hlavu muže, která po pár vteřinách zase zmizela dole. Pozorovatel to oznámil odstřelovači a pak stiskl tlačítko své vysílačky. „ROMEO DVA, zde CHARLIE DVA, příjem.“

„ROMEO DVA, dávej.“

„Hlásím, na střeše máme dva strážné.“

Tři sta metrů nad střechou řídicího střediska měl Ding Chavez sto chutí odpovědět pozorovateli s německým přízvukem, že nevidí ani hovno. K cíli ho vedla jedině GPSka na zápěstí. Je to tam někde dole, a až se tam dostane, tak se bude muset vypořádat s těmi sráči na střeše. Leda že by… „CHARLIE DVA, zde ROMEO DVA. Já ty chlapy neuvidím, dokud jim nepřistanu na hlavě. Jste v postavení pro střelbu?“

Dole na zemi odstřelovač zavrtěl hlavou a pozorovatel odpověděl za něj: „Zatím ne, ale zkoušíme zachytit cíl.“

„Rozumím.“

Chavez hmátl po UMP na své hrudi. Byl tam, na svém místě, nad vestou. Bude se mu hodit, hned jak se nohama dotkne střechy.

Tedy, pokud se nohama vůbec dotkne střechy. Jestli netrefí na střechu, jestli ho nějaká chyba ve výpočtu odvedla z kurzu nebo ho nějaký přízemní poryv v poslední chvíli odfoukne, pak bude celá akce vážně ohrožena.

A pokud přijde poryv ve špatnou chvíli a odnese Dinga na východní parkoviště, kde se otáčejí a protínají vzduch velké listy rotoru Mi-8, bude Chavez úplně bez šance.

Podíval se na výškoměr a GPS, potom zatáhl za řídicí šňůry, aby stočil padák mírně k jihu.

TĚSNĚ PŘED 22:30 se Mi-8 blížil k řídicímu středisku. Safronov stále sledoval přenos z vrtulníku a Nabijev už viděl velkou budovu připomínající bunkr s jasnými světly na střeše. Vzal kameramanovi kameru a přidržel ji u okna, aby to Safronov také spatřil. Georgij řekl Israfilovi, že se s ním sejde za chvilku u hlavních dveří, pak vyběhl s několika svými muži z řídicí místnosti. Sešli po schodech, prošli tmavou vstupní halou a otevřeli protivýbuchové železné dveře.

Čtyři střelci Džamáat Šaríjat zaujali postavení ve dveřích, ale sám Georgij zůstal stát stranou, jenom ze dveří vykoukl. Co kdyby někdo číhal venku ve sněhu a zkusil po něm vystřelit?

Za jeho zády dva strážní přivedli zahraniční rukojmí a nahnali je do hloučku u zdi.

Ruský vrtulník dosedl na vzdáleném konci parkoviště, sedmdesát metrů od vstupních dveří řídicího střediska, přímo ve světle reflektorů ze střechy.

Safronov vyhlížel ze dveří do vířícího sněhu, ozářeného světlem reflektorů. Zavolal svým mužům na střeše a řekl jim, aby byli připraveni na cokoliv a aby také nezapomínali hlídat zadní stranu budovy.

Boční dvířka vrtulníku se otevřela a objevil se vousatý muž v čepici a zimníku. Zakrýval si oči proti světlu a pomalu vykročil po ušlapaném sněhu přes parkoviště.

Georgij přemýšlel, co řekne vojenskému veliteli Džamáat Šaríjat. Bude se muset v první řadě přesvědčit, že mu věznitelé nevymyli mozek, i když v jejich předchozích rozhovorech tomu nic nenasvědčovalo.

CHAVEZ SLEDOVAL přistávající vrtulník a pak přesunul pozornost zpátky na střechu řídicího střediska, šedesát metrů pod jeho bagančaty. Přistání mu nejspíš vyjde, díky Bohu, ačkoli bude rychlejší a tvrdší, než by si přál. Zatímco klesal ostrou zatáčkou k jihu, rozeznal jednoho… dva strážné na střeše.

Padesát metrů.

Právě v té chvíli se pod ním otevřely dveře a střechu zalilo více světla. Ze dveří vyšel třetí terorista.

A kurva, pomyslel si Chavez. Tři kusy, každý jiným směrem od místa jeho dopadu. Bude je muset vyřídit v rychlém sledu, a to je takřka nemožné vzhledem k tvrdému přistání, nerovnoměrnému osvětlení a zbrani, kterou nebude schopen ani uchopit, než odhodí padák, aby ho nestáhl přes okraj střechy.

Třicet metrů.

V tom okamžiku obživla Dingova sluchátka.

„ROMEO DVA, zde CHARLIE DVA. Mám jeden cíl na mušce na severozápadním rohu. Budu střílet na váš povel.“

„Zneškodnit.“

„Opakujte poslední pokyn.“

Zkurvení Němčouři. „Střílet.“

„Rozumím, střílím.“

Chavez si přestal všímat chlapa v severozápadním rohu střechy. To už nebyla jeho starost. Jestli odstřelovač mine, dobrá, pak bude mít Ding potíže, ale tím se teď nemůže zabývat.

Šest metrů.

Chavez podrovnal padák a přistál v běhu. Běžel dál, vytrhl madlo odhozu a cítil, jak se vrchlík oddělil od postroje. Hmátl po samopalu a otočil se proti muži u dveří. Terorista už stačil pozvednout kalašnikov Dingovým směrem. Chavez padl na střechu, překulil se přes levé rameno a schoulil se do kleku.

Vystřelil třírannou dávku a zasáhl vousatého teroristu do krku. Samopal odlétl stranou a muž padl naznak do chodby.

Střelba s tlumičem sice nebyla ani zdaleka nehlučná, ale ve zvuku vrtulí Mi-8 se musí ztratit.

Ding se mezitím už díval doprava. Přitom zachytil vzdálený neostrý obraz strážného v severozápadním rohu, jak zvedá zbraň. Potom se však levá půlka teroristovy hlavy rozprskla a chlap se zhroutil na beton.

Chavez teď zaostřil na muže na východním okraji střechy, nějakých osm metrů od místa, kde klečel. Terorista neměl napřaženou zbraň, přestože se díval Dingovi přímo do očí. Dagestánec zděšeně vykřikl a pokusil se zamířit na nový cíl, který právě spadl z nočního nebe. Domingo Chavez, Romeo Dva, mu vpálil do čela dvojstřel z pětačtyřicítky. Muž se odpotácel dozadu.

Ding vstal, trochu se uvolnil, když teď vyřídil poslední hrozbu, a sáhl po čerstvém zásobníku do UMP. Mezitím sledoval pohledem vrávorajícího strážného a čekal, že spadne na zmrzlou betonovou střechu.

Ale mrtvé tělo mělo jiné plány. Setrvačností pokračovalo v pohybu vzad a Chavez si ve vteřině hrůzy uvědomil, že spadne ze střechy. Dopadne tam dole jako pytel přímo před dveře, do světla reflektorů ozařujících muže kráčejícího od vrtulníku.

„Do prdele!“ Chavez vyrazil vpřed v zoufalé snaze zachytit strážného dřív, než přepadne a prozradí celou operaci právě v té nejkritičtější chvíli.

Ding odhodil samopal, mohutným skokem se odrazil a ještě ve vzduchu hmátl po uniformě mrtvého muže.

Bojovník Džamáat Šaríjat přepadl naznak přes okraj střechy.

KAPITOLA 79

ISRAFIL NABIJEV VYLEZL z vrtulníku a vkročil do světla. Před ním se ve sněhu tyčila mohutná budova. Dvaatřicetiletý vůdce Džamáat Šaríjat zamžoural a vykročil po ztvrdlém sněhu, každým krokem byl blíž svobodě, po které toužil po celé dlouhé měsíce v zajetí.

Pažba pušky náhle udeřila Nabijeva do týla a srazila ho do sněhu. Úder ho omráčil, ale zvedl se na kolena, snažil se vstát a jít dál, jenže dva strážní z vrtulníku ho popadli zezadu a přiložili mu na zápěstí kovová pouta. Otočili ho a strkali ho zpátky k helikoptéře.

„Dnes ne, Nabijeve,“ řekl jeden z nich do kvílení turbín. „Řídicí středisko systému Rokot vypadá úplně jako to pro systém Dněpr, nebo snad ne?“

Israfil Nabijev nechápal, co se to děje. Netušil, že je dvacet kilometrů západně od stanoviště dněprů, že ho podvedli, aby se mylně domníval, že ho předají Safronovovi a Džamáat Šaríjat. Vrtulník se zase zvedl, ve visu se otočil a odletěl, pryč od zářících světel.

GEORGIJ SAFRONOV zastrčil makarov do pouzdra a pokynul, aby poslali rukojmí k čekajícímu vrtulníku ruského letectva. Američané, Britové a Japonci, muži i ženy, všichni v těžkých zimnících, prošli husím pochodem kolem něj a kráčeli ven do světla. Vousáč vpředu se blížil; teď už byl jen třicet metrů daleko. Georgij rozeznal úsměv na mužově tváři, a také on se usmál.

Safronov si všiml, že rukojmí kráčejí rychleji než Nabijev, a tak pokynul svému krajanovi, aby přidal do kroku. Georgij by na něj rád zavolal, ale hluk motorů vrtulníku byl příliš silný i na tuhle vzdálenost.

