Odrazový můstek

Tom Clancy

(2009)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thriller, Špionážní

Na knize spolupracovali Tom Clancy, Steve Pieczenik, Steve Perry a Larry Segriff. Desátá kniha série Net force. Knihy následují v tomto pořadí: Net Force, Skrytá akta, Noční pohyby, Bod zlomu, Bod dopadu, KyberZemě, Střídání stráží, Válečný stav, Archimédův efekt a Odrazový můstek. Je rok 2010 a vše kolem nás řídí počítače. Ti, kdo mají moc nad nimi, mají moc nad celým světem. Kongres Spojených států ve snaze zajistit dohled nad dodržováním zákona o internetu zřídil nejmocnější počítačovou bezpečnostní agenturu světa spadající pod FBI: Net Force. Když dojde k vypnutí přísně tajné válečné simulace Pentagonu, jen Net Force je dost kvalifikovaná na to, aby vystopovala hackera. Okamžitě vyšle do práce své nejlepší odborníky. Ministerstvo obrany se rozhodne kout železo, dokud je žhavé, a převezme kontrolu nad Net Force. Agenti Net Force se soustředí na problém Pentagonu a vystopují původ útoku až ke generálovi Čínské lidové armády. Mezitím dojde k napadení systémů KyberZemě, což obě dříve znepřátelené organizace sjednotí v boji proti společnému nepříteli. Generál Wu by ze své základny v Macau chtěl zničit pokud možno celý internet a dostat Západ na kolena. Zatímco zuří bitvy ve virtuální realitě, hrozí riziko zneužití atomových zbraní z území bývalého Sovětského svazu a Net Force vysílá údernou jednotku do Macaa, aby zneškodnila generála v reálném světě…

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2006

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2005 by Netco Partners

All rights reserved.

Z anglického originálu Net Force – Springboard

(First published by Berkley Publishing Group, New York, 2005)

přeložil © 2006 Tomáš Bicek

Redakce textu: Jiří Nussberger

Jazyková korektura: Pavel Tučka

Grafická úprava obálky: Bohumil Fencl

Tisk: CENTA spol. s r.o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7341-737-5

PODĚKOVÁNÍ

Chtěli bychom vyjádřit poděkování Martinu H. Greenbergovi, Denise Littleové, Johnu Helfersovi, Brittiany Kořenové, Lowelu Bowenovi, Robertu Youdelmanovi, Danielle Forteové, Dianně Judeové a našemu editorovi Tomu Colganovi. Ale mnohem větší úkol máte vy, naši čtenáři, abyste posoudili, nakolik bylo naše kolektivní úsilí úspěšné.

Tom Clancy a Steve Pieczenik

PROLOG

Hollywood, Kalifornie Srpen 2014 našeho letopočtu

„Dámy a pánové,“ řekla průvodkyně, „toto je originální tepaná železná brána studií Paramount, postavených v roce 1926. Filmoví fanoušci mezi vámi viděli bezpochyby tento vchod již mnohokrát. Objevil se v mnoha filmech, především v Sunset Boulevard.“ Na chvilku se odmlčela, aby všichni dostali šanci vyfotografovat si nebo jenom obdivovat historickou stavbu. Pak pokračovala.

„Tamhle vpředu je ateliér číslo čtyři. Novější brány vytvořené podle této jsou tamhle.“

Průvodkyně byla asi dvacetiletá, pohledná, energická blondýna s velkým poprsím. Bylo teplo a slunečno a vzduch nebyl smogem prosycen tak, jak turisté očekávali.

Walter a Maybelle Perkinsovi z Pine Ridge v Alabamě se upřeně dívali na bránu studia. „Udělej ještě jednu fotku, Waltře,“ řekla Maybelle.

Walt již měl svůj digitální foťák u obličeje. Zaostřil a udělal snímek. Když už byl v tom, vyfotil i průvodkyni. Koneckonců byla nádherná. Mohla by se jednoho dne stát filmovou hvězdou.

Jejich průvodkyně pokračovala. „Jmenuje se Bronsonova brána podle ulice, která k ní vede. Někteří z vás mohli vidět staré filmy s CharlesemBronsonem. Jen málokdo ví, že tento herec, jehož pravé jméno bylo Buchinski, si zvolil pseudonym právě podle této brány.“

Po další krátké odmlce dodala: „Paramount je jediné významnější filmové studio v Hollywoodu a je také nejdéle v provozu. Teď, pokud mě budete následovat, začneme prohlídku uvnitř.“

Walter se rozhlédl po filmových ateliérech. Los Angeles bylo mnohem rušnější, než byl zvyklý. Auta, náklaďáky, ukřičení lidé, staveniště a helikoptéry. Všechno dohromady způsobilo, že tu bylo o půlnoci více hluku než v neděli v poledne v Pine Ridge dole na Safeway.

Když se Walter otočil, aby následoval průvodkyni, zablesklo se a Walter, Maybelle, jejich průvodkyně a jejich skupina i značná část rušného Hollywoodu byli sežehnuti umělým sluncem a během jediného okamžiku se změnili v radioaktivní popel.

Balistická raketa byla malá, jaderná nálož, kterou nesla, neměla sílu více než tři čtyři megatuny. Ohnivá koule a houbovitý hřib byly docela velkolepé, když jste na ně hleděli z kopců východně od Malibu, protože až do exploze byl vzduch relativně čistý. Z pobřeží byl dokonce vidět i ostrov Catalina.

Obětí bylo nejdříve jen necelých 300 000. Dalo se očekávat, že přinejmenším ještě jednou tolik zemře velmi brzy na následky ozáření, rozvrácení infrastruktury města a nepokojů. Nikdo netušil, kolik lidí zůstalo pod troskami budov.

Druhá raketa udeřila poblíž Coit Tower v San Francisku. Po výbuchu zemřelo jen pár set tisíc osob. Budovy San Franciska, projektované tak, aby odolaly i zemětřesení, dokázaly, že jsou dokonce pevnější, než by se dalo čekat. Tlaková vlna se rozptýlila spíše směrem k zálivu než k předměstí, což v té době nedokázal nikdo vysvětlit.

Třetí hlavice s jadernou náloží dopadla do vody jen kousek od přístaviště pro trajekty v centru Seattlu. Zcela nečekaný účinek bomby odtrhnul vršek Space Needle a roztočil ho jako obrovský létající talíř.

Při tomto úderu zahynulo čtyři sta duší.

Protiraketový deštník z projektu Hvězdných válek zastavil všech devět zbývajících raket. Již okamžik poté, co byla první raketa vypuštěna, se Spojené státy prohnaly skrz def-con jedna a na útok odpověděly.

Nosiče balistických raket – ponorky třídy Ohio ze skupiny devět SUBCOM-PAC, které již byly rozmístěné v jižní Číně a Žlutém moři, spustily palbu jadernou variantou (TLAM-N-VI) raket Tomahawk Block VI se systémy COM/DSMAC/KSA, z nichž každá nesla standardní jadernou hlavici W80. První vystřelila USS Henry M. Jackson (SSBN 730), ale nebyla poslední, během chvilky vypustila čtyři další plavidla polovinu svých raket.

Každou známou větší vojenskou základnu v Číně probudil ohnivý budíček.

Mezikontinentální balistické střely, které tiše odpočívaly padesát let v silech, poschovávaných po celých Spojených státech, se vznesly a spěchaly přes půlku světa.

Peking, stejně jako jiná významnější města na čínské pevnině, se změnil v hromadu žhavé suti.

Plavidla námořní pěchoty, nesoucí tisíce mariňáků vedených 31. MEU MAFORPAC, směřovala plnou parou k pobřeží Číny, aby umožnila invazi v plném měřítku.

Bombardéry B-52 se hřmotem odstartovaly z evropských zemí a států bývalého východního bloku – spojenců v rámci NATO, aby donesly ještě větší atomovou zkázu Číňanům, kteří si museli přát hromadnou sebevraždu…

V té chvíli celá armáda Spojených států, ponorky, lodě, letadla, balistické rakety, mariňáci a vůbec všechno zmizelo.

Společně s Čínou a zbytkem světa…

Čtyřhvězdičkový armádní generál Patrick Lee Hadden, náčelník generálního štábu, se opřel do křesla v sále virtuální reality VRSYSOPCOM Pentagonu.

„Co se to stalo, majore?“

Major George Bretton z Počítačové divize Armády Spojených států zakroutil hlavou. „Musela se vypnout VR, pane.“

Hadden se na Brettona upřeně podíval. „To vidím sám, majore. Zajímá mě ale, proč se celé cvičení vypnulo.“

„To nevím, pane. Zdá se, že systém funguje dokonale, sálový počítač je on-line, všechny hardwarové systémy jsou odzkoušené. Závada by mohla být v softwaru.“

Generál se zamračil. „Majore, armáda nestrpí závady. Zjistěte, co se stalo, a spravte to.“

„Ano, pane.“

„A majore,“ dodal generál, „vynechte ty turisty z Vidlákova. V Alabamě je dávno zavedena elektřina i splachovací záchody a vzhledem k tomu, že tam žije rodina mé ženy, to nepokládám za vtipné.“

„Ano, pane.“

Generál a jeho pobočníci odešli a major Bretton strnule hleděl na svou konzoli. To bylo špatné. Dokonce tak špatné, že by to mohlo ukončit jeho kariéru. Musel něco udělat, a to brzy.

1

Velitelství Net Force Quantico, Virginie

Thomas Thorn procházel osobní složky, když se rozsvítil jeho interkom.

„Veliteli Thome? Mám pro vás na lince jedna generála Johna Howarda.“

Thorn se podíval na krabičku s reproduktorem, která ležela na jeho stole. Stále ho udivovalo, že zrovna Net Force nemá něco víc hightech, možná dokonce něco virtuálního, místo toho starého interkomu. Možná si o tom v nejbližších dnech promluví s Jayem Gridleym. „Díky,“ řekl. „Vezmu si to.“ Dvakrát mávnul sem a tam nad telefonem a ten ožil.

„Veliteli,“ řekl generál.

Thorn se podíval na displej videotelefonu, kde se objevila tvář Johna Howarda, Afroameričana, kterému bylo něco mezi čtyřiceti a padesáti. Ozbrojenou složku Net Force vedl od jejího založení. Howard dal minulý rok výpověď a přijal práci konzultanta zrovna v době, kdy Thorn organizaci převzal.

Howard byl dobrý člověk a schopný generál. Thorn litoval, že odešel. „Generále, jak se máte?“

„Velmi dobře, pane.“

„Stále vás baví poradenství?“

„Ano, pane. Nebo přinejmenším bavilo.“

„Slyším ve vašem hlase pochybnosti, Johne,“ řekl Thorn a trochu se usmál. „Copak, copak?“

Howard pokýval hlavou. „Veliteli, byl jsem informován, že Net Force obdržela od armády žádost o pomoc týkající se nečekaného problému s vojenskými VR simulacemi.“

„To je pravda, generále,“ řekl Thorn, „byli jsme až po uši v práci – ozval se někdo z Centra pro žaloby internetových podvodů a Národního centra pro hospodářskou kriminalitu a požádal nás, abychom se toho ujali.“

„Ano, pane. Tedy, ten problém se ještě zhoršil a armádní experti nebyli schopni zjistit jeho původ.“

„To jsem slyšel také,“ řekl Thorn a zamračil se. Po chvilce dodal: „Proč se ptáte zrovna na tohle?“

Howard chvilku zaváhal, pak řekl: „Jeden starý přítel z Pentagonu si myslel, že bych mohl pomoci.“

„Takže teď je lobbování součást vašeho poradenství?“ Howard se usmál. „Osobní přístup není nikdy na škodu.“

Thorn se také usmál. „Pravda,“ řekl. „Podívám se, jestli bych nenašel někoho, kdo by se podíval na ten armádní problém. Nic neslibuju, někdy mám pocit, jako by nás v poslední době malé rybky okusovaly až na kost.“

Howard neodpověděl, ale také ani neukončil spojení.

„Ještě něco, Johne?“ zeptal se Thorn.

Howard přikývl, úsměv úplně zmizel z jeho obličeje. „Pane, ti v čele ministerstva obrany se obávali, že to Net Force nebude pokládat za svou prioritu.“

Thorn si povzdechnul. „Co vám na to mám říct? Pracoval jste tady, víte, jak to tu chodí. Dělání domácích úkolů za ministerstvo obrany není v našem popisu práce. Toto je civilní organizace pod dozorem FBI a taky Národní gardy.“

„To ano, pane, ale náčelník Generálního štábu je v tom angažovaný. Je zvyklý dostávat to, co chce.“

Nebyla to ta nejjemnější hrozba, kterou Thorn kdy slyšel. Pocítil okamžitý, takřka reflexivní nával vzteku.

„Jsem si vědom toho, že je to rozkaz a že generál Hadden má dostatečný vliv, aby nás donutil tancovat pro sebe. Ale nebyl by to od něj zrovna nejlepší nápad, tlačit na nás moc tvrdě. Nespokojení pracovníci neodvedou vždy tu nejlepší práci.“

„Ne, pane.“ Howard se znovu odmlčel, ale tentokrát ne na tak dlouho. „Veliteli,“ řekl, „myslím, že by bylo dobré, abychom se setkali. Jsou tu jisté věci, které se určitě musíte dozvědět, věci, o kterých bych si raději pohovořil tváří v tvář.“

Thomovi přejel mráz po zádech. To neznělo dobře.

„Dobře. Kdy se vám to hodí?“

„Mohu u vás být za hodinu.“

„Tak brzy?“

„Ano, pane. Některá zrna melou vojenské mlýny pomalu a najemno. Některá rychle a nahrubo. Má se péct chleba, a to ve vaší troubě.“

„Přijeďte, generále. A Johne?“

„Veliteli?“

„Ještě jednou díky. Vážím si toho.“

Howard zavěsil a Thorn se posadil zpět do křesla a zadíval se upřeně na prázdnou obrazovku.Vůbec se mu to nelíbilo. Snad stihne ještě zajít dolů halou do tělocvičny a trochu si zašermovat, než dorazí generál. Není na škodu uvolnit se, když jsou problémy na obzoru. A on měl pocit, že se jeden právě přiblížil.

Základna Čínské lidové armády, velitelství Macao, Čína

Generál Wu stál ve své kanceláři a hleděl z okna. Z toho místa byla vidět světla kasin. Toho večera je déšť proměnil ve vzdálené rozmazané skvrny z neonu a zářících světel.

Nádherný pohled, ovšem Wu ho nenáviděl.

Každý rok protekly těmi budovami miliardy dolarů. Ať se mu to líbilo, nebo ne, kapitalismus zde zapustil kořeny. I mnozí zastánci tvrdé linie byli pro, když se před deseti lety do čínské ústavy vložil pojem vlastnická práva. Wu zavrtěl hlavou. Jenom blázen by mohl předstírat, že komunismus nakonec zvítězí. Ať byl ale Wu jakýkoliv, rozhodně nebyl hlupák.

Interkom zabzučel, byla to jeho sekretářka.

„Soudruhu generále, je zde soudruh Shing.“

„Pusťte ho dovnitř.“

Wu se vrátil ke své židli a posadil se, záda měl rovná, jako pravý voják. Shing byl civilista. I když byl Wuovou figurkou z mnoha důvodů, přičemž peníze byly jedním z nich, civilisté byli nepředvídatelní. Wu ho bezpochyby potřeboval, ale rád ho mít nemusel. Shing z velké části představoval to, co Wu nenáviděl.

To však neznamenalo, že by někdy na sobě nechal Wu znát jen zlomek těchto pocitů.

„Soudruhu generále,“ řekl Shing a nedbale se uklonil.

„Prosím, soudruhu Shingu,“ řekl Wu, stále ve svém křesle, a skoro neznatelně pokývnul na pozdrav, „posaďte se.“

Shing se posadil. Židle naproti stolu byla více než pohodlná. Wu znal muže ze staré školy, kteří si mysleli, že tvrdá dřevěná židle nebo dokonce stolička bez opěradla je pro hosty vhodnější, protože je udržuje napjaté a nervózní. To si Wu nemyslel. Klidný a uvolněný člověk vám spíše odhalí svou pravou povahu.

Nikdo nemůže být opravdu mocný bez přístupu k pravdě.

Shing byl počítačový expert vyškolený Massachusettským technickým institutem a ve svých dvaceti měl znalosti vybroušené jako šéfkuchařův nejoblíbenější vykosťovací nůž. Shing odešel do Ameriky velmi mladý, naučil se jazyk, poznal kulturu, ale především se toho o počítačích dozvěděl tolik jako nikdo jiný.

Wu mu nevěřil ani nos mezi očima, ale potřeboval kvalitní nástroj a Shing byl přinejmenším Číňan z dobré rodiny, věrný aspoň do určité míry rodné vlasti. Nejdůležitější však bylo, že to byl génius ve všem, co se týkalo moderní elektroniky.

Wu nenáviděl počítače a země, které je zplodily. Západ byl zkažený v tolika ohledech, že by člověk strávil polovinu života jejich vyjmenováváním. Neznali tradice, žádnou čest, žádné chi, nic, co by oddělovalo opravdu civilizovanou společnost od barbarů. Ano, ano, Wu věděl, že filozofie komunismu je v koncích, ale její pozůstatky v Číně setrvávaly, a pokud jste chtěli být u moci, museli jste se pohybovat uvnitř hranic, které vymezovala. Ale nebude to tak navždy. Padesát, sto, možná dvě stě let? Pouhých pár úderů srdce draka. Čína samotná přetrvá, čas vždy zahojil rány.

Obnovit slávu a prestiž Číny, to byl Wuův záměr. Sice již byla na správné cestě, ale Wu chtěl události trochu popohnat.

Historie zná mnoho mužů, kteří, když jednali ve správnou chvíli správným způsobem, zcela změnili běh věcí. Wu bude jedním z nich. Strávil půlku života shromažďováním těch správných nástrojů, a pokud bylo nutné použít někoho, jako byl Shing, nedalo se nic dělat. Někdy se bojovalo proti ohni vodou a jindy zas ohněm. Jakkoliv byly Shingovy způsoby a chování odpudivé, Wu s ním mohl vyrazit proti Američanům.

Přece nemusíte milovat šíp, který střelíte nepříteli do srdce…

Wu zahájil několikaminutovou zdvořilostní konverzaci. Shing odpovídal v podobném duchu. Nakonec se dostali až k tomu, proč Shing vlastně přišel.

„Postoupil jste v naší záležitosti?“

„To jo,“ odpověděl Shing. „Hackeři americké armády netuší, co se stalo. Nemůžou najít, jak jsem se dostal dovnitř, nemají ani potuchy, jak mi zabránit ve vstupu nebo zvrátit změny, které jsem provedl.“

Wu se stále zdvořile usmíval. „Takže nebudou žádné problémy s dodržením časového harmonogramu?“

„O žádných nevím.“

„A ta… druhá záležitost?“

Shing zvedl obočí. Na svém obličeji dal znát příliš mnoho, důsledek všech těch let strávených ve Státech. „No, to bude trošku složitější – bezpečnostní operátoři KyberZemě jsou nejlepší. V tomto případě musí být naše útoky perfektní. Ale stejně vím, že to dokážu. Poštvu je proti sobě navzájem.“

„Dobře. Tedy, nebudu vás již déle vyrušovat od vaší práce.“

Shing přikývl. „Děkuji, soudruhu generále.“ Na chvilku se odmlčel. „Myslíte si, že bych mohl dostat… další malou zálohu na mou… odměnu? Chtěl bych vzít do kasina, hm, jednu mladou ženu, kterou jsem nedávno potkal.“ Usmíval se.

Wu se tentokrát na oplátku usmál upřímně. „Ale samozřejmě. Mládí by nemělo být promrháno jen v místnostech přeplněných počítači.“ Otevřel zásuvku a zpod šanonu vytáhl obyčejnou světle hnědou obálku s úctyhodným svazkem japonských jenů. Předal ji Shingovi, který si skutečnou příčinu generálových úsměvů nedokázal ani představit.

Shing netušil, že ta mladá žena, kterou nedávno potkal, je jednou z Wuových agentek. Jmenovala se Mayli, byla překrásná, v mnoha ohledech dokonalá. Vynikala v milostných dovednostech. Dostala pokyny udělat cokoliv, aby Shing zůstal šťastný. I kdyby to zahrnovalosvatbu a zplození jeho dětí. Wu věděl všechno o Shingových oblíbených jídlech, kterému fotbalovému týmu fandil a i o jeho poněkud přízemních sexuálních choutkách. Ručně psanou zprávu od Mayli měl v šuplíku ve stole. Ležela na obálce s penězi, které dal Shingovi.

Právě ta zpráva byla příčinou generálova úsměvu.

Shing považoval Wua za starou fosílii, která nemá pojem o moderních věcech a je tím pádem slabá. Wu to věděl. Protože Shing byl namyšlený, samolibý a Mayli v posteli řekl všechno a k jeho smůle to děvče mělo vynikající paměť. Wu si vzpomínal ze svých návštěv Blízkého východu na jedno staré rčení. Bylo perské. Mustafa Ali, šedovousý bojový instruktor, s nímž tam občas pracoval, mu jednoho dne v turecké restauraci nad šálkem husté, černé a hořké kávy řekl: „Mladá myš si myslí, že může lva kousnout do ocasu, protože je starý.“

Wu se usmál jako někdo, kdo ví své.

Zdálo se, že Mayli odváděla svou práci poctivě. Ale samozřejmě měla hlídače, o kterém nevěděla. Maylin hlídač měl pravděpodobně také jednoho.

Wu nebyl typ, který by někomu slepě důvěřoval.

Jakmile Shing odešel, Wu se vrátil zpátky k oknu, aby skrz déšť pohlédl na neonová světla v dálce. Velké plány vyžadovaly čas, ale už se blížil k cíli. Osud už nebyl tak daleko.

Wu se usmál.

Přešel zpět ke svému stolu a zmáčkl tlačítko na interkomu.

„Locke?“

„Jsem tady.“

„Stavte se u mě.“

„Tak co si o tom myslíte?“ zeptal se Wu. Mluvil dialekty jao s prvky šeo, které se Jack Locke naučil v Hongkongu, kde se poflakoval s pouličními gangy. Bylo tam pár chlapců z jihu a jao byl oblíbený dialekt. Plynule mluvil také kantonským, putonghujským a guojským nářečím, anglicky a trochu Španělsky. Učil se německy.

Locke se posadil na židli proti Wuovu stolu. Potřásl hlavou. „Ten chlapec je slabomyslný vědec. Umí to s počítači, tančí mu pod rukama, ale jinak…“ Pokrčil rameny.

Generál Wu pokýval hlavou. Posadil se zpět do křesla a sepjal ruce jako při modlitbě. „A naše plány?“

„Mají dobrý směr. Pokud Shing udělá aspoň polovinu toho, co tvrdí.“

„Neočekáváte žádné problémy?“

Locke se zasmál. „Ale to se ví, že očekávám problémy. Tucty, stovky, tisíce problémů, krčících se ve stínu jak hladoví tygři, čekají jen na to, až klopýtneme. Krok vedle a sežerou nás, naše ohlodané kosti budou ponechané na slunci, až úplně vyschnou. Ale s tím si poradím.“ Odmlčel se.

Generál obdivoval Sun-C‘ a japonského šermíře Musašiho. Z jejich učení si Locke udělal součást své práce. Řekl: „Co že to říkal Musaši? Když čelíte deseti tisícům…?“

„Bojujte proti nim úplně stejně jako s jedním,“ doplnil Wu. Lehce se pousmál. „Mám ve vás značnou důvěru,“ řekl.

„Soudruhu generále, vy mi nevěříte ani za mák,“ řekl Locke. „Spíše připouštíte, že naše zájmy leží na stejné cestě, a vy věříte, že po ní půjdu, dokud nedosáhneme našeho společného cíle.“

Wu se znovu usmál, ale nic neřekl.

Bylo trochu riskantní takto si generála dobírat, ale Locke si uvědomoval, že ten muž si váží důvtipu. Locke by tam určitě neseděl, kdyby generál nevěřil, že má schopnosti a talent uskutečnit to, co generál chce. A navíc, podlézavců byla všude spousta. Aby na generála zapůsobil, musel se chovat trochu sebejistě.

Jack Locke věděl o Shingově složce ve Wuově stole. Byl si jistý, že někde byla i složka o něm. Wu nic nepustil z dohledu, pokud byla sebemenší možnost to sledovat.

Locke měl docela dobrou představu o tom, co o něm ve Wuově tajné složce je a co nikoliv. Věděl o sobě, že není nijak mimořádně úchvatný a pohledný muž, aspoň ne v tom smyslu slova, jak ho chápal on. Jeho obličej byl příliš plochý a hranatý, nos trošku dlouhý, rty příliš úzké a oči příliš černé a zapadlé, takže vypadaly trochu jako oči nějakého hmyzu. Vlasy měl černé, s hlubokými kouty, a přestože se udržoval ve výborné fyzické kondici posilováním a plaváním, byl jen středně vysoký a nijak zvlášť svalnatý nebo široký v ramenou, aby to přitahovalo pozornost. Většina mužů by ho v davu lehce přehlédla, jen další euroasijský obličej, nic, čím by zaujal.

Avšak většina žen na něm něco viděla. Naléhal na ně, aby mu to objasnily, ale odpovědi nebyly nikdy docela stejné a vždycky byly neurčité.

Nejčastější komentář zněl, že vypadá tak nějak „zajímavě“. V jeho vzhledu byla špetka krutosti.

Zlobiví chlapci přitahují ženy už odnepaměti.

Tohle všechno Wu věděl, a nejen to.

Když se v Hongkongu před čtyřiceti lety narodil, byl Locke jako míšenec a nalezenec pohozen před britským sirotčincem. Měl v sobě něco z Číňana, něco z Evropana, pravděpodobně Angličana, uvážíme-li, kde se objevil. Utekl odtamtud, když mu bylo šestnáct, a oni se ani moc nesnažili najít ho a dovést zpátky.

Nějaký čas mu trvalo, než se naučil žít v zákeřných a přelidněných ulicích Hongkongu. Když byl v gangu, naučil se bojovat beze zbraně i s nožem. Brzy by jistě skončil ve vězení nebo v hrobě, kdyby ho neobjevila urozená Angličanka, lady Patricia Knowlesová. Pokládala ho za nevybroušený diamant. Ve svých šestatřiceti byla bohatší než anglická královna a vdaná za směšného lorda, kterému táhlo na pětasedmdesát a ani viagra už mu nepomáhala.

Lockeho umyla, dala mu nové jméno, zařídila mu byt ve slušné čtvrti a naučila ho mnoha věcem. Jak se oblékat, jak jíst, jak se chovat ve slušné společnosti. Také ho naučila prakticky všechny pozice, které se dají najít v Kámasútře. Patricia byla žena jak vystřižená z klasické literatury: na formální večeři spořádaná anglická dáma a v posteli nestoudná děvka. Přestože byl o polovinu mladší, jen stěží s ní udržel krok.

Po pěti letech se s manželem vrátila do Anglie, ale v té době byl Locke více než zběhlý v umění, jak potěšit ženu, a dostatečně uhlazený, aby se mohl vydávat za gentlemana. Patricia ho představila Martě, jedné ze svých přítelkyň, a on se ani nemusel stěhovat.

Po Martě přišly další ženy, které ochotně zaplatily za jeho společnost. Někdy je jen doprovázel, ale většinou si peníze vydělával v soukromí. Vždycky už ale čekala nějaká další žena. Naučil se své řemeslo dobře a věděl, že na svou přitažlivost, ať už spočívala v čemkoliv, se může spolehnout.

Předpokládal, že může dlouho žít takovým životem. Ale když člověk leží v tolika postelích, vypije tolik drahého šampaňského a absolvuje tolik večírků ve smokingu, časem se mu to přejí.

Tak se Locke dostal ke zločinu.

Nepotřeboval peníze, jeho mecenášky byly po těch několik let dostatečně štědré a on na tom byl tak dobře, že mohl žít ze svých úspor. Ne, byla to výzva, ta adrenalinová špička, která vám dokazuje, že žijete, ale hned za zády máte smrt.

Lockeho talent nespočíval v ozbrojených loupežích, ale v plánování krádeží s malým ziskem. Pohyboval se mezi bohatými lidmi, kteří měli doma peníze, šperky a umělecké předměty. To byl začátek. Potom přešel Locke k větším věcem: galerie, obchodníci s klenoty, muzea. Slavil úspěchy po celém Orientu, dokonce i v Evropě.

Když se člověk pohybuje v určitých kruzích a stane se tam odborníkem, začne se o něm mluvit. I když Locke nehledal práci, Wu si ho našel. Měl pro něj nabídku. Když mu ji předložil, Lockeho překvapila, ale zaujala. To, co Wu vyložil na stůl, ho přesvědčilo, že ten podnik nebyl ani zdaleka tak nemožný, jak se zdál na první pohled.

Locke prohlásil, že o tom bude uvažovat. Asi týden dumal, pak se vrátil k Wuovi. Šel do toho.

Wu to také předem věděl.

„Tak co teď?“ zeptal se Wu.

„Francie, pak Amerika,“ odpověděl Locke. „Shingovo virtuální mistrovství nesahá do reálného světa. Jsou věci, které musíte vidět na vlastní oči, abyste je poznal.“

Wu přikývl. „Ano.“

„Budu vás průběžně informovat.“

Locke vstal. Oba muži se pozdravili vojenskou úklonou. Locke se uklonil více než Wu. Generál si toho všimnul. Locke se v tomto projektu považoval za partnera, ne za zaměstnance, ale nikdy neškodí ukázat dobré způsoby. To ho naučila Patricia. Bůh jí žehnej, ať je kdekoli.

Route du Pare Poblíž Nice, Francie

Charles Seurat sjel z A-8 směrem na Sophia Antipolis a v ostré zatáčce přidal plyn. Jel v malém peugeotu, který si najal na letišti v Nice. Auto bylo hybrid na zemní plyn a elektřinu a bylo překvapivě silné.

To není špatné.

Přesto mu chyběly větší motory a síla poskytovaná essencebenzínem.

C’est la vie.

Bylo by však netaktní, aby jel právě na tuhle schůzku něčím jiným. Určitě by tam nemohl přijet jedním ze svých restaurovaných porsche, zvláště když schůzka byla ve špičkovém prostředí Sophia Antipolis.

Malé město vzniklo v sedmdesátých letech prakticky jako pouhý vědecký park a do konce století se rozrostlo a stalo se jedním z největších technických center v západní Evropě. Ulice byly pojmenované po známých vědcích a umělcích: Rue Albert Einstein, Rue Dostoievski, Rue Ludvig van Beethoven a podobně. Tam se dělaly obchody, zvláště když jste byli v KyberZemi.

Umění a věda pohromadě s vyvrcholením francouzských ambicí.

I proto to správné auto: francouzské a pro životní prostředí neškodné. Ať žije pokrok.

Když projíždělRoutedu Pare, ranní slunce zkrášlilo stromy zlatavým světlem. Blížily se těžké mraky, ale ještě to nevypadalo na déšť. S trochou štěstí počasí vydrží a on by mohl dnes večer s nějakými přáteli z KyberZemě povečeřet venku v Cannes, kousek na sever po A-8.

Ale nejdřív práce.

Dnes se setká s Michaelem LeBathem, výkonným ředitelem Azure Telecommunications. Vyráběli optické switche a routery, které mohly ohromně zvýšit průchodnost páteřních síťových spojení KyberZemě. A pokud byl správně informován, LeBathe byl příznivec, jeden z věrných KyberZemi, i když společnost, kterou vedl, zůstávala před veřejností neutrální.

Teď je na mněabych mu dal důvod to změnit.

Přejel přes kruhový objezd s nějakým starším sousoším uprostřed zarostlým bujnými květinami. Kamenné obličeje vypadaly jako z předrevolučního období, patrně přivezené odněkud ze severu nebo z nějakého starého statku.

Revoluce.

O tom přemýšlel, světová revoluce, jejíž podstatu vyjadřovala dvě stě let stará hesla: rovnost, svoboda, bratrství. Tentokrát to neplatilo jen pro Francii.

Byl čas na změnu. Národy světa stále rosdy a rostly, počet obyvatel prudce stoupal, ale těch tří vlastností ještě nedosáhli. Bratrství určitě ne.

Boje na Blízkém východě pokračovaly, etnické čistky, náboženské rozbroje. Svoboda? Pouze v některých zemích, a ani tam to nebyla ta pravá, ryzí svoboda. Většina národů vyměnila svobodu za bezpečí, vše podřídily tomu, aby chránily svá území, pouhé čáry na mapě.

A jistě tu nebyla žádná rovnost. Svět se v současném období rychlé komunikace zmenšil, scénu ovládal kořistnický Západ, Spojené státy převzaly úlohu choromyslného krále Slunce a všechno pohlcovaly, aby j i si udržely svou vysokou životní úroveň a nakrmily své otylé děti.

Paralely s francouzskou revolucí tam byly, stačilo se podívat. Seurat se odvracel od počátků KyberZemě. Neosnoval spiknutí, aby ovládl svět, to ne. Ani nemusel. Až KyberZemě získá moc, až začne mít politický vliv, který potřebuje, aby dala svým občanům novou svobodu, přijde čas, kdy bude dost lidí přesvědčeno, že žádná jiná vláda prostě nebude potřeba.

Nebude potřeba dobýt Bastilu, obejdou se bez gilotiny, hrůzovlády, partyzánských válek. Místo toho bude prostě rozhodující množství touhy, uznání rovnosti národů celého světa, které se vstupem do KyberZemě připojí k ideálnímu světu bez chudoby, se skutečnou rovností a bez jazykových bariér. Skutečná rovnost, svoboda a bratrství.

Až někdo dostane tuto naprostou svobodu a možnost žít ve světě platónských ideálů, kde může být všechno jen to nejlepší, nejnádhernější, proč by chtěl zůstat ve svém domě a svém městě v něčem horším? Až přijde čas, budou se muset lidem zodpovídat i diktátoři.

A ta chvíle se blížila.

Ale nejdřív tu byla práce, kterou bylo nutné udělat.

Jako dítě Charles studoval slavné malby impresionisty Georgese Seurata, svého vzdáleného předka. Obrovská plátna byla plná klidných a vyrovnaných obrazů, které ho během jeho nepokojného dětství uklidňovaly. Kvůli svému vztahu k umělci se nezajímal jen o malby samotné, ale studoval techniky a metody, které malíř při práci používal.

Měsíce přípravných maleb na menší plátna byly součástí každé velké práce. Ověřování, jak budou barvy působit z odstupu, efekt malé žluté tečky a malé modré tečky vedle sebe, takže vznikla zelená, pozice ležící nebo stojící postavy, všechno mělo účel.

Když to pochopil, naučil se vypořádat se složitostmi světa pomocí pečlivého plánování, výzkumu a účelné realizace svých cílů.

Například dnes.

LeBathe, muž, kterého má navštívit, je výkonným ředitelem veřejné obchodní společnosti. Musel akcionářům vysvětlit svá rozhodnutí, zdůvodnit své aktivity, založené pouze na zisku.

Jedno z lákadel pro nové občany představovalo možné zrušení daní. Všechno se zaplatí z reklamy velkých korporací a vše bude zdarma.

Seurat věděl, že to byl spíš podnikatelský záměr než skutečnost. Žádná společnost by nechtěla zaplatit účet za přístup celého státu na síť. A přinejmenším zatím neexistoval způsob, jak by mohl rozšířit daňové úlevy na nějakou společnost, i kdyby souhlasila, že vstoupí do KyberZemě jako celek. Ale jako jeho předek udělal pečlivý průzkum a plány. Byly tu i jiné protihodnoty.

Nabídne LeBathovi možnost dodávat přepínače pro celou síť KyberZemě. Náhodou věděl, že Azure Communications ještě nedodávají své součástky žádným význačným klientům. Jejich práce byla dost nová a ještě ne dost vyzkoušená, takže většina společností nechtěla sloužit jako pokusní králíci.

Taková velká objednávka by Azure poskytla reklamu a přitáhla by další zákazníky. Určitě by z toho byl okamžitý přínos, který by mohl výkonný ředitel předložit správní radě. Možná kdyby zdarma přihodili nějaké další vybavení, zpečetilo by to tento exkluzivní obchod, ne?

Obchodování ve velkém, oui?

A potom Seurat před LeBathem a správní radou zamává dalším praporkem: vlastenectvím. Bylo známo, že vedení Azure je velmi nacionalistické. Seurat by mohl zdůraznit, jak by mohl rozmach francouzské technologie ovlivnit současný svět a případně i svět, který pro budoucnost nabízela KyberZemě.

Kde se Toubonovu zákonu v minulém století nepodařilo zamezit vlivu okolního světa na Francii – odstraněním slov jako „cheesburger“, „jumbo jet“ a „e-mail“ z francouzštiny – rozmachu francouzské technologie se to podaří. A jestliže KyberZemě uspěje, třeba bude mít příležitost promluvit i do dalších událostí, které přijdou.

Vive la France.

Jistě, kdyby nebyly přístroje z Azure skutečně ty nejrychlejší, které jeho tým mohl najít, KyberZemě by se obrátila na jiného dodavatele, ať už by to byli Japonci, Číňané nebo Američani. Ale KyberZemě musí mít to nejlepší, a v tomto případě to mají Francouzi. Charlesovo vlastenectví, jeho oddanost nepatřily Francii, ale snu, který byl srdcem KyberZemě. Nakonec nebudou žádné hranice, jen jediný, sjednocený svět založený na znalostech. Jak zněla ta věta? Zeměpis je historií?

Těšil se na den, kdy se obejde bez intrik a úskoků, které musel provádět, aby dosáhl toho skvělého cíle. Lidé z Azure ovšem nikdy nebudou smět ovlivnit podobu KyberZemě svými vlastními předsudky, ale bylo nezbytné, aby tomu věřili. Aspoň prozatím.

Seurat před sebou uviděl odbočku do Rue Albert Einstein. Usmíval se, když přijížděl k budově Azure, představoval si budoucnost jako obrovské plátno, vytvořené na základě pečlivě vypracovaných plánů a studií, z nichž každá přispěje k vybudování mistrovského díla, které změní svět. Bylo to ještě na míle vzdáleno, ale blížilo se to.

Budoucnost lidstva byla velká zodpovědnost, ale on ji rád přijímal.

Vive la CyberNation!

2

Lidový počítačový koncem Urümči, Ujgurská autonomní oblast Sin-ťiang, Severozápadní Čína

Chang Han Jao si povzdechl a zakroutil hlavou nad tím, co viděl na obrazovce svého počítače. Pornografie a přímo z čínské internetové stránky. Alespoň že byl ten server v Pekingu, tisíc kilometrů od něj.

Snímek nebyl nijak zvlášť nápaditý, průměrný Číňan s Číňankou, oba dva nazí, kopulující, nebylo na tom nic perverzního. Vypadali mladě, ale děti to nebyly. Dokonce mohli být manželé, takže to, co dělali, mohlo být samo o sobě zcela legální, avšak vystavovat to veřejně, aby zvýšili poptávku po sexu, v souladu se zákonem určitě nebylo.

Chang spustil jednoduchý vyhledávací bot, který sehnal v Anglii, když tam byl posledně. Jednoduchý software, lehce programovatelný bez zbytečných serepetiček, který používal už skoro rok. To ve světě počítačů znamená skoro věčnost. Programu trvalo přibližně dvě vteřiny, než vygeneroval adresu toho, kdo zveřejnil snímek onoho mladého páru.

Stačí jeden telefonní hovor a Lidová policie ty pochybné umělce sebere. Pokud šlo o Changa, tím to pro něj skončilo.

Kdyby jen všechna jeho práce byla tak snadná.

Pokud šlo o počítače, většina Číňanů v nich naštěstí stále ještě nebyla tak zběhlá jako zbytek světa. Proto byla část Changovy práce relativně snadná.

To se teď bohužel měnilo. S tím, jak lidé získávali přístup k mezinárodní síti, úroveň znalostí se rychle zvyšovala. Už teď jsou v jeho zemi lidé, kteří se nenechají dopadnout tak snadno jako tenhle pochybný obchodníček s pornografií, lidé, kteří dokáží zamaskovat svoje skutečné adresy před všemi, dokonce i před nejmodernějšími vyhledávacími boty. Changův obvykle kvalitnější software a rovněž jeho schopnosti se neustále střetávaly s novou generací specialistů. Jeho cíl vést čínskou agenturu na takové úrovni, jako Spojené státy vedly svou Net Force, byl stále velmi vzdálený.

Ale stejně, když už se člověk o něco snaží, mělo by to být něco pořádného.

Pandořina skříňka byla otevřena, kočka utekla z pytle a z tisíc let starého vejce se začínalo něco klubat, už nebylo cesty zpět. Tahle nová generace hackerů a systémových operátorů byla zatraceně šikovná. A navíc vyrůstala s možností soukromého podnikání, takže její představitelé měli peníze a ty jim umožňovaly přístup k stále lepšímu, i když ne vždy legálnímu hardwaru a softwaru.

Chang, kterému bylo teprve třicet, taky patřil mezi děti nazývané „malí tlouštíci“. Říkalo se jim tak, protože vyrostli v době, kdy byl dostatek jídla i pro střední vrstvu. Tlusté dítě bylo důkazem bohatství svých rodičů. Chang znal ty, s nimiž se musel vypořádat.

Byl to pěkný kus cesty z Pekingu do Úrumči. Nebýt počítačové školy založené zde teprve před osmnácti měsíci a továrny na mikroprocesory, určitě by Changa do toho města neposlali. Ano, měl lidi, kteří pracovali pro něho a kteří by svou práci odvedli, jak nejlépe uměli, ale vláda to stále moc nechápala.

Kdyby mohli jen trochu…

Rozesmál se, smál se sám sobě. Ano, ano, ano. Kde slunce není, zůstane tma navždy.

Chang pokýval hlavou, nemělo smysl přemýšlet, co by, kdyby… Nikam to nevedlo. Musel neustále bojovat, aby přesvědčil ty nahoře, že potřebuje vylepšit své systémy, jen aby udržel krok nebo dokonce aby byl o krok napřed před zločinci.

Jako muslim, který měl tu výsadu umístit před své jméno titul „hadží“, protože před dvěma roky vykonal pouť do Mekky, měl zesílený smysl pro zásady. Alláh nakonec potrestá všechno zlo, ale Chang mohl mezitím přispět svou troškou do mlýna.

Jemu samotnému by se teď i do budoucna nějaká pomoc hodila, Inš Alláh…

Na palubě retnorkéru Bergamo Pás asteroidů

Kapitán Jay Gridley se podíval na svou posádku. Jeden z nich už to měl za sebou. Vzduch v lodi byl zatuchlý a páchnul po oleji. Ta vesmírná stvůra, která zabila Hobbse, už nikoho dalšího nedostane. Od Skyhooku na Marsu je dělilo ještě deset světelných sekund, skoro dva miliony mil. Právě opouštěli Busseyho seskupení s kusem šutru z niklu a železa velkým jako zaoceánský parník na remorkéru a nikdo nebyl dost blízko, aby jim pomohl.

„Fajn,“ řekl kapitán Jay Gridley, „uděláme to takhle: Za žádných okolností neodkládejte své zbraně. Nechoďte nikam samotní. Zůstaneme pohromadě, žádné výjimky. Pokud uslyšíte podivný zvuk, nepůjdete se tam podívat, půjdeme všichni. Pokud bude mít někdo z vás hlad, všichni se sebereme a půjdeme do lodní kuchyně na sváču. Spát se bude na směny a bouchačky budete mít pod polštářem. Pokud uvidíte tu stvůru, nejdříve střílejte, ostatním to řeknete později. Pokud uvidíte, jak jeden z vás začne střílet, zamíříte přibližně stejným směrem a uděláte totéž.“

Na chvilku se odmlčel, aby si to zapamatovali, a pak pokračoval: „Nepůjdeme to hledat do ventilačního systému, ani se nebudeme potloukat po skladech, kde je šero. Pokud nás to chce dostat, bude to muset přijít sem a my to donutíme jít k nám přes otevřený prostor. Ať to má kůži sebetlustší, nemůže to ustát soustředěnou palbu ze sedmi blasterů. Pokud to uvidíme… až to uvidíme, tak to zabijeme. Pokud je poslední svého druhu, je mi líto, ale na to měl myslet dřív.“

Opět se na chvilku odmlčel, přičemž se každému členovi týmu podíval do očí. „Tohle, chlapi, jsou zásady, které vás udrží při životě, když budete stát tváří v tvář podobné hrozbě. Znáte přece béčkové filmy a teď už byste měli vědět, že pravidlo číslo jedna je nedělat nic stupidního, aby vás ta příšera mohla dostat. Nějaký otázky?“

Žádné nebyly.

Jay se zašklebil. Ve skutečném světě se nacházel na velitelství Net Force v Quantiku ve Virginii a spouštěl antivirový program s půl tuctem podprogramů. Byl skoro celý ovinutý kabely a vybavením pro VR, virtuální realitu, a používal špičkový software na nejnovějším hardwaru. Zde ve virtuální realitě byl ve vesmírném remorkéru a snažil se ho ochránit před ošklivou vesmírnou příšerou, což bylo rozhodně mnohem zábavnější.

Většina lidí si vůbec neuvědomovala, že specializované počítačové hackerství bylo obvykle asi tak zábavné jako sledovat závody slimáků. S příchodem VR jste se mohli zbavit spousty slabých míst a zvýšit svou vlastní efektivitu v celém procesu.

Ne že by potřeboval nějak pomoct s efektivitou. Pravda byla taková, že většina počítačových zločinců nebyla moc bystrá, a doposud nebyl nikdo z nich chytřejší než Jay Gridley, který seděl na vrcholu elektronického potravního řetězce Net Force. Tento konkrétní počítačový virus představoval hrozbu jen pro lidi, kteří nevěděli, jak si s ním poradit. A Jay dokázal tu příšeru vyřídit s jednou rukou za zády a jedním okem zavřeným…

„Jayi?“

Velitelství Net Force Quantico, Virginie

Komunikace zvenku přerušila scénář virtuální reality. Jen málo lidí to mohlo udělat: jeho šéf, jeho bývalý šéf, manželka jeho bývalého šéfa a Jayova žena. A ten hlas patřil Saji, jeho manželce a matce Marka Jeffersona Gridleyho, nejkrásnějšího dítěte na zemi.

Jay ukončil scénář. „Ahoj, lásko. Co se děje?“

„Tvůj syn se na mě právě usmál.“

„Opravdu?“

„Já vím, že v jeho věku by to neměl umět, ale umí. Uculil se a začal se smát!“

Jay se také usmál. „Ten kluk je génius, o tom není pochyb. To má určitě po tatínkovi.“

„Nebudu tě dál vyrušovat od práce,“ řekla Saji. „Jen jsem chtěla, abys to věděl.“

„Díky, broučku. Jsem tu už skoro hotový. Budu doma za pár hodin.“

„Miluju tě,“ řekla.

„Já tebe taky.“

Poté, co se odpojila, se Jay znovu usmál. Poslední dobou to dělal dost často. Před několika lety nečekal, že by mohl být manželem a otcem. Velká změna, mnohem větší, než si kdy myslel.

Chystal se restartovat scénář VR, když se komunikátor znovu ohlásil. Byl to velitel Thorn.

„Jayi?“

„Jsem tu.“

„Stav se v mé kanceláři, až se ti to bude hodit. Dějí se tu věci…“

„Jasná věc, šéfe.“

Jay usoudil, že to bude něco zajímavějšího než tohle nezáživné hledání viru. Vypnul systém a začal si sundávat VR vybavení.

Plukovník Abraham „Abe“ Kent ležel na zádech v tělocvičně Net Force, nohy opřené o židli, kolena v pravém úhlu, a dělal sedy-lehy. Udělal čtyři sady po dvaceti pěti a zjistil, že potřebuje přinejmenším dvě další, aby ho břišní svaly začaly bolet natolik, aby přestal. Nebyla to legrace a nebylo to ani zajímavé, ale bylo to součástí jeho denního režimu. Byl to muž, kterého jeho věk nedonutil přestat cvičit. Kdyby polevil, už by ztracenou formu nikdy nemusel získat zpátky. Bylo tomu bezmála již třicet let, co mohl pařit celou noc a pak proběhnout celou mariňáckou překážkovou dráhu rychleji než kdokoliv na základně. Ty časy byly už dávno pryč, dnes byl rád, když na dráze předběhl kohokoliv, aniž si sám ublížil.

Pocítil ostrou bolest v břišních svalech, zamračil se, ale pokračoval ve cvičení. Nyní při sklapovačkách střídal strany, takže se levým kolenem dotýkal pravého lokte a opačně. Rozhodně se o něm nedalo říct, že by stál jednou nohou v hrobě. Tedy alespoň v to doufal. Ale jakmile je člověku čtyřicet, začíná to s ním jít z kopce. V padesáti už vrásky začínají mít navrch. Člověk se musí zatraceně snažit, aby si zachoval svaly a pružnost. Ne že by musel tolik běhat, kdyby nechtěl – ve své funkci si klidně mohl hovět na židli a nikdo by nic nenamítal – ale on si zkrátka sám sebe neuměl takhle představit.

Po třiceti letech u námořní pěchoty mu velení ozbrojené složky Net Force přišlo jako opravdu velká změna. Technicky vzato nyní pracoval pro Národní gardu. Proti gardě nic neměl, znal odtamtud několik fajn vojáků, ale mariňáci dělali věci přece jenom jinak.

Stále se mu vracela a pronásledovala ho vzpomínka na nájemného vraha, kytaristu. Gruzínec Natadze zůstával na svobodě, což Kenta štvalo. Selhání nesnášel. Sice ho z jeho útěku nikdo nevinil, ale on sám věděl, že za to byl zodpovědný. Natadze byl jeho úkol a dříve či později s tím něco hodlal udělat.

Zazvonil jeho virces. Kent přestal cvičit a zvednul ho. Byl to mobil z práce, ať volal kdokoliv, muselo to být důležitější než pár sedů-lehů.

„Tady je plukovník Kent.“

„Abe, Tom Thorn. Mohl by ses zastavit u mě v kanceláři, až budeš mít trochu času?“

„Už jsem na cestě, pane.“

Thorn seděl v konferenčním sále. Abe Kent tam už byl taky a viděl, jak Thomova sekretářka ukazuje cestu Jayi Gridleymu.

Thorn kývnul hlavou, když Jay dorazil. „Pánové, Net Force čekají radikální změny.“

Oba dva se na něj podívali, ale nic neřekli.

„Před pár minutami se tu stavil John Howard, aby mi pověděl něco, co se na veřejnost dostane nejdříve zítra. Chtěl mě na to upozornit předem a já to teď hodlám předat dál. Dovolil jsem si zaznamenat návštěvu generála Howarda, bude lepší, když to uvidíte na vlastní oči.“

Zmáčkl tlačítko a stolní holoprojektor ožil a ozářil vzduch nad sebou tak, že obraz byl viditelný ze všech úhlů. Ukazoval Howarda a Thorna v Thornově kanceláři.

„Nevadí vám, když to budu nahrávat?“ zeptal se Thomův dvojník.

„Ne, pokud to dnes neopustí tuto budovu, zítra už to bude jedno.“

„OK, takže co je tak vážného, Johne, že jste sem s tím za mnou přišel?“

Howard se zhluboka nadechl. „Nejsem si jistý, jestli víte o tom, že Národní garda musela v poslední době omezit rozpočet. Mají prostředky pro ministerstvo vnitřní bezpečnosti a běžný provoz, ale speciální jednotky jako ozbrojenou složku Net Force to zasáhlo opravdu hodně.“

Thorn se pousmál. „Vzhledem k tomu, že se musím o rozpočtu stále s vedením dohadovat, tak to vím, generále.“

Howard přikývl. „Spojte si to s tím, že Centrum pro žaloby internetových podvodů a Národní centrum pro hospodářskou kriminalitu jsou konečně v plném provozu a mají na starosti spoustu věcí, které dříve dělala Net Force. Přidejte si k tomu eminentní zájem náčelníka generálního štábu, aby se vyřešení jeho problémů s VR simulacemi stalo prioritou Net Force, s tím, že generál má na výbor obrovský vliv. Co si myslíte, že se potom stane?“

Thorn se zamračil. „Samozřejmě že můžu risknout odhad, Johne, něco jste naznačil, ale hádám nerad. Proč mi jednoduše nepovíte, co jste mi přišel říct?“

„Tak dobře, veliteli. Ministerstvo obrany se chystá převzít kontrolu Net Force od FBI. Vaše ozbrojená složka se přesune pod námořní pěchotu, protože stejně sídlí přímo tady v Quantiku. Nikdo nedostane padáka, všechno zůstane relativně při starém, alespoň prozatím. Budete mít víc úkolů. Problémy s armádními počítači dostanou přednost před vším ostatním.“

„V žádném případě,“ řekl Thorn.

„Ano, pane, přesně to bych řekl na vašem místě.“

„Opravdu můžou udělat něco tak komplexního?“

„Pane, jsem tu, abych vám řekl, že už je to hotová věc.“

Thorn vypnul holoprojektor a podíval se na Kenta a Gridleyho.

„To nemůžou,“ řekl Jay.

Thorn kývnul hlavou. „Ale ano, můžou, Jayi. Ministerstvo obrany se v poslední době ohání opravdu velkým klackem. Pokud něco fakt chtějí a dokáží přesvědčit ty nahoře, že to skutečně potřebují, dostanou to. Což znamená, že teď máme o čem přemýšlet.“

Washington D. C.

Když Jay dorazil domů, Saji seděla v houpací židli, kterou vyrobil její pradědeček pro prababičku. Židle byla z ořechového dřeva a spoje trošku zavrzaly pokaždé, když se Saji zhoupla. Ale na tom zvuku a pohybu muselo být něco konejšivého, protože mimino se při nich pokaždé rychle uklidnilo, i když bylo hodně nespokojené.

„Ahoj,“ zavolal Jay už ode dveří, „Taťka je doma. Jak se má nejkrásnější mimino na světě a jeho máma?“

Saji se usmála. „Už skoro spí.“

Jay přikývl. „Jak ses dneska měla?“

„Skvěle.“ Saji se pomalu houpala, když mu vyprávěla dobrodružství Marka Gridleyho, nejbystřejšího a nejúchvatnějšího dítěte, které se kdy narodilo. O každé výměně plenek, o každém říhnutí, o každém zavrtění. Jay už od prvního okamžiku, kdy poprvé spatřil svého syna, žasnul nad tím, jak byli se Saji naprosto stejně okouzleni věcmi, které Mark dělal. Mohl jen tak sedět a pozorovat, jak se miminko oddává prostému nicnedělání. Nový způsob, jak si Jay zvykl na hodinku odpočinout, bylo lehnout si se spícím Markem na hrudi. Jay dříve nic takového nepocítil. Byl otcem a nemohl se toho nabažit. Kdyby mu někdo před pár měsíci pověděl, že se bude cítit takhle, nevěřil by mu.

„Chceš si ho pochovat?“

„Jasně.“

Prohodili si místa. Jay si opřel dítě o rameno a začal se opět lehce houpat. Mark zívl, vydal jeden ze svých legračních zvuků a zavřel očička.

„A jak ses měl dneska ty?“ zeptala se Saji.

„Nebylo to tak zábavné.“ Pověděl své ženě o nadcházejících změnách v Net Force. Mark mezitím usnul, tatínkova práce ho očividně vůbec nezajímala. Pak alespoň hodinu spal, aniž ho hlasy jeho rodičů probudily. Jakmile jednou tvrdě usnul, spal jako, no… no jako nemluvně.

„Takže co budeš dělat, Jayi?“

„Prozatím budu dál pracovat a uvidím, jak se věci vyvinou. Vždycky si můžu najít jinou práci, když se z těch armádních chlapíků vyklubou větší blbci, než si myslím, že budou.

Ačkoliv musím říct, že bych byl překvapen, kdyby to vůbec bylo možné.“

Dítě si povzdechlo a přidalo jakési melodické zakvílení. Rodiče se na sebe podívali a usmáli se. Jak báječné to dítě bylo!

3

Velitelství Net Force Quantico, Virginie

Thorn byl v tělocvičně a dělal to co obvykle, když se jeho život zkomplikoval víc, než se mu líbilo – trénoval šerm. Cvičení byla rutinní, příjemná a nejlépe fungovala, když o nich člověk nepřemýšlel. Téměř stejně to fungovalo i při šermířských turnajích. Myšlenka je moc pomalá. Je pravda, že ruka je rychlejší než oko a čepel je rychlejší než mysl. Ve skutečnosti po celá ta léta, co Thorn šermoval, potkal jenom jednou chlápka, který tvrdil, že při souboji dokáže promyslet každý pohyb dříve, než ho učiní. Thorn o jeho slovech nepochyboval, ale nikdy nepochopil, jak to dokáže.

Zrovna teď pracoval Thorn na krocích: výpad, kryt, zpět, krok, výpad, kryt; krok, krok, výpad, kryt, zpět, zpět a tak dále. Jeho cílem, když začínal, bylo deset kroků, výpad, kryt, pak opakovat těchto deset kroků. Nyní využíval celou délku planše. Cílem bylo skončit přesně tam, kde jste začali. Tato cvičení zlepšovala práci nohou a způsob výpadu, a také sílu, rychlost a plynulost pohybů.

Po chvilce to vzdal. V hlavě měl příliš mnoho myšlenek, než aby od nich svou mysl oprostil. Cvičení pomáhalo, ale ne dostatečně. Opustil planš a přešel k tělocvičně, kde již dříve pověsil na struny do různé výšky několik golfových míčků. Začal na ně útočit, přičemž si vždy vybral jeden konkrétní míček a zaměřil na něj různé druhy útoků, jednoduchými výpady počínaje a kombinovanými útoky, které zahrnovaly bastinády a balestry, konče.

Další základní cvičení bylo zamýšleno jen pro šermíře kordem a ve velké míře mohlo mimo jiné vylepšit kontrolu hrotu.

Zasáhl každý míček třikrát a pak skončil spíš frustrovaný než odpočatý. Prostě se nemohl soustředit. Musel myslet na tolik věcí. Bylo to jako v bezesné noci, čím více se snažil usnout, tím více se spánek vzdaloval.

Když vzal tuto práci, nijak si nepolepšil ani finančně, ani profesně. Škoda mluvit, ale nezáleželo na tom. Byl dost bohatý díky softwaru, který vytvořil, dost, aby nemusel už nikdy pracovat. Vzal tu práci jako osobní výzvu a jako způsob, jak na oplátku udělat něco pro svou zemi. Šance, jakou mnoho chlapců z rezervace nikdy nedostalo.

Ale teď? Po převzetí Net Force vojáky se asi mnoho věcí změní. Mohou sice tvrdit, že žádné změny nebudou, ale Thorn věděl své. Čím více byla organizace hierarchizována, tím více musela dbát, aby věci klapaly. Kdyby tam armáda jen tak vtrhla a přikázala, že se věci budou dělat takhle, ať se vám to líbí, nebo ne, zjistila by, že nezůstane nikdo, komu by mohla velet. Lidé z Net Force byli všichni odborníky, kdokoliv z nich s tím mohl praštit a sehnat si novou práci, ještě než jeho židle stačila vychladnout. Dokonce i armáda, která vždy nemyslela dopředu, to musela vědět. Hardware byl jednoduchý, ale udržet si lidi, co ho uměli správně používat, již tak lehké nebylo.

Jednou z prvních lekcí, kterou Thorna jeho dědeček naučil o lovu, bylo: kdo moc dupe, vyděsí zvěř.

Tak dobře. Alespoň pro začátek nechají věci při starém. Snad až na ten rozkaz o změně priorit, aby se řešil nejdřív jejich problém, budou změny probíhat skoro nepostřehnutelně.

Thorn věděl, že příchod změn je nevyhnutelný. Dříve vedl svou vlastní společnost a něco podobného už párkrát viděl. Ze začátku to může být jen něco malého, ale brzy přijdou změny firemní politiky. A pak se zaměstnanci jednoho dne probudí a zjistí, že je všechno jinak.

Otázkou bylo, co s tím Thorn udělá.

Prozatím se jako nejlepší možnost jevilo počkat, co se bude dít. Mohl si připravit svou výpověď s tím, že odejde, kdyby se věci obrátily k horšímu.

To by bylo určitě jednodušší. Ale pociťoval také určitou zodpovědnost, která mu velela, aby se alespoň pokusil o spolupráci. Do agentury přišel, aby pomohl. Dokud to mohl dělat, aniž by byl někým řízen jako loutka, chtěl zůstat. Velkou chybou spousty šéfů je, že najmou dobré lidi, ale pak stráví příliš mnoho času tím, že jim koukají při práci přes rameno a strkají nos tam, kam nemají.

Thorn sám byl vždycky vedoucí, který se zásadně nevměšuje. Usoudil, že když investujete spoustu peněz a najmete opravdového experta, měli byste mu jít z cesty a nechat ho dělat jeho práci. Nespokojený pracovník neodvede tak dobrou práci jako ten šťastný. A nic jiného nedovede šikovného pracanta tak otrávit jako šéf, který neví, kdy sklapnout a hledět si svého. Tím spíš, kdyby svou pomocí věci ještě zhoršoval.