Ještě jednou na něj zamával, ale Nabijev neuposlechl. Nevypadal raněný – Georgij nechápal, proč se tak loudá.

Muž na parkovišti se najednou zastavil. Jenom tam stál a hleděl k budově.

Safronovovo nadšení se vmžiku změnilo v podezření. Vycítil nebezpečí. Očima přelétl parkoviště, vrtulník vzadu, rukojmí spěchající k němu.

Nic neviděl, ale nemohl vědět, jaké nebezpečí číhá ve tmě za hranicí světla. Couvl o krok do chodby a schoval se za dveře.

Podíval se po Nabijevovi a viděl, že ten opět vykročil směrem k budově. Safronov však zůstal ve střehu, mžoural do světla a dlouze se zahleděl do mužovy tváře.

Ne.

To není Israfil Nabijev.

Georgij Safronov vztekle vykřikl, vytáhl makarov z pouzdra a držel ho za zády.

CHAVEZOVA RUKA v rukavici svírala železný sloupek nesoucí reflektor. Prsty ho pálily a bolely, protože visel ze střechy a jeho pravá ruka držela nohavici mrtvého teroristy těsně nad kotníkem. Sedmdesát kilo mrtvé váhy málem vytrhlo Dingovi rameno z kloubu.

Věděl, že se nemůže vytáhnout nahoru a pokračovat v akci, dokud nepustí mrtvolu, a to nemohl udělat, aniž by prozradil celou akci.

Nedokázal si představit, že by se jeho situace mohla ještě zhoršit, ale pak spatřil, jak se ruský agent FSB převlečený za Nabijeva náhle zarazil, zůstal stát a zíral na divadlo odehrávající se sedm metrů nad hlavou Safronova a jeho střelců u hlavních dveří. Chavez mohl jenom pořád dokola vrtět hlavou a doufat, že to přestrojeného agenta přiměje jít dál. Naštěstí se nakonec opravdu pohnul, takže Ding se soustředil na to, aby neupustil zvěčnělého teroristu ani se sám nepustil sloupku.

V tu chvíli zahlédl na obloze nad sebou pohyb několika stínů v chumelenici.

Bojovníci Duhy na padácích.

A pod sebou, šest metrů pod podrážkami svých rozhoupaných bagančat, uslyšel střelbu.

SAFRONOV NAŘÍDIL jednomu ze svých mužů, aby šel k Nabijevovi a prohledal ho kvůli možné nástraze. Dagestánský bojovník uposlechl bez dotazů; vyběhl na osvětlený sníh s puškou v ruce.

Urazil tři metry, načež se otočil kolem své osy a padl mrtvý k zemi. Georgij zahlédl záblesk odstřelovačky v temnotě za vrtulníkem.

„Je to past!“ vykřikl Georgij, napřáhl makarov a vystřelil na osamělého podvodníka uprostřed parkoviště. Safronov vyprázdnil osmiranný zásobník za necelé dvě vteřiny.

Vousáč ve sněhu také vytáhl pistoli, ale schytal jeden zásah z makarova za druhým: do prsou, do žaludku a do nohou. Zapotácel se a padl k zemi.

Georgij se otočil a rozběhl se k řídicí místnosti, pistoli stále v ruce.

Dva střelci, které Safronov zanechal u dveří, zvedli kalašnikovy, aby dorazili svíjejícího se muže, ale právě když se chystali vystřelit, spadlo před ně mrtvé tělo. Byl to jeden z jejich druhů ze střechy. Žuchnul na schody přede dveřmi, přímo k jejich nohám, a v rozhodujícím okamžiku jim zakryl výhled. Oba muži vrhli na mrtvolu rychlý pohled a znovu zamířili na zraněného podvodníka osm metrů před sebou.

Odstřelovač zasáhl muže napravo do horní části hrudníku, a ten se zhroutil naznak do chodby řídicího střediska. Čtvrt sekundy poté zasáhla kulka druhého odstřelovače zbylého teroristu do krku a on se svalil na svého druha.

CHAVEZ SE VYTÁHL zpátky na plochou střechu a překulil se opět do kleku. Neměl čas posuzovat vlastní poranění, stačil jenom popadnout zbraň a rozběhl se ke schodišti. Podle původního plánu, který připravil spolu s Clarkem, se měl dostat do větrací šachty řídicího střediska. Měla na šířku skoro metr a ústila tady na střeše. Odsud se měl spustit přímo do klimatizační roury vedoucí nad řídicí místností, vylézt v hale pomocných generátorů, odpojit vedení silové elektřiny do celého objektu a tím zablokovat vypuštění raket.

Jenže tento plán, stejně jako spousta jiných plánů v dlouhé vojenské a vyzvědačské kariéře Dinga Chaveze, selhal ještě dřív, než začal. Teď už mohl jenom vtrhnout do budovy úplně sám, nějak se probít dolů a doufat, že to dobře dopadne.

DVACET BOJOVNÍKŮ DUHY seskočilo z mohutného vrtulníku Mi-26 ve výšce patnácti set metrů, jejich doskokovou plochu představovalo zadní parkoviště řídicího střediska. Výsadek byl načasovaný tak, aby měl Chavez čas zneškodnit strážné na střeše, ale bylo to tak těsné, že si nemohli být jistí, jestli uspěje. Proto měli všichni své MP-7 pověšené na prsou s nasazenými tlumiči, připravené k použití i v případě, že by museli bojovat ještě cestou k zemi.

Z dvaceti výsadkářů, potýkajících se s větrem a mizivou viditelností, jich osmnáct dopadlo do určeného prostoru, což byl obdivuhodný výsledek. Zbylí dva měli potíže s výstrojí, skončili daleko od řídicího střediska a do boje nezasáhli.

Osmnáct mužů Duhy se rozdělilo do dvou skupin a udeřili na nákladovou rampu a zadní vchod. Na obou místech vyrazili ocelové dveře kumulativními náložemi. Naházeli do chodeb dýmovnice a hned nato tříštivé granáty, které zabíjely a zraňovaly Dagestánce u obou vstupních míst.

BÝVALI RUKOJMÍ nastupovali do vrtulníku bočními dveřmi, ale vojáci je okamžitě hnali vraty na zádi zase ven. Byli z toho zmatení, někteří už nechtěli jít ven a řvali na pilota, ať je proboha odveze pryč odsud, ale příslušníci specnaz a Duhy je přesouvali dál, někdy i násilím. Přeběhli kolem vojáků, kteří už byli seřazení u zadních dveří vrtulníku a teď zaujímali střelecké pozice ve tmě na okraji parkoviště.

Civilisté pak běželi podél slabých červených blikajících světýlek dál do zasněžené stepi, vojáci utíkali s nimi a cestou jim rozdávali těžké ochranné vesty. Potom jim pomohli s navlékáním a pak pokračovali dál do bezútěšné krajiny.

Sto metrů za zádí vrtulníku se nacházela malá terénní prohlubeň. Tam civilistům nařídili lehnout si do sněhu a nevystrkovat hlavy. Střežilo je několik mužů specnaz s puškami a když se od řídicího střediska ozvala střelba, přikázali jim shluknout se těsněji a pokud možno se nehýbat.

SAFRONOV DOBĚHL ZPÁTKY do řídicí místnosti. Všude kolem slyšel střelbu a výbuchy. Nechal si u sebe dva střelce; ostatní poslal nahoru zabezpečit střechu a dolů posílit všechny tři vchody do budovy.

Oběma zbylým mužům pak přikázal postavit se do čela místnosti k obrazovkám a namířit zbraně na personál. Sám chodil mezi stoly, aby mohl vidět, co kdo dělá. Dvacet ruských inženýrů a techniků na něj hledělo.

„Startovní sekvence pro okamžité vypuštění!“

„Které silo?“

„Obě sila!“

Systém neumožňoval současné vypuštění dvou dněprů, proto se všechno muselo dělat ručně. Aktuálně měli připojené silo 104, proto se Georgij rozhodl aktivovat ho jako první. Potom nařídil druhé skupině dokončit předstartovní přípravu druhého sila, aby mohl poslat druhou raketu k obloze hned za první.

Namířil makarovem na zástupce ředitele startovních operací, nejvýše postaveného inženýra v místnosti.

„Jedna-nula-čtyři opustí silo do šedesáti sekund nebo Maxim zemře!“

Nikdo nic nenamítal. Ti, kdo neměli co na práci, seděli a děsili se, že budou zastřeleni, protože už nejsou potřeba. Ti, kteří měli na starosti poslední předstartovní úkony, zuřivě pracovali, odjišťovali generátor tlaku a kontrolovali provozní hodnoty všech tří hnacích stupňů nosiče. Georgij jim se svou pistolí celou dobu stál hned za zády a všichni věděli, že Safronov se může posadit na místo kohokoliv z nich a zastat jeho práci. Nikdo si netroufl udělat cokoliv, co by mohlo překazit vypuštění rakety.

Georgij by každý takový pokus okamžitě prohlédl.

„Kolik ještě?“ vykřikl Safronov a vrhl se k řídicímu panelu s oběma startovními klíči. Otočil jedním a položil levou ruku na druhý.

„Ještě pětadvacet sekund!“ odpověděl zástupce ředitele, málem se zalykající hrůzou.

V chodbě hned za dveřmi zaduněl mohutný výbuch. Jeden z Dagestánců ohlásil vysílačkou: „Jsou uvnitř budovy!“

Georgij pustil klíč a sáhl po vysílačce na opasku. „Všichni zpět k řídicí místnosti. Udržet chodbu a zadní schodiště! Potřebujeme je zdržet jenom chvilku!“

KAPITOLA 80

CHAVEZ BYL V POLOVINĚ zadního schodiště a právě zahýbal na odpočívadle, když se pod ním rozlétly dveře řídicí místnosti. Couvl zpátky, aby byl z dohledu. Z nižších podlaží slyšel střelbu a do sluchátek dostával hlášení úderných skupin Duhy. Dva ze tří týmů byly v chodbě na druhé straně budovy, ale jejich postupu bránil více než tucet teroristů v opevněných postaveních.

Ding věděl, že prezident té ruské raketové firmy – nepamatoval si jméno toho grázla – může odpálit rakety bez větších příprav.

Clarkův bojový rozkaz všem nasazeným mužům byl strohý. V řídicí místnosti bude sice tucet nedobrovolných účastníků, ale Clark zdůraznil, že ani ti nejsou neškodní. Chavez a příslušníci Duhy musejí předpokládat, že ti lidé mohou vypustit rakety, které dokážou zabít miliony – sice pod nátlakem, ale stejně.

Chavez věděl, že je to na něm.

Proto měl Ding s sebou šest tříštivých granátů, dost nezvyklou výzbroj do akce s rukojmími. Měl oprávnění zabít všechno, co se bude hýbat v řídicí místnosti, aby zajistil, že rakety Dněpr neopustí svá sila osm kilometrů východně odsud.

Ale místo aby sáhl po granátu, rychle odložil samopal, tiše ho umístil na schody, pak stejně rychle shodil vestu a vzal si z ní jenom vysílačku, kterou si pověsil na opasek. Bez vesty bude lehčí, pohyblivější, a jak doufal, také tišší. Vytáhl ze stehenního pouzdra pistoli Glock 19 a bleskově našrouboval na hlaveň dlouhý tlumič.

V pistoli měl speciální podzvukové střelivo Fiocchi; spolu s Clarkem ho objevili během cvičení Duhy a on věděl, že ve spojení s dobrým tlumičem bude jeho glock tak tichý, jak jen palná zbraň může být.

Clark zdůrazňoval, že celá akce musí být především rychlá, překvapivá a rozhodná – Ding věděl, že v následujících šedesáti vteřinách bude potřebovat všechny tři zmíněné faktory.

Zvedl glock do výše očí a zhluboka se nadechl pro uklidnění.

A pak přeskočil zábradlí rovnýma nohama, otočil se o sto osmdesát stupňů a řítil se vzduchem na muže na schodišti pod sebou.

„PATNÁCT SEKUND do startu 104!“ zvolal Maxim. Přestože Safronov stál jen o půl druhého metru dál, sotva ho slyšel kvůli střelbě v chodbě.

Georgij přistoupil k zbývajícímu startovnímu klíči a položil na něj dlaň. Přitom se ohlédl přes rameno, přejel pohledem tucet ruských inženýrů a oba vchody do místnosti. Vpravo stáli ve dveřích k zadnímu schodišti dva muži Džamáat Šaríjat; další dva byli venku na schodech a střežili přístup z prvního a třetího podlaží.

Po jeho levé straně byly dveře do chodby. Dva muži u nich stáli zevnitř a celý zbytek Džamáat Šaríjat byl venku, obětovali se v boji jako mučedníci, aby poskytli Safronovovi vteřiny času, které potřeboval k odpálení aspoň jedné bomby.

Georgij zvolal na své čtyři bratry v místnosti: „Alláhu akbar!“ Rychle pohlédl na Maxima pod sebou, aby se přesvědčil, že tlakové víko je odjištěno. Rus jen nepřítomně přikývl a dál hleděl na svou obrazovku.

Georgij zaslechl zachroptění a pak výkřik, obrátil hlavu znovu ke schodišti a spatřil, jak jeden z jeho mužů u dveří padá naznak a z týla mu vytéká stružka krve. Druhý už ležel na zemi.

Oba bojovníci Džamáat Šaríjat na druhé straně místnosti teď obrátili zbraně proti nové hrozbě.

Safronov otočil klíčem a sáhl po tlačítku, oči upřené do chodby. Dveřmi náhle vpadl do místnosti muž v černém a bez zaváhání namířil na Georgije dlouhou černou pistoli. Georgij zahlédl záblesk, právě když začal tisknout tlačítko, aby vypustil první dněpr. Pak ucítil náraz do prsou. A hned poté druhý, do pravé paže.

Ruka mu odlétla dozadu, prsty opustily tlačítko a on se svalil naznak na stůl. Rychle se znovu natáhl po tlačítku, ale Maxim, stále sedící u řídicího pultu, byl rychlejší a vrátil oba klíče do zajištěné polohy.

Georgij Safronov cítil, jak ho opouštějí síly; ztěžka se opíral o stůl u řídicího panelu a sledoval muže v černém, bezvěrče, který se pohyboval podél zdi jakýmisi přískoky, jako potkan při hledání potravy. Jenže ten muž v černém přitom střílel; jeho zbraň plivala plameny a kouř, Georgij však přes zvonění v uších neslyšel žádný zvuk.

Muž v černém zabil oba bojovníky Džamáat Šaríjat u dveří z chodby.

Prostě je zabil, jako by nebyli ničím, jako by nebyli chrabří muži, synové Dagestánu a udatní mudžáhidi.

Všichni ruští inženýři u stolů se vrhli k zemi. Georgij teď byl jediný vzpřímený člověk v místnosti a docházelo mu, že pořád ještě stojí, že ještě žije a že má stále ve svých rukou osud Moskvy. Že může zahubit miliony nevěřících a citelně zasáhnout vládu, která zotročuje jeho lid.

Safronov sebral obnovené síly a zdravou levou rukou sáhl po klíčích, aby znovu odjistil silo.

Jenže sotva položil prsty na první klíč, zahlédl před sebou jakýsi pohyb. Byl to Maxim, který vstal ze své židle, napřáhl pěst, praštil Georgije Safronova přímo do nosu a srazil ho na stůl, odkud se Safronov zřítil na podlahu.

DOMINGO CHAVEZ pomohl ruským technikům zavřít a zabarikádovat dveře vedoucí z řídicí místnosti do chodby, aby udrželi všechny teroristy venku v chodbě.

Ding vykřikl rusky na tucet přítomných mužů: „Kdo sloužil v armádě?“ Všichni až na dva hned zvedli ruku. „Ne u raketových vojsk,“ vysvětloval Ding. „Kdo je dobrý s ákáčkem?“ Jenom dva nechali ruku nahoře. Chavez dal oběma pušky a nařídil jim hlídat dveře.

Pak spěchal k chlápkovi, kterého přišel zabít; pořád nevěděl, jak se ten zkurvysyn jmenuje. Uviděl velkého Rusa, který seděl na zraněném muži. „Jak se jmenujete?“ zeptal se Ding rusky.

„Maxim Ježov.“

„A on?“

„Georgij Safronov,“ odpověděl Maxim. „Pořád ještě žije.“

Ding pokrčil rameny; chtěl ho zabít, ale nezabije ho teď, když není nebezpečný. Rychle chlapa prohledal, našel makarov, pár náhradních zásobníků a telefon.

Chvíli poté Chavez použil svou vysílačku. „ROMEO DVA pro DUHA ŠEST. Startovní klíče zajištěny. Opakuji, startovní klíče zajištěny.“

VRTULNÍKY MI-17 se hnaly rychle a nízko nad terénem. Skupina osmi bojovníků Duhy obsadila silo 103, s podporou odstřelovacího týmu, který tam byl už půl druhého dne. Osm kilometrů jižněji jiná osmičlenná skupina, také s palebnou podporou dvojice mužů ukrytých v zasněžené trávě, pobila tamní bojovníky Džamáat Šaríjat.

Jakmile Duha zajistila rakety, zvlášť vyškolení muniční experti sestoupili do sila a vkročili na přístupový můstek k třetímu stupni. Ve světle čelovek otevřeli kryt nad nákladovým modulem.

Třetí vrtulník, bitevní stroj ruské armády Ka-52 Alligator, se přiblížil na kilometr k bunkru u odbočky na stanoviště Dněpr. Uvnitř bunkru byli čtyři dagestánští povstalci. Nikdo se jich neptal, jestli se chtějí vzdát. Jejich postavení přeorali raketami a kanónem tak důkladně, že zbytky jejich těl v rumišti najdou až na jaře divocí stepní psi, mrchožrouti a hmyz.

Čtvrtý vrtulník, také Mi-17, přistál u řídicího střediska. Vystoupil z něj John Clark a generál Gummesson ho uvedl dovnitř.

„Ztráty Duhy?“ zeptal se Clark.

„Máme pět padlých, sedm raněných.“

Do prdele, pomyslel si John. To je zatraceně hodně.