Thorn jednou skoupil většinu podílů malé softwarové společnosti za méně než třetinu jejich hodnoty právě kvůli takové situaci. Společnost vytvářela velmi praktické a pěkně a stručně naprogramované komunikační pakety. Výkonný ředitel, který věděl o počítačích méně než o tržbách, stále za svými programátory chodil s požadavky, jak co vylepšit. To se programátorům samozřejmě nelíbilo. A co víc, když požadované změny realizovali, produkt nefungoval zdaleka tak dobře, ani se neprodával tak jako předtím.

Ředitel samozřejmě ze svých chyb obviňoval programátory. Lidé začali firmu opouštět a akcie klesaly. Když Thorn do společnosti vstoupil, zůstalo tam už jen několik dobrých lidí. Koupil společnost, vyhodil ředitele, odstranil věci, které zhoršovaly kvalitu produktu, a zisky šly znovu nahoru. Staří programátoři se vrátili, stálé zaměstnance si udržel a všichni na tom vydělali. Tedy kromě toho propuštěného všetečného ředitele…

Doufal, že se armáda nebude chovat jako ten ředitel, ale reálně vzato tu možnost musel brát v potaz. Kdyby se to stalo, mohl tam zůstat a bojovat, nebo mohl odejít, ale bylo to jeho kolo, ve kterém se hrabali.

Zasmál se pointě starého vtipu, který mu v mládí jednou v rezervaci vyprávěl dědeček: „Kráčí si to misionář s náčelníkem kmene indiánskou vesnicí a učí ho přitom anglicky. Jdou kolem psa, misionář na něj ukáže a řekne:’Pes.‘

Náčelník přikývne a řekne:’Pes‘

Přijdou k ohni a misionář na něj ukáže a řekne:’Oheň.‘

‚Oheň,’opakuje náčelník.

Jdou dál a za teepee uvidí, jak se nahý pár miluje v křoví. Misionář je v rozpacích a tápe. Marně hledá slova, promluvit o sexu nedokáže, a tak řekne:

‚Eeee… ten muž… uf… jede na kole…‘

Načež náčelník z toulce vytáhne šíp, vloží ho do luku a vystřelí. Šíp zasáhne muže do zátylku a okamžitě ho zabije.

Udivený misionář se zeptá:’P… proč jsi to udělal? ‚

‚Muž jezdit na moje kolo!‘ odvětil náčelník.“

Thorn se při té vzpomínce znovu zasmál. Dědeček mu chyběl. Byl studnicí moudrosti a byl zábavnější než autobus plný ožralých komediantů.

No, bylo to jeho kolo, aspoň zatím, a tím to bylo dáno. Holt se s tím musel nějak vypořádat.

Uriimči, Ujgurská autonomní oblast Sin-ťiang,

Severozápadní Čína

Chang stál v hale hotelu a čekal na Kanaďana. Ve vzduchu slabě voněl jasmín. V pozadí se ozýval šum hlasů mluvících čínsky, anglicky a dokonce zaslechl něco jako italštinu.

Hotel se jmenoval Rozkvetlá švestka, byl nový, postavený teprve před rokem kanadskou investiční skupinou. Uriimči bylo moderní město, nepostrádalo ani jistou dávku mezinárodního věhlasu. Své hotely tu měly řetězce Holiday Inn, Ramada Inn, Double Tree zvažoval výstavbu nové budovy, byly zde kavárny Starbucks, mexické restaurace.

Lidem ze Západu se to někdy zdálo úžasné. Mnozí, kteří tu nikdy nebyli, si představovali, že mimo velká města je většina Číny pokrytá rýžovými poli, o která se starají staří muži ve velkých slaměných kloboucích, kteří jezdí na dřevěných vozících s volským potahem. Dokázal to pochopit, teprve když navštívil Colorado. Přestože byl inteligentní a vzdělaný muž, očekával, že tam uvidí teepee a bizony.

Zjistil, že v Coloradu jich pár mají, ale jen pro turisty. V podobném smyslu slova mají i v Číně staré muže ve slaměných kloboucích, i když celkem jistě jich je víc než bizonů ve Spojených státech. Na druhou stranu měla Čína dvakrát méně uživatelů internetu než USA a o třicet procent víc než Japonsko.

Samozřejmě, pokud došlo na obchodování s počítači, měla Čína jisté hranice, ostatní země nikoliv. Měla méně serverů, více omezení a procento lidí, kteří uměli zacházet s počítačem, bylo mnohem nižší než ve Spojených státech. V Číně bylo více internetových kaváren a mnohem méně soukromých připojení, ale i tak nebyla Changova práce z nejsnadnějších…

Je pravda, že od Pekingu byl dobré čtyři hodiny letu, ale aerolinky sem létaly z hlavního města pravidelně s objemem přepravy větším než milion cestujících. Takže Uriimči nebylo žádnou zapadlou vesnicí. Chang mrknul na své hodinky značky Seiko Kinetic. Scházely dvě minuty do Kanaďanova příchodu. Ten muž měl své jméno, Alaine Courier, ale Chang na něj vždycky myslel jako na „toho Kanaďana“. Přijde přesně, jako vždycky.

Důvod této návštěvy byl prostý, ale důležitý. Courier měl přístup ke špičkovému americkému softwaru, který neměl překročit hranice USA, ale dostal se do Kanady a Chang ho hrozně moc chtěl.

Ale nejednalo se o pouhou výměnu. Couriera nezajímal pouhý prodej softwaru Changovi, ale chtěl po něm, aby mu pomohl vytvořit obchodní konexe v Číně. Chang to byl ochotný udělat. Chang byl v oblasti špičkového vybavení a softwaru před ostatními počítačovými závodníky. Byl to skutečně závod, stačilo jednou klopýtnout a propadnul by se na konec závodního pole. Tam Chang skončit rozhodně nechtěl.

Věděl, že potřebuje víc nástrojů, pokud chce dostat čínský dohled nad sítí aspoň na podobnou úroveň, jakou měly Spojené státy s Net Force. Sháněl je, kdekoliv a jakkoliv mohl. Dokud odvedl svou práci bez toho, aby ztratili tvář, přimhouřili nad tím jeho nadřízení oko. Kdyby něco podělal, všechno by se mu sesypalo na hlavu.

„Changu!“ Kanaďan přicházel. Chang se usmál.

Velitelství Net Force Quantico, Virginie

Když dostal Thorn výzvu, aby se, až se mu to bude hodit, dostavil do ředitelovy kanceláře, nebyl ani moc překvapený. Ve skutečnosti se spíš divil, jak dlouho jim to trvalo. FBI přece fungovala podobně jako vláda podle zásady utajování informací, a to i před svými vlastními zaměstnanci.

Možná především před svými vlastními zaměstnanci…

Řekl sekretářce, kde bude, a šel se projít. Neměl to moc daleko.

Před pár měsíci prošla FBI reorganizací a bývalá energická ředitelka Allison už nebyla ve vedení. Vystřídal ji Roland McClain, dlouholetý přítel současného prezidenta. Bývalý právník, pracoval v Iráku po invazi po roce 2000. Pak se vrátil do Států a u občanskoprávních soudních sporů vydělal miliony, když pro své klienty žaloval velké koncerny. McClain byl dobrý sportovec, hrál tenis, házenou, golf, mohlo mu být něco kolem šedesáti, ale vypadal velmi fit. Do morku kostí to byl politik.

Thorn dorazil před jeho kancelář a asistent ho hned pustil dovnitř.

„Thomasi, jak se máte?“

Jeho stisk ruky byl pevný, ale nešel z něho strach. Byl snědý celý rok a měl spoustu hlubokých mimických vrásek. S takovým obličejem by vám prodal Karlštejn, kdybyste dali jen na vzhled.

„Řediteli,“ řekl Thorn.

„Thomasi, prosím, říkejte mi Maku. Nepotrpíme si tu na formality. Posaďte se.“ Thorn se posadil na pohodlnou pohovku, kus nábytku v západním stylu z kůže, přichycené k dřevěné konstrukci spoustou mosazných připínáčků.

„Máte ponětí, proč jsem si vás sem zavolal, Thomasi?“

Thorn se usmál. „Ano, pane, domnívám se, že ano.“

McClain trochu zvednul obočí. „Povězte mi to.“

„Zřejmě to má něco společného s tím, že má armáda převzít kontrolu nad Net Force, pozornost od náčelníka generálního štábu. Velmi brzy z nás všech budou mariňáci.“

To upoutalo jeho pozornost. McClain pokýval hlavou: „A vy jste se k téhle informaci dostal jak?“

„Jsme zpravodajská agentura, sem tam na takové věci narazíme.“

„Nechtěl byste to trochu upřesnit?“

„Vlastně ani ne.“

McClain se zamračil.

Informace znamenaly moc, to platilo ve Washingtonu mnohem víc než kdekoliv jinde. A McClaine, který politikou jedl, spal a dýchal, chtěl vždycky být tím, kdo ví, přinejmenším proto, že byl ředitelem FBI. V tomto případě však neměl mnoho možností, jak by na Thoma zatlačil. Nehodlal ho vyhodit a velmi brzy už nebude ani jeho šéfem.

V tomto okamžiku byly jeho možnosti omezené. McClain to samozřejmě věděl a byl si vědom, že to ví i Thorn.

„Opravdu na tom tolik záleží?“ zeptal se Thorn. „Je to přece pravda, nebo ne?“

Ředitel přikývl. „Ano, bojoval jsem proti tomu a myslím si, že by měla Net Force zůstat pod civilní kontrolou.“

Thornovi, který o politice a ovlivňování něco věděl, zněla jeho slova jako: „Zůstat pod mou kontrolou.“

„Ale,“ pokračoval McClain, „jsem příliš daleko od vrcholu potravního řetězce, velká zvířata už se pevně rozhodla. Ale z praktického hlediska se nic zásadního nezmění.“

Thorn se lehce pousmál, ale neřekl nic.

McClain si toho nevšímal a pokračoval: „Vám zůstane vaše místo, jen nebudete dávat zprávy mně, ale přes námořní pěchotu přímo ministerstvu obrany. Nejsem si moc jistý, kdo bude tou spojkou, tipoval bych generála Rogera Ellise, který nyní zastává funkci velitele Oddělení speciálních projektů v Pentagonu.“

Thorn přikývl. Tato situace musela McClaina opravdu naštvat. Byl ve funkci teprve pár měsíců a už mu ukrajují část jeho impéria. Thorn by se klidně vsadil, že Makův kámoš pan prezident si už vyslechl svůj díl, ale očividně to bylo k ničemu.

„Ti lidé se vám brzy ozvou. Po formální stránce nenastane změna velení okamžitě, ale od nynějška uděláte, cokoliv bude ministerstvo obrany chtít.“

Thorn znovu přikývl. „Ano, pane.“ I když mu před tím nabídl přezdívku, jeho uctivé „pane“ neodmítl. Studoval přece jenom na lepší univerzitě a mezi nimi rovnost byla skutečně jen hraná. Podle toho, co o něm Thorn věděl, to nebyl špatný chlap, jenomže byl jako kočka, která vždycky dopadne na všechny čtyři. Veškerá přátelství v práci bral především účelově. Ne „Co jsi pro mě udělal poslední dobou?“, ale „Co pro mě můžeš udělat teď?“

„Dám vám vědět vše, co se dozvím,“ řekl ředitel. „Za předpokladu, že se to nedoslechnete z jiného zdroje.“

Thorn ho obdařil lehkým krátkým úsměvem a odešel. Nebylo by pro něj nic těžkého zjistit, že John Howard přišel na návštěvu, nikdo se to ani nesnažil skrývat. Ale vědět, že to byl Howard, a být schopen s tím něco udělat, to už bylo jiné kafe. Howard byl nyní soukromým poradcem, nepodléhal Ellisovým rozkazům.

Cestou zpátky k velitelství Net Force o tom všem Thorn znovu přemýšlel. Na úsudek bylo ještě brzy. Bude muset počkat, dokud si ho z ministerstva obrany nezavolají.

Když se vrátil zpět do kanceláře, jeho sekretářka zrovna telefonovala, zamávala na něho. Nechala volajícího chvilku čekat a řekla: „Volají vás z kanceláře generála Ellise.“

Thorn se usmál. „Vezmu si to.“

Mariňáci nikdy nespí…

Oddělení Programu pro modernizaci superpočítačů ministerstva obrany Nové křídlo Pentagonu Washington D. C.

Jay Gridley byl otrávený. Více než to, byl naštvaný. Zatímco čekal na setkání se styčným důstojníkem PMSMO, poklepával prsty na desku stolu z čistého plastu a přemýšlel o tom, jak byl naštvaný.

Takže se to nakonec stalo. Net Force se přesouvala ze spárů federálů do spárů armády. Thorn sice neznal podrobnosti, ale Jay se dozvěděl, že během velkých simulací došlo k úplnému zhroucení systému. Ti nahoře se zřejmě domnívají, že selhání mohla zavinit nějaká vnější příčina, a potí krev, jak se ji snaží vystopovat. Chtějí to tak moc, že vzali Net Force pod svou kontrolu, jen aby jejich problémy dostaly prioritu. To znamenalo, že to muselo být něco velkého.

Nejvíc ho ale štvalo, že sem musel kvůli instruktáži přijet a osobně se s někým setkat. Copak neslyšeli o VR a zabezpečených linkách? Na cestě domů ztvrdne alespoň hodinu v zácpě.

Navíc musel hned po příchodu projít detektorem kovů, pak detektorem výbušnin, pak detektorem biologických látek, donutili ho sundat si pásek, který dostal od Saji k narozeninám, a dát ho k prozkoumání strážným. Neochotně mu ho vrátili zpět a sledovali ho, jako kdyby s ním snad chtěl uškrtit jejich počítačové vědce. Navíc musel nosit identifikační kartičku, která by spustila poplach, jakmile by vstoupil do míst, kde neměl co dělat. A ještě ozbrojená eskorta, která ho dovedla za styčným důstojníkem a čekala zrovna na druhé straně místnosti. Bylo to jako mít pečovatelku a bylo to přinejmenším urážlivé.

Jay věděl, že tak to chodí v mnoha dalších vojenských a vládních buáovách od útoků na Dvojčata v New Yorku a na Pentagon 11. září, a chápal to. Za starých dobrých časů byla ostraha velmi laxní. Naneštěstí to bylo už moc dávno a příliš vzdálené.

Mohl dokonce souhlasit se zvýšenými bezpečnostními opatřeními a přemrštěnou opatrností. Nejvíce ho zneklidňoval ten dozorce. Jay byl pracovník s vysokým bezpečnostním prověřením a kontrolovali ho sedmkrát do týdne, tak jaký mělo smysl přidělovat k němu ozbrojenou stráž? Jay jim přece nic neudělá. Byl na jejich straně. Byl tu, aby jim pomohl najít narušení počítačové bezpečnosti.

Pokud vůbec nějaké existovalo. Soudě podle toho, co Jay věděloOPPMSMO, dostat se dovnitř by bylo přinejmenším složité. Přibližně poslední rok fungovala vysokorychlostní vnitřní síť ministerstva obrany na nových protokolech, které jsou podobné, ale nekompatibilní s těmi, které provozují komerční routery a sítě. Veškerá komunikace dovnitř a ze sítě se musí konvertovat do standardních paket protokolů a každá taková operace je pod přísným dozorem. Protože byl systém vytvořen pro armádní projekty, efektivita i nekompatibilita se vyplatily.

Díky tomu vypadalo všechno, čím zrovna procházel, jako zavírání vrat, když už kráva utekla.

No tak, Gridley, dej jim chvilku pohov.

Zasmál se sám sobě, přičemž ignoroval stráž. Bylo pravdou, že mu Thorn o pozadí přesunu Net Force pod armádu moc neřekl, to ale neznamenalo, že si to sám nezjistil.

Jay Gridley nekrátí poslepu zahradou, když si může zjistit, jaká tam roste tráva, jména květin a zahradníka a pH půdy. A to on může. Několik hodin brouzdání kyberprostorem a zjistil, co bylo hlavním cílem OPPMSMO, znal jeho současné projekty i jméno muže, se kterým se měl za chvilku potkat. Jmenoval se George Bretton.

Samozřejmě že Brettona znal. Nemůžete být jedním z nejlepších kyber-přeborníků v zemi a neznat přitom pár těch, kteří by s vámi udrželi krok. Nebo spíš trochu za vámi. Bretton byl dobrý, spíše ale v simulacích a v modelování lidského chování než v bezpečnosti. Ale věděl, jak na to.

Jednou z věcí, kterou Jay zjistil, bylo, že OPPMSMO nedělá jen simulace. Používají svou enormní kapacitu na konstruování raket, nových zbraní a vozidel a na další výzkum a vývoj. Pokud tedy existuje nějaké narušení jejich sítě, nebezpečí špionáže by mohlo mít dalekosáhlé následky.

Tak tedy dobře, možná přece jenom mají dobrý důvod být paranoidní.

Mrknul na hodinky se starým analogovým ciferníkem Omega Seamaster Chronograph Professional. Kdybyste se podívali blíže, viděli byste, že je zobrazen na displeji. Byla to vlastně databanka, která vypadala jako hodinky. Displej mohl ukazovat kterýkoliv ze stovky uvnitř uložených typů.

A právě teď ukazoval, že již čekal rovných patnáct minut.

To ho opět rozzlobilo.

Uklidni se, Gridley.

Trvalo dalších pět minut, než dorazil malý svalnatý muž, který vypadal jak vystřižený z náborového plakátu. Bretton.

Jay se pokusil potlačit svou rozmrzelost. Všechny agentury měly v těchto dnech zářit bratrskou láskou, ať už se jejich zaměstnanci cítili jakkoliv.

„Georgi, jsem rád, že jsi to zvládnul.“

Jeho herecký talent nebyl zdaleka tak dobrý, jak si myslel, nebo neměl Bretton prostě náladu.

„Jo, díky, že jsi přišel, Jayi,“ moc nadšení v tom nebylo, prakticky ani nehnul brvou.

To bylo prostě skvělý, tolik nepohodlí, jen aby se sem dostal, a tenhle chlapík, kterému přišel pomoct, ho tu ani nechce.

Jay si chtěl povzdychnout, ale zadržel to. To bylo přesně to, proč měl rád kyberprostor. Co že to řekla Saji? Někdy musí být i cesta o tisíci krocích nakonec o míli delší? Několik sekund počkal a zkusil si představit, jak by se asi cítil, kdyby Brettona poslali zkontrolovat bezpečnost Net Force.

Ne moc dobře.

Nech to být, vždyť je to taky člověk.

„Jo, no, fakt nevím, proč mě sem poslali, když tu mají tebe,“ řekl a pokrčil rameny. „Není to proto, že bych snad měl větší kladivo.“

Bretton se zasmál. Napětí zmizelo.

„Díky, Jayi, vážím si toho. Ale jde o to, že jsem ten problém zatím nevyřešil, a jakkoliv se zdráhám to přiznat, možná ho ani nenajdu. Pátral jsem snad už úplně všude.“

Hmmm, pokud Bretton nic nenašel, mohlo by být zajímavé se na to podívat.

„Víš určitě, že se sem někdo naboural?“

„Jo.“

Bretton zmáčkl pár tlačítek na stole a celá místnost, vybavená pro holografickou projekci, zmizela. Byli na přelidněné ulici, velké hloučky turistů vzhlížely k nebi, kde zrovna začala rozkvétat obří květina z nukleárního ohně. Najednou se všechno zastavilo, scéna zamrzla. Světlo bylo oslňující, tak prudké, že musel Jay přimhouřit oči.

Bretton znovu uvedl scénář do pohybu a lidé začali umírat jako ve zpomaleném filmu, roztěkali se do stínů na chodníku. Budovy explodovaly, všude létalo sklo a traverzy se hroutily a ohýbaly. Nebylo slyšet vůbec nic.

„Vidíš sám, že simulace probíhala bez problémů,“ řekl Bretton.

Jay přemýšlel, jestli má ten chlap děti. Když se díval, jak to celé rodiny sfouklo jako plamen svíčky, cítil bezmoc a strach jako nikdy předtím. Vybavila se mu věta, kterou říkávala jeho matka. „Když někoho miluješ, staneš se rukojmím štěstěny.“ Nyní tomu rozuměl víc než kdy předtím. Měl syna.

Jako odborník si ale všimnul preciznosti postav. Na ně se přece jenom celá simulace soustředila. Oranžovo-rudý hřibovitý oblak byl přece svým způsobem překrásný.

Bretton pokynul a simulace se zpomalila ještě víc. Výbuchy se zvětšovaly skoro nepostřehnutelně, ohnivé květy žhnuly zmrazený na obrazovce. Trojrozměrné zobrazení v té místnosti bylo perfektní – křišťálově čisté a ostré. Najednou začaly ze scény vypadávat části. Zmizela těla turistů i část celého výbuchu, což odhalilo modrou oblohu. Vypařily se některé budovy, pak auta a nakonec zbývající lidé a krajina. Zbyla jenom černota.

Styčný důstojník OPPMSMO dal pokyn počítači a vrátili se zpět do momentu těsně před explozí.

Jay to okamžitě pochopil. Simulace byla příliš rozsáhlá, takže musela využívat sílu více než jednoho superpočítače, přičemž každý zpracovával jenom některou její část. Při reálné rychlosti to vypadalo, jako když někdo zhasne žárovku, ale zpomalení ukázalo, jak se postupně vypíná, nebo je ničím vypínán každý prvek scény.

„Můžu vidět AI data z pozadí?“ zeptal se.

Bretton kývnul, na jeho tváři se objevil určitý náznak uznání. Jay pokládal za užitečné zapůsobit na lidi v jejich vlastních specializacích, proto si před příchodem podrobně ujasnil MLCH a AI. Kód, který se objevil namísto krajiny, byl jádrem modelu simulace, které mu umožňovalo fungovat, byl to souhrn jeho fyzikálních, světelných a naskriptovaných vlastností.

Jen pohledem na tuto informaci mohli mnohem pečlivěji sledovat působení viru.

Linky kódu se jako díly dopravního pásu rychle posouvaly vzhůru, jak Bretton simulaci zrychlil. A pak se najednou začaly měnit.

„Klíčové vlastnosti modelu se právě úplně zbláznily,“ řekl Bretton.

Během sekund už chyby ničily části simulace.

Jay kývnul hlavou. Byl to virus. Někdo ho zavedl do systému. Čekalo to na správný moment a pak prásk.

K.O.

Ale otázka byla, jak?

Podíval se na Brettona.

„Trochu mě to zaskočilo,“ připustil. „Prošel jsem všechnu příchozíi odchozí komunikaci za poslední rok a není tam nic. Převodníky síťových routerů nic neposlaly, ani automaticky. Jsou čisté.“

„Fyzická paměť?“ zeptal se Jay. „Disk? Paměťová karta?“

„Vyloučeno bez ověření a přihlášení,“ odpověděl Bretton, „a propašovat sem něco takového by bylo… obtížné.“

Jay začal u sítě, přemýšlel. Jiné cesty dovnitř nebylo. Ale něco se dovnitř dostalo.

Vzpomněl si na starou průpovídku Sherlocka Holmese: „Když jste vyloučili nemožné, cokoliv zůstane, jakkoliv nepravděpodobné, musí být pravda.“

Musel být nějaký jiný způsob.

Všechen původní vztek z něho vyprchal. Jay se posadil a začal přemýšlet.

Záhada zamčeného pokoje, pane bože.

To vypadá jako práce pro Jaye Gridleyho.

Usmál se.

4

Střelnice Net Force Quantico, Virginie

Abe Kent se zastavil u stolu a vzal z něj munici a sluchátka. Sundal si svou střeleckou tašku a podíval se na muže za pultem.

„Seržante.“

„Plukovníku. Budete dnes střílet z toho starého koltu, pane?“

„Ano.“

„Máte v pořádku prsten, pane?“

Kent se usmál. „Ano.“ Seržant měl na mysli čip k chytrým zbraním, který bylo nutno každý měsíc přeprogramovávat a kontrolovat. Kent siotomto postupu nic moc nemyslel. Všechny zbraně z Net Force byly vybaveny elektronickými čipy, jeden byl v pistoli a druhý v prstenu, náramku nebo náramkových hodinkách. Když jste ve službě používali svou vlastní zbraň, museli jste ji mít takto zajištěnou. Bez prstenu nebo hodinek v těsné blízkosti by zbraň nevystřelila.

Plukovník věděl, že to za určitých okolností může být dobrý nápad. Jistě by se to hodilo, kdyby si malá šestiletá sousedova dcerka nemohla vystřelit, kdyby náhodou narazila na vaši pistoli v nočním stolku. Nikdo s mozkem v hlavě by samozřejmě nenechával zbraň na místě, kde na ni může natrefit malá holka. Pokud máte doma zbraně, musíte zajistit, aby všichni spolubydlící znali příslušná bezpečnostní pravidla.

V Kentově životě žádné děti nebyly, ale stejně nechával svoji starou opotřebovanou pětačtyřicítku zamčenou v bezpečnostní schránce, když ji zrovna neměl u sebe.

Ale když technologie, jako byly ty chytré zbraně, zvyšovala možnost dalšího selhání pistole, kterou držíte v ruce a potřebujete ji k záchraně svého života? No, tak to byl špatný nápad. I bez technologie chytrých zbraní nebyly zbraně bez chyb. Někdy prostě nevystřelily, jindy nefungovaly kvůli mechanickým vlastnostem.

Pokud s tou věcičkou neumíte zacházet bezpečně a nedokážete zabránit, aby padla do nesprávných rukou, neměli byste ji nosit vůbec. Ne, jediný argument pro, o kterém slyšel a který mu dával jakž takž smysl, byl ten, že by prsten případně zabránil, aby někdo sebral zbraň od vašeho těla a střílel z ní na vaše spolupracovníky. Ale i to bylo jaksi hloupé, pomyslel si. Když jste mrtvý, znamená to, že vás asi někdo zabil. Také to znamená nejenom to, že byl ozbrojen, ale pravděpodobně měl lepší zbraň, než byla ta vaše. Takže zvyšovat pravděpodobnost, že vám vůbec nevystřelí v okamžiku, kdy mu potřebujete zabránit, aby si ji vzal, byla jednoznačná pitomost.

Kent sebral krabičku s municí, chrániče sluchu a pouzdro se zbraní a zamířil ke střeleckému stavu, který byl pro něj vyhrazen. Jakmile k němu došel, uviděl na vedlejším stavu Julia Femandeze.

„Kapitáne.“

„Plukovníku. Teď už jen Julio, pane. Jsem civilista. Ale vážím si toho, že mi přesto stále dovolujete chodit na střelnici.“

„Jak se má John? Už pár týdnů jsem s ním nemluvil.“

„Má se dobře. Předpokládám, že jste slyšel o jeho návštěvě u velitele Thorna.“

„Slyšel.“

„Zase to bude škrobený límeček,“ řekl Femandez.

„Vypadá to tak.“ Kent o tom teď moc nechtěl mluvit, tak změnil téma. „Ještě jsi nezapomněl, jak střílet z beretty?“

„Ano, pane. Také si pamatuju, jak jsem to minule, když jsme spolu stříleli, pěkně natřel vám i té vaší starodávné pětačtyřicítce.“

„Tři setiny vteřiny po pěti obrazovkách, tomu bych neříkal natřel, Julio. Myslím, že to slovo, které jsi hledal, bylo jen tak tak.“

„Myslíte si, plukovníku, že své peníze vyhrajete zpět?“

„I s úroky.“

Femandez se zasmál. „Barnum měl pravdu. Cucáků je všude spousta. Chcete vybrat scénář?“

„Nechtěl bych být ve výhodě, protože asi cvičím víc než ty. Vybíráš.“

„Přestřelka u Red Rocku?“ zeptal se Julio. „Dvacet babek za zápas, hrajem na nejlepší tři nebo pět obrazů?“

Kent přikývl. „Počet nábojů?“

„Jako u revolveru. Jako zlí hoši. Šest výstřelů na obrazovku.“

Kent přikývl. Měl sedm nábojů ve své zbrani, jeden v komoře a šest v zásobníku. Měl jeden náhradní zásobník na svém opasku, nosil ho jako zálohu. Pět dalších měl v tašce na zbraň. Vyndal náhradní zásobníky z opasku a tašky a položil je na stolek. „Sem s tím,“ řekl Kent.

Vytáhl svou pistoli z koženého pouzdra, ujistil se, že má jeden náboj v komoře, vypustil zásobník, zkontroloval ho a zastrčil ho zpátky. Vsunul zbraň do pouzdra a trochu si upravil sluchátka, potom přikývl.

„Rozsviť to, až budeš připraven, synku.“

Na konci dráhy vygeneroval počítač scénář. Na chvíli byl prostor před Kentem prázdný, za okamžik se vzduch zachvěl a 20 stop před sebou měl dva pistolníky ze starého Západu, ruce nad svými šestiraňáky v pouzdrech. Na sobě měli černé kovbojské klobouky a boty, černé kalhoty a kostkované košile, kolem krku uvázané šátky. Vypadali dost opravdově.

Byla to holografická projekce a počítač byl dost chytrý na to, aby spočítal, kudy jimi vaše střely projdou, tedy za předpokladu, že vystřelíte a zasáhnete je dřív než oni vás. Naštěstí byly jejich střely jen z fotonů…

„Tas!“ zařval jeden z gangsterů. To byl startovní signál scénáře.

Kent už byl v pohybu. Než ta slova pistolník dořekl, vytasil Kent svůj model 1911, palcem odjistil, napřáhl jednou rukou vpřed. V tomto kole nemusel používat mířidla, prostě jen namířil zbraň, jako by to byl jeho prst. Vypálil jednou na pistolníka napravo, potom o fous pohnul paží a znovu vypálil, tentokrát na toho vlevo. Raz, dva…!

Oba dva přeludy už vytáhly revolvery z pouzder, ale stále je ještě zdvihaly, když Kent vypálil druhou kulku.

Uděláte ten samý úkon tisíckrát nebo desettisíckrát a funguje už skoro jako reflex.

„Ách!“ hlesl jeden ze zloduchů. Znělo to spíš jako od piráta než od desperáta z Divokého západu.

„Dostals mě, ty podlej neřáde!“ řekl ten druhý.

Oba padli.

Kent se usmál. Kdysi na Divokém západě, zvláště v pohraničních městech, aspoň podle toho, co o tom četl, kleli místní hůř než banda ožralých pirátů. Ta nejodpornější anglosaská slova kořenila každý rozhovor a spojovala se do tak odpudivých vět, že by i leckterému mariňáckému instruktorovi vypadaly vlasy. Představy většiny lidí o kovbojích pocházely ze starých černobílých filmů, které byly natočené v době, kdy taková slova na stříbrném plátně nesměla zaznít. Divoký západ nebyl poutavý, snad jen ten fiktivní.