Vyšli po schodech z haly do druhého podlaží, prošli jatkami v chodbě, kde zahynulo čtrnáct Dagestánců v marné snaze poskytnout svému vůdci dost času k odpálení raket. Mrtvoly, kusy těl, krev a ožehnutý kov byly všude kolem. Na zemi se válely chumáče zkrvavených obvazů a Clark nemohl udělat krok, aniž by šlápl na nábojnice nebo prázdné zásobníky.

V řídicí místnosti našel Chaveze, sedícího na židli v rohu. Při nešikovném dopadu po skoku přes zábradlí si zvrtl kotník. Adrenalin mu na pár rozhodujících vteřin utlumil bolest, ale teď mu kloub otékal a bolest narůstala. Přesto byl v dobré náladě. Muži si potřásli levačkami a objali se. Ding pak ukázal do rohu na muže v maskáčích. Právě ho ošetřoval irský zdravotník Duhy. Georgij Safronov byl bledý a zpocený, ale zcela jistě živý.

CLARK S CHAVEZEM stáli v řídicí místnosti, zatímco inženýři, ještě před deseti minutami rukojmí, vypínali a odpojovali všechny systémy. Irský zdravotník se dál věnoval zraněnému teroristovi, ale Clark si ho nevšímal.

V Clarkových sluchátkách se ozvalo: „DELTA TÝM pro DUHA ŠEST.“

V „DUHA ŠEST, dávejte.“

„Jsme u sila 104. Otevřeli jsme nákladový kontejner a dostali se k jaderné hlavici. Odstranili jsme zapalovače a uvedli zbraň do bezpečného stavu.“

„Výborně. Vlastní ztráty?“

„Dva ranění, oba lehce. Osm nepřátel zabito.“

„Rozumím. Dobrá práce.“

Chavez se podíval na Clarka; také on slyšel hovor ve svých sluchátkách. „Zdá se, že nekecal.“

„Řekl bych, že ne. Jedna vyřízena, jedna zbývá.“

O celou minutu později přišla po síti druhá zpráva. „ZULU TÝM pro DUHA ŠEST.“

Clark popadl vysílačku. „DUHA ŠEST, dávejte.“

Kanadský jaderný expert hlásil: „Pane, sejmuli jsme kryt a otevřeli jsme nákladový kontejner.“

„Rozumím. Za jak dlouho bude zbraň v bezpečném stavu?“

Odmlka. „Ehm, pane. Tam není žádná zbraň.“

„Co tím myslíte? Chcete říct, že na 106 není žádná hlavice?“

„Je tady nějaké zařízení, ale jednoznačně to není jaderná bomba. Na té věci je štítek, očistím ho a zkusím to přečíst. Počkejte chvilku… Jo, je to anglicky. Podle nápisu na tom zařízení bych soudil, že mám před sebou výrobek firmy Wayne Industries, model S-1700 z roku 1984 a je to motor do autobusu.“

V řídicí místnosti se Clark otočil k Chavezovi a jejich pohledy se setkaly. Chvíle zděšení.

Ding šeptem pronesl to, co bylo oběma naprosto jasné: „To mě poser. Ztratila se nám dvacetikilotunová bomba.“

CLARK OTOČIL HLAVU k zraněnému muži na podlaze. Zdravotník Duhy jej stále ošetřoval. Dagestánec měl střelné poranění hrudníku, které muselo být podle Clarkových zkušeností s podobnými úrazy mučivě bolestivé. Další díru měl v pravé paži. Georgij mělce dýchal a obličej měl zalitý potem. Pomalu vzhlédl k staršímu muži nad sebou.

Američan položil zdravotníkovi ruku na rameno. „Potřebuju chvilku.“

„Promiňte, pane, jenom mu dám něco na utišení,“ řekl Ir a vbodl Safronovovi jehlu do předloktí.

„Ne, seržante, to neuděláte.“

Zdravotník i Safronov vytřeštili na Johna Clarka oči.

Ir prohlásil: „Rozkaz. Zajatec je celý váš, Duho Šest.“ S těmi slovy vstal a odešel.

Clark si klekl před Georgije Safronova: „Kde je ta bomba?“

Georgij Safronov zvedl hlavu. Mezi sípáním procedil: „Co tím myslíte?“ Clark levačkou vytáhl pistoli a vykřikl na muže v řídicí místnosti: „Teď něco zažiješ!“ Pak vypálil čtyři rány do betonu pod velké nástěnné obrazovky těsně vedle místa, kde Safronov ležel. Raněný se roztřásl novým strachem.

Ale Clark nestřílel na Safronova. Chtěl jenom rozžhavit ústí hlavně málem do ruda spalnými plyny.

Pak popadl Safronovovu pravou paži a vrazil mu hlaveň do rozervaného vstřelu nad bicepsem.

Safronov zaječel jako smyslů zbavený.

„Nemám čas se s tebou párat, Georgiji! Dvě rakety! Jedna bomba! Kde je ta druhá pojebaná bomba?“

Safronov konečně přestal ječet. „Ne! Oba dněpry byly ostré. O čem to mluvíte?“

„Nejsme blbí, Georgiji. Jedna z raket nesla zatracený autobusový motor. Nemyslel jste, že tu máme zbrojaře, aby –“

Clark se zarazil a odmlčel. Viděl to v Safronovově zkrvaveném obličeji. Naprosto zmatený výraz. A potom pohled jako… Jako co? Jako pohled člověka, kterému právě teď došlo, že ho podvedli.

„Kde je ta bomba, ty hajzle? Kdo ji vzal?“

Safronov neodpověděl; zdál se být oněmělý vzteky, jeho bledá tvář byla flekatá zuřivostí.

Ale neodpovídal.

„Tak si to zopakujeme!“ zvolal Clark a podruhé namířil pistolí do zdi, aby ji mohl znovu proměnit v žhavý mučicí nástroj.

„Prosím, ne!“

„Kdo má tu bombu?“

KAPITOLA 81

JACK RYAN MLADŠÍ se díval infračerveným dalekohledem na padesát metrů vzdálené skladiště. Právě ukončil telefonní hovor se Samem Grangerem, který mu oznámil, že Clark s Chavezem a týmem Duha ukončili teroristický incident na kosmodromu v Kazachstánu. Oznámil to Muhammadovi s Domem, oba byli nadšení. Teď se musejí soustředit na to, aby zabránil Rihánovi použít cokoliv, co si tady schovává.

„Co máš v úmyslu, ty grázle?“ šeptal si Jack potichu.

Mobil v jeho kapse zavibroval a on po něm sáhl. „Ryan slyší.“

„Tady Clark.“

„Johne! Právě jsem to slyšel od Grangera. Výborná práce!“

„Poslouchej mě. Máte problém.“

„My jsme v pohodě. Sledovali jsme Rihána s jeho muži do skladiště na láhaurském ústředním nádraží. Teď jsou uvnitř a my čekáme, až dorazí posily od zvláštních sil, abychom ho mohli sejmout…“

„Jacku. Poslouchej! Má atomovku!“

Jack otevřel ústa k odpovědi, ale nevydal ani hlásku. Konečně ze sebe potichu vypravil: „Ach, do prdele.“

„Obral o jednu Safronova. Teď ji musí mít u sebe.“

„Myslíš, že se chystá–“

„Chlapče, musíš rozpracovat tuhle možnost: Až se doví, že útok na Bajkonuru selhal, může ho napadnout, že to pákistánská vláda ustojí. Zoufale potřebuje rozjet větší válku, aby armáda mohla převzít moc. Jestli nějaká atomovka smete Láhaur, Pákistán okamžitě sáhne k protiúderu. Obě země budou zpustošeny. Rihán musí mít místo, kde by to přečkal.“

Ryan se znovu pokusil odpovědět, a zase mu to nešlo. „Co můžeme… Co máme… Nikdo z nás neví, jak deaktivovat bombu, i kdybychom se dostali přes ty chlapy z ISI a Laškaru, co ji střeží. Co k čertu budeme dělat?“

„Synku, vy teď nemáte čas vycouvat. Vy musíte jít po té bombě. Jenom se jí zmocněte a naši experti už vám pak poradí, jak vyřadit zapalovače.“

Jack Ryan mladší sotva zamumlal: „Rozumím. Zavolám ti zpátky.“

V téže chvíli Ryan zaslechl hluboký klapot rotorů vrtulníku blížící se od západu.

Caruso stál vedle něj. „Slyšel jsem z toho hovoru sotva půlku, ale neznělo to příjemně.“

Jack přikývl a zavolal na al-Darkúra: „Mohamede. Potřebujeme ty nejlepší experty na jaderné zbraně tady v okolí, ať hejbnou zadkem a dovalí se sem.“

Al-Darkúr toho zaslechl dost, aby si to spojil. „Zavolám do Islámábádu a řeknu v mé kanceláři, ať se do toho pustí, ale nevím, jestli to stihneme.“

RIJÁZ RIHÁN stál za doktory Núnem a Ništárem z pákistánské Komise pro jadernou energii. Oba vědci se skláněli nad bombou; pořád ještě byla usazená v dřevěné bedně s nápisem „Textilní výroba, s. r. o.“. Oba vousáči nastavovali zapalovač. Obešli pojistky a teď se po stisknutí tlačítka spustí časovač, který začne odpočítávat třicet minut.

Až časovač dojde na nulu, severní část města Láhauru zmizí z povrchu země.

Rihán připravil záložní plán operace Sákir před pár měsíci. Od samého počátku věděl, že existují dva způsoby, jak zajistit pád pákistánské vlády. Jestli ukradená pákistánská jaderná zbraň vybuchne kdekoliv na zeměkouli, ministerský předseda bude bezesporu s hanbou odstaven i s celým kabinetem.

A pokud vypukne skutečná válka s Indií, pak armáda stoprocentně vyhlásí stanné právo, svrhne ministerského předsedu i s jeho vládou – a teprve pak bude v klidu vyjednávat o míru.

První možnost, totiž že Safronov se svými povstalci odpálí bombu, byla samozřejmě žádoucnější, protože druhá možnost znamenala válku, a to jadernou válku. Rihán s armádou by se sice dostali k moci, ale hrozilo by, že budou vládnout jen hromadě jaderného popela.

Safronov selhal, takže teď už byla operace Sákir možná jenom s pomocí války. Odpálení atomovky v Láhauru uprostřed současné krize tu válku spustí. Je to škoda, ale Rihán věděl, že Alláh mu odpustí. Ti dobří muslimové, kteří zde zahynou, se stanou mučedníky, protože jejich smrt pomůže vzniku islámského chalífátu.

Pro sebe ovšem Rihán samozřejmě neplánoval smrt v atomovém hřibu. Když klapot vrtulníku zaplnil celou oblohu, podíval se na hodinky. Byl to jeho Mi-8, který ho měl vyzvednout i s jeho muži. On, Sádik Chán a čtyři ochránci odletí urychleně na sever a v době výbuchu budou dávno v bezpečí.

Potom budou pokračovat do Islámábádu, kde už se v ulicích shromažďují armádní jednotky.

Generál odhadoval, že vojenský puč by mohl propuknout za svítání.

Vrtulník přistál před skladištěm a Rihán nařídil oběma doktorům z atomové komise spustit časovač.

Ništárovi a Nůnovi se dostalo cti vykročit jako první na cestě k chalífátu.

Nún stiskl tlačítko a pravil: „Stalo se, generále.“

Dvanáct bojovníků Laškar-e-Tajba rovněž znalo svou roli. Zůstanou zde a budou střežit bombu, a díky tomu z nich budou šáhidín. Mučedníci. Rihán se s každým z nich krátce objal. Vyzařovalo z něj charisma, které dokázalo islámské muže přimět plnit jeho přání už více než třicet let.

Muži z ISI rychle vykročili ke dveřím, Rihán šel uprostřed jejich hloučku. Mi-8 přistál na parkovišti a klapot jeho rotorů hned za dveřmi byl takřka ohlušující. Plukovník Chán otevřel kovové dveře a vykročil do noci. Pokynul zbytku skupiny, aby ho následovali, ale když zaslechl varovné zvolání jednoho z bojovníků Laškaru z okna v patře, rychle se rozhlédl. Otočil se zpět ke kolejišti a spatřil, co upoutalo pozornost stráže. Dva tmavozelené pickupy se znakem pákistánských železnic se hnaly po cestě napříč kolejemi a blížily se k vrtulníku.

Chán se obrátil k Rihánovi: „Nastupte do vrtulníku, já se jich zbavím.“

Pickupy zastavily sotva pětadvacet metrů od vrtulníku a padesát metrů od nakládací rampy skladiště. Zůstaly stát u dvojice plných uhelných tendrů, odstavených na slepé koleji na konci cesty, a vyskákalo z nich několik mužů. Chán je nemohl spočítat, protože ho oslňovala jasná světla vozů. Jenom na ně mával, aby se otočili a odjeli, vytáhl svůj průkaz ISI a nastavil ho do světla.

Do kuželu světla vstoupil jediný muž a kráčel blíž. Chán přimhouřil oči a zkoušel na něj zaostřit. Pak to vzdal a jenom napřáhl ruku s průkazem a nařídil tomu muži, aby udělal čelem vzad a zapomněl, co tady viděl.

Nestačil rozeznat jeho tvář, nepoznal Muhammada al-Darkúra ani nespatřil pistoli v majorově ruce.

Zahlédl záblesk, pocítil řezavou bolest na prsou a pochopil, že ho střelili. Padl naznak a v pádu ho al-Darkúrova druhá rána zasáhla zespodu pod bradu a vymetla mu mozek z hlavy.

JAKMILE AL-DARKÚR zabil plukovníka Chána, Caruso s Ryanem, kteří mezitím vylezli na tendr vedle pickupů, zahájili palbu na čelní sklo vrtulníku z dunivých pušek G3.

Zatímco stříleli na helikoptéru, oba Muhammadovi důstojníci obešli stroj zprava. Doběhli k rohu malé výhybny na konci kolejí. Odtud zahájili palbu na muže v oknech skladiště.

Střelec Laškaru al-Darkúrovy muže rychle odhalil a jednoho hned zasáhl dávkou z kalašnikova do nohou a pánve. Ale druhý vyřadil stráže, a když se al-Darkúr dostal k němu a sebral G3 jeho padlého druha, společně potlačili palbu protivníka z nákladové rampy skladiště.

Palba z těžkých pušek, kterou zahájili Ryan s Carusem, takřka okamžitě zabila oba piloty Mi-8. Jejich střely – oba vyprázdnili do vrtulníku celý třicetiranný zásobník – rozervaly také kabinu, kde zabily a zranily několik strážných z ISI, kteří už stačili nastoupit. Samotný Rihán byl teprve u dveří vrtulníku a střelba, i když sotva slyšitelná v řevu motorů a svistu vrtule Mi8, ho přiměla vrhnout se k zemi na asfalt parkoviště a odkutálet se stranou. Jeho muži opětovali palbu střelců z tendru, pět strážců proti dvěma útočníkům, jenže ochránci z ISI měli pouze pistole a Jack s Domem je jednoho po druhém vyřadili.

Rihán se vyškrábal na nohy, proběhl za vrtulníkem a hnal se pryč cestičkou podél západní stěny skladiště. Jediný přeživší člen jeho ochranky běžel za ním.

Caruso s Ryanem seskočili z tendru. Jack rozhodl: „Ty běž s ostatními do skladiště, já jdu za Rihánem!“ Oba Američané se rozběhli, každý opačným směrem.

KAPITOLA 82

JACK PROBĚHL třemi tmavými uličkami, než zahlédl prchajícího generála s jeho osobním strážcem. Rihán byl v dobré kondici, o čemž svědčil způsob jeho běhu i to, jak srážel překážející chodce k zemi. Roztroušené skupinky civilistů, naložené rodinným majetkem, spěchaly na nádraží úplně všude ve snaze najít něco, co by je odvezlo z napadeného města. Rihán se svým mladším bodyguardem je v běhu míjeli nebo rovnou poráželi.

Jack zahodil velkou neohrabanou pušku a běžel s berettou v ruce, střídavě nacházel a zase ztrácel Rihána ve změti přístavků a skladišť a odpojených vagonů v kolejišti rušného nádraží.

Jack se obrátil zpátky k západu; kromě stříbrného svitu měsíce tu vládla úplná tma a on se hnal mezi dvěma odstavenými osobními vlaky. Proběhl mezi nimi sotva patnáct metrů, když před sebou ucítil pohyb. V temnotě se mezi dvěma vagony vyklonil osamělý muž.

Jack věděl, co přijde; vrhl se po hlavě k zemi a překulil se přes rameno právě ve chvíli, kdy vzduch naplnil třesk výstřelu z pistole. Ryan pokračoval v kotoulu, skončil v kleku a dvakrát vystřelil v odpověď. Uslyšel zachrchlání a žuchnutí; temná postava se zhroutila k zemi.

Jack střelil nehybného muže ještě potřetí, než se opatrně vydal vpřed prozkoumat tělo.

Teprve když se dostal dost blízko, aby mohl převalit chlapa na záda, zjistil, že to je osobní strážce a ne generál Rihán.

„Do prdele,“ prohodil Jack. A zase se rozběhl.

Ryan po chvíli spatřil Rihána v dálce před sebou, pak ho zase ztratil, neboť se mezi nimi překodrcal dlouhý osobní vlak; ale když pak běžel dál, spatřil vysokého generála asi sto metrů před sebou, jak běží k přecpanému nádraží.

Jack se zastavil, pozvedl berettu a zamířil na vzdálenou postavu ve tmě.

S prstem na spoušti se zarazil. Výstřel z pistole na sto metrů byl sázkou do loterie, zvlášť teď, když byl Jack zadýchaný z dlouhého běhu. A nepřesná rána by pokračovala přímo do budovy přecpané stovkami civilistů.

Ryan spustil ruku s pistolí a vyrazil vpřed jako splašený, protože z obou stran se blížily vlaky.

DOMINIC CARUSO a zbylý kapitán ISI vykopli zatlučené okno na jižní straně skladiště. Prkna se sesypala na podlahu a oba muži okamžitě zalehli k zemi, mimo palebný sektor. Kapitán zvedl pušku nad hlavu a poslal dovnitř několik jednotlivých ran, zatímco Dom nechal tento vstup plavat a odběhl za roh, kde našel nepoužívané boční dveře. Vrazil do nich ramenem, dveře povolily v pantech a on se svalil na zaprášenou podlahu.