Zkontroloval obrazovku se svým skóre. Dva výstřely, dva zásahy do černého, čas 0,73 vteřiny. Ne zrovna rychlé na soubojového experta tasícího v okamžiku ze svého zatraceně nízko pověšeného koženého pouzdra, ale na to, že měl služební pouzdro a civilní šaty, to ušlo.

Pořád mu ještě zbývalo pět nábojů, ale nechal zásobník spadnout na zem – na podlaze byla gumová vrstva, aby se při dopadu nerozbil. Takticky přebil náhradním zásobníkem. Zmáčkl bezpečnostní pojistku a dal zbraň zpátky do pouzdra.

Femandez vedle něj pronesl: „Tohle střílení jednou rukou vás dostane do potíží na delší vzdálenosti, plukovníku.“

Kent se podíval na obrazovku s výsledky. Femandez oba protivníky také zasáhl, ale byl pomalejší o tři setiny vteřiny.

„Možná,“ odvětil Kent. „Ale nablízko sis ani neškrt.“

„Ještě se uvidí. Připravte se, pane.“

Kent se ušklíbl.

Byty Hanging Garden Macao, Čína

Wu vyšel z koupelny v bílém tlustém froté županu, cítil se čistší a mnohem uvolněnější. Za čistotu mohla horká sprcha. Pocit uvolnění měla na svědomí Mayli, krásná, dokonalá tajná agentka, kterou zaměstnával. Ležela nahá na posteli a usmívala se na něj jako dobře živená kočka. Její parfém, jemně pikantní, se mísil s vůní ženského těla.

Wu měl pochopitelně rodinu. Jeho oddaná manželka byla v Pekingu a pravděpodobně se starala o jejich šest vnoučat. Měl také dva syny a dceru, každý z nich mu poskytnul politicky korektní dvojici těchto vnoučat.

Avšak Wu měl své potřeby a jeho žena si již dávno přestala dělat starosti s jejich naplňováním, takže chodil se svými sexuálními choutkami jinam. Mayli vedle na posteli si s nimi uměla poradit s jednou rukou zavázanou za zády.

Někdy i s oběma rukama svázanýma…

Wu se při tom pomyšlení doširoka usmál, jaký je šprýmař.

„Jdeš se sprchovat?“ zeptal se.

„Později.“

„Něco nového u našeho počítačového kouzelníka?“

Pokrčila rameny. „Včera ho kontaktoval hongkongský prostředník Data-Softu ze Spojených států a nabídl mu práci. Dvě stě tisíc amerických dolarů ročně, auto, byt v Rentonu ve státě Washington, podíl na zisku, lékařskou péči. Pomoc s vystěhováním a občanství ihned po příjezdu. Ne zrovna neatraktivní nabídka. Opravdu by mi nevadilo bydlet ve Státech jako žena dobře placeného počítačového pošuka.“

„A co na to on?“

Wu přešel k posteli a sedl si na okraj. Sundal si župan a natočil se zády k Mayli. „Namasíruj mi levé rameno, ano? Při tréninku jsem si natáhl sval.“

Lehce se posunula a začala mu masírovat deltový sval. Měla velmi silné a šikovné ruce.

Řekla: „Ještě na nabídku neodpověděl. Ale nevezme to.“

„A to víš jak?“

„Řekla jsem mu, aby to nebral.“

„A to si myslíš, že si tě tak cení?“

„Zmínil se o manželství.“

„Myslel jsem, že by ti nevadilo žít v USA?“

„To nevadilo. Ale řekla jsem mu, že má větší cenu a měl by si počkat na lepší nabídku. Budu potřebovat velký dům, vlastní auto a chci extravagantní životní styl.“

Usmál se. No jistě.

Její prsty se pevně zaryly do svalu. Zabolelo to, ale byla to příjemná bolest.

„Ah.“

„Při čem sis to rameno poranil?“

„Šplhal jsem po laně.“

„Máš stále výbornou formu.“

„Na muže mého věku?“

„Na muže jakéhokoli věku.“

„Lichotíš mi.“

„No jistě. To je jedna z věcí, kterou umím nejlíp. Ale i tak je to pravda, máš přece zrcadlo, tak to víš.“

Usmál se. Takové bylo pracovat s profesionálem. Bez iluzí. Jeho hvězda stoupala a Mayli to věděla, nebyla žádný blázen. Dokud se mu bude hodit, bude z něj mít prospěch. Stejně tak i on, je mu všestranně užitečná. Je dobré vědět, jaká je vaše pozice ve vztahu. Důvěřoval jí jen do jisté míry, ale zatím se hodila. Nemohlo být na škodu mít v USA agenta, a jakmile splní svůj úkol, nebylo důvodu, proč by Shing nemohl jít za americkým dolarem přímo na jeho území a se svou ženou.

„Jaké to je?“

Otočil se k ní. „Lepší,“ řekl.

Rue de Soie Mame-laVallée Francie

Merde! Merde! Merde!

Seurat hodil svůj komset přes celou místnost, to malé zařízení tlumeně žuchlo, jak dopadlo na hladké kožené křeslo, které stálo v rohu a používalo se převážně při podobných příležitostech. Jen když býval sám, mohl si takový luxus dopřávat, a i tehdy zmírňoval svůj hněv zralou úvahou.

Vyměnit komset po jakékoliv špatné zprávě by bylo nestydaté plýtvání, i když byla zpráva tak špatná jako tato.

KyberZemě byla napadena!

Pospíchal směrem ke garáži, popadl doklady a klíčky ke staré 914, kterou preferoval pro cesty do Paříže. Malé porsche s motorem umístěným před zadní nápravou vozu se v úzkých ulicích velkého města snadněji ovládalo.

Tisíce obyvatel KyberZemě po celé Evropě byly ponechány bez připojení. Seuratův vrchní bezpečnostní expert Milo Saens mu řekl to nejdůležitější: závadu měla na svědomí sabotáž.

Seurat plácnul do vypínače otevírání garážových dveří a seskočil malou řadu schodů, které vedly do bývalého vinného sklepa. Nyní to bylo také místo pro jeho vozy.

Otevřel dveře devětsetčtrnáctky, vklouzl dovnitř a strčil klíčky do zapalování. Zadal rovněž počítačový kód; bylo to nutné zlo, které mu dovolovalo jezdit ulicemi současně s jinými, později vyrobenými auty.

Nyní mohl městský dopravní počítač auto identifikovat, a kdyby porušil dopravní pravidla za přítomnosti jiných aut, palubní počítač by ho donutil zajet ke kraji silnice.

Ve tváři mu pohrával jemný úsměv. Totiž, kdyby se nechal počítačem donutit. Seurat nebyl z těch, co vkládají svůj osud do rukou jiných, bezpečnostní pravidla nevyjímaje. Pečlivě ukrytý vypínač palubního počítače by mu znemožnil zasáhnout do řízení. Zatím ho nechával zapnutý. Bylo užitečnější tvářit se jen jako jeden z davu.

Dvoulitrový motor zaburácel a při prvních dvou rychlostech vmáčklo zrychlení Seurata zpátky do opěradla. Bydlel v nové Rue de Soie – Hedvábné ulici – součásti drahé zástavby nových i renovovaných domů. Žádné z nich nebyly levné. Připadalo mu zábavné, že jeho dům byl jen kousek od Euro Disneylandu. Kdyby to bylo možné, býval by si pořídil dům v Rue de Goofy, jen aby podráždil tradicionalisty, kteří se ještě pořád snažili uchovat jazyk „čistý“.

Jaké to jenom bylo plýtvání časem a energií.

Trvalo mu měsíce, než tuhle konkrétní 914 objevil, a potom ještě déle, než dal auto do slušného stavu, ve kterém ho pak uchovával. Ale stálo to za námahu.

Trpělivost. Všechno je o tom, dát si načas.

Útok na KyberZemi skončil. Saens, který mu zavolal na komset, mu dal vědět, že síť bude nahozena za pár minut. Kdyby byl Seurat počkal jen o malou chvilku déle, býval by mohl dostat úplné informace v zabezpečeném chatroomu KyberZemě, aniž by vyšel z domu.

Ale jízda do města mu poskytla čas na přemýšlení, aby si naplánoval nejlepší reakci na to, co se stalo. Podobně jako jeho předek Charles Seurat pracoval rád promyšleně a uvážlivě.

Útok byl ošklivý. Podle Sáense byla odpojena většina kontinentu s přesahy až do USA, Jižní Ameriky a Asie. A další hlášení stále přicházela.

A co hůř, ještě než došlo k výpadku, útočníci zmátli servery s hesly a odstranili některé z propracovaných bariér, které oddělovaly části KyberZemě – chráněné chatroomy byly najednou propojeny s erotickými skupinami, osobní informace různého druhu byly vytaženy do volně přístupných oblastí a otevřely se ostatní normálně zavřené dveře.

Podle Saense to netrvalo dlouho, ale jakýkoliv časový úsek zde byl příliš dlouhý.

V průběhu svého života se Seurat naučil, že každá síla v sobě ukrývái slabost. KyberZemě, se svou opravdovou svobodou, rovností a bratrstvím pro všechny, byla jen nehmotným ideálem.

To ho oddělilo od většiny špíny a svinstev světa a učinilo ho to odolným vůči destrukci fyzických útoků, ale jeho nehmotný stav ho udělal citlivým jinak.

Právě takto.

Otázkou nebylo: „Kdo by něco takového dělal?“ Byly tu spousty žárlivců, ještě více těch zlomyslných a našli se tací, kteří se báli KyberZemě a toho, co představovala. Ne, otázkou bylo: „Kdo je takové věci schopný?“

KyberZemě měla bezkonkurenční ostrahu. Kdokoliv to udělal, musel být víc než expert.

Vůdce KyberZemě věděl, že ho na opravy sítě nebude třeba, jeho lidé na tom již pracovali.

Ale nápravu nepotřebovala jenom síť. Ti, kdo přišli o služby, mohli ztratit i věrnost. Možná ztratili víru v nový národ, který je měl chránit. Kdyby občané KyberZemě měli z jakéhokoli důvodu ztratit svůj dokonalý svět, už by potom nebyl dokonalý, že?

Budou žádat nějaké vysvětlení a odškodnění.

Stejně jako on.

Seurat dal znamení k odbočce na Boulevard Péripherique, kruhovou komunikaci kolem centra města. Zrychlil, aby předjel velkou dodávku.

Její řidič Seuratovi pohrozil pěstí, když kolem prosvištěl ve svém sporťáku. Nesnášet starší auta se spalovacími motory bylo právě v módě. Seurat nevěděl, jestli je to kvůli závisti nebo ochraně životního prostředí, ačkoliv tušil, že spíše to první. Ne každý si mohl dovolit mít starší auto.

Najednou zůstal na okruhu v pravém pruhu. Výjezd na Porte ďOrléans byl na další odbočce. Jiný náklaďák jel před ním, byl pomalovaný nápisy vychvalujícími přednosti čerstvých výrobků.

V mysli se mu stále vinula nit myšlenek a čekala…

Satisfakci.

Co by bylo nejlepší udělat, aby jeho lidé dostali, po čem touží? Jak by mohl všem slíbit bezpečí a svobodu? Byl vůdcem něčeho většího, než je pouhý národ. Na okamžik viděl sám sebe mezi světovými vůdci. Jaké to pro ně v průběhu věků asi muselo být, snažit se uspokojit lid, který vedli, a přitom mu slibovat, co on zrovna potřeboval, zatímco se sami vůdcové pokoušeli popírat realitu. Nabízet bezpečí i tam, kde neexistuje.

Předpokládal, že přišli na to co on. Někdy to fungovalo, někdy ne. C’est la vie.

Jo, to je ono, vive la CyberNation – kdyžfunguje!

Muselo se to vyřešit, rychle. Měli nepřítele, takového, který byl dost zkušený, aby jim uškodil. To mu nesmí dovolit.

Musí ho najít.

A zničit.

Vpředu se konečně vynořila budova Nouvel, postmoderní mistrovské dílo, které si on společně s ostatními vůdci KyberZemě vybral jak pro její krásu, tak pro funkčnost a plně integrovanou páteřní síť.

Nedaleko pod pouliční lampou stála zaparkovaná dodávka zpravodajství.

Ah. Žádné překvapení. Média byla vždy v pohotovosti. Jako žraloci, které přiláká i sebenepatrnější kapička krve v moři.

No, nevadí. Někdo mu podstrčil kyselý citrón a on z něj připraví osvěžující nápoj.

Zpomalil. Místo toho, aby zajel na své místo v soukromém podzemním parkovišti, zajel ke kraji silnice před budovou. Jakmile vystoupil z vozu, rozsvítila se v blízkosti dodávky světla, takže musel přimhouřit oči, jak kráčel proti nim. Narovnal záda a usmíval se. Přihraje jim příběh a oni poslouží jeho záměrům.

Byty Hanging Garden Macao, Čína

Mayli ležela nahá a upocená v posteli a dívala se na Lockeho, jak se oblékal. Usmála se. „Víš, že by tě Wu asi zabil, kdyby se dozvěděl, že jsme to dělali?“

Locke jí úsměv oplatil. „Mě? To pochybuju. Navíc jsem si jistý, že to ví. Generál Wu se nedostal na svou současnou pozici tím, že by byl pošetilý. Myslím si, že tebe i mě sleduje, to bych aspoň na jeho místě udělal já. Předpokládám, že je mu jedno, co spolu děláme, dokud děláme svou práci.“

Její úsměv zmizel a změnil se v nasupený výraz.

Zasmál se. „Cože? Ty si myslíš, že tak lpí na tvých projevech náklonnosti, že by ze žárlivosti zabil svého partnera jen kvůli tomu, že si jich také dopřává? Wu je pragmatický. Nic z toho, co jsme dnes spolu dělali, neuškodí tomu, co budeš dělat zítra s ním. Ukázal jsem ti pár triků, které jsi ani ty neznala. Na tom může jen získat, no ne?“

Náhle se posadila a hodila po něm polštářem. „Mizero!“

Zasmál se, když se trochu natáhl a chytil polštář jednou rukou. „Takhles mi před chvílí neříkala.“

Usmála se. „Nedokážu se na tebe zlobit dlouho, viď?“

„Ne, jsem totiž tak roztomilý.“

„Ne, roztomilý není to slovo. Spíš něco… jiného.“

Locke na ni hodil polštář zpátky, jen lehce, a vrátil se k vázání kravaty. Slyšel to už tolikrát: Proč se mi líbíš? Nevím, těžko se to dá vyjádřit přesně…

Pokud jde o Wua, nejenže si byl Locke jistý, že ho sleduje, byl si hodně jistý, že tento byt, který Wu platil, byl prošpikován štěnicemi. Přinejmenším měl zvuk, možná i obraz. Locke se hledáním mikrofonů nebo kamer neobtěžoval, ale kdyby byl Wuem, byl by si určitě ověřil, co mu Mayli o Shingovi říká. Wu pravděpodobně měl nahrávku s muchlovačkou Mayli a Shinga v posteli; pokud něco takového existovalo, bezpochyby se na to už podíval.

A Lockeho vlastní výkon s Mayli? Určitě nešlo o nic, kvůli čemu by se měl zabývat Lockeho nepostradatelností, která byla rozhodně daleko větší než Shingova…

„Kdy zase přijdeš?“

Dokončil windsorský uzel a narovnal si svou šedou hedvábnou vázanku. K o něco světlejšímu tónu na míru ušité košile a tmavší hedvábné vestě mu kravata padla dokonale. V Hongkongu stále zbývá pár výborných krejčích. Od doby, co Britové odešli, bylo jednodušší si najít takového, jehož práce se vám zamlouvala. Většině oblek za pět tisíc dolarů nepřipadal až o tolik lepší než ten za tři tisíce dolarů, ale ti, co se vyznali, snadno odhalili rozdíl. Šaty možná nedělají člověka, ale mezi bohatými a mocnými jsou vizitkou, která vás prezentuje jako někoho, kdo má vkus a prostředky.

„Nevím,“ řekl, „ale možná ti potom zavolám. Pokud nenajdu někoho lepšího.“

Než na něj stačila znovu hodit polštář, byl už na cestě ke dveřím.

5

Jakarta, Jáva Indonésie

Jay Gridley seděl vzadu v autobusu s nízkým jízdným a otevřenou střechou společně s dalšími padesáti cestujícími. Nesnesitelné, únavné horko a vlhko obklopovalo autobus jako mokrá přikrývka. Kdyby jeli, pronikal by tam aspoň horký vítr, ale vozidlo stálo. Podobně jako stovky jiných, které viděl okolo. Dokonce ani lidé na kolech a skútrech se nepohybovali a i vzduch byl strnulý jako v hrobce.

Pasažéři kolem něj si povídali, malajský, jazykem bahasa nebo anglicky, očividně je dopravní zácpa netrápila.

Jay zakroutil hlavou. Ať už vykouzlil jakýkoliv VR scénář, armádní superpočítače nebylo snadné zvládnout. Hardware, software, protokoly – všechno to bylo za trest. Rýpat se v takových věcech bylo i s plným přístupem tak složité a obtížné jako nic jiného, s čím se Jay doposud setkal. Celé to bylo jako krysí hnízdo plné zapadlých uliček a zamotaných silnic s děsivými budovami podél rovných ulic.

Příliš mnoho lidí četlo datové pakety a byla kupa dalších komplikujících faktorů, kterými se Jay ještě ani nezačal zabývat.

Jeho respekt vůči majoru Brettonovi o několik stupínků vzrostl. Jestliže se dokázal s tím bordelem vůbec vypořádat, byl prostě dobrý.

Thajec vedle něj, asi sedmdesátník oblečený do bílé košile s krátkým rukávem a sarongu, se usmál, přičemž ukázal své zuby, které byly lepší, než Jay čekal.

„Selamat. Ty Thaj?“ zeptal se ten muž. Jeho hlas byl chraplavý se spoustou chrchlů.

Náhodou to byla zčásti pravda. „Ano.“

„Máš děti? Já jich mám pět; čtyři syny a dceru a devět vnoučat.“

„Mám syna. Jenom jednoho.“

Starý muž se zachichotal. „Ty mladý. Spousta času.“

Z kapsy košile vytáhl cigaretu a nabídl ji Jayovi. „Dáš si?“

Jay odmítl.

Starý muž zapálil cigaretu a zhluboka z ní natáhl. V horkém a klidném vzduchu se objevily šedé obláčky. Kouření vysvětlovalo zvuk mužova chraplavého a hlenitého hlasu. I když scénář vytvořil on sám, občas upadal Jay do jakéhosi schizofrenního stavu, kdy ho zničehonic překvapovaly věci, za které byl sám zodpovědný. Jako teď mužův hlas. Jako by program vytvořil někdo jiný.

„Vypadá to tu takhle vždycky?“ zeptal se Jay. Ukázal na dopravní zácpu uvízlou na mrtvém bodě.

Starý muž pokrčil rameny. „Dnes dobrý den. Někdy ještě horší.“

Skvělé. Přesně tohle potřeboval slyšet.

Starý muž se podíval skrze prázdná okna autobusu. „Brzy přijde déšť, všechno ochladí.“

Jay přikývl. Jaké to asi je hrozné, když tropická bouře s blesky, hromy a s lijákem, který padá skoro vodorovně, je něco, na co se těšíte.

Brr…

To bude asi dlouhý, předlouhý den…

Demilitarizovaná zóna, severní od 38. rovnobižky Severní Korea

Vzdušné síly USA dělaly děsivou práci. Tisíce malých protiminových bombiček TDO-A2s, oficiálně známých jako lasičky, vyčistily velké průchody v minových polích na severokorejské straně drátu, takže když přes linii začaly burácet nové těžké tanky M10A3 na benzínový pohon, byly schopné vyvinout slušnou rychlost. Tankové kanóny ráže 105 milimetrů přidávaly hluk a dým do již beztak nepřehledného bitevního pole, ale řidiči viděli na obrazovkách jako ve dne. Mlha, déšť, dým a tma, nic z toho nepředstavovalo překážku pro elektronické vybavení, které si kolosy vezly.

Nad hlavami nepřestávala řvát spousta stíhaček a bombardérů, stealth již nebyl zapotřebí. Shazovaly své obrovské náklady. Od desetitunových kazetových bomb BLU-84a „Big Blue“, které nepřátelské vojáky kosí jako sekačka suchý trávník, až po chytré bomby GBU-27B z F-l 11, co si umějí najít komín a prosvištět skrz něj jako Santa Claus. Nesly také pět tisíc liber vážící drtiče bunkrů BU-28.

Tato část Severní Koreje byla momentálně nejnebezpečnějším místem na planetě, horší než činná sopka. Před lávou se dá utéct. Před střelami ráže 20 milimetrů ze stíhačky, která vás pronásleduje, však nikoli.

Ano, Severokorejci měli obrovskou armádu a mnohem více obrněných jednotek a všeho možného, ale neexistoval způsob, jak by mohl kdokoli na této planetě zastavit soustředěnou plnou sílu vojska Spojených států najednou.

Až na to, že se to zastavilo.

Jako kdyby někdo zhasnul světlo…

Pentagon Washington, D. C.

Thorn si sundal VR headset a zhluboka vydechoval, ještě stále udiven dojmem ze simulace. Bylo to, jako by stál jen kousek od bojových akcí. Slyšel, viděl a cítil vřavu války, cítil střelný prach a rozstřílenou zem…

Generál Roger Ellis od námořní pěchoty USA, vedoucí Oddělení pro speciální projekty – SpecProjCom – Pentagonu a Thomův nový šéf, se opřel do opěradla židle a podíval se na něj.

„Velmi působivé,“ řekl Thorn.

„Jo, až do té chvíle, kdy se to vypne,“ řekl Ellis. „Ta simulace zabrala spoustu drahého času, než se rozběhla, obětujeme jí lví podíl z výkonu dvou propojených superpočítačů, a někdo ji utnul, jako když na procházce šlápnete na mravence. To se stalo včera. Jistě chápete, proč náčelník generálního štábu není nadšen.“

Thorn přikývl. Ellis měl v hlase jižanský přízvuk. Možná texaský. „Mravenec“ znělo z jeho úst spíše jako „mraueenets“.

Nalézali se v Pentagonu, v simulační místnosti, která sousedila s Ellisovou kanceláři. Místnost byla bez oken, nijaká, stejné základní barvy jako všude kolem. Budova byla jako bludiště, takže jste potřebovali strážce-průvodce, který vás vodil, abyste našli cestu, i když byl prostor organizován pomocí různobarevných šipek a linek na stěnách a na zemi. Tak nudná kancelářská budova, jako byla tahle, a tato ubíjející místnost, pomyslel si Thorn, by jednoho uspaly, i když by to určitě nebylo vhodné během té VR jízdy, kterou právě zažil.

Ellis byl zralý padesátník, ale měl šedé vlasy a bledý vrásčitý obličej. Dělalo ho to starším, než ve skutečnosti byl. Na sobě měl uniformu, dobře střiženou šikovným krejčím tak, aby mu zmenšovala břicho, které ale stejně začínalo vyhrávat souboj s kalhotami. Thornův dědeček tomu říkával „Přesahova nemoc“, protože jeho břicho přesahovalo opasek…

„Výdaje na cvičení v reálném světě se s tímhle samozřejmě nedají ani srovnat, přičemž bychom ho těžko mohli uskutečnit proti Severokorejcům nebo Číňanům.

Ale stejně, milion sem, milion tam a, jak říkal Dirksen, brzo se to začne sčítat do opravdu velkých částek.“

Ellis se podíval na Thorna. „To je to, co vy děláte, stíháte počítačové pošuky, který dokážou věci pěkně posrat. Tohle bylo vážné narušení bezpečnosti. Dokážete to spravit?“

Thorn pokýval hlavou. „Jestli je to možné udělat, pak to naši lidé dokážou. My tu ale, generále, máme dva různé problémy. Najít a pochytat bandu, která je za to zodpovědná, je věc jedna, opravit software je ta druhá. Moji lidé budou hledat toho hackera a možná můžeme trochu pomoct s opravami, ale vyřešit to budou muset hlavně vaši programátoři scénáře.“

„Veliteli, garantuji vám, že když nám přinesete toho, kdo to udělal, my se postaráme, aby nám řekl vše, co potřebujeme pro opravu vědět, a ještě leccos navíc.“

„Ano, pane.“

„Takže na tom teď dělají vaši technohoši?“

„Můj nejlepší člověk už na tom pracuje se styčným důstojníkem. Přidáme víc lidí, až budou mít z čeho vycházet.“

Ellis se zašklebil. „Vítejte u námořní pěchoty, veliteli Thome. Vede ještě plukovník Kent vaši ozbrojenou složku?“

„Ano, pane.“

„Řekněte mu, aby se za mnou stavil, až se mu to bude hodit.“

„Dobře.“

„Tak jo. Máme tu vyřešit nějaké otázky kolem posloupnosti velení. Řeknu svým hochům přes papírovou a elektronickou byrokracii, aby kontaktovali vaše. A ještě je tu spousta různých dalších věcí, ale hlavní je, abyste na ten problém vlítli jako jestřáb na koroptev a toho neřáda dostali. Všechno ostatní vyřešíme za pochodu.“

„Rozumím, generále.“

„Dobře. Jděte na to a průběžně mě informujte.“

Poté, co strážce doprovodil Thoma k východu, se velitel Net Force zamyslel nad prvním rozhovorem se svým novým šéfem. Zatím to ušlo. Jak dlouho bude trvat, než bude moci polevit v ostražitosti, to se teprve uvidí.

Paradise Road Ráj

Bylo dost teplo, aby si člověk mohl sundat tričko a cítit se fajn, ale zase ne natolik horko, aby byla chůze nepříjemná. Bylo asi tak 28 stupňů Celsia. Vysoko na čistě modré obloze se vznášelo pár mraků a vál mírný vánek, který trochu třepotal stromy.

Před chalupou se táhl opečovávaný trávník a krátká tráva byla na holá chodidla moc příjemná. Dům s pláckem byl obehnán bíle natřeným plotem s dřevěnými laťkami. Ve stínu velkého dubu vedle domu spal středně velký pes, takový strakatý kříženec, který škubal packama, jako by ve snu honil imaginárního králíka.

Za oknem vedoucím do velké kuchyně byly tři nádherné ženy, které připravovaly oběd, vysoká prsatá blondýna v topu na tkaničky, zrzka s vlasy rozpuštěnými do půl zad v obepnutém topu a kudrnatá brunetka s tmavou pletí bez jakýchkoli šatů, které by zahalovaly její dokonalá prsa. Trojice se podívala oknem ven, usmála se a zamávala.

Mezi dvěma platany visela houpací síť, vedle ní stál malý stolek s nádobou s ledem a lahvemi s pivem, jako předkrm spousta pizzy s třemi druhy masa a dvěma druhy sýra. Nechyběla ani krabice kubánských doutníků.

V koruně stromu u sítě byl holografický projektor, obrazy hráčů ze šampionátu amerického fotbalu tančily ve stínu. Čtvrtá čtvrtina, dvě minuty do konce a skóre bylo těsné, 28 – 28.

Mladé roztleskávačky, všechny dokonalé a od pasu nahoru nahé, začínaly pěkně řádit. Tu a tam je kamera zachytila ve zpomaleném záběru tak, aby jejich poskakování bylo obzvláště zajímavé…

Čéče. To musel být snad ráj, no ne?

Prásk!

Dům, trávník, pes, pivo – všechno zmizelo. Idylka v okamžiku ztmavla. O chvíli později nahradily černotu plameny a scéna jak vystřižená z Dantova Pekla. Mučené duše se zmítaly ve věčném ohni, bolestný vřískot všude kolem a kouř a páchnoucí síra otravovala vzduch…

Velitelství KyberZemě Paříž, Francie

Charles Seurat pokýval hlavou. „To byl docela šok,“ řekl.

Programátor Georges také pokýval hlavou. „Tenhle scénář s chatkou si většinou vybírají manuálně pracující muži a i ženy, Američané jim říkají modré límečky. Ta náhlá změna z ráje v něco, co by se dalo pojmenovat infernem, je obzvláště děsivá. Mnozí z nich mají náboženské vychování a podle jejich víry není daný scénář se skutečným rájem… hm… slučitelný. Když se pak tato fantazie přemění v peklo, není to jen šok, je to pro ně něco, o čem si někde ve skrytu duše myslí, že si to zaslouží. Přes veškeré naše ujišťování, že to byla drobná závada, a i když jsme jim nabídli volný čas zdarma, ztratili jsme zákazníky.“

„Kolik?“

Georges pokrčil rameny. „To se nedá říct přesně. Víme, že si stěžovalo jenom pár desítek lidí. Kolik přestalo využívat služeb a bez oznámení odešlo? Těžko říct. Ne každý při odpojení odpoví na dotaz.“

Seurat potřásl hlavou. „A zdroj jsi nenašel?“

„Stejně jako v ostatních případech se signál přenášel z jednoho satelitu na druhej a pak zmizel. Tenhle hacker je klasa.“

„No, přece musíme mít někoho, kdo je lepší. Tenhle druh útoku je nepřijatelný. Jen jeden člověk!“

Georges nic neříkal, ale Seurat cítil, že má něco na srdci. „Ano?“

„Jen dvě věci, mon capitaine. Zaprvé, KyberZemě nebyla jediným cílem. Z důvěryhodnejch zdrojů jsme se doslechli, že válečný simulace armády Spojených států byly s jistým úspěchem napadený podobně.“

„Něco takového jsem také zaslechl. Co s tím?“

„To znamená, že možná máme společného nepřítele. Tudíž, možná, nepřítel našeho nepřítele by moh pomoct.“

„A co byla ta druhá věc?“

Georges váhal.

„Tak to vyklop.“

„Nemůžeme předpokládat, že je náš hacker sám. Moh se zapojit do spiknutí. Nebo něčeho horšího.“

Seurat se nad tím chvilku zamyslel. „Myslíš, že ho sponzoruje nějaká vláda.“ Nebyla to otázka.

„Oui. KyberZemě představuje hrozbu tradičním geopolitickým uskupením. Pokud dosáhneme svého cíle… až dosáhneme našeho cíle, bude naše moc konkurovat moci národních států. Nikdo se nikdy takového vlivu nevzdá dobrovolně.“

Seurat přikývnul. Ano. V tom měl Georges pravdu. Hacker podporovaný vládou by měl mnohem víc zdrojů než ten, který sedí v místnosti u svého počítače. Čím víc o tom přemýšlel, tím větší smysl dával předpoklad, že útoky podporovaly některé vládní kruhy. Ale kdo? Které země?