Ve skladišti okamžitě vypukla hustá střelba a všude kolem Doma létaly jiskry a zvířený prach. Vyskočil na nohy a hnal se zpátky ze dveří ven, ale odražená střepina z kulky mu roztrhla pravou hýždi.

Venku zakopl a rozplácl se na betonu, pak si sáhl na pálivou ránu. „Kurva!“

Pomalu se zase postavil a začal se rozhlížet po nějakém jiném způsobu, jak se dostat dovnitř.

MUHAMMAD AL-DARKÚR sebral kalašnikov, který vypadl jednomu z mrtvých bojovníků Laškaru u předního vchodu do skladiště. Pak vystřílel celý zásobník do hloučku mužů, skrčených za velkým jeřábem a velkou dřevěnou bednou poblíž středu místnosti. Několik střel se zarylo do bedny; třísky létaly na všechny strany.

Al-Darkúr převalil mrtvého muže na záda, vytáhl mu z kapsy zásobník a přebil pušku, pak se rozhlédl a začal střílet už s větším rozmyslem. Napadlo ho, že v bedně může být atomová bomba a necítil se zrovna nejlíp při představě, že do takového krámu střílí z automatu.

Zabil už dva teroristy z Laškaru, ale kolem bedny viděl nejméně tři další. Opětovali palbu na Muhammadovo postavení, ale jen sporadicky, protože se na ně střílelo ještě ze dvou jiných směrů.

Major se obával, že se přestřelka potáhne delší dobu. Neměl tušení, kolik času mu zbývá do výbuchu bomby, ale dokázal si představit, že pokud tam bude tvrdnout příliš dlouho, bude i s nemalou částí města Láhauru sežehnut na popel.

GENERÁL RIJÁZ RIHÁN vstoupil na první nástupiště láhaurského ústředního nádraží, ke kterému se po dlouhém běhu dostal. Davy cestujících se cpaly do expresního vlaku do Multánu na jihu Pákistánu. Generál vytáhl průkaz ISI a razil si cestu davem; lapal po vzduchu a zadýchaně vykřikoval, že je zde úředně a všichni mu mají jít z cesty.

Věděl, že má jen dvacet minut, aby se dostal z města a do bezpečné vzdálenosti od výbuchu. Potřeboval být v tom vlaku, až se pohne, a až se pohne, potřeboval zajistit, aby strojvedoucí projel celým Láhaurem bez zastavení.

Ať už ho právě přepadl kdokoli, bojoval teď ještě s buňkou Laškar-e-Tajba tam u skladiště; Rihán slyšel neustávající střelbu. Útočníků zahlédl jen pár, a všichni vypadali jako příslušníci místní policie. I kdyby přemohli jeho buňku, byl si jistý, že tlupa pochůzkářů nedokáže zneškodnit bombu.

Za neustálého strkání a sípání se prodral do vlaku a prorážel si cestu mezi pasažéry v uličce. Potřeboval se dostat do prvního vozu a strčit strojvedoucímu pod nos průkaz, pěst nebo pistoli, aby s tím vlakem co nejrychleji vypadl z města.

Vlak se hnul, ale rozjížděl se zoufale pomalu; Rihán postupoval chodbičkou rychleji. Srazil muže, který mu neuhnul, a odstrčil jeho ženu, která ho chytila za rukáv.

Ve vagonu hned za lokomotivou se postupně prodral dopředu až ke dveřím na plošinku mezi vozy. Minul otevřené dveře napravo, za nimi viděl ubíhající nástupiště. Právě v té chvíli zahlédl mladého bělocha v policejní vestě, který naskočil do jedoucího vlaku a narazil ramenem do stěny úzké chodbičky. Díval se přímo na Rihána a pákistánský generál proti němu napřáhl pistoli. Jenže ten velký bílý muž se na něj vrhl a přirazil ho ke stěně vozu.

Pistole spadla na podlahu.

Rihán se rychle vzpamatoval a sám se vrhl na útočníka, oba tvrdě naráželi do stěn omezeného prostoru dobrých třicet vteřin, než se svalili dovnitř přeplněného vozu. Civilisté se jim snažili klidit z cesty, jak to jen šlo. Mnozí ječeli a pár mužů s křikem vystrkalo oba zápasníky ven na můstek mezi vozy.

Tam pokračovali v boji. Ryan byl rychlejší, zdatnější a lépe vycvičený v boji muže proti muži, ale Rihán měl víc hrubé síly, kterou využíval ve stísněném prostoru, aby nedovolil soupeři získat převahu.

Jack pochopil, že většího protivníka nedokáže v prostoru připomínajícím plechovku zdolat, ale nechtělo se mu ustupovat, protože věděl, že jeho přátelé bojují na život a na smrt o bednu s jadernou zbraní. Udělal proto jediné, co ho napadlo. Sebral všechny síly, sevřel velkého generála oběma pažemi, opřel se nohama o protilehlou stěnu a s výkřikem se od ní vší silou odrazil.

Oba společně vypadli z vlaku. Po dopadu na tvrdou zem se obě těla oddělila a kutálela se podle trati.

MAJOR MUHAMMAD AL-DARKÚR vyklidil pozici proti hlavnímu vchodu do skladiště; střelba byla už příliš hustá. Raději obešel budovu a za rohem narazil na kapitána, který stále střílel do otevřeného okna. Podle zvuků střelby uvnitř už nebyli víc než tři či čtyři muži, ti ale zalehli za jeřábem a byli dobře krytí.

A potom se zadní stěna skladiště, za zády střelců z Laškaru, sesypala dovnitř. Mezi úlomky dřeva, cihel a omítky se do místnosti proboural velký náklaďák, který pokračoval v jízdě, dokud se nezastavil o bednu stojící uprostřed skladiště. Al-Darkúr viděl otevřeným oknem teroristy, jak vstávají a střílejí na vůz; na čelní sklo se snesla sprška plášťovaného olova.

U nové díry ve zdi se objevil Dominic. Muhammad musel ihned přerušit palbu, protože Američan byl přímo proti němu, Major zvedl ruku, aby také kapitán přestal střílet.

A tak se jen dívali, jak Dominic znovu a znovu střílí z policejní pušky na teroristy uvnitř. Byli čtyři a teď skákali, točili se a padali k zemi, zatímco on se k nim v podřepu blížil a cestou bez ustání střílel z velké pušky.

„Mohamede?“ zakřičel Dominic, když přestal střílet.

„Tady jsem!“ odpověděl al-Darkúr a rozběhl se i s kapitánem do velké otevřené místnosti za Dominikem. Američan hleděl do velké dřevěné bedny a pak se podíval na zraněného povstalce, ležícího hned vedle. „Zeptej se ho, jestli ví, jak tu bombu vypnout,“ požádal majora Caruso.

Muhammad tak učinil a muž odpověděl. Al-Darkúr ho obratem střelil puškou do čela. Pokrčil rameny a na vysvětlenou dodal: „Říkal, že neví.“

ÚSEK KOLEJIŠTĚ, kde se teď ocitli Ryan s Rihánem, se ještě stále nacházel v areálu láhaurského ústředního nádraží; kolem nich se válela spousta odpadu, jaký se najde na každém nádraží. Kamení, škvára a kusy vyřazených kolejnic byly rozesety všude kolem obou mužů, kteří se po tvrdém přistání ztěžka zvedali na nohy, zatímco vlak uháněl kolem nich pryč. Jack Ryan se shýbl pro velký kámen, ale než ho stačil zvednout, generál ho zkusil kopnout. Ryan uhnul a pak tvrdě vrazil Rihánovi ramenem do hrudi, až ho srazil zpátky na zem. Oba muži se zmítali v prachu, štěrku a škváře vedle jedoucího vlaku. Pákistánec náhle nahmátl kus železné tyče. Zasvištěla vzduchem a minula Ryanův obličej jen o pár centimetrů.

Jack o pár kroků couvl, dál od Rihána, a rozhlížel se, co by mohl použít jako zbraň. Rihán se na něj opět vrhl. Oba se zase svalili na zem. Jack po nárazu vyhekl, ale kevlarová vesta ho zachránila před velkým střepem, který by mu jinak prořízl hrudník.

Rihán se zvedl do kleku, Jack zatím ležel pod ním obličejem dolů. Generál vyhrábl z hromady suti velkou cihlu. Zvedl ji do vzduchu nad Ryanovu hlavu a chystal se mu rozdrtit lebku.

Jack prudce trhl celým tělem a shodil většího muže na zem.

Ryan hmatal kolem sebe ve snaze popadnout cokoliv použitelného jako zbraň, až jeho pravá ruka sevřela těžkou a rezavou výhybkovou tyč. Pevně ji uchopil, zvedl se na kolena a vrhl se na Rihána, který se pokoušel vstát.

Jack v pohybu napřáhl tyč před sebe a opřel si její hlavici o hrudní plát kevlarové vesty. Přidržel ji rukou a dopadl na svého soupeře. Zalehl ho celou svou váhou.

Jeho tělo ve vestě zarazilo rezavou tyč do prsou generála Rijáze Rihána.

Jack se skutálel z velkého chlapa a pomalu se zvedal na nohy.

Rihán se posadil a podíval se dolů na železnou tyč trčící z jeho těla. V jeho tváři se objevil výraz nevěřícného úžasu.

Ztěžka uchopil tyč rukou. Snažil se ji vytáhnout, a když to nešlo, ruka mu klesla k boku.

Ryan s obličejem pokrytým prachem a rozmazanou krví generála oslovil: „Nigel Embling se nechá poroučet.“

„Američan? Vy jste Američan?“ vypravil ze sebe Rihán anglicky.

„Ano.“

Rihán na Jacka upřel překvapený pohled. Nicméně pokračoval: „Cokoliv si myslíte, že jste právě udělal… stejně jste prohráli. Za pár minut bude Pákistánu vládnout chalífa…“ Rihán si přiložil ruku ke rtům a pak se na ni podíval; byla celá od krve. Vykašlal chuchvalec sražené krve, zatímco mladý Američan stál nad ním. „A vy zemřete.“

„Přežiju tě, sráči,“ odpověděl Jack.

Rihán pokrčil rameny a svalil se na pravý bok; oči měl otevřené, ale obrácené v sloup.

Ryan zaslechl policejní sirény, zvuky se zdály přicházet od nádraží pár set metrů za jeho zády. Nechal generálovo tělo tam, kde leželo, a rozběhl se přes řady kolejí ke skladišti.

RYAN VBĚHL do skladiště s napřaženou pistolí, ale zastrčil ji do pouzdra, když uviděl svého bratrance s al-Darkúrem, jak hledí do velké přepravní bedny. Dom držel v jedné ruce telefon a v druhé svítilnu.

Ryan se obrátil na al-Darkúra: „Poslouchejte. Za minutku sem dorazí nějakých padesát poldů. Můžete jim jít s vaším člověkem naproti a promluvit s nimi, aby nás tu ještě chvilku nechali v klidu?“

„Jistěže.“ Muhammad s kapitánem vyšli se skladiště ven.

Jack si stoupl vedle Doma. „Co je nového?“ Sotva to vyslovil, všiml si časovače. Červené číslice přeskočily ze 7:50 na 7:49.

„Vyfotil jsem to a poslal Clarkovi. On má u sebe experty, kteří to omrknou a pak mi dají vědět, jestli budeme zářit ve tmě.“

„To není vtipné.“

„A kdo tady vtipkuje?“

„Jsi v pořádku?“ Ryan si povšiml krve na Carusových kalhotách.

„Myslím, že mě střelili do prdele. Co je s Rihánem?“

„Umřel.“

Oba pokývali hlavami. V té chvíli se v satelitním telefonu ozval kanadský zbrojíř Duhy a vysvětlil Carusovi, jak odpojit výškoměrný zapalovač, který pak zastaví odpočítávání.

Dom skončil dvě minuty a čtyři vteřiny před termínem. Časovač se zastavil, oba muži si ulehčeně vydechli a stiskli si ruce.

Ryan pomohl Carusovi lehnout si na podlahu. Dom ležel na boku, aby si příliš neumazal ránu. Jack si sedl vedle něj.

Za dalších dvacet minut dorazila al-Darkúrova jednotka zvláštního vojska; vojáci s sebou přivedli inženýry z Komise pro jadernou energii, kteří definitivně zajistili bombu.

Tou dobou už byli Ryan s Carusem pryč.

EPILOG

V BALTIMORU bylo pět hodin odpoledne a čerstvě zvolený prezident Jack Ryan vypnul televizor ve své pracovně. Díval se na zprávy z kosmodromu Bajkonur a absolvoval dva konferenční telefonické hovory se svými pomocníky, budoucími členy jeho vlády, a celou věc s nimi podrobně rozebral.

Hovořilo se také o zhoršení indicko-pákistánských vztahů. Podél celé hranice byly hlášeny šarvátky, ale některé zprávy naznačovaly, že bombardování Láhauru a okolí nebylo dílem indických vojsk, ale spíše jednotek pákistánské armády spolupracujících se vzbouřenými důstojníky ISI.

Ryan se ujme úřadu za necelý měsíc. Oficiálně byl tohle problém Eda Kealtyho, ale k Ryanovi se doneslo od Kealtyho lidí – většina z nich už mířila do Ryanova tábora v naději na nějaké místečko ve Washingtonu –, že dosluhující prezident už zhasl světla v Oválné pracovně. Samozřejmě obrazně.

Zazvonil telefon a on ho bez přemýšlení zvedl. „Haló?“

„Ahoj, tati.“

„Kde jsi?“

„V letadle, na cestě domů.“

„Domů odkud?“

„Proto ti právě volám. Musím ti o tom něco povědět. Potřebuju pomoct s krizí v Pákistánu.“

Ryan starší zpozorněl: „Jakpak to?“

Junior strávil následujících dvacet minut vyprávěním o Rihánovi a ISI a krádeži jaderných bomb, o Hakkáního síti a dagestánských bojovnících. Byla to neuvěřitelná historka a otec syna přerušil jenom jednou s otázkou, jaký druh šifrování má jeho telefon.

Jack mladší mu vysvětlil, že je na palubě soukromého letounu Univerzity a Hendley se už postaral, aby byl náležitě vybaven.

Když skončil, Ryan starší se syna znovu zeptal: „Jsi v pořádku?“

„Jsem v pohodě, tati. Pár škrábanců a modřin. Dom chytil kulku do zadku, ale bude to dobré.“

„Ach můj Bože.“

„Opravdu, po dvaceti minutích už si z toho dělal srandu.“

Jack starší si promnul spánky pod nožičkami brýlí. „Tak dobře.“

„Podívej, tati. Já vím, že se musíme držet s Univerzitou co nejdál od tebe, ale myslel jsem, že bys mohl promluvit s důležitými lidmi tam v Indii a přesvědčit je, aby trochu ubrali. Myslíme, že muž odpovědný za celou tuhle operaci je mrtvý, takže to rychle vyšumí, pokud někdo neudělá nějakou blbost.“

„Jsem rád, žes zavolal. Hned se do toho pustím.“

Po pár minutách hovor skončil, ale hned nato telefon znovu zazvonil. Ryan starší myslel, že syn ještě něco chce. „Ano, Jacku?“

„Ehm, promiňte, pane prezidente. Tady je Bob Holtzmann z Postu.“ Ryan vypěnil: „Kde jste k čertu vzal tohle číslo, Holtzmanne? Tohle je soukromá linka.“

„Dal mi ho John Clark, pane. Právě jsem s ním mluvil, po zajímavém setkání s jedním ruským zpravodajským důstojníkem.“

Ryan se trochu uklidnil, ale zůstával ve střehu. „Co to bylo za setkání?“

„Pan Clark s vámi nechtěl mluvit přímo. Myslel, že by vás to mohlo postavit do ošemetné situace. Takže mi připadl nevděčný úkol, pane prezidente, abych vám něco vysvětlil. Pan Clark mi řekl, že jste neměl ani potuchy o spiknutí ruské špionáže s Paulem Laskou proti vám.“

Jestli se Jack Ryan starší za ta dlouhá léta spolupráce s Arnie van Dammem něco naučil, pak toto: Když jednáte s novinářem, nikdy ani náznakem nepřipusťte, že nevíte, o čem to vlastně mluví.

Ale Arnie tu právě teď nebyl a Jack odhodil pláštík sebejistoty.

„O čem to sakra mluvíte, Holtzmanne?“

„Jestli máte chvilku, můžu vám to osvětlit, pane.“

Jack Ryan starší popadl poznámkový blok a tužku a opřel se v křesle pohodlněji. „Pro váženého zástupce tisku mám vždycky čas, Bobe.“

TÝDEN NATO CHARLES ALDEN krátce po osmé ráno v pracovně svého georgetownského řadového domku třískl telefonem. Byl to první z řady jeho dnešních telefonátů na Rhode Island, s tím už se smířil. Zkoušel se spojit s Laskou už tři nekonečné dny, a ten starý parchant mu to nezvedá ani se neozývá.

Alden se rozhodl nedat tomu chlapovi pokoj. Co se jeho týče, Laska mu dluží za riziko, které na sebe bral několik posledních měsíců.

Zástupce ředitele CIA ještě prskal, když vyšel z pracovny a zamířil dolů do kuchyňky pro další šálek kávy. Dnes ráno se nezdržoval s oblekem, což bylo v úterý nezvyklé. Bude tam sedět v teplákách, pít kávu a volat zatraceného Paula Lasku, až dokud mu ten prevít nezvedne telefon.

Zaklepání na vstupní dveře ho přimělo změnit směr.

Podíval se kukátkem. Na jeho zápraží stáli dva chlapi v baloňácích. Za nimi stál v zasněžené ulici služební chrysler, napůl na chodníku.

Odhadl ty lidi na agenty CIA. Nedovedl si představit, co by mohli chtít.

Charles otevřel dveře.

Muži nečekali na pozvání a rychle vstoupili dovnitř. „Pane Aldene, já jsem zvláštní agent Caruthers a tohle je zvláštní agent Delacort z FBI. Musím vás požádat, abyste se otočil čelem ke zdi, prosím.“

„Cože…? Co to má sakra znamenat?“

„Za chvilku vám všechno vysvětlím. Pro vaši i moji bezpečnost, prosím stoupněte si čelem ke zdi, pane.“

Alden se pomalu otočil, nohy mu náhle změkly a nechtěly ho nést. Delacort mu nasadil pouta a profesionálně mu prohledal kapsy tepláků. Caruthers stál ve dveřích a pozoroval ulici.