Spojené státy byly samozřejmě kandidátem číslo jedna. Pokud to celé není jejich nápaditá lest, jak svést KyberZemi ze stopy, aby to je samé vylučovalo. Američané jsou někdy pěkně nevyzpytatelní, ale podle toho, kolik ty poruchy stály jejich armádu, by je to asi přišlo zbytečně draho. I kdyby KyberZemě věděla, že v tom mají Státy prsty, neměla síly, aby proti nim mohla vést totální elektronickou válku.

Aspoň prozatím ne.

Tohle se muselo prozkoumat podrobněji. Seurat znal ve Státech pár kontaktů, byli to lidé, kteří by měli být schopni zjistit víc. Vůbec se mu nelíbilo být obětí… kohokoliv.

Locke seděl ve svém pronajatém náklaďáku, který vypadal jako instalatérská dodávka, a předstíral, že píše pracovní příkaz. Hlavní vchod velitelství KyberZemě byl ve velkém zpětném zrcátku dobře vidět. Locke ho pozoroval, a přitom okázale vyplňoval papíry. Měl na sobě starou kombinézu s nápisem plombier na zádech. Dobrou věcí na převleku za instalatéra je, že si vás nikdo nevšímá, i když parkujete náklaďák v sousedství celé hodiny. Když vás Francouzi uvidí, jak tam vysedáváte a nic neděláte, řeknou si, že se jen ulejváte z práce, a mávnou nad tím rukou. Línej bátardy oni?

Locke se tomu musel zasmát. Francouzsky moc neuměl, dokázal si tak akorát objednat večeři a zavolat taxík, ale i kdyby byl na francouzštinu odborník, Francouzi stejně ohrnují nos nad každým, kdo není jedním z nich, a na znalosti řeči nezáleží. Oni a ta jejich snaha o zachování čistoty jazyka.

Od jeho příjezdu připomínala budova KyberZemě mraveniště, z přicházejících a odcházejících vedoucích pracovníků vyzařovalo napětí, až si Locke začínal myslet, že Shingovy machinace aspoň do určité míry fungují.

Navíc podplatil pár nedůležitých zaměstnanců – ostrahu, sekretářky a chlapíka, který rozvážel obědy. I když mu nemohli poskytnout konkrétní informace o povaze problému, rozhodně mohli potvrdit, že se něco děje a vedení KyberZemě z toho není nadšené. Ani trochu nadšené.

Locke měl zprávy ze Spojených států, že také armáda Shingovým zásahem utrpěla škody. Měl v plánu tam odcestovat a zkontrolovat si to osobně.

Nicméně musel uznat, že Shing byl zatím schopný dokázat vše, co tvrdil. Samozřejmě v tom musel pokračovat, aby celý plán úspěšně postupoval. Existoval záložní plán pro případ, že by byl Shing zastaven. Nebyl tak nenápadný a provedl by ho sám Locke. Doufal, že k tomu nedojde. Ne snad proto, že by se bál, že nebude fungovat, ale rizika, která přinášel, vyžadovala čas a energii, která se dala lépe využít jinde.

Po chodníku kolem prošel policista. Podíval se na náklaďák. Locke se usmál, lehce poldovi kývnul hlavou a pak se vrátil ke svému předstíranému papírování. Na první pohled nebyl čistokrevným Francouzem a policista si očividně nepřál s ním mluvit a vytrpět očekávatelný masakr své rodné řeči méněcenným cizincem.

Arogance byla bolestivá, i když se zrovna hodila. Locke se nemohl dočkat Spojených států. Byli tam mnohem víc v pohodě.

V zrcátku zahlédl pohyb. Aha. Z budovy vycházel Seurat, car KyberZemě, nastoupil do limuzíny, která před ním zastavila.

Locke nastartoval motor náklaďáku. Podle toho, co věděl, byl Seurat automobilový nadšenec. Rád řídil. To, že neseděl v jednom ze svých sporťáků, pravděpodobně znamenalo, že se chystá cestovat, o čemž Locke také něco zaslechl. Fanoušek vynikajících aut by nikdy nenechal drahý vůz na letišti nebo nádraží vystavený živlům a úderům nepozorně otevíraných dveří aut ostatních řidičů.

Ředitelé společností cestovali neustále a toto pravděpodobně nebylo nic víc než obchodní cesta. Nicméně při problémech, kterým teď KyberZemě čelila, nebyl špatný nápad ověřit si to. Vědění vskutku znamenalo moc.

Limuzína vyjela od obrubníku a Locke za ní vyrazil do odpoledního provozu.

6

Pentagon Washington, D. C.

Abe Kent se již dávno naučil čelit většině svých obav. Ne, že by se jich zbavil. Spousta věcí ho ještě stále dokázala zneklidnit. Pokud se nechal. Slepota, senilita, ochrnutí po mrtvici. Obavy z těchto věcí byly přítomné stále, ale naučil se je kontrolovat, aby nad ním nezískaly moc.

Vypořádal se s nimi tak, že byl stále ve střehu a nedělal věci, které je mohly přivodit. Správně se stravoval, cvičil, pravidelně chodil na prohlídky. Nepil moc alkoholu, jen sem tam si dal skleničku piva nebo vína. Dýmku přestal kouřit už před dvaceti lety. Neexistovaly žádné záruky a nakonec ho stejně něco zabije, ale rychlý a náhlý konec ho neděsil. Často tomu byl tak blízko, že po většinu času žil na dluh.

Byl to dobrý mariňák. Dotáhnul by to už na generála, kdyby nebyl tak poctivý a nechal tenkrát volný běh událostem. Takže vyhazov byla ta nejhorší věc, kterou mu mohl Roger Ellis udělat. A když se podíval nazpět, nebylo moc věcí, kterých by litoval. Výsledkem bylo, že se setkání neobával.

Stále v něm však hryzal takový… pocit nejistoty, když přicházel ke dveřím kanceláře v Pentagonu se svým dozorcem a průvodcem, který byl také mariňák. Seržant, možná osmadvacetiletý kluk, který ho znal.

Na cestě z Quantika začalo mrholit. Možná to bylo znamení.

„Jsme tady, pane. Přijdu vás vyzvednout, až skončíte.“

„Díky, seržante.“

„Semper fi, pane.“

Kent se široce usmál. „Přesně tak, synku.“

Ellis přibral pár kilo a vypadal bledší, než když ho Kent viděl asi před pěti lety naposledy. Tenkrát měl Ellis hodnost plukovníka, generálem se stal až za pár měsíců. Kent mu poslal blahopřání.

Další mu poslal, když mu před rokem přišpendlili další hvězdičku. Nemělo smysl kvůli tomu cítit hořkost.

„Abe, jak se máš?“ zeptal se Ellis.

„Znamenitě, generále.“

„Pojď dovnitř, posaď se.“

Kent to udělal.

Ellis rád chodil kolem horké kaše, než přešel k věci, a tak si oba muži pár minut povídali ve stylu jestlipak jsi slyšel a hádej, kdo umřel. Konečně se Ellis dostal k problému.

„Tak mi pověz o Net Force. O ozbrojené složce.“

„Máme dobré lidi. Dost profesionálů. John Howard dal dohromady skvělý tým. Dobrý výcvik, dobrá výbava, dobrá podpora od gardy i od velitele Net Force.“

„Nevěřil bych, že přijde den, kdy budeš v gardě,“ řekl Ellis.

„No. Dostal bych se na konec cesty i u sboru, že? Několik dalších let a jako vetchý, Vysloužilý plukovník bych učil na nějaké zapadlé akademii, provozoval kiosek s logistikou, tak měla skončit má kariéra. Když mi zavolal John Howard, vypadalo to jako možnost, jak zakončit aktivní službu smysluplně.“ Na chvilku se odmlčel. „Nikdy jsem nebyl moc kancelářský typ.“

Ellis přikývnul. „Naštval jsi pár pěkně nablýskaných generálů, Abe. To víš. Co jsi čekal?“

Kent potřásl hlavou. „Tušil jsem, co bude následovat, generále. Nemohl jsem při rozhodování myslet na následky. Vždyť si pamatujete, co se tenkrát stalo. Co byste udělal na mém místě?“

Ellis se nad tím na chvíli zamyslel. „No, rád bych řekl, že bych udělal to samé. Mariňáci by neměli dělat chůvy synáčkům úředníků, které vynesly do funkce peníze,“ odmlčel se, „ale já jsem byl vždycky trochu, hm… flexibilnější…, než ty. Asi bych si to promyslel a zkusil se z toho vymluvit. K čertu, i po tom, co jsi vymlátil tomu klukovi zuby, ses mohl trochu ohnout, políbit pár prstenů a nechali by tě z toho vyjít lehce.“

„Pravděpodobně.“

„Ale neudělals to.“

„Ne, pane.“

„Pokud by na to přišlo, udělal bys to samé, že?“

Kent věděl, že to byla nebezpečná otázka. Ellis se snažil zjistit, jak by se zachoval pod tlakem. Chytré by bylo říci „ne“. Že si uvědomil, že udělal chybu a přání sboru bylo důležitější než osobní pocit cti jednoho jeho plukovníka. To by byla chytrá odpověď.

Kent řekl: „Ano, pane, udělal bych přesně to samé.“

Ellis se zašklebil. „Rád vidím, že jsi neztratil svou páteř, Abe. Já, já jsem spíš politický živel. Já se ohnu, když je vítr moc silný, ale až přijde útok, chci mít v zákopech chlapa s odvahou.“

„Uvědomujete si, že riskujete, když mě použijete, pane?“

Ellis přikývl. „Ano, ale povím ti takový krátký příběh.“

Generál krátce pohlédl na zarámovanou fotografii na svém stole. Z místa, kde Kent seděl, nemohl říct, jestli to je trojrozměrná projekce, nebo ne, ale obraz vypadal jako staromódní statická fotografie. „Moji rodiče měli psa, starého německého ovčáka jménem King. Můj otec jednou v noci vstal, aby se šel vyčůrat, podíval se dolů a uviděl velkou krvavou skvrnu na koberci v ložnici. Začal hledat Kinga a našel ho v kuchyni v tratolišti krve na zemi.“

Ellis se podíval na plukovníka. „Psovi tekla krev z nosu. Má matka vstala a ona i můj otec pobíhali kolem s ručníky a vatovými tampony a všechno otírali a snažili se zastavit krvácení. Jenže jim to nešlo. Nikde poblíž nebyla veterinární klinika s celonočním provozem, tak celou noc seděli se psem, hladili ho a pokoušeli se ho uklidnit, zatímco zachytávali kapající krev do ručníku. Brzy ráno vzali Kinga do místní veterinární ordinace, kde čekali, dokud neotevřeli. Můj otec seděl na verandě před ordinací s hlavou psa na klíně. Krev se mu vsakovala do kalhot. Veterinář nakonec krvácení zastavil, ale vzhledem k tomu, že nenašel žádný náznak zranění, které to mohlo způsobit, a že se to nikdy dřív nestalo, chtěl provést nějaké testy. A udělal je. Otce stály čtyři sta padesát dolarů.“

Ellis se odmlčel a pak se na plukovníka mírně pousmál. „Co zjistili, Abe, bylo, že měl pes krvácení z nosu. Nenašli nic závažného, co to mohlo způsobit. Nemuselo se to už nikdy opakovat. Krev z nosu za čtyři sta padesát dolarů.“

Znovu se usmál a pak potřásl hlavou. „Ale mým rodičům nebylo těch peněz líto. Ten pes byl součástí rodiny, milovali ho stejně jako nás, když jsme bydleli doma. King spal u nohou jejich postele. Chodili s ním na procházky a vozili ho vzadu v autě, když někam jeli. Stejně jako byli oni jeho smečkou, on byl jejich pes.“

Opět se odmlčel. „No, snažím se tím říct, plukovníku, že je to vzájemné. Když máš lidi, kteří jsou oddaní, musíš jim to vrátit.“

Kent přikývnul.

„Povedeš svou jednotku tak, jak je třeba. My se vypořádáme s papírováním, urovnáme hierarchii velení, tohle všechno a – vítám tě zpět u sboru. Pokusím se ze všech sil zbavit tě těch pedantů.“ Ellis vstal a natáhl ruku.

Kent se také postavil a potřásl jí.

„Díky, pane,“ řekl Kent a byl překvapený, jak rád slyšel Ellise říkat to, co řekl. Zpátky ve sboru.

Doma.

Překážková dráha

Základna Čínské lidové armády. Cvičiště Macao, Čína

Den byl horký a všichni se potili. Vlhkost byla taková, že se pot odpařoval velmi pomalu, což člověka moc neochladilo.

Wu nikdy moc nadaným atletem nebyl, byl spíše umíněný ve svém odhodlání. Uměl si najít správné tempo. Jako v tom bájném závodu mezi želvou a zajícem, v kterém může pomalejší zvíře vyhrát jen za předpokladu, že to rychlejší zaváhá. Wu se stal odborníkem na vytrvalost. V běhu na krátkou vzdálenost, tedy aspoň pokud si protivník nenatáhnul šlachu nebo nespadl a nevyvrknul si kotník, pouhá vytrvalost nestačila. Ale v běhu na delší vzdálenost existovalo příležitostí na protivníkovu porážku mnohem víc.

Jak Wu šplhal po opěrkách na vršek dřevěné stěny, přemýšlel o pastech, které mohla chytrá želva hloupému zajíci nachystat.

Wu četl Sun-Coro Umění boje tolikrát, že ho z větší části uměl nazpaměť. Kniha pěti prstenů od japonského šermíře Mijamota Musašiho byla další prací, kterou Wu znal a které rozuměl. Muž, který stál na kopci a viděl, jak se blíží nebezpečí, byl ve výhodě před tím, který prošel zatáčkou na silnici a byl pak zaskočený. Být varován znamenalo být připraven.

Wu zdolal vrchol překážky a sklouznul dolů po druhé straně. Před ním byla dlouhá a hustá síť z ostnatého drátu, pokrývala zem jako nízká střecha a byla jen asi metr nad terénem. Měřila na dvacet metrů. Člověk se pod ní mohl plazit po břiše nebo mohl ležet na zádech a smýkat se ze strany na stranu a odstrkávat se nohama. Metoda po zádech byla pro většinu o chlup rychlejší a šetřila lokty. Ale také jste neviděli před sebe, a jakmile jste vylezli z drátů, leželi jste pár sekund na zádech. Wu překonal tuto překážku po břiše a vytrpěl větší nepohodlí. Již dávno zjistil, že ten, který střílí první, vždy nezvítězí. Přesnost je důležitější než rychlost.

Usmál se, když si vzpomněl, jak se díval na nahrávku Lockeho a Mayli při milování. To byl muž, který věděl o sexu všechno, to mu musel Wu přiznat. Při sledování leccos pochytil a bylo by zajímavé ty techniky vyzkoušet.

Ale teď nebyl čas myslet na podobné věci. Nesoustředěný muž na bitevním poli se pravděpodobně nedožije chvíle, aby toho litoval.

Padnul na zem a začal se plazit. Před sebou viděl nohy důstojníka, který také zdolával překážku, prsty u nohou dolů, také se plazil po břiše.

Je výhodné mít širší rozhled, vidět věci z nadhledu. Byly doby, kdy obecnější a povrchnější posloužilo lépe než užší a hlubší. Schopnost vidět současně do šířky a do hloubky byla Wuovým darem. Při boji to bylo pro generála nepostradatelné. Muži s malým rozhledem umírali s očima doširoka otevřenýma při útoku z nečekaného směru.

Hlína byla udusaná všemi těmi těly, která se přes ni smýkala. Přes slušnou přeháňku vůbec nezměkla. Bylo to jako plazit se po asfaltu.

Dokonce i v kombinéze s chrániči na loktech a kolenech to není příjemný pocit.

Na konci sítě se prostor rozšiřoval, mohli jste se otočit, ale zvednout se o kousek výš, než když jste byli pod drátem, mohlo být smrtelné. Ten den byly v provozu jen lasery a vystrčit ruku nebo hlavu nahoru vám mohlo přivodit jen tečku svítící na vás jako nehmotná červená muška. Ve zkušebních dnech, kdy se tu plazili hromadně vojáci, kteří se měli připojit k elitním jednotkám, byla laserová světla nahrazena kulometnou střelbou. Každá desátá střela byla stopovka a mohli jste vidět, jak blízko nad vámi kulky létaly. V průběhu let už mnoho mužů zemřelo během cvičení s ostrou střelbou.

Wu necítil žádný soucit s těmi, kterým se to stalo. Voják, který zpanikaří zde, kde kulky nelétají níže než přesně jeden metr od země? To není muž, se kterým byste si přáli riskovat život v boji, kde taková omezení nebudou.

Wu podlezl okraj sítě a stále se plazil, jako by měl stále nad sebou zubatou střechu. Padesát metrů před ním byly provazy, silná konopná lana tlustá jako jeho zápěstí. Museli jste po nich vyšplhat, abyste dosáhli plošiny sedm metrů vysoko.

Toto bylo místo, kde poskytovala výhodu síla paží. Wu se již dávno naučil, jak pomoct rukám svýma nohama i chodidly. Silný muž by vyšplhal po houpajícím se provaze jen pomocí paží rychleji než Wu svým píďalkovitým stylem. Byly doby, kdy to Wu dělal i tím způsobem. Dokonce i dnes by to stále ještě dokázal, ale nebylo by to moudré.

Wu myslel dopředu již mnoho roků. Již před lety zjistil, že má jen malý význam předvádět své schopnosti, aby zapůsobil na jiné. Provazy před ním nebyly poslední překážkou. Další, které vyžadovaly svaly, ležely vpředu a tempo bylo důležité. Wu se naučil bojovat chytřeji, ne silněji. Dosáhnout cíle první, ale vyčerpaný nebyl recept na vítězství. Wu se znovu usmál a dál se plazil směrem k provazům.

Univerzitní park, Maiyland

Thomova ruka a rameno už bolely, ale stále měl před sebou ještě třicet kol s katanou. Stál před zrcadlem ve svém domácím sále, dřevěnou pochvu japonské zbraně na svém levém boku umístěnou tak, aby ostří bylo nahoru. Čepel, lesklou jako zrcadlo, zdobily znaky, které prozrazovaly, že jde o jednu z tradičních zbraní z damascenské oceli, kterou mistr zbrojíř vyrobil s láskou. Zbraň, kterou Thorn získal teprve před měsícem, měla rukojeť z křišťálové kůže manty pod tradiční diamanty obalenou hedvábnou šňůrkou, konec rukověti pobitý bronzem a s železnou tsubou, nebo-li chráničem. Byl vyroben v takzvaném novém období. „Nový“ byl relativní pojem, protože ho zhotovil v Musašiho škole Korekaze, nebo jeden z jeho žáků, před čtyřmi sty lety.

Pod rukojetí, kterou držel na místě bambusový kolík, bylo na střence japonskými znaky napsané jméno kováře, rok, kdy bylo ostří vyrobeno, a fráze, kterou Thomovi přeložili jako „jednoho šťastného dne v září tato čepel byla dohotovena“. Bylo tam i jméno prvního majitele. Pod tím byl další nápis, říkal „tři těla“. Jak Thorn zjistil, znamenal tento poslední nápis počet mužů, které meč přetnul jednoho po druhém během testu ostrosti. Neříkalo to, zda byli ti muži živí, nebo mrtví, když byl test prováděn; patrně se obvykle používaly oba druhy…

Damascenská ocel, kovářsky svařená z několika vrstev kovu, byla relativně ohebná, s ostřím zakaleným do velké tvrdosti. To čepeli propůjčovalo skvělé vlastnosti v řezu, lepší, než mělo mnoho moderních ocelí. Jednou viděl Thorn video, starou nahrávku z teleshopingového programu, při kterém prodavač předváděl kopii katany z nerez oceli. Vykládal, jak je pevná, a aby to dokázal, udeřil několikrát tupou stranou do stolu před sebou.

Při posledním úderu čepel praskla vedví a ulomená část vylétla vzhůru a zabodla se muži do bicepsu.

Novější neznamená vždy lepší…

Jednou z velkých výhod bohatství je, že si můžete koupit podobné věcičky jako tento poklad. Meč stál jako nový mercedes a s trochou péče mohl vydržet dalších čtyři sta let.

Thorn se usmál. Bylo by zajímavé, jak by jezdil osm set let starý mercedes…

Zhluboka se nadechnul a pokusil se ignorovat pálení v deltových svalech. Zatímco se snažil uvolnit, jak to jen šlo, natáhl svou pravou ruku za záda. Pokusil se nechat své vědomí, aby se rozšířilo, aby dosáhl stavu, kterému Japonci říkají zanšin. Je to cíl každého iaido odborníka používajícího pravou čepel.

V japonštině do znamená“cesta“. To je odlišné od bojovnějších umění, která jsou obyčejně známá jako jutsu. Iaido není starodávné umění, podle toho, co ho Kent naučil, vznikl tento termín na počátku třicátých let dvacátého století. Jeho předchůdce, iaijutsu, existoval mnoho staletí, ale od té doby, co se, podobně jako v západním šermu, zabíjení lidí mečem ve slušné společnosti víceméně odsuzovalo, bojová umění se změnila…

Iaido má spoustu formalit, od detailních instrukcí, jak čistit čepel a jak uvázat provaz na vaku, v kterém byl meč přenášen, až po to, jak stát, sedět, klanět se a tak dále… Když se ale rozhodnete bojovat, má iaido jen čtyři kroky: tasení zbraně, sek, otření krve z čepele a návrat zbraně do pochvy. Kent mu řekl i japonské názvy: nukisuki, kiritsuke, chiburui a noto, ale také říkal, že jména nejsou důležitá. Cíl je prostý: mistr šermíř musí splynout s ostřím. Po nespočetných hodinách cvičení člověk nemusí přemýšlet, když je nutné jednat. V jedné chvíli stojíte proti svým pomyslným protivníkům, v další už máte meč v ruce a útočíte. Jen za moment poté setřete krev z ostří a zbraň odkládáte. To všechno bez zrychlení tepu…

Samurajský meč je spíš zbraň sečná než bodná, i když se dá použít i tak. Jeho váha, vyvážení a účinnost se velmi liší od končíře, kordu nebo šavle. Ano, mistr šermu z francouzské, italské nebo španělské školy by celkem jistě probodnul mistra iaida jako první. Přímý výpad je rychlejší než rozmáchlé seknutí. Při obyčejném zápasu s cvičnými zbraněmi by to pravděpodobně stačilo. Ale ve skutečném souboji by bodnutí pravděpodobně nebylo okamžitě smrtelné. Váš protivník by mohl umírat, ale stále by byl schopen pohybu. Výsledkem podobné situace s jako břitva ostrou katanou a schopnostmi a odhodláním ji použít by bylo spíše ai-uchi – vzájemné zabití. Abyste udeřili první, odkryjete se protiúderu. Vzájemné zabití bylo přípustným cílem Japonců – cesta samuraje, – říkalo rčení, – je ukryta ve smrti.

V minulosti chtěli západní šermíři zpravidla probodnout své protivníky, zabít je, pokud to bylo nutné, a odejít. Když jste chtěli jen spáchat sebevraždu, mohli jste prostě skočit z vysokého mostu. Pokud byl muž ochoten zemřít, aby vás vzal s sebou, dávalo mu to, aspoň podle Thoma, nespornou výhodu.

Vytasil meč, zvedl ho nahoru a za hlavu, přitom uchopil rukověť také levou rukou. Byla to obouruční zbraň a tento druh uchopení jí propůjčoval větší účinnost. Seknul mečem dolů. Tímto pohybem byste mohli někomu odseknout hlavu. Nebo, v případě této čepele, přetnout tři těla nad sebou. Mistr s takovou zbraní a odhodláním zemřít by byl úctyhodný protivník. Rozhodně ne někdo, s kým byste si chtěli zahrávat.

Thorn pohnul ostřím napravo, uvolnil sevření levé ruky a pak pootočením zápěstí obloukem otočil meč směrem dolů. Přidal klouzavý švih, kterým zakončil kroužení se špičkou čepele namířenou k zemi.

Stále se snažil zůstat uvolněný, levou rukou natočil pochvu stranou, vedl ostří nahoru a podél těla špičkou k sobě a ťuknul tupou stranou těsně pod ochranným košem do konce pochvy. Táhl meč podél těla doprava a lehce svíral palcem a ukazovákem ostří – to mělo odstranit jakékoli ulpělé stopy krve – dokud hrot nesklouzl k ústí pochvy. Vztyčil ostří a jemně ho zasunul na místo, dokud mosazný klínek před košíkem pevně nezapadl. Natočil pochvu zpět do pozice ostřím vzhůru, sundal z ní ruku a uklonil se.

Sedmdesát jedna. Dnes už jen devětadvacetkrát. A, podle Kenta, možná ještě desetitisíckrát znovu, aby se dostal do stavu, kdy se bude cítit spokojen.

Thorn se zakřenil. Měl před sebou ještě dlouhou cestu. Ale stejně, něco v těch jednoduchých pohybech bylo. Thorn věděl, že „jednoduchých“ neznamenalo „snadných“ o nic víc, než „složitý“ znamenalo „těžký“. Dokonce po několika měsících cvičení se už cítil mnohem klidnější. Což je ve chvíli, kdy kolem sebe máváte superostrou čepelí, rozhodně dobrý způsob uvažování.

7

Oddělení Programu pro modernizaci superpočítačů ministerstva obrany Nové křídlo Pentagonu Washington, D. C.

Člověka menších technických znalostí by vytváření VR scénářů mohlo obrat o drahocenný čas, který by lépe využil při práci na problému, který měl vyřešit. Jay, jenž patřil mezi nejlepší v oboru, si s tím nemusel dělat starosti. Měl výchozích scénářů plnou poličku, obrazně řečeno. Vždycky mohl jeden popadnout a zapojit ho. Výchozí scénář stavíte, když se nic neděje a máte čas to udělat pořádně. A pokud to nemůžete udělat pořádně, proč se obtěžovat? Sáhněte po nějakém komerčním výrobku a vstupte do něj, ať někdo chvilku pracuje za vás…

Ale neee, ne tenhle chlapík, tenhle ne, to nikdy, pane, děkuju pěkně!

Jay se zašklebil, když vklouznul do VR výstroje. Propojení, castery, tlakové spínače, všechno se to každým rokem zdokonaluje. Člověk oblečený do plně smyslového obleku mohl vidět, slyšet, cítit a ochutnat a dotýkat se věcí ve VR scénářích. Stále to nebylo v mnoha ohledech tak dobré jako RS, reálný svět, ale něco z toho bylo už opravdu blízko.

Jay si přinesl do vojenského křídla své osobní vybavení. Zrovna nedychtil po tom oblékat si něčí cizí upocené a nepadnoucí věci. Pokud by se obávali, že by nějak schovával informace v systému obleku, mohl ho tam nechat – měl další dvě stejné soupravy, jednu doma, jednu na velitelství Net Force.

Pravdou bylo, že armádní systémy fungovaly na jiných základech, ale integrovat do nich jeho vlastní scénář šlo skoro tak snadno jako u civilních systémů. Znovu se zašklebil a potřásl hlavou. Nehodíte Frajeru Jayi Gridleymu pod nohy oblázek a nečekáte, že o něj zakopne a nabije si kokos.

Největší problém představovalo, že tam musel osobně být, aby to udělal. Za předpokladu, že neexistoval způsob, jak vstoupit do systému zvenčí. Což byla zřejmě chyba, protože se očividně někdo nějak dovnitř dostal a pěkně věci zamotal. Bylo třeba najít a zavřít skryté otevřené dveře. To byl Jayův úkol. Pokud se ukáže, že zloduch je někdo přímo z armády, nebude to Jayův problém.

Když se konečně ustrojil, vyvolal Jay nový scénář, ten, který dostavěl před několika týdny. Zdálo se, že nastal vhodný okamžik, aby ho vyzkoušel…

Na palubě válečné loái HMS Riggs, Někde v Karibiku

„Támhle je, pane, daleko před přídí na pravoboku.“ Britský přízvuk prvního důstojníka byl břitký a příslušně uctivý.

Vzduch byl plný vůní soli, dubového dřeva vysoušeného sluncem a teplé kolomazi. Vlastně to nebyla kolomaz, spíše kreozotový olej, ale to je téměř totéž.

Kapitán lodi Jeho Veličenstva Jay Gridley přikývnul. Pozvednul svůj dalekohled z vyleštěné mosazi a pátral po cíli.

Chvilku trvalo, než ho našel. Zorné pole těchto starých dalekohledů bylo příšerné… aha, támhle je.

Loď pirátů plula pod vlajkou Veselého Rogera, lebka se zkříženými hnáty pošilhávala v zářivém tropickém slunci.

„Nalevo od nás je bouřka, pane,“ řekl důstojník.

Jay sklonil dalekohled. „Ano, Rudovous tam jistě míří, doufá, že se tam schová. No, my nedovolíme, aby se to stalo, že ne?“

„Ne, pane. Samozřejmě ne.“

Jay se tiše zasmál. Miloval britské námořnictvo. Přinejmenším jeho smyšlenou historickou verzi, kterou vytvořil, což, jak musel připustit, byla kombinace Horatia Homblowera a kapitána Blooda. Skutečné námořnictvo v tom období nebylo tak docela skvělé. Muži na palubě dřevěné lodi v Karibiku byli upocení, nemytí a suroví. Vzdělaný a relativně kultivovaný kapitán, který si možná krátil večery hrou na housle nebo šachy, mohl nechat muže zmrskat prakticky za cokoliv a podle toho, co Jay zjistil, to dělal často. Byla období, kdy byla skutečná historie lepší, a období, kdy byl stravitelnější výmysl. Ostatně ve fikci nemusel mít Jay přesná jména a detaily, neboli být absolutné přesný, jak by řekl nějaký Anglán…

Trojstěžník Riggs roztáhl všechny plachty, ráhnoví zapraskalo pod náporem teplého větru, plachty a lana se napínaly a namáhaly, jak si plavidlo prořezávalo cestu vlnami při pronásledování obávaného Rudovouse, muže, který plenil bohaté obchodní lodě příliš dlouho…

Existovalo několik podlých pirátů jménem Rudovous. Jay se také dozvěděl o Černovousovi a Modro vousoví. Přemýšlel nad tím, jestli byl někdy nějaký Plavovous a jestli muži, který se holil, říkali Bezvous.

Usmál se a pak potřásl hlavou. Nezáleželo na tom. V tomto scénáři vězela informace, kterou Jay sledoval, představována pirátskou lodí. Riggs byl rychlejší, lépe vyzbrojený, a protože to Jay zařídil, s lepší posádkou. Piráty doženou, obsadí a zajmou je, pak je donutí mluvit.

Jeho první důstojník přerušil tok Jayových myšlenek: „Brzy budeme na dostřel, pane.“

Trochu se ochladilo. Slaná vodní tříšť cákala mnohem více, hnána větry, které zvěstovaly blížící se liják. Piráti doufali, že se dostanou do deště a schovají se v nepřízni počasí dřív, než je Riggs dožene.

„Zajeďte k ní, pane Smrádku,“ Jayovi cukaly koutky pokaždé, když vyslovil jméno svého prvního důstojníka, ale většinou se mu dařilo zachovat vážný obličej.

„Ano, pane.“

Připlují k té lodí a připraví se k boční salvě. Buď stáhnou vlajku, nebo je to bude zpropadeně mrzet. Johoho!

Jejda, to byl pirátský výraz. Britští námořní důstojníci byli výmluvnější. Vymysleli takové výrazy jako „pořádné jídlo“, „starý brachu“ a „pokoj, kde by sebou ani kočka nemrskla“, to poslední podle devítiocasé kočky, která se používala na mrskání posádky, ať už si to zasloužila, nebo ne. Nic z toho ale na lodi kapitána Jaye nebylo, krindapána. Ani žádné johoho.

Moře se bouřilo, vlny hnané deštěm a větrem rosdy. Riggs připlul blíže k pirátské lodi vzdálené již jen pár set yardů a plul s ní rovnoběžně.

Jay si od jednoho námořníka vzal hlásnou troubu a namířil ji na piráty.

„Ahoj, Veselý Rogere!“ zařval. „Spusťte vlajku a připravte se, že se nalodíme!“

Na chvíli si Jay nebyl jist, zda ho v zesilujícím větru a vlnobití slyší. Potom pirátská loď vypálila z děla, na pravoboku měla přinejmenším čtyři. Z dělové paluby nepřátelské lodi se vyvalil oblak hustého bílého kouře.

Naštěstí pro Riggse měli piráti na rozbouřeném moři špatnou mušku-hvízdající koule dopadly dvacet stop před ním. Než se potopily, vyšplíchly bílou spršku.

Tak to by bylo.

„Opětujte palbu, pane Smrádku. Ze všech děl na levoboku!“

„Rozkaz, kapitáne!“

Důstojník zařval na spojku, která předala rozkaz dál.

Opět vteřin později se děla na HMS Riggs jednohlasně ozvala a vzduchem prolétlo pět dělových koulí, přeletěly krátkou vzdálenost k pirátské lodi a zaryly se do ní. Jedna koule zasáhla stěžeň a porazila ho – to byl dobrý zásah. Jedna koule zasáhla palubu uprostřed lodi a vyryla v ní roztřepanou brázdu. Tři zbývající koule zasáhly trup, jedna nad čárou ponoru, dvě pod ní. Pirátská loď začala nabírat vodu.

„Připravte další salvu!“ zařval Jay.

Jestliže se nevzdají, spočítá jim to.

Poznají, přisámbůh, že to nebyl dobrý nápad stavět se na odpor kapitánu Jayovi Gridleymu. Ale nedělalo mu radost, že musí piráty potopit. Možná je to úspěch, ale nepřinesl Jayovi tu informaci, kterou chtěl.

No co. Aspoň si to užije…

Velitelství Net Force Quantico, Virginie

Thorn se zapřel v židli a přemýšlel o rozhovoru, který právě skončil. Šéf KyberZemě přijede do Států a chce se setkat s Thomem. Přičteme-li k tomu návštěvu šéfa čínské obdoby Net Force, bude to týden pro návštěvy.

Škoda že Marissa Loweová není ve městě. Byl by jí rád tyhle návštěvníky přenechal. Musela však jít, kam ji CIA poslala, a i když je styčnou osobou mezi onou agenturou a Thomovou kanceláří, má i další povinnosti. Ve světě zpravodajských služeb bylo živo.

Nuže, něco si mohl zjistit sám. Nebyl úplně pitomý. Věřil, že cíle KyberZemě jsou neuskutečnitelné, ale měli opravdu solidní síť a několik vynikajících lidí. Thorn znal chlapíky, špičky v oboru, kteří se rozhodli nechat se v KyberZemi zaměstnat. Dobrý plat, mnohé výhody, přístup k nejmodernější technologii, proto neměla KyberZemě potíže při najímání prvotřídních lidí.

A také Číňané jeli. Ještě se neblížili úrovni Spojených států, pokud se jednalo o hardware a software, ale zlepšovali se, a člověk nemůže ignorovat rozvíjející se zemi s jednou a půl miliardou lidí.

Thorn mávnul rukou nad interkomem a třepáním prstů vyvolal optickou čtečku.

„Pane?“

„Je v budově Jay Gridley?“

„Ne, pane. Dnes je v počítačovém křídle Pentagonu.“

„Aha. Zavolala byste mu?“

„Ano, pane.“

Quantico nebylo od Washingtonu na míle daleko, ale přesto nebylo nutné, aby sem Jay jezdil. Kdyby nestačil telefon s vizuální technikou, mohli by se přesunout do jedné ze zabezpečených VR místností, které Net Force poskytovala pro osobnější jednání. Jay si vezme svůj virces a zakódovaný signál hovoru bude dostatečně zabezpečený. Thorn s tím byl spokojený.

Usmál se. Měl by být. To jeho společnost vyvinula část softwaru pro takové hovory. On sám napsal většinu kódu.

Povolá Jaye, možná ho nechá, aby toho chlápka z KyberZemě provedl. Jak že se jmenoval? Seurat? Jako ten malíř…?

Net Force, místnost pro VR komunikaci

„Cože?“ podivil se Thorn.

„Řekl jsem, že v žádném případě,“ opakoval Jay.

Thorn zíral na Jaye, jako by mu najednou narostla druhá hlava. Povzbuzoval své lidi, aby vyjadřovali nesouhlas, ale tohle bylo trochu moc, dokonce i od Jaye Gridleyho.

„To mi vysvětli,“ řekl Thorn.

Místnost s VR byla velmi realistická. Přebírala skutečné snímky z kamer, takže to, co bylo vidět, bylo víceméně reálné. Vznikla v jejich konferenční místnosti v RS, která se nacházela v hale hned naproti Thornově kanceláři.

Jay svraštil čelo. „Podívej se, veliteli, dlouho před tím, než jsi nastoupil, svedla Net Force velkou bitvu s KyberZemí. Bylo to dost hnusný. Jóhna Howarda kvůli nim postřelili. Dokonce nás jeden člověk od nich žaloval a později se nás taky snažil potopit.“

„KyberZemě?“ podivil se Thorn. „Ti počítačoví kejklíři, kteří chtějí založit svůj vlastní stát on-line?“

Jay přikývnul. „Jo, to jsou oni. Vrhali se na nás elektronicky, politicky, v přímém přenosu i osobně.“

„Nevzpomínám si, že by mi o tom někdo řekl. Rozhodně bych si pamatoval, kdybych o tom kdy slyšel, to mi věř.“

Jay pokrčil rameny. „Už je to pár let a od té doby se drží zpátky. Bylo to tehdy, když se pokoušeli k sobě přetáhnout co nejvíc uživatelů a bylo jim jedno, jak. Plánovali převzetí obrovské části sítě, což by z nich udělalo jedinou skutečně reálnou volbu.“

Velitel Thorn zavrtěl hlavou. „Síť byla navržena tak, aby se to nemohlo stát.“

„To byl internet, veliteli, ale to už je dávno. Celosvětová síť před časem prakticky nahradila starý internet, a protože je snadnější ji používat, je také zranitelnější. Když dnes víte, které klíčové servery vyřadit, můžete způsobit velkou škodu. Síť a web jsou teď složitější než kdy předtím, všechno je navzájem propojeno – komunikace, servery, soukromé společnosti, vláda, armáda. V KyberZemi bylo pár opravdu shnilých jablek a došlo i na pistole a bomby. Umírali lidé. Vláda se zřejmě rozhodla, že bude lepší to ututlat. Nakonec to všechno srovnali, ale moc mě to neuspokojilo.“

Thorn se nad tím na chvíli zamyslel. „Takže proč tady KyberZemě ještě straší, když jsou to takoví lumpi?“

Jay se nevesele usmál. „To je dobrá otázka, šéfe. Podle mne má každý z těch chlápků pásku přes oko, dřevěnou nohu a mačetu. Ale podle oficiální verze byla za ty zločiny zodpovědná izolovaná skupina darebáků. Odhalili jsme je a nikdo nemohl dokázat, že za tím byl ještě někdo jiný, takže tím to zhaslo.“

Thorn zavrtěl hlavou. Koncepce KyberZemě byla trochu jako koncepce komunismu – příliš idealistická, aby mohla fungovat. Naděje, že geograficky definované státy postoupí práva a výsady skutečné země občanům státu, který byl vytvořen virtuálně? To se nikdy nestane. I když trávíte on-line spoustu času, stejně musíte existovat někde v reálném světě a to místo, je-li na Zemi, někomu patří. Nikdo ještě nepostavil obří plovoucí město na moři, a i kdyby, asi by se tam moc lidí nehrnulo. Jste podřízeni zákonům a předpisům reálného státu a myšlenka, že by se většina zemí takové kontroly vzdala, protože jim nějaká elektronická organizace platila za každého občana daně, je prostě nereálná.

Ano, jistě, některé chudé země by do toho mohly jít. Některé rozvojové státy, které neměly na to, aby se na síť mohlo připojit hodně jejich obyvatel. Ale tam to právě z toho důvodu nepřicházelo v úvahu. A stejně, chytlo by se jich na to jen několik. Žádná z velkých zemí neskočí na nápad, že nějaký její dýchající občan, žijící v Jilmové ulici, se najednou stane cizincem, který bude svázán s nějakým serverem a nebude podléhat místním zákonům, jako nějaký diplomat. Nikdy, ani náhodou. A přesto přesvědčila KyberZemě miliony lidí, aby se k ní přidali v naději, že se taková věc jednou povede. Mezitím velikostí předčila AOL a nabízela některé velmi dobré programy. Měla nejlepší VR scénáře, které byly na trhu k mání, s opravdu širokým výběrem.

Thorn se pořád divil, jak jsou stále někteří lidé důvěřiví, dokoncei v této údajně osvícené době. Virtuální země? Ne na téhle planetě.

„Poslyš, Jayi, máme důvod věřit, že ten, kdo útočí na naši armádu, se také pokouší zasáhnout KyberZemi.“

„Dobře jim tak.“

Thorn zavrtěl hlavou. Ve virtuální místnosti byli jen oni dva. „Věci se mění. Včera nepřítel, dneska přítel. Víš, jak to chodí. V téhle chvíli se zdá, že KyberZemě a Net Force mají společný problém. Chceme to vyřešit. Nebudeme se bránit žádné pomoci.“

„To je hnus.“

„Ale no tak, Jayi. Tak to prostě je a ty jsi moc chytrý na to, abys to nevěděl.“

Jay neodpověděl.

„Jede k nám taky nějaký chlápek z Číny, šéf jejich Internetové policejní agentury.“

„Chang Han Jao?“

„Ty ho znáš?“

„Z doslechu. Něco umí. Co by rád?“

„Údajně by si chtěl promluvit o modernizaci čínské agentury, ale možná se chce dostat k nějakým nápadům. Číňané jsou v týhle době naši přátelé. Komunismus odchází a oni se stali ohromným obchodním partnerem. Viděl jsi u Smithe ten exponát ze Zakázaného města?“

„Jo, ve VR. Moc zajímavý. Proti Číňanům nic nemám.“

„A pomůžeš mi s tím člověkem z KyberZemě. Je to Francouz.“

„Seurat. Znám jeho práci. Napsal referát o kvantových počítačových aplikacích, který byl… obstojný.“

„Já si myslím taky vzpomínám na něco kolem kvantových počítačů a Net Force,“ nadhodil Thorn.

„Jo, to byl jeden bláznivej anglickej vědec a jeden směšnej starej lord. Taky na nás stříleli.“ Jay zase potřásl hlavou. „Jak víš, na to, že jsme agentura, kde se údajně pár kancelářských krys vozí na drahých židlích v tmavých tichých kancelářích, se po nás docela dost střílí.“

Thorn se usmál. „Tentokrát se to pravděpodobně nestane.“

Jay mu úsměv neoplatil. „Moc bych na to nesázel, šéfe. V KyberZemi sice tvrdili, že se všech těch lotrů zbavili, ale těžko uvěřit tomu, že ti nahoře netušili, co se děje.“

„Ale pomůžeš mi s tím chlápkem?“

Jay přikývnul, ale moc vesele se netvářil.

„Díky, Jayi, jsem ti vděčný.“ Thorn se odmlčel. „Takže, něco nového o tom hackerovi a válečné simulaci?“

Jay se zase zamračil a zavrtěl hlavou. „Všechno to projíždím, ale zatím nic. Armádní systémovej operátor je fakt dobrej a nikdo zvenčí by se do systému neměl dostat, takže to není tak, že by nějakej záprdek prostě vytočil číslo a připojil se, i kdyby znal kódy. Máme co do činění s někým, kdo byl zatím velmi opatrný.“

„Ale nakonec ho chytíš?“

„To jo, vždycky je dostanu, šéfe. Je to jen otázka času…“

Let číslo 2212 společnosti Pan China Kdesi nad Arktidou

Chang zíral z okna, ale nebylo tam nic k vidění, kromě husté vrstvy mraků pár tisíc stop pod tryskáčem. Normálně si v letadle nebral sedadlou okénka, obzvláště na dálkové lety ne. Dával přednost sedadlu do uličky, aby si mohl občas natáhnout nohy, nebo se vydat na toaletu.

Ale let byl plný – vztahy mezi Čínou a Spojenými státy byly rekordně vřelé, a i když přibývalo společností, které přidávaly denně několik letů do Států, byla letadla, jak mu řekli, obvykle plná. Navíc to byl přímý let do Washingtonu, D.C., mnohem rychlejší než ty původní, u kterých jste museli letět do Los Angeles a na poslední část letu přes americké území přestoupit na vnitrostátní linku.

Let byl velmi žádaný, protože zkrátil cestování o pět až šest hodin.

Normálně by Chang neměl dost vlivu, aby se na něj dostal, ale člověk, který věděl o počítačích tolik, měl nesporné výhody. Měl přístup k rezervačním kódům a zamluvit si s jejich pomocí svou vlastní letenku byla hračka. Průmysl v Číně se nacházel v takovém stavu, že to ani nebylo nezákonné, protože nikdo kromě něho a pár jeho zaměstnanců ani nevěděl, že je to možné.

Ušklíbnul se. Až se vrátí domů, musí tu díru ucpat. Alespoň pro ostatní…

„Pane, dal byste si něco k pití?“

Letuška, hezká mladá žena s tváří jako měsíček a zářivým úsměvem, stála v uličce a trochu se nakláněla přes manželský pár z Pekingu. Jeli navštívit dceru, která, jak Changovi řekli, žije v Baltimoru. Letuščina hruď, úplně zakrytá halenkou a zapnutým sakem, se pnula nad manželem, který měl sedadlo do uličky.

„Minerálku, prosím,“ odpověděl Chang.

Mladá žena odešla, k velkému zklamání muže v uličce, pomyslel si Chang.

Kanaďan, Alaine Courier, poskytl Changovi nějaký výborný software, ale co bylo důležitější, představil ho americkému úředníkovi, který měl kontakt v Net Force. Díky tomu teď Chang cestoval do Washingtonu, aby se setkal se šéfem té agentury, což bude zajisté užitečné. Vidět, jak to mají rozvržené, podívat se na nějaké vybavení, na cokoliv, bude to úžasné.

Ve vládě byli lidé, kteří si přáli, aby se Čína vyrovnala Spojeným státům ve všem. Když se na ty soudruhy obrátí a řádně je zpracuje, mohli by Changovi velmi pomoci v jeho touze vylepšit své systémy a techniky. No, představte si, soudruhu, byl jsem na velitelství Net Force. Jsou tak moc před námi, obávám se, že nám to bude trvat mnoho let, než je začneme dohánět. Je nabíledni, že pár dobře investovaných milionů by tu mezeru zaplnilo, kdyby někdo přesné věděl, co koupit a jak to použít, ale… jaká je šance, že k tomu dojde…?

Chang by raději takové politické hry nehrál, ale v současnosti nebylo na výběr. Ne, když jste nechtěli ze závodu vypadnout. Takové věci se mu nelíbily, ale pomalu se na ně stával odborníkem. Bohužel to taky patřilo k věci. Je lepší vědět, jak to hrát.

Žena vedle něho promluvila: „Zmínila jsem se vám, že nám už dcera s manželem dali tři vnoučata?“

Několikrát, pomyslel si Chang, ale usmál se. „Opravdu? Vy se ale máte…“

8

Velitelství Net Force Quantico, Virginie

Abe Kent nebyl odpůrce moderní techniky, používal VR při výcviku svého mužstva stejně jako ostatní velitelé, ale přesto dával přednost realitě před virtuální realitou. Skutečnost byla bohužel taková, že existují scénáře, které v reálném světě uskutečnit nemůžete. Iráčané a Íránci, dokonce i Kolumbijci mají tendenci dívat se hodně nevlídně na malou vojenskou jednotku, která se cvičí ve střelbě na jejich občany, ať už provedli jakékoliv zločiny.

Časy politiky velkého klacku a podpory soukromých společností jako United Fruit byly dávno pryč a Kent netoužil po tom, aby se vrátily, takže když jste potřebovali cvičit boj proti Bosňanům nebo Afgháncům na jejich domácí půdě, oblékli jste své muže a ženy do senzorické výstroje a udělali jste to virtuálně. Většinou to dobře fungovalo a bylo to lepší než nic.

Avšak plukovník Kent nikdy nespustil ze zřetele fakt, že ať jste měli sebelepší elektronickou obranu, ať si úderné jednotky sebelépe trénovaly svaly, počítačový scénář realitu nenahradil. Můžete nasimulovat pocit, jako když se plazíte po rozbahněném poli, zvuk palby, dokonce cítit odpolední vedro na poušti, ale nikdo si ve VR nezvrkne kotník, nenatrhne třísla, ani není zastřelen.

Ano, došlo k několika infarktům ve scénářích natolik vzrušujících, že vám rozpumpovaly krev, i když většina z nich, jak Kent věděl, byla při použití výstroje simulující sexuální styk. Kent nikdy ve VR neztratil žádného vojáka a souhlasil s Billem Jordanem, slavným pistolníkem, který hrál v padesátých a šedesátých letech dvacátého století v seriálu Pohraniční hlídka.

Jordan, jehož kousky s revolverem byly legendární – dokázal z pěti metrů sestřelit tabletky aspirinu ze stolu, aniž by poškrábal lak, napsal knihu o střelbě jménem Druhé místo není vítězství. Kent měl doma výtisk té knihy s autogramem a četl ji několikrát.

Když mluvil o odbornících na rychlé tasení, kteří bouchali balónky nárazem vzduchu z hlavně pistole na kapslíky, řekl, že ještě nikdy nikdo nezemřel z hlasitého zvuku, čímž mínil, že když trénujete střelbu na cíl, musíte používat skutečnou pistoli a opravdické náboje. Rychlost byla v pořádku, ale rozhoduje přesnost, a jediný způsob, jak se ujistit, že máte obojí, je zkoušet to se zbraní, ze které skutečně létají střely.

Vojáci reptali, když je Kent vzal v lijáku na mariňácké cvičiště trénovat taktiku, ale on věděl, že se jim ta zkušenost vyplatí, kdyby se někdy do takové situace dostali.

Jistěže ležet na bahnité studené zemi, což právě teď dělal, nebyl ten nejlepší způsob, jak strávit odpoledne, ale takhle se získává skutečná praxe. Jestliže váš LOSIR zkratoval v dešti, bylo lepší to zjistit tady než na skutečném bojišti, když se vás někdo snaží zastřelit. Pokud jste zapíchli hlaveň útočné nebo záložní zbraně do bláta a ucpali ji, radši se naučte ji vyčistit, protože vystřelit špalík bláta ucpávající hlaveň by znamenalo dostat do obličeje spršku střepin, kdyby se hlaveň roztrhla, což bylo velmi pravděpodobné. Přinejmenším by ta zbraň byla nanic.

Kent jednou viděl vojáka na armádní střelnici v Texasu, který použil útočnou pušku ráže .308 s namontovaným tlumičem. Rána nešla ztlumit úplně, určitě ne při úsťové rychlosti střely větší než rychlost zvuku, ale měla se ztlumit aspoň trochu, aby to ztížilo určení pozice. Mechanik, který tlumič vyrobil, nebo střelec, který ho nasadil na hlaveň, nebo oba udělali chybu. Když střelec vypálil první střelu, zachytila se o nějakou část tlumiče, servala ho z hlavně a mrštila ho třicet metrů daleko.

„Copak to tam máš, synku?“ zvolal velitel střelnice. „Granátomet?“

Hlaveň zbraně byla natolik poškozená, že další výstřel by byl nebezpečný pro všechny okolo.

Kent se při té vzpomínce usmál.

Pokud byste měli získat takovou zkušenost, nejlepší místo na to byla bezpečná střelnice. Tváří v tvář četě nepřátelských vojáků s AK-47, které byly možná staré, ale fungovaly docela slušně, šlo o život. Někdo vás nakonec mohl zastřelit i karabinou nabíjenou zpředu, která byla zastaralá už za občanské války.

„Cesta je volná,“ ozval se hlas ve sluchátcích v přilbě Kentova losiru.

„Slyšeli jste průzkumníka,“ řekl Kent. „Tak jdeme, chlapi.“

Tým, šest vojáků a Kent, se vlekl a hrabal deštěm a bahnem přes pole. Byly tam zahrabané protipěchotní miny – elektronické, které vysílaly infračervené impulsy do přijímačů, které měli muži ve svých SÍPE oblecích. Když na nějakou šlápli, ohlásily to všechny přijímače v dosahu hlasitým pípnutím. Aby to bylo ještě skutečnější, třeskla v zemi malá světlice, která jim trochu sežehla šaty, takže to v kombinaci s předcházejícím elektronickým signálem bylo něco, na co hned tak nezapomněli. Lekli se a trochu to zabolelo, ale skutečná mina by jim utrhla ruku nebo nohu nebo by je na místě zabila, takže tenhle malý dloubanec jim připomenul, aby dávali pozor.

Průzkumník lokalizoval miny na jejich trase a elektronicky je označil, takže varovné štítky v helmách obleků, které řídil počítač v batohu, ukazovaly pozici každé protipěchotní miny. Pokud obleky fungovaly, mohli prokličkovat přes pole a nemuseli se bát, že na některou šlápnou. Když selhaly, museli to udělat postaru, což trvalo mnohem déle. Občas Kent zařídil, aby měly obleky poruchu, ale dnes ne. Dnes se jim podaří přejít pole, ale pak budou napadeni kulometem automaticky naváděným pohybovým čidlem, který střílel elektronické střely nebo, podle naprogramování, střely s barvou. Dnes to budou barevné střely, protože ty ani v dešti nenechaly nikoho na pochybách, zda byl zasažen nebo ne.

Když se podíval dolů a uviděl na poklopci jasně červenou skvrnu, splnilo to svůj účel. Barevné střely trochu štíply, zato průbojné protipěchotní střely by je při přímém zásahu i přes dobrou balistickou ochranu vážně zranily nebo zabily.

Plukovník sám nevěděl, kde přesně bude zbraň nastražena. Seržant, který měl na starosti výcvik, pro ni vybral místo. Kent věděl, že tam někde bude. Naučil své vojáky očekávat nečekané, takže by po ní i oni měli pátrat. Kent si vždycky myslel, že skauti vymysleli nejlepší heslo o dvou slovech, které se tu hodilo: Buď připraven.

Rue de Soie Mame-laVallée Francie

Seurat zaváhal a přemýšlel, jaký oblek si zabalí na cestu do Spojených států. Versace byl modernějšího střihu a z hrubší látky, ale Gaultier byl spíš klasický, prudce elegantní oblek v tmavší barvě.

Když hodnotil jejich výhody, podíval se, což dělal často, na obraz proti svému stolu. Byla to jedna z nejcennějších věcí, které vlastnil, originál George Seurata, téměř neznámý zbytku světa.

Obraz nebyl tak propracovaný jako některá umělcova dřívější díla, určitě ne jako Nedělní odpoledne na ostrově Grande Jatte, který maloval dva roky a předcházely mu nesčetné studie, ale obsahoval neoimpresionistické pointillistické barevné body, které byly charakteristické pro pozdější práce jeho předka.

Byl malý, jen asi metr široký, a jeho námět byl intimnější než mnohá další umělcova známá díla. Malé dítě sedělo na podlaze před pohovkou, za ním stál vánoční stromeček a z pravého horního rohu obrazu se natahovala paže dospělé ženy, která chtěla chlapce zvednout. Tóny byly tmavé – směsice teplé jantarově žluté a syté purpurové. Barvy se nádherně prolínaly, každá tečka dávala malbě živost, což se žádné plně vybarvené ploše nemohlo povést. Kompozice byla čistě Seuratova – ničím nenarušené statické tvary. Diagonála ženské ruky porušovala vertikální linie typické pro umělcova díla, ale nenarušovala atmosféru.

Před chlapcem ležely nějaké hračky: kostky, káča, malé vycpané zvířátko. Ale dítě si s nimi nehrálo. Naklánělo se k ruce, s lehkým úsměvem k té osobě vzhlíželo. Byl to pohled plný nevinné úcty, hloubavé radosti a očekávání, že přijde něco dobrého.

Velitel KyberZemě si vždycky myslel, že chlapcův výraz je ztělesněním radosti z objevu. Zamrkal, oči mu zjihly, jak se na obraz díval. Tím dítětem byl syn jeho předka, Pierre George. Obraz vznikl přibližně v prosinci 1890. V březnu 1891 malíř Seurat náhle zemřel na nějakou infekci a jeho syn ho následoval o měsíc později, zřejmě na stejnou nemoc. Kontrast radosti na obraze a jisté smrti, která byla blízko, byl silný.

Malíř nevěděl že mu zbývá pouhých pár měsíců.

Seurat znal ten obraz skoro celý život. Jedna prateta ho dala jeho rodičům, když byl ještě malý, a oni ho pověsili v obývacím pokoji. Byl zakoupen od umělcovy manželky Madeleine Knoblochové těsně před její smrtí a zůstal v soukromí. Madeleine nebyla u zbytku rodiny moc oblíbená a po smrti svého manžela a syna na celá léta zmizela.

Už mnohokrát přemýšlel o zvídavém pohledu na chlapcově tváři. Dodával mu odvahu pouštět se do mnoha nových věcí, vyhledávat nové zkušenosti. On byl tím chlapcem. Ale dnes večer byl tím dospělým, který k chlapci natahoval ruku, aby ho uklidnil a ochránil před vším, co by se mohlo stát. A tím chlapcem byla KyberZemě.

Plynulo z toho jasné poučení: Nikdy nevíte, co přijde. Proto byl ve střehu. Jeho slavný předek určitě neviděl, že se blíží jeho konec. Mohl doufat, že dopadne lépe než on?

Snad. Ale ať oblékne pravdu do jakéhokoli hávu, pravda zůstane pravdou.

Ne každý vyhrává.

Zhluboka si povzdechl, vůbec si neuvědomil, že zadržoval dech. Vlastně to bylo jedno. Vyhraješ, prohraješ, člověk musí dělat, co může, oui?

Udělá vše, co je v jeho silách, aby ochránil své vlastní zvědavé a přemýšlivé děcko před veškerým nebezpečím, které mu hrozilo. Proto teď balil, aby navštívil Američany, jejichž vojenské systémy byly napadeny stejnou osobou nebo osobami, které zaútočily na jeho dítě.

Když si uvědomil, co se v minulosti mezi KyberZemi a Američany, zvláště jejich Net Force, odehrálo, Seurat by si nikdy nepomyslel, že se na takovou cestu vydá. Ale byl ochoten vlézt do jakékoliv postele, aby ochránil svůj národ.

Ušklíbl se. Možná někde cestou najde postel nějaké nádherné ženy.

Myslel na to, když vybíral obleky.

Moc, pomyslel si, když pečlivě skládal Gaultiera do kufru od Halliburtona. Úhledně naskládal ponožky, košile a kravaty do vypolstrovaných kapes. V současnosti vám zavazadla tak často otvírá letištní ostraha, že je trapné balit jinak než úhledně. A Seurat nikdy nedělal věci polovičatě. Kdokoliv uvidí na letišti jeho sbalené zavazadlo, uvidí práci spořádaného a uvážlivého člověka.

Ano.

Zavřel kufr a zkontroloval čas na svém starém IWC chronometru. Měl ještě pár minut, než ho Michel vyzvedne před cestou na letiště. Kdyby byla KyberZemě investovala do svého vlastního letadla, což si jistě mohla dovolit, nebylo by třeba tolik plánovat, ale národ ideálů člověka držel mimo fyzický svět a on se k němu nevracel.

Zajímalo ho, zda budou Američané schopni pomoci. Byli chytří, nebo přinejmenším měli obrovské množství zdrojů, což někdy vedlo ke stejnému výsledku. Armáda barbarů může dosáhnout mnohého, pokud jich je dost.

Arogance, Charlesi, arogance.

Musí mít na paměti, že je nesmí podceňovat. Ať si myslel o celém tom národu cokoliv, musí tam být alespoň pár bystrých lidí, kteří udržují věci v chodu. Kdyby tam nebyli, poslední zbývající supervelmoc by tu už nebyla, no ne?

Opravdovou otázku a jeho skutečnou starost představovalo, zda byli Američané zodpovědní za to, co se stalo. Jejich vlastní nehoda mohla být předstírána, aby do toho KyberZemi zatáhli, nalákali ji, aby se k nim přimkla jako spojenec proti nepříteli, který neexistoval, s cílem uzavřít partnerství, kde by KyberZemě zůstala slabším spojencem, nebo možná aby se před zraky celého světa jejich dva národy symbolicky spojily.

Tomu však nevěřil. Pokud to, co zjistil, byla pravda, takový komplot by je stál opravdu hodně, a peníze u Američanů vždycky hrály tak velkou roli, že to byl nejspíš nepravděpodobný scénář. Přesto musel brát v úvahu všechny možnosti.

Spojenci Američanů měli obvykle tendenci chovat se jako maňásci toho obrovského národa, což Seurat neudělá, aby neposkvrnil čistotu KyberZemě. Dříve nebo později bude pochodeň nejmocnějšího národa předána národu jinému a Seurat nechtěl tuto nezbytnost nijak zdržet.

Přikláněl se k myšlence, že za útokem stála nějaká vláda. Nezdálo se reálné, že by takovou škodu dokázal způsobit samotný muž s omezenými zdroji. Vláda mohla podporovat dost velký a silný aparát. A jen nějaká vláda by také tak moc chtěla svrhnout vládu jinou. Domněnka, že KyberZemě stála za to, aby s ní někdo šel do války, se blížilo přílišnému sebevědomí, ale byly tu ty důkazy, non?

Ale mohly by se Spojené státy obávat KyberZemě do té míry, že by se rozhodly jednat?

Nevěděl, ale jako ten ochránce, ten dospělý, to musel zjistit.

Pokud Američané plánují zradu, nebudou to mít snadné. Roky šermu udržely jeho tělo a mysl pohotovou a bystrou. Jehňátko možná ulehne vedle lva, ale v tomto případě to bude spíš vlk v rouše beránčím, kdo se lvem bude spát.

Usmál se. Jakže říkají Francouzům? Aha, žabožrouti.

No, tihle žabožrouti mají zuby, mon ami.

Přijdou na to, pokud se pokusí tomuhle národu ublížit.

Rozezněl se signál. Byl čas jít.

Washington D. C.

Už to bylo dávno, kdy byl Chang ve Washingtonu. To místo mělo své kouzlo. Lišilo se od New Yorku, Bostonu, Los Angeles nebo Chicaga. Atmosférou připomíná spíš menší jižanské město než velkoměsto. Když ho taxík vezl do hotelu, díval se na lidi a budovy nedávno umyté deštěm a vyhřívající se nyní v jasném slunci. Tohle bylo centrum supervelmoci, jíž Spojené státy byly, a vypadalo tak… obyčejně…

Vzhled může pochopitelně klamat. Chang to věděl stejně jako všichni ostatní. Vzpomněl si na starý vtip, který slyšel tady ve Státech jako mladík.

Muž vede na vodítku malého žlutého psíka bez ocasu, když potkají jiného muže, který vede vrčícího buldoka. Buldok se na psíka s vrčením a rafáním vrhne. Malý žlutý psík otevře obrovskou tlamu a překousne buldoka vejpůl.

Buldokův majitel zírá na toho druhého chlápka. „Bože, kámo, co je to za rasu?“

„No, předtím, než jsem mu usekl ocas a natřel ho na žluto, to byl aligátor.“

Chang se při té vzpomínce usmál. Ať ho převlečete za cokoliv, aligátor zůstane aligátorem.

V tomto městě, v tomto konkrétním okresu žili muži, kteří měli větší moc než největší vládci v celé historii. Stačí slovo a jejich vůdce může smést prakticky všechny lidské bytosti z povrchu planety. V americkém arzenálu bylo dost atomových i vodíkových bomb, aby přímo usmrtily stovky milionů lidí, a následný radioaktivní spad by zabil další miliony. A jestliže je teorie nukleární zimy pravdivá, ta strašná teorie, že dým a prach ve vzduchu zahalí celý svět příkrovem a způsobí obrovské změny počasí, mohl by jediný muž zničit většinu života na zemi. Byla to děsivá představa. Nikdo to nemohl vědět jistě a Chang doufal, že to nikdo nepozná na vlastní kůži.

Washington se možná zdá návštěvníkům neškodný, ale je něčím víc, než se jeví na povrchu. Jako žlutý pes z toho vtipu. Jako obyvatelé této země. Mnoho lidí na světě si myslelo, že jsou Američané otylí a líní a že se zajímají jen o své hračky a pohodlné životy.

Takhle přemýšlet je chyba. Američané jsou přátelští lidé, to je pravda, ale když na ně někdo zaútočí, nezdráhají se tvrdě odpovědět. Důkazem je to, co udělali Afghánistánu a Iráku a co téměř jistě udělají jakékoli další zemi, která by byla natolik hloupá a vyhrožovala jim. Napadnout USA si koledovalo o strašnou odvetu.

Chang se usmál. To rozhodně nebylo jeho záměrem. Nová Čína se zajímala více o obchod než o válku. Byla tam více než miliarda hladových krků a obchod neustále rostl.

Než se vydal navštívit Net Force, setkal se s několika obchodníky se softwarem a hardwarem, kteří by strašně rádi s Changem obchodovali.

V technologii, kterou mohl legálně získat, byla určitá omezení a patrně vždycky budou, ale v posledních několika letech se ta omezení zmírnila. Nic, co chtěl Chang získat, nepředstavovalo pro národní bezpečnost USA žádnou hrozbu. Aspoň myslel, že ne.

Taxík dojel k hotelu Constitution, malému, ale elegantnímu hotelu na seznamu, který Changovi schválili. Nebude stát o moc víc než pobyt v pohodlném hotelu v Číně.

Chang vystoupil, zaplatil řidiči a vešel do hotelu za nosičem, který se chopil jeho zavazadel.

V zářivém městě svítilo slunce a on byl muž věnující se obchodním záležitostem. Co může být lepší?

No, pomyslel si, když přistupoval k recepci, hodila by se nádherná a veselá žena, se kterou by to sdílel. V tuto chvíli neměl žádný vztah, žádnou přítelkyni. Myslel, že v tomto věku už bude ženatý a bude mít rodinu, ale práce mu v tom zabránila. Musí na tom zapracovat, až se vrátí domů. Milující a vášnivá manželka, synové a dcery – to je to, po čem touží. Život koneckonců není jen o práci. Prorok to tak řekl a Chang v to věřil.

Rajská soutěska Fidži

Slunce hřálo Jaye do holých zad. Na sobě neměl nic jiného než obnošené kraťasy. Horký písek mu při chůzi skřípal pod nohama. Řada obřích vln se valila k pláži v podobě pěnivě bílého příboje. Nad hlavou mu kroužili racci. Palmy se vlnily v mírném vánku. Banány a kokosové ořechy zrály, v přílivových jezírkách mohl spatřit ryby a mohl se nechat unášet opojnými vůněmi květin a ovoce. K tropickému ráji to mělo tak blízko, jak si jen Jay dokázal představit. To proto, že si ho samozřejmě již drive představoval.

Na takovém místě, v mokrém písku na břehu, se dá řada otisků malých nohou lehce objevit a sledovat. Jakmile Jay chytí toho, kdo ty stopy udělal, získá přístup k trošce zásadních informací, které by se mu v této chvíli moc hodily. Musel si přiznat, že zrovna teď nemá vůbec nic.

Jay nebyl zvyklý zažívat pocit zmařené práce. Když jste skutečně dobří v tom, co děláte, uvědomíte si, že mnoho lidí není schopno udržet s vámi krok. Začnete brát jako samozřejmost, že když nastane určitý problém, tak jste nejenom schopni ho vyřešit, ale i udělat to rychle. Jako když jste na mezinárodním šachovém turnaji a většina hráčů, na které narazíte, není na vaší úrovni. Ale dokonce i světový šampión čas od času prohraje. Šampiónem nikdo nezůstane navždy. Dříve či později potkáte někoho lepšího, kdo vás porazí.

Jay to věděl. Avšak emocionálně to přijmout bylo velice těžké.

Jay Gridley prohrával nerad. Za všech okolností.

Stopa asi čtvrt míle vedla podél pobřeží, potom se stočila do suchého písku a mířila pryč od pláže.

Otisky nohou tam nebyly tak zřetelné, ale pořád byly snadno rozeznatelné v okolním hladkém písku. Asi sto metrů od vody byla řada stromů a křovinatý porost a tady stopy zmizely. Ale i tak tu byla úzká křivolaká stezka a jinde nenašel žádné známky zlomených větví ani polámaného křoví. Před několika lety se Jay naučil, jak pěšky sledovat člověka, a to i takového, který se snaží své stopy zakrýt. Ať byl tohle kdokoli, moc to nekomplikoval.

Byl tu mírný svah a tady mezi stromy bylo chladněji, ale ne natolik, aby Jay potřeboval tričko. Půda porostlá mechem pod jeho nohama byla měkká a teplá. Ptáci zpívali a nějací malí živočichové švitořili ve stromech a Jay si výlet vychutnával.

Po dalších patnácti minutách se stezka vyšlapaná zvěří rozšířila do mýtiny obklopené banánovníky a palmami.

Uprostřed této úzké rokle stála žena oblečená do sarongu, jasně červený vzorovaný šál ji zakrýval od prsou až po kousek nad kolena. Vypadala jako Polynésanka s hedvábně černými vlasy, které jí dosahovaly do poloviny zad, tmavou pleť měla ještě více ztmavlou sluncem a zářivý úsměv. Naprosto úchvatná, pomyslel si Jay.

Opětoval její úsměv. Tak. Tohle bylo celkem jednoduché. Už bylo na čase.

Šel k ní. Ona čekala.

Asi čtyři metry od ní šlápl na velký palmový list a při pádu cítil, jak se mu zvedá žaludek.

Ztěžka dopadl na nohy. Zhroutil se a zase se zvedl. Potřásl hlavou naštvaný sám na sebe. Na dně pasti naštěstí nebyly naostřené kolíky, ale mohly tam být. Okraje jámy měl jen pouhý metr nad svýma nataženýma rukama. Vyskočil, zachytil se okraje, ale ten pod jeho rukama povolil. S klením spadl.

Znovu potřásl hlavou, znechucen sám sebou. A to si ještě před chvilkou říkal, jaké je to tu skvělé.

Zavrtěl hlavou. Bude muset do hlíny vydlabat stupínky, což holýma rukama, i když je půda měkká, chvilku potrvá.

A věděl, že než se dostane na povrch, bude ta usměvavá žena, kterou pronásleduje, dávno pryč.

Se skřípěním zubů a za doprovodu několika dalších nadávek se pustil do práce.

Aerolinie WTC, let č. 217 Kdesi nad Atlantikem

Locke si přál, aby Concorde SST stále létaly atlantickou trasu mezi Paříží a New Yorkem. Ano, byl v první třídě a jistě si mohl najít něco, aby mu čas uběhl, přesto ale je cestování komerčním letadlem mnohem méně zajímavé než téměř všechny další druhy dopravy. Není tu nic k vidění, jen mraky a v dálce oceán. Vzduch na palubě moderního tryskáče je suchý, vydýchaný a plný bakterií, které by nakazily i celou armádu.

Vlak, říční člun, ty vám poskytly výhled. Dokonce i v pořádném starém vrtulovém letadle uhánějícím v malé výšce to bylo lepší. Jet na kole nebo jít pěšky je ze všeho nejlepší – krajina je na dosah. Při chůzi máte šanci spatřit věci, které byste autem nebo vlakem minuli. Zcela určitě byste je minuli v tryskáči řítícím se rychlostí skoro tisíc kilometrů za hodinu.

Nicméně když se někam potřebujete dostat rychle, je jasně nejlepší cestovat tryskáčem. Plavba lodí přes oceán mohla trvat týden, zatímco přelet nad ním je záležitostí hodin. Člověk musí zvažovat prostředky a požadavky na rychlost. Jaká škoda, že nejsou takové věci jako ty transportéry ze sci-fi příběhů z televize.

Locke se na ně jako dítě díval – na kapitána Kirka a pana Spocka, mluvícího nadabovanou mandarínštinou. Nastoupili na plošinu, Scotty posunul páčky a šup! Ihned byli tam, kde chtěli…

Locke usrkával svůj tonik. Když si na živobytí vydělával se ženami, pil při společenských událostech alkoholické nápoje, bylo to nutné. Teď už si alkohol dopřál jen zřídka.

Neměl rád, když mu cokoli bránilo v přemýšlení.

Ve skutečnosti zjistil, že určité chytré drogy a mírná psychedelika myšlení vylepšují, a někdy je užíval. Při soutěži, kdy jsou všechny síly vyrovnané, má nejchytřejší hráč výhodu. Jeho současná práce vyžadovala ostrou mysl a soustředění. Chtěl něco, co by měnilo jeho vědomí a dělalo ho méně bystrým? Ne, díky.

Tento riskantní podnik s Wuem byl po mnoha stránkách zajímavý. Kdyby se to podařilo, bylo by těžké s ním přestat. Byl tu velmi výrazný finanční aspekt, vyžadovalo to nesmírný smysl pro detail. Lockeho teď okamžitě nenapadalo, jak by to ještě vylepšil. Tedy, možná kdyby svrhl vládu a sám se stal králem…

Locke se usmál a znovu usrkl ze svého toniku. Bude se tím zabývat, až splní úkol, který má před sebou.

Od ulic Hongkongu ušel dlouhou cestu. Nejen pokud jde o vzdálenost.

9

Vojenská základna Čínské lidové armády Macao, Čína

Wu počítače nesnášel. Ale také nesnášel moderní technologie všeobecně. Kdyby takových věcí nebylo, Číňané by vládli světu. Byla to čistě záležitost čísel a ta měli Číňané vyšší – více obyvatel, více vojáků, více zbraní, více všeho. Přinejmenším toho, co nebylo high-tech.

Západní armády měly ovšem navrch s chytrými elektronicky řízenými střelami, radary, sonary a satelity vidícími v infračervené části spektra, které byly schopné odhalit z výšky sto mil muže kouřícího cigaretu v mlze uprostřed noci. A jejich převaha v technologiích předčila čínskou převahu v číslech, čínskou převahu v tradici a čínskoti převahu v mravních normách.

Tedy prozatím.

Wu si vzpomněl na první americkou válku v Zálivu, kde se irácké jednotky zakopaly, vytvořily frontu, jak se to dělalo od počátku století – a dostaly výprask, jako když paní domácí klepe špinavou rohožku. Iráčané byli zaskočeni.

Seděli na poušti v zákopech, zatímco nad nimi přelétala letadla Spojených států, neviditelná jako ostrozraký orel, který sleduje každičký jejich pohyb. Kdyby byl v zemi slepých jednooký králem, pak by ten se dvěma očima a špičkovými dalekohledy byl bohem. Iráčané neměli žádnou šanci na vítězství – ne s použitím staré taktiky proti té budoucí. Absolutně bez šance.

Wu si povzdechl. Číňané mohli poslat do boje miliony vojáků, ale dnes tato čísla nestačila. Abyste vyhráli třeba jen jednu bitvu proti nepříteli s nesmírnou technologickou převahou, musíte buď vyvinout vlastní zbraně, které by se těm jeho vyrovnaly – nebo mu ty jeho musíte nějak vzít.

Chytrá zbraň, které byl odstraněn její mozek, nepředstavovala nebezpečí. Síly by se značně vyrovnaly, kdyby si Západ nemohl přinést své hračky.

A právě kvůli tomu byl potřeba soudruh Shing. Voda může porazit oheň, ale při velkém požáru už není tím nejlepším prostředkem, tím je další oheň.

„Zprávu, prosím,“ řekl Wu a jako vždy se na Shinga tajemně usmál.

„Pokračujeme podle plánu,“ řekl Shing. Nudilo ho to a přímo to z něj vyzařovalo. Cítil se vůči Wuovi nadřazeně, opovrhoval jeho stářím a neměl úctu k tradici. Shing byl jedním z nových draků, celým svým vzhledem, máváním jasně červenými křídly, přitahoval obdivné pohledy, ale neměl žádnou podstatu, žádné spojení se zemí. Na to, abyste odolali cyklónům, musíte mít kořeny. Muže jako Shing odfoukne i mírný vánek. Počítače jsou úžasné hračky, chytré bomby se nedají ignorovat, ale jejich přítomnost je pomíjivá. Zbavte se jich a pak jsou to ti na zemi, kteří rozhodnou bitvu.

Při běhu na dlouhou trať je pero mocnější než meč, ale na ulici tváří v tvář někomu s mečem je pero chabou zbraní. V podobné situaci už písař proti válečníkovi žádný běh na dlouhou trať neuskuteční. Shing si to neuvědomoval. Ještě se nenaučil, že opravdová moc je v meči. Od toho je odvozeno všechno ostatní.

Wu to věděl. Věděl také, že mocný meč musí být občas odebrán těm, kteří s ním nedokáží zacházet. Těm, kteří se ho nechtějí vzdát.

Shing měl jistou hodnotu. Locke stál za víc.

Avšak s muži, kteří třímali mocné meče, se nedalo jednat přímo. Možná nejsou se svými meči tak obratní, ale někdy i mírný úder může useknout hlavu někomu dost šílenému na to, aby se před ně postavil a dělal opičky. Bylo třeba je rozptýlit, odvrátit jejich pozornost, a zatímco jsou zabaveni, vklouznout dovnitř a ukrást jim jejich zbraně pro vlastní potřebu.

Na to se Shing hodil. Bude oním rozptýlením, ač nebude mít potuchy, že byl zvolen právě kvůli tomuto účelu.

Shing byl příliš zaměstnán svými vlastními dovednostmi a talentem, než aby zauvažoval o tom, že ho může takhle využít někdo jako Wu.

Pýcha je zároveň hrozná i skvostná – hrozná pro toho, kdo jí trpí, skvostná pro toho, kdo umí využít cizího přílišného sebevědomí ke svým účelům…

Takže, do toho, létající draku, jen se ciť nadřazeně. Shlížej z nebe dolů na podřadného Wua, těžce se lopotícího po zemi jako stará a pomalá želva. Časem přijde bouře a Wu, bezpečný ve svém krunýři, tu bude ještě dlouho potom, co budou ti vznášející se rozdrceni o vrcholky hor a jejich těla zanechána napospas mrazu v děsivých výškách…

Při té představě se pousmál. Dokonce i ubohý generál může být básníkem, i když ne hned velikým.

Park Edwards Washington, D. C.

Jay Gridley, který již přežil bezpočet VR bitev, mrtvici způsobenou kvantovým počítačem a šarvátku se samotnou paní Zubatou v podobě kulky do hlavy, stál na okraji chodníku a bál se přejít ulici.

Zelená se právě rozsvítila, diody se na něj jasně rozzářily, přičemž slibovaly totéž, co slíbila ježibaba v pohádce o Jeníčkovi a Mařence. Lákaly ho, ale jistě to bude mít nějakou stinnou stránku.

Pozoroval dopravu na obou stranách křižovatky. Všechna auta nyní stála a čekala, až vkročí do vozovky. Čekala na dítě.

No tak, Gridley.

Cítil nervózní tik, ale nakročil s kočárkem vpřed. Na chvíli se na Marka zadíval, ten klidně ležel a díval se, jak se mu svět míhá nad hlavou, zdánlivě se o okolí nestaral.

Kdybys jen věděl, synu.

Jay nechtěl odvrátit svou pozornost od bezprostředně hrozícího nebezpečí. Ulici znovu pečlivě prozkoumal a hledal nějaký náznak, jestli ho řidiči na jedné ze stran nemají v úmyslu přejet. Jeho oči, které byly vytrénovány všimnout si i sebenepatrnější změny v hyperrealistických VR scénářích, bedlivě pozorovaly všechny detaily. Neviděl nic neobvyklého.

Jedna část jeho já se jeho nervozitě smála, ale ta druhá, více osobní, s uspokojením přikyvovala.

Bylo to v pořádku.

Přešel ulici a tlačil kočárek směrem ke vchodu do Edwardsova parku, stále si nebyl jist, jestli to byl dobrý nápad. Saji dělala virtuální instruktáž Jak na buddhistickou meditaci a navrhla mu, aby šel na chvíli ven, aby se mohla soustředit.

„Jdi do parku, Jayi,“ řekla. „Užij si to a ukaž to tam Markovi!“

Znělo to dobře, ale nyní, sám bez své ženy připravené použít své mateřské superschopnosti, byl nervózní. Navíc tam bylo všechno to nebezpečí. Jít se projít sám je fajn, ne že by se tak rád v RS procházel, ale teď tam je s malou bezbrannou osůbkou a má ji plně na starost. Co kdyby se mu něco stalo? Co by se stalo s dítětem?

No tak, Jay i, procházku v parku přece zvládneš.

No, snad jo.

Tahle nová zodpovědnost byla pro něj zcela novým pocitem. Možná proto, že se svým synem ještě nestrávil tolik času o samotě. Vždy tu byla Saji připravená vypomoci. Bože, tímhle ona prochází, když je v práci?

Nebylo to tím, že by si neuměl poradit s fyzickou stránkou věcí. Byl chytřejší než většina lidí, které znal – když na to přijde, chytřejší než většina lidí, které ani nezná a ani je nikdy nepotká. Dokáže to zvládnout s lahví, do které Saji připravila mléko a dala ji do malé termotašky dozadu do kočárku. Navíc měl dudlík, kdyby všechno selhalo.

Kočárek vypadal jako ze starých filmů s dějem z 80. let 19. století, byl velký a černý s velkými kolečky a stahovací střechou, která dítě chránila před sluncem a zvědavými pohledy cizích lidí. Se Saji se po takovém sháněli po celém Washingtonu, D. C. Saji někde četla, že se děti cítí mnohem bezpečněji, když se mohou dívat na své rodiče, takže to prostě musel být kočárek.

Fyzická stránka věci ho neznervózňovala. Bylo to pomyšlení, že se možná stane něco, před čím své dítě nebude umět ochránit. Bylo to náročné a vysvětlovalo to celou řadu věcí, jež dříve viděl u jiných lidí s dětmi. Byl zasvěcen do tajemství otcovství, tajemství, které prozrazovalo, jak je svět ve skutečnosti děsivý.

Dříve, když si dělal starosti, když se všechno hroutilo, to nebylo tak zlé-svět měl trvat jenom tak dlouho, aby to zahrnulo jeho život a životy jeho přátel. Potom už na ničem moc nezáleželo. Ale toto časové období se nyní rozšířilo o délku dalšího života a to na něj vytvářelo jistý dak.

Jeho syn vydal veselé zamumlání, Gridley na něj shlédl a ucítil záplavu hřejivého pocitu. Jestli tu byla stinná stránka těchto nových minových polí zodpovědnosti, byla tu i ta světlá. Nikdy v životě k nikomu nepocítil takovou bezmeznou lásku. Ať už byl v pět ráno na nohou a krmil chlapečka, nebo mu měnil špinavou plenku, radost mu to ani v nejmenším nezmenšilo. Věděl, že je to zčásti čistě biologická záležitost, ale bylo mu to prostě jedno.

Úžasné.

Uprostřed parku byl rybník, kde plavaly kachny. Přinesl s sebou kus starého chleba, aby je nakrmil, a myslel si, že možná svého syna pobaví.

Ale možná taky ne. Nikdo se neobtěžoval říci mu, že děti do šesti měsíců spíše jen tak leží a nic nedělají. Tedy když nepočítáte jídlo, brečení a plnění plínek. Za celý svůj život viděl fotky a videa dětí, jak lezou nebo běhají, napřimují se a hrají si. Nikdo mu prostě neřekl, že všechny tyto věci mají svůj časový rámec.

No dobře. Vždycky si mohl aspoň sednout a pochovat ho.

Znovu sjel pohledem dolů a malý Mark k němu vzhlížel.

„Na co se díváš, tygře?“

Chlapec se usmál v bezzubém úsměvu. Tatínek si s ním povídal.

Jay si přál, aby při své práci zažíval taky tolik legrace. Zápasil s řešením svého posledního hlavolamu. Někdy to vypadalo, že už je blízko, ale jako by tam byla nějaká překážka, kterou jednoduše neviděl.

Jeden z jeho starých učitelů mu několikrát řekl, že jeho intuice je pro programování přínosem. Že může zkrátit hodiny mravenčí práce jedním nečekaným nápadem. Tentokrát to ale prostě nepřicházelo.

Před ním byl rybník. Podíval se do vody. Vánek postrkoval vlnky po jeho hladině. Pár bílých kačen poklidně plavalo kolem. Všiml si detailů pro budoucí VR práci a podíval se po vhodném místě k zaparkování kočárku.

„Béééé?“

Po Markovo náhlém nářku Jay ztuhnul.

„Co je ti, drobečku? Copak se děje?“

Naklonil se a začichal. Na plnou plínku to nevypadalo.

Rychle procházel seznam. Je hladový? Neznělo to jako hladový pláč. Stejně ale sáhl do termotašky pro láhev nahřátou na správnou teplotu.

Ne. Nechtěl to.

Pláč se ozýval dál. Jaye se začínala zmocňovat panika.

Rychle dudlíky nouzový plán.

Dal svému synovi dudlík do pusy, která se nejdříve otevřela a pak ihned dudlík sevřela.

Pláč okamžitě ustal.

No páni.

Myslel na to, co by udělal, kdyby dudlík nefungoval. Běžel by na plné obrátky přes park domů k Saji.

Štěstí, že k tomu nedojde.

Podíval se dolů a uviděl, že Mark dudlík vyplivl. Jeho malé ručky sebou nespokojeně třepotaly. Jay si všiml, že vypadl napravo od chlapcovy hlavy a shýbl se pro něj. Markovy ručičky zacukaly, snažily se znovu najít ztraceného dudla. Chlapec měl tak podrážděný pohled, že to Jayovi připomnělo jeho vlastní problémy.

Jo, pomyslel si, potřebuju jen malou pomoc od někoho jiného, donutit je natáhnout se a podat mi řešení.

A potom mu to došlo, situace se mu rozehrála před očima a uviděl, jak by mohl pokořit tu záhadu zamčeného pokoje.

Ano!

Jay se na svého syna znovu usmál a pohladil ho po hlavě. Není to špatné – vzít dítě do parku a současně rozetnout gordický uzel.

Markovi se začaly zavírat oči. Dostat dudlíka, usnout. To musí být hezké…

Jay se zakřenil.

Frajer Jay Gridley se to zase chystá rozjet.

Otočil kočárek a zamířil domů. Saji už bude s lekcí hotová, chlapec si ještě aspoň na hodinku schrupne a Jay by se mohl připojit na síť a rozjet svůj nový nápad.

10

Wormwood, Jižní Dakota

Instinkt je jako inspirace. Obojí vás v počítačové škole nenaučí, přestože o obou několik Jay o vých učitelů mluvilo. Nebyly to věci, na které byste se měli spoléhat, ale také byste je neměli ignorovat, když cítíte, že se vám snaží něco říct.

A Jay to zrovna cítil znovu – šestý smysl mu říkal, že je blízko. Nebylo to žádné přání otcem myšlenky, ten pocit zažíval dost často na to, aby ho dokázal rozpoznat.

Scénář nepatřil k příliš komplikovaným. Byla to rezerva, kterou naprogramoval již před lety. Město starého Západu s kovboji, obchodníčky, protivnými starými babkami a tou typickou atmosférou filmu Tenkrát na západě všude kolem. Změnil jména a prostředí a vylepšil vjemy. Byl jedním z jeho nejoblíbenějších.

Jay kráčel podél dřevěného chodníku, smekal klobouk před kolem procházejícími dámami a vdechoval vůni prachu a koňského trusu. Úzké uličky zarůstaly plevelem a sluncem vyšisované výlohy obchodů a šedivějící dřevěné budovy vysoušelo žhnoucí slunce.

Náhle přímo před ním nějaká postava přešla z chodníku do hospody Hickory Branch.

Jay si nebyl jistý, koho to vlastně honil, ale věděl, on věděl, že to byla jeho kořist.

Pospíšil si do hospody. Do Hickory Branch vedly dvě cesty. Přední dveře, které na rozdíl od mnoha filmů netvořily neužitečné lítačky, které nezmohly nic proti vedru, prachu a mouchám, ale dřevěné rámové dveře s leptaným sklem, které se zavíraly jako kterékoliv jiné. Existovaly také obyčejné dřevěné zadní dveře, ale ty byly obvykle bezpečně uzamčené, dokud nebylo třeba vyhodit odpad, ať toho či onoho druhu.

U obchodu se zbraněmi opustil Jay chodník a sešel dozadu uličkou a přesunul se za dvěma budovami až k Hickory Branch.

Zkusil zadní dveře hospody. Byly zamčené. Dobře.

Jay se obloukem vrátil zpět na ulici, minul sloup k uvazování koní, který byl opuštěný. Chytří muži nenechávají své koně uvázané v horku, přestože tam bylo koryto s vodou, na kterou zvířata dosáhla. Když jste byli z města, šli jste do hospody pěšky, pokud odjinud, zaplatili jste niklák chlapci z nájemných stájí, aby držel vašeho koně ve stínu a postaral se mu o krmivo a vodu.

Jay otevřel dveře a vešel dovnitř.

Byla sobota a podnik byl přecpaný, zakouřený a ne o moc chladnější než venek. Pivo bylo také teplé, ale když jste ho vypili dost, horko vám nevadilo. Všechna tahle pohraniční města byla plná toho, co se mělo později nazývat alkoholiky – muži i ženami.

Pianista nepřestal hrát, dál vycinkával na rozladěném nástroji melodii z nějaké newyorské show z konce sedmdesátých let devatenáctého století.

Jay nevypadal nijak zvlášť hrozivě. Měl na sobě pracovní šaty – umazanou košili a naškrobený límeček, šedivé proužkované kalhoty a jezdecké boty s nízkým podpatkem v anglickém stylu. Měl kabát, muži často nosili kabát, když šli ven, zkrácený vojenský mantl z šedé příze. Jeho klobouk měl blíže k buřince než ke kovbojskému klobouku.

Nechtěl vypadat hrozivě, jako nějaký pistolero se dvěma peacemakery pověšenými zatraceně nízko. Spíše jako vlídný a zdvořilý obchodník.

Ale zbraň samozřejmě měl. Pravá nižší kapsa jeho kabátu byla z tvrdého plátna vyztuženého kůží a v ní byl pochromovaný Colt LightningM 1877 ráže .38 s dvouapůlpalcovou hlavní. Revolver se trochu podobal peacemakeru, přestože měl oblý konec rukojeti. V porovnání s jinými zbraněmi byl trochu komplikovanější. Měl výhodu v tom, že byl dvojčinný, což znamenalo, že jste nemuseli před každým výstřelem natahovat kohoutek. Mohli jste prostě jen mířit a mačkat spoušť, dokud vám nedošla munice. Část kohoutku byla odstraněna, aby se nezachytil během tasení někde v kapse.

Billy Kid vlastnil podobnou zbraň. Pat Garret měl větší model, „Thunderer“ráže .41. A John Wesley Hardin, jeden z těch nejpodlejších pistolníků, dostal tentýž, jaký měl Jay od svého bratrance Jima Millera.

Není to zbraň na střelbu na cíl pětadvacet metrů daleko, spíš na sejmutí chlápka tři nebo čtyři metry od vás. Díky krátké hlavni se snáze tasila i používala.

Jay přešel k baru, předstíral nenucenost, když pátral mezi tvářemi. Osoba, kterou letmo zahlédl venku před vchodem, byl muž, nebo žena oblečená jako muž, tím si byl dost jistý. To znamenalo, že mohl vyloučit tři štětky v šatech s hlubokým výstřihem, které zpracovávaly zákazníky, a ženu hrající karty se třemi muži v salónku. Ty muže mohl pravděpodobně vyloučit také, protože ten, po kterém šel, by pravděpodobně neměl čas zapadnout do rozjeté hry – na sobotní poker byl obvykle dlouhý čekací list.

Jay se zašklebil. Jeho scénáře byly směsí fantazie a skutečné historie, ale pokud něco reálného začlenil, měl to obvykle ze dvou až tří zdrojů.

„Co si dáš, příteli?“ zeptal se barman.

Měl na sobě, podobně jako Jay, kabát, bílou košili, kravatu a vlněné kalhoty.

„Pivo.“

„Nabízíme je dvě za padesát centů.“

„Načepuj dvě.“

Jay si sundal klobouk a pověsil ho na věšák na stěně vedle baru. Možná tak třicet lidí sedělo u stolů nebo postávalo u dlouhého baru, vyrobeného z lesklého a dobře navoskovaného ořechového dřeva, někde trochu flekatého a poškrábaného. Velké zrcadlo v oválném rámu zabíralo většinu stěny za barem. Vedle visel obraz námořní bitvy mezi plachetnicemi, výšlehy ohně a dýmu z lodních děl a požár zuřící na jednom z plavidel dávaly obrazu bojovnou atmosféru.

Pivo dorazilo v těžkých sklenicích. Jay položil čtvrťák na bar, zvedl jednu sklenici a usrkl. Teplé, trpké, pěnivé, takové, jaké v těch časech pivo bylo. Použil zrcadlo, aby si prohlédl, co se dalo, pak se pomalu otočil a přejel zrakem zakouřenou místnost.

Všichni ostatní kouřili. Ručně balené cigarety, doutníky, dýmky. Někteří žvýkali a plivali do strategicky umístěných zvonovitých mosazných plivátek. Někteří z těchto plivačů byli dost přesní, místní obdoba tříbodových střelců z NBA.

Tak za dvacet let, pokud přežijí ostatní nemoci Pomezí, bude mít dost z těchto chlápků rozedmu, rakovinu plic nebo hrtanu. Jay pokýval hlavou.

Zatímco usrkával pivo, které držel levou rukou, aby měl pravici připravenou ke střelbě, začal eliminovat podezřelé. Co kdyby.

Vyřadil ze seznamu všechny, kdo tam, soudě podle prázdných sklenic na jejich stolech, byli déle. Jayova kořist právě vešla, takže hledal mezi muži se skoro plnými sklenicemi.

Tím to snížil na šest, možná sedm u stolů a dva u baru vedle něho.

Pak se Jay porozhlédl po mužích, kteří vypadali osamoceně a mimo jakoukoliv konverzaci. To nebyla žádná tutovka, ale instinkt mu napovídal, že ten muž nebyl nikdo z místních, ale někdo, kdo městem jen projíždí.

To rychle zúžilo výběr na muže u baru.

Z těch dvou byl jeden špinavý vysoký kovboj s plnovousem a koženými nohavicemi na plátěných kalhotách, vzorovanou flanelovou košilí, tmavomodrým šátkem na krku a s nožem s rukojetí z jeleního parohu v koženém pouzdře na opasku. Neměl klobouk ani zbraň, kterou by měl kam schovat, aspoň Jay žádnou neviděl. V kapse u kalhot mohl mít malý revolver, nebo derringer, ale pokud ho tam skutečně měl, tak ho podle střihu kalhot nemohl vytasit nijak moc rychle. Samozřejmě už uběhlo tak šest měsíců od jeho poslední koupele.

Druhý muž byl menší a bledší. Nad svým pivem se krčil tak, že si Jay nemohl pořádně prohlédnout jeho obličej, ale podle toho, co viděl, byl hladce oholen. Jako Jay měl na sobě přes tmavé kalhoty zkrácený kabát a nízké boty s přezkou.

Jay letmo odvrátil zrak a snažil se získat lepší výhled na mužovu tvář pomocí zrcadla. V ten okamžik se ten chlapík také podíval do zrcadla a Jay měl pocit, že ho také používá k pozorování ostatních zákazníků.

Jay odvrátil pohled, aby nebyl přistižen při sledování. Ale ještě než tak učinil, získal dojem, že na mužových očích je něco zvláštního. Nic, co by mohl okamžitě vysvětlit, ale něco určitě.

Musel to být jeden z těch dvou, byl si tím jistý.

Ale který? Kovboj, nebo pan Divnoočko?

Na jeho místě by Jay nechodil po scénáři neozbrojen. V tomto případě „ozbrojen“ znamenalo obranné programy, které by byly patrné komukoliv dost chytrému, aby tam byl. Kovboj nevypadal, že by se chystal k odchodu, a ten nůž by se hodil jen nablízko, pokud to nebyl expert na vrhání. I potom by měl jen jednu šanci, a to ukazovalo na Divnoočka.

Ale na druhou stranu možná cizinec nebyl ozbrojen, aby uklidnil své pronásledovatele.

Divnoočko mohl mít klidně příruční kanón v té velké plandavé kapse u kabátu, nebo mohl mít pod ním skryté pouzdro na zbraň, nebo také nemusel mít zbraň vůbec.

Jay spolknul další dlouhý hlt piva. Byl to problém. Kvůli výslechu potřeboval toho chlapa živého, ať už to je kterýkoli, takže nepřicházelo v úvahu vytáhnout svůj revolver a odprásknout je oba.

Kdyby tasil na nepravého, varoval by druhého a Jay by ztratil moment překvapení.

Kdyby neudělal nic, nakonec některý odejde a on by se musel rozhodnout, s kterým z nich zůstat, protože logicky nemohl sledovat oba najednou.

Tedy pokud to nedají dohromady, což nebylo v tomto scénáři pravděpodobné. Na přiznání se k homosexualitě by v tomto městě a době nenahlíželi vstřícně, spíše by to vzbudilo odpor.

Tak kterej to bude, Jayi?

Přišel barman a otřel už tak čistý pult hadrem. „Nedáš si vejce se zeleninou? Oběd zdarma.“

Jay zakroutil hlavou. „Támhlety dva na druhým konci baru znáš?“

Barman se na muže nepodíval, ale usmál se na Jaye. Měl velký zplihlý knír špinavý od tabáku. A zuby také.

Jay pochopil narážku. Vytáhnul z kapsy stříbrný dolar a položil ho na pult. Posunul ho k barmanovi.

Ten položil na minci dlaň a elegantně ji sbalil.

„Tamten vysokej chlápek je Bob Talley. Je předákem na ranči U houpacího koně jižně od města. Toho malýho Číňana neznám.“

„Číňana?“

„Hádám, že něco z Číňana v sobě má. Šikmý voči. Neměl by tu bejt, obvykle tu jemu podobný neobsluhujem, ale vypadá bílej natolik, že si ho nikdo nevšimnul a jeho peníze sou platný.“

Jay kývnul hlavou. Tím, že byl z části Thajec, měl také pár asijských rysů. Ale v tomto druhu scénářů obvykle svůj vzhled měnil, aby vypadal co nejvíce jako obyčejný nudný běloch. Nechtěl přitahovat pozornost.

„Seš lovec vodměn, ž’jó?“

„Proč si to myslíš?“

„Cizinec vejde, ty hned za ním. Máš v kapse u kabátu schovanýho něco těžkýho, vsadim dolar proti deseťáku, že je to bouchačka. Na košili nemáš hvězdu. A dals mi dolar, to by neudělal žádnej strážce zákona. Takže lovec odměn. Copak proved ten malej Číňan?“

„Vodbouchnul zvědavýho barmana,“ řekl Jay.

On se zašklebil a odešel. Měl svůj dolar.

Jay se zhluboka nadechl. Byly doby, kdy podplácení bylo to pravé. Možná to není ta nejelegantnější metoda, ale při tomhle honu už byl Jay za tím bodem, kde se ještě staral o svou uhlazenost. Potřeboval výsledky a bylo mu jedno, jak jich dosáhne.

Usrkmil pivo. Rozpoznal svůj cíl. Teď počká, až co udělá…

Barman se zastavil před Divnoočkem a něco řekl.

Divnoočko rychle zasunul ruku do kapsy.

Jay okamžitě věděl, co se stalo. Ten bezpáteřní barman ho zradil.

Jay pustil pivo a sáhnul do své vlastní kapsy. Jeho pohyb byl plynulejší a rychlejší – vytáhnul revolver, natáhnul ruku a namířil na Divnoočka, připravený vystřelit.

Divnoočko ztuhnul se svou vlastní zbraní na půl cesty z kapsy. Byl možná čtyři, pět metrů daleko, lehký cíl pro někoho s Jayovými zkušenostmi.

„Pusť to a dej ruce za hlavu,“ rozkázal Jay, „promluvíme si, nikomu se nemusí nic stát…“

Divnoočko zakroutil hlavou, zašklebil se a vyškubnul svou zbraň z kapsy. Pokusil se ji namířit na Jaye.

Jay zmáčknul spoušť lightningu ráže .38, jednou, dvakrát, třikrát…!

Kulky zasáhly Divnoočka přímo do hrudníku a on se zhroutil.

Jay se znechuceně zamračil. To lidi nepoznají, kdy jsou poraženi? Když se díval na umírající podprogram, musel zavrtět hlavou. Asi ne. Zatímco stále kroutil hlavou, obrátil zbraň proti barmanovi a také ho zastřelil. Krysa.

Ale aspoň to nebyla úplná ztráta času. Dozvěděl se něco, co předtím nevěděl.

Velitelství Net Force Quantico, Virginie

Thorn se podíval na Jaye. „Číňan? Víš to jistě?“

Jay, přítomný osobně, přikývnul.“Jo. Po ukončení scénáře jsem ověřoval, co šlo. A s lepší představou o tom, kam se mám dívat, jsem objevil pár náznaků. Možná to není Číňan, ale určitě z Číny operuje.“

Thorn zakroutil hlavou. Bylo to… nečekané. A za míň než hodinu měl velitel čínské obdoby Net Force vejít do Thornovy kanceláře. Nebylo to zvláštní?

„Co to pro nás znamená?“

„Zúží to vyhledávání. Můžu nahodit na superpočítači filtrovací proces na čínské sítě. Bude to spousta kontaktů a plno slepých uliček, o tom nepochybuju, ale je to to pravý místo, kde začít. Taky se začnu vyptávat. Pokud je tím útočníkem Číňan, určitě ho to tak dobře nenaučili doma, musel studovat v Evropě nebo ve Státech. Můžu spustit síťovej filtr i na tohle.“

Thorn přikývnul. „Dobře. Pusť se do toho.“

„Kdy dorazí ten chlapík z KyberZemě?“

„Dnes odpoledne, hned po obědě. Hádej, s kým mám za hodinu domluvené setkání. S Changem.“

„Jé. To je náhoda.“ Jay se odmlčel. „Mohl by pomoct. Zná cestičky, kterými se dostat do čínských systémů, sami bychom to hledali hrozně dlouho. Můžu si s ním promluvit?“

„Dám ti vědět, až dorazí.“

„Dík, šéfe.“

„Pracuj na tom. Mám v tebe plnou důvěru.“

Jay se zašklebil. „Kéž bych ji měl já. Tenhle je odborník.“

„A budeš se tu poflakovat i potom, aby ses postaral o Seurata?“

„Jo. Pokud musím.“

Když Jay odešel, Thorn usoudil, že do Changova příchodu nemá dost času, aby šel na oběd a posiloval. Bylo to tak, že měl stejně pěknou spoustu elektronického papírování, které si žádalo jeho pozornost. Stát měl na svých bedrech víc než jeden počítačový problém. A jen to, že se přesunula celková kontrola nad Net Force, neznamenalo, že snad nějaký z nich zmizel…

11

Zahrada věčné blaženosti

Den v Zahradě věčné blaženosti byl jako obvykle slunečný s teplotou asi 22 stupňů. Občas i pršelo, někdy jen mrholilo, někdy se přehnala vichřice, ale nikdy moc silná. Vždycky bylo dost teplo, abyste se mohli posadit, neriskovali přitom rýmu nebo nachlazení. Spadlo dost deště, aby měla bujná zeleň dost živin a lesku. Bujela a zářila nesčetnými odstíny zelené barvy, všude plno barevných květin. Včely bzučely, ale žihadlo nikdy nedaly. Motýli tančili a poletovali kolem.

Tady skupina hinduistů v oranžových róbách seděla v pozici lotosového květu. Meditovali ve spojení s esencí Višny, Brahmy a Šivy. Ve stínu obrovského baobabu vedle nich seděl asi tucet buddhistů klečících v poloze seiza, počítali své nádechy a hledali stav bez mysli.

Kousek cestou dolů seděli v širokém kruhu křesťané, židé a následovníci Mohameda a vzájemně si vyměňovali modlitby a úsměvy.

V zahradě byli také ti, kteří věřili, že každá skála má svou duši, že všechna moudrost pramení z jejich předků, a ti, kdo věřili, že slunce je vládcem všeho, čeho se dotýká. Byli tu také jiní, kteří nevyznávali bohy žádné, a spojovalo je společné lidství.

V zahradě neexistovaly rozpory, žárlivost a nenávist. Každý, kdo sem přišel, se stal členem rodiny. Žádný z nich nikdy v hněvu nepozdvihnul ruku proti jinému. Lidé se oblékali podle vlastního vkusu, nebo chodili nazí.

Někdy se zahradou rozléhala hudba a její tóny byly takové, že jak se nesly, vyhověly osobnímu vkusu všech: zde to byla raga, tam zas fuga a dále delta blues. Lidé zpívali, tancovali nebo jen tak tiše seděli a naslouchali a nikdo neomezoval ničí způsob vyjádření.

Na stromech rostlo ovoce. Jablka, banány, hrušky, kokosové ořechy, švestky, pomeranče, bylo tu vše, po čem může hladová duše zatoužit. Byla tu také zelenina a ořechy a mnoho druhů masa: ryby a drůbež, dokonce i hovězí nebo jehněčí; to vše bylo k dispozici, pokud měl někdo chuť.

Člověk mohl přijít do zahrady něco dělat, nebo tu jen tak přebývat. Nebyl v tom rozdíl, vše tu bylo nádherné.

Když se z nebe snesl rudý, šupinatý drak a plival oheň, většina přítomných si myslela, že je to nějaký nový druh zábavy.

Než začal upalovat a žrát lidi.

Toho dne zažila zahrada věčného štěstí první výkřiky hrůzy a ucítila zápach spáleného lidského masa. Panoval tu strach, který tu nikdy předtím nebyl.

Drak přistál, kráčel, drtil vše před sebou. Zastavil se, jen aby ukousl tu hlavu, tam nohu. Syčel tak, že lidem vstávaly hrůzou vlasy na hlavě. Neměli jak ho zastavit. Neměli zbraně a drak si mezi nimi razil cestu dál.

Někteří utíkali. Jiní neustoupili a čekali na svůj konec.

Ti, co neutekli, byli zakrátko sežráni…

Hotel Watergate Washington, D. C.

„Merde!“ řekl Seurat a zavrtěl hlavou. S povzdychem si sundal headset a stále zíral na svůj přenosný počítač. V hotelovém pokoji ve Washingtonu nebyl v žádném nebezpečí. Ani ti ve VR scénáři Zahrady věčného štěstí nebyli fyzicky ohroženi. Ale útok na jejich psychiku musí být ohromnou ranou.

Seuratův hněv narůstal, zbrunátněl a měl chuť křičet nebo někoho uhodit. KyberZemě vytvořila v Zahradě ráj, místo, kam si kdokoliv, kdo po něm zatoužil, mohl jít a užívat si ideálu, který ve skutečném světě nikdy být nemůže. Všichni lidé jako bratři.

A někdo to zničil. Napadl a zbořil pečlivě vystavěný scénář a vyděsil přitom ty, kdo v něm byli zapojeni. Další úder, který rozšířil praskliny v základech KyberZemě. Dosud byly malé, ale kdyby je ponechali bez povšimnutí, mohly by se zvětšit a ohrozit celou organizaci.

Seurat nemohl, nesměl dovolit, aby se něco takového stalo. Ne pod jeho velením.

Poškození programu bylo pochopitelně rychle a jednoduše opraveno. Ale co újma na vzpomínkách těch, kteří se toho incidentu zúčastnili? To se jednoduše opravit nedá. Když byl scénář napaden, bylo podle techniků připojeno asi patnáct tisíc lidí z celého světa. A zatímco bylo toto číslo v porovnání s celou členskou základnou KyberZemě jako kapka v moři, někteří z těchto lidí přece odejdou a už se nevrátí. Zvěsti se rozšíří, jako vlny na hladině, když hodíte kamínek do rybníka.

KyberZemě? Jo, býval jsem členem, ale nechal jsem toho. Nemají to moc v kupě, nevěřil bys, co se stalo v jednom z jejich hromadných scénářů…

A ještě hůř, co kdyby si útočníci příště vybrali některý z gigantických scénářů? Fotbalové finále nebo papežovo vánoční poselství? Vytoužený hollywoodský trhák?

Je pravda, že od prvních útoků zvýšili zabezpečení, ale protože si stále s hackerem nevěděli rady, kdo ví, jestli se nemůže pomocí červů a trojských koní do některého scénáře dostat?

Jestli se deset z patnácti milionů uživatelů setká s podobnou špinavostí, jako byla ta v Zahradě věčného štěstí? Bude to… špatné.

Opravdu velmi špatné.

Seurat mrknul na hodinky. Bylo skoro na čase odejít do Net Force na setkání s Thornem.

Společná minulost KyberZemě a Net Force nebyla šťastná, a tak nemohl Seurat čekat, že ho přijmou s otevřenou náručí. Kdyby mu však mohli pomoci, uvítal by to. Kdyby bylo nutné zaprodat se ďáblu, aby zachránil své dítě, pak to udělá. Ať to stojí, co to stojí.

Žádný z Lockeho zdrojů v KyberZemi ve Francii přesně nevěděl, proč jejich vůdce odcestoval do USA. Locke zaparkoval pronajatý taxík blízko vchodu do hotelu Virginia Avenue, seděl a rozhlížel se. Byl to trochu podraz, ale aspoň zapadne do okolního prostředí. I když na taxíku svítil nápis „obsazeno“, musel odhánět lidi, kteří se chtěli svézt. Slepí blázni.

Takové místo, jakým byl rušný hotel s několika vchody a východy, představovalo pro agenta, který prostor střežil, problém samo o sobě. Nemohli jste uhlídat všechny cesty dovnitř a ven, a kdybyste zvolili z mnoha možností tu špatnou, ztratili byste svůj cíl.

Ale to nebylo nejdůležitější. Seurat nepředstavoval velkou hrozbu. A ať už byly důvody pro jeho přítomnost zde jakékoliv, těžko mohly ovlivnit to, co Shing prováděl KyberZemi, pokud byl zrovna tohle důvod Seuratovy návštěvy. Nicméně Locke se pyšnil svou svědomitostí, a když někam jdete, abyste někoho sledovali, je lepší s ním být než nebýt.

Naštěstí byl Locke v těchto záležitostech dost zběhlý, protože se už podobnými problémy nejednou zabýval. Tenhle byl jeden z nejsnadnějších: Seurat si neuvědomuje, že je sledován, ani nemá důvod k podezření. Na letišti si pronajal auto, které stálo nyní zaparkované v hotelové garáži. Pod zadní částí Seuratova vozidla, luxusního porsche, byl narychlo přilepen výkonný, velmi oblíbený rádiový vysílač velikosti krabičky od sirek. Sledovací zařízení nedělalo v klidovém stavu nic, kdokoli by ho hledal širokopásmovým měřičem intenzity pole, nic by nenašel. Dokonce i běžná vizuální prohlídka ho neobjeví, protože má barvu jako podvozek auta, aby s ním splynulo. Ale kdyby Locke k zařízení vyslal kódovaný signál, odpověděl by GPS signálem, který určí jeho pozici.

Zařízení bylo nyní v provozu a říkalo Lockemu, že je vozidlo v hotelovém parkingu.

Spolehlivé to dozajista nebylo. Seurat mohl bez Lockeho vědomí odejít pěšky postranními nebo zadními dveřmi, chytnout si taxi nebo se nechat vyzvednout limuzínou. Seurat však rád řídil a nenajal si porsche, aby ho nechal odpočívat na parkovišti a jel taxíkem.

Pro žádný z Lockeho plánů zřejmě nebylo důležité, co tu francouzský počítačový guru dělá, ale je lepší to vědět než nevědět.

Seurat nejspíše opustil budovu jiným východem, protože kódovaný signál začal z porsche vysílat vyšší tón a výstražný signál ukazoval změnu pozice.

Locke nastartoval motor svého vozu a zapnul stopaře. Na obrazovce se objevila mapa města a malé červené světélko, které ukazovalo pozici Seuratova auta, se rozsvítilo a začalo blikat.

Wu technologii možná rád neměl, ale Lockeho tato malá hračka těšila. Dokud bude v dosahu patnácti mil od vysílače a baterie budou fungovat, vydrží mimochodem nejméně šest hodin souvislého provozu, ukáže mapka Lockemu přesně, kudy porsche jede, a nabídne mu tam nejlepší trasu.

Hospoda O’Rourke QuanticOy Virginie

Když volal John Howard kvůli potvrzení oběda, navrhl Abe Kent, aby zašli tam, kde se po léta přetřásá množství vojenských záležitostí: do místního baru, nebo v tomto případě spíše do hospody.

Oba měli civilní oblečení a v orosených sklenicích před nimi stálo pivo, vyráběné přímo tady, ve vlastní pivnici. Kent a Howard byli jen dva staří přátelé, kteří si tam byli odpočinout. Ochutnávali nové domácí pivo Heavy Lifting, tmavé, napěněné dusíkem místo kysličníku uhličitého – pěna spíš padala, než aby rostla. Bylo mírně hořké s čokoládově jemným dozvukem. Báječná věc.

„Jak to jde v práci?“ zeptal se John.

„Pomalu,“ odpověděl plukovník Kent a usrkl si trochu piva. „Nezbývá mi teď nic jiného než trénovat.“

„Něco se objeví.“

Kent přikývl. „Doufám. Co ty?“

„U mě je to úplně jiné. S penězma je to lepší a Nadine je mnohem veselejší, i když mám občas chuť dát facku někomu z těch, které se snažím něco naučit. Nemyslel by sis, že muž, který je hlavou velké společnosti, se na své místo dostal díky vlastní hlouposti, ale evidentně to tak je.“

Kent se zasmál. „Starej vtip o tom, jak je celý řetěz velení chytrý jen tak jako ten nejhloupější článek.“

Howard přikývl. „No a jak se cítíš zpátky u Sboru?“

„Upřímně? Lépe, než jsem si myslel. Nikdy jsem tolik nepocítil, že jsem Sbor opustil, jako nyní. Tolik se změnilo od té doby, co jsem tam byl naposledy.“

Howard se napil piva a přikývl. „Jó, politika. Čí chleba jíš, toho píseň zpívej. Myslím, že to tak bylo vždycky. Slyšel jsem už horší příhody než tu tvou.“

„Já taky.“

„Myslíš si, že ti Rog bude krýt záda?“

„Možná. Ale jestli mě vykopnou, nebude to zas tak zlé. Panenství můžeš ztratit jenom jednou.“

Howard souhlasně zabručel. „Měl by ses někdy stavit u nás doma, Abe. Nadine by ti ráda něco uvařila. Navíc má plno svobodnejch kamarádek, kterým by se zamlouval takovej starej mládenec jako ty. Přijď v neděli, můžeš s námi jít do kostela, poobědvat hovězí pečeni a posedět.“

Abe pohlédl na svého přítele. „To bych mohl,“ na chvíli se odmlčel. „I když na chození do kostela mě moc neužije.“

Howard se podíval na svou sklenici a pak na Kenta. „Nechci tě obracet na víru, Abe, ale nepocítils tam venku někdy potřebu modlitby, když kulky sviští kolem tebe a zpívají tvé jméno?“

Kent se usmál. „Pokaždé. Modlitba a zbabělost jdou k sobě líp než máslo a chleba. Víš, co se říká, Johne: v zákopech není bezvěrců.“

„Takže jsi věřící.“

Kent přikývl. „No ano. Věřím v Boha. Nemám nic proti tomu, že je Ježíš synem a prorokem. Nemám problém ani s Alláhem a Mohamedem nebo Harrym Rámou, když na to přijde. Každý musí někam patřit. Není na mně, říkat jim kam.“

„Slyším v tom nějaké,ale.“

Kent se podíval na svého starého kamaráda a nevěděl, jestli mu má tu příhodu vyprávět nebo ne. Dneska už se o tom moc nemluví, ale nebylo to žádné velké tajemství, pár lidem už jí řekl. Koneckonců jsou nyní tady, pijí dobré pivo a žvaní. Tak proč ne?

Odmlčel se kvůli dalšímu loku a potom řekl, „Takže, je to z docela dávné minulosti. Moje babička z matčiny strany bydlela na jihu v Lafayette v Lousianě. Každé léto jsme tam s mým o osm let starším bratrem na popud mojí rodiny na pár týdnů jezdili. Když se z mého bratra stal puberťák, tak už nejezdil, ale já pořád ano. Později tam na jih odešel na univerzitu.“

Znovu se napil a odsunul sklenici trochu dál od sebe. „Byl jsem s babičkou toho léta, kdy mi bylo deset. Bydlela na břehu bažinatého ramene řeky. Myslím, že to byla řeka Vermilion. Když hodně zapršelo, voda stoupla až k jejímu zadnímu plotu. Měla malého pudlíka jménem Dolly a alku jménem Pancho. Se svou vzduchovkou jsem chodíval dolů ke břehu bažinaté řeky a střílel na hady a na kajmany. Nějakou dobu tam bydlel můj pradědeček. Bylo mu něco přes devadesát a sedával na břehu se mnou, rybařil s rákosovým prutem. Chytali jsme sumce, cejny, občas dokonce i jehlice. Pak jsme je museli hodit zpátky. Babička by je nezbavila šupin a neuvařila nám je a ani by mně s pradědou nedovolila vkročit do její kuchyně, abychom se o to pokusili.“

Kent se při vzpomínce široce usmál. Pradědeček Johnson vykouřil krabičku nefiltrovaných kamelek denně a usrkával z lahve Old Crow, kterou měl ukrytou pod umyvadlem v koupelně. Byl malý a podsaditý a za světové války sloužil ve Francii.

Cigarety a alkohol ho ale nezabily. Zemřel na zápal plic, který chytil v nemocnici poté, co si ve třiadevadesáti zlomil kyčel.

Kent své vzpomínky stočil zpátky do přítomnosti. „Babička hrála bridž a chodila do kostela. Děda pracoval na ropných plošinách někde v zálivu jako inženýr a byl skoro pořád pryč. Byli metodisté, což je snad nejmírnější křesťanská skupina vůbec. Jak můj děda říkával, hlavní rozdíl, kterým se liší od baptistů, je, že metodisty stačí postříkat, kdežto baptisté se musejí potopit pěkně až pod hladinu, protože jejich věřící potřebují více vody, aby neshořeli při kázáních o pekelném ohni a síře.“

Howard se usmál.

„Chodil jsem doma do nedělní školy, a když jsem navštěvoval babičku Ruth, tak jsem s ní také chodil na bohoslužby.“

Kent se znovu odmlčel a přitom otáčel svou sklenicí po stole. „Tohle se stalo na začátku šedesátých let, mezi lety 1961 a 1962. Tehdy probíhalo aktivní hnutí za občanská práva a dole na Jihu to bylo… neklidné…“

Howard přikývl. „Moji příbuzní mi vyprávěli příběhy o strýcích, kteří šli na jih do Mississippi a Alabamy demonstrovat. Hrozné časy.“

Kent řekl: „Byl jsem dítě a moc jsem netušil, co to všechno znamená. Školy byly oddělené, autobusové zastávky měly rozdílné zóny pro bílé a’barevné‘. Pamatuju si, že jsem jednou při své návštěvě na záchodcích u benzínové pumpy viděl 3 nápisy: muži, ženy a barevní. Kostely byly také oddělené. Kostel Magnolia babiččiných metodistů stál jenom pár bloků od jejího domu v lepší čtvrti, kde žili jen běloši. Babička byla zámožná, jezdila v šedomodrém kadilaku a měla norkovou štólu.“ Kent se zamračil a znovu se napil. „Mluvilo se o demonstracích. Pravděpodobně nějací z místních černých hochů, nazývaní slušně buď’barevní‘, nebo’negři‘. Pokud jste byli neslušní…“

Howard zaskřípal čelistmi. „Myslím, že znám to neslušné pojmenování.“

Kent přikývl. „No, očividně šlo o to, že tito agitátoři plánovali na nějakou z nadcházejících nedělí setkání v některém z místních kostelů. Vypadalo to, že nikdo nevěděl, kdy to bude, jen že to bude brzy.“ Pokrčil rameny a pokračoval. „Pokud šlo o náboženství, byl jsem asi typické dítě. Věřil jsem tomu, co mi říkala rodina, svou první bibli jsem si zasloužil čtením a memorováním kapitol a veršů. Nebyl jsem oddaný víře, ale líbily se mi příběhy a cítil jsem se klidný při pomyšlení, že na mě modrooký a blonďatý Ježíš seshora dohlíží.“

Howard zavrtěl hlavou, ale nepřerušoval ho.

„No a o té konkrétní neděli stál farář před svými věřícími a mluvil:’Vy všichni jste slyšeli o možnosti, že bychom tu možná za týden nebo za dva mohli mít návštěvu našich černých bratří a sester. Myslím, že by bylo správné se dohodnout, jak bychom s touto situací naložili.‘“

Abe se znovu odmlčel, jeho oči se dívaly přes Howardovo rameno, ale neviděly prořídlý dav v hospodě.

Hleděly na ten den v minulosti. „Teda já byl jen děcko, Johne, ale věděl jsem, jaké je Kristovo poselství. Miluj bližního svého, nastav druhou tvář a to všechno. Čekal jsem, že se bude kongregace těmito principy řídit. Že přijmou, i když jim to bude trochu nepříjemné, každého, kdo přijde na bohoslužbu do domu Páně, i kdyby měli sedět vzadu. Byl jsem mladý a nevěděl jsem, jak to na světě chodí.“

„Nech mě hádat,“ řekl Howard. „Ono to tak nebylo?“

„Bylo to před padesáti a něco léty a já si to stále živě pamatuju.“

Farář v tmavém obleku, bylo mu přes třicet a už plešatěl, stál vpředu a naslouchal svým věřícím.

„V žádném případě!“ prohlásil vysoký bělovlasý muž v modrém obleku. „Jestli chtějí bohoslužbu, mají přece svůj vlastní malý kostel dole na ulici!“

„Říkám, že zamkneme dveře,“ pravil tlustý růžolící muž. „Máme tu dost mužů, kteří se postarají o ty, co by si dovnitř chtěli razit cestu silou!“

„Bůh nechtěl, aby se rasy mísily,“ řekla šedovlasá žena v černých šatech, s malým koboučkem a černým závojem.

Abe zhluboka a ztěžka vydechl. „Pokračovalo to tak po docela dost dlouhou dobu. Převládaly hlasy požadující násilnou akci. Kdyby přišli barevní, tak by je to, ve jménu Božím, mrzelo. I v tom věku jsem