„Co si sakra myslíte, že děláte?“

Oba agenti otočili Aldena ke dveřím a vyvedli ho ven do mrazu. „Jste zatčen, pane Aldene,“ prohlásil Caruthers, zatímco kráčeli po zledovatělých schůdcích na ulici.

„Cože? Jak zní obvinění?“

„Čtyři případy neoprávněného vyzrazení státního tajemství a čtyři případy neoprávněného zatajení informací důležitých pro státní bezpečnost.“

Alden si to v duchu rychle spočítal. Hrozilo mu více než třicet let za mřížemi.

„Nesmysl! To jsou lži!“

„Ano, pane,“ opáčil Caruthers, položil dlaň na Aldenovu hlavu a posadil ho na zadní sedadlo chrysleru. Delacort mezitím vklouzl za volant.

Charles Alden vykřikl: „Ryan! To je Ryanova práce! Už je mi to jasné. Hon na čarodějnice začal, že?“

„O tom nic nevím, pane,“ odvětil Caruthers a chrysler se rozjel směrem do centra.

TÉHOŽ DNE Judith Cochraneová v devět třicet ráno odjela ze svého hotelu v coloradském Pueblu a vydala se na známou cestu do ADX Florence.

Její klient se konečně zbaví Zvláštních provozních opatření a převezou ho do lepšího zařízení na východním pobřeží; z bezpečnostních důvodů jí neřekli kam, ale věděla, že to bude někde v oblasti Washingtonu, takže to bude mít kousek z domova.

Bez ZPO bude sedět se Sájfem Rahmánem Jásinem v jedné místnosti, budou pracovat na jeho případu u jednoho stolu. Někdy u toho budou další advokáti a vždy tam budou stráže, ale bude to znamenat aspoň trochu soukromí a Judith Cochraneová teď nemyslela na nic jiného.

Škoda že nebude mít povolené manželské návštěvy. Judy se nad tou myšlenkou usmála.

Holka přece může snít, nebo ne?

Vůz z půjčovny začal vydávat podezřelé zvuky, jaké ještě nikdy neslyšela. „Sakra,“ řekla si, když ten zvuk pořád sílil. Byl to jakýsi klapot a ona věděla o autech jenom to, kde se přidává plyn.

Když zvuk ještě víc zesílil, zpomalila. Měla celou silnici pro sebe, kolem nebylo nic než plochá krajina a vysoké hory daleko na západě. Rozhodla se zastavit na krajnici, ale najednou ji zaskočil veliký stín, který přeběhl přes její vůz.

A pak to spatřila. Velký černý vrtulník jí přeletěl nad hlavou, letěl nad silnicí ještě pár set metrů a pak se stočil bokem a zablokoval jí cestu.

Zastavila vůz uprostřed silnice.

Vrtulník dosedl, vyskákali z něj ozbrojení chlapi, rozběhli se k ní s napřaženými zbraněmi, a jakmile se ocitli dost blízko, mohli slyšet, jak ječí.

Vytáhli ji z auta, otočili a přirazili na kapotu. Rozkopli jí nohy a prohledali ji.

„Co chcete?“

„Judith Cochraneová. Jste zatčena.“

„Z jakého zatraceného důvodu?“

„Špionáž, slečno Cochraneová.“

„Ale to je směšné! Hned zítra ráno poženu každého z vás před soud a s vašimi posranými kariérami bude konec!“

„Ano, paní.“

Judith ječela na agenty a požadovala jejich služební čísla, ale oni si toho nevšímali. Nasadili jí pouta, a zatímco ji vedli k vrtulníku a pomáhali jí nasednout, ona jim nadávala do fašistů, robotů, hajzlů a zkurvysynů.

Vrtulník vzlétl, zabočil k východu a odletěl, a ona ještě pořád ječela.

Ještě chvíli se nedoví, že Paul Laska ji prodal ve snaze zachránit si vlastní kůži.

EMÍR POPRVÉ po mnoha měsících nasál do plic čerstvý vzduch. Byla ještě tma, když ho vyvedli z ADX Florence a naložili do mikrobusu Správy věznic; hustý sníh mu zanedlouho zakryl výhled.

Celé měsíce se těšil na tento den, vlastně od chvíle, kdy mu Judy Cochraneová slíbila, že ho dostane z jeho maličké kobky do federální věznice poblíž Washingtonu. Věznice, kde bude moci cvičit a sledovat televizi a bude mít víc knih a povolí mu tam styk s dalšími členy týmu obhájců, kteří mu pomohou bojovat s Ryanovou vládou.

Když mikrobus projel bránou malého letiště, Emír stěží potlačil úsměv. Další fáze jeho věznění bude současně dalším dějstvím jeho tažení proti nevěřícím. Judy mu řekla, že u soudu bude mít spoustu času a příležitostí říct všechno, co bude chtít. Zpočátku mu radila, aby se ani slovem nezmínil o svém zadržení, ale teď ho nabádala, ať mluví o okolnostech svého únosu co nejčastěji a co nejhlasitěji. Přestože ho dopadli ve Spojených státech, měl v úmyslu držet se své historky – vyprávěl ji Judy už tolikrát, že tomu sám skoro uvěřil – o únosu z ulice v Rijádu.

Judy tomu věřila; ta tlustá kráva by uvěřila úplně všemu.

Mikrobus s trhnutím zastavil a agenti FBI mu pomohli vystoupit do oslepující vánice. Vedli ho vpřed a za pár vteřin ucítil letecký petrolej. Přiblížili se k velkému letadlu. Jásin by očekával nějaký menší tryskáč, ale před sebou spatřil velký nákladní letoun.

S oběma muži po boku vystoupil vzhůru po nákladní rampě. Nahoře nebyl žádný sníh, jenom několik mužů v pozoru.

Na sobě měli maskáče.

Byli to vojáci. Američtí vojáci.

Agent FBI poplácal Jásina po rameni: „Dobře se bav na Gitmu, hajzle.“

Cože? Jásin zkusil couvnout, ale muži ho přidrželi. „Ne! Nikam nejdu. Mám jet do Washingtonu k soudu. Tohle je omyl. Kde je Judith?“

Agent FBI se usmál: „Právě teď sedí ve vazbě v Denveru.“

Dali mu ještě jednu šanci pohnout se vpřed, ale když se k tomu neměl, čtyři svalnatí mladí muži ho popadli za ruce a nohy. Zvedli ho do vzduchu a odnesli ho do letounu. Pár vteřin nato se rampa zvedla a v coloradské vánici už nebylo slyšet jeho protestní výkřiky.

JACK S MELANII si vychutnali oběd, víno i konverzaci. Neviděli se celé týdny, a přestože se posledně rozloučili dost nešikovně, zdálo se, že jejich vzájemnou chemii to nijak nenarušilo.

Ryan byl rád, že se ho Melanie příliš nevyptávala na šrámy v obličeji. Řekl jí, že začal znovu chodit na musado a jeden z nových cvičenců byl příliš horlivý. Tvářila se, že mu věří, a hovor se stočil od jeho obličeje k novinkám kolem tátovy nadcházející inaugurace, bezmála katastrofy v Rusku a odvrácené války mezi Indií a Pákistánem.

Melanie vyprávěla Jackovi o Rihánovi. Něco už věděl a analytička CIA/NCTC se pečlivě držela v rámci volně dostupných informací. Ryan hrál nevědomého a obdivoval její práci, ale sám se svědomitě vyhýbal všemu, co by v ní mohlo vyvolat podezření, že snad ví něco víc.

Ale potom řekla něco, po čem nadobro ztratil svůj výraz zdvořilého, ale jen mírného zájmu.

„Hodně špatné je, že jejich muž číslo dvě nám unikl.“

„Jak to?“ zeptal se Jack.

„Myslím, že to bylo ve zprávách, přinejmenším v Pákistánu. Ano, vím určitě, že jsem to četla v jejich dnešních novinách. Plukovník, co s Rihánem spolupracoval, Sádik Chán. Přežil a zmizel. V takové situaci nikdy nevíš, jak moc je to důležité.“

Jack přikývl a nadhodil: „Co takhle nějaký zákusek?“

Objednali si zákusky a Jack se omluvil, že si musí odskočit. Jakmile zmizel z dohledu, Melanie rychle vstala a vyšla před restauraci; mobil měla u ucha, ještě se za ní ani nezavřely dveře.

Chvilku čekala, než to volaný zvedne, oči upřené na vstupní halu restaurace; vyhlížela případné známky Jackova návratu ke stolu.

„To jsem já. Byl tam, v Pákistánu… Ano. Vůbec o tom nepochybuju. Když jsem mu řekla, že Chán je stále naživu, zatvářil se, jako by mu na hlavu spadl balkon. Ne, samozřejmě to není pravda, ale on je právě teď na záchodě a bezpochyby někomu zoufale volá, aby si to ověřil.“

Mladá žena si vyslechla pokyny, potvrdila je, ukončila hovor a spěchala zpátky, aby čekala u stolu na návrat svého přítele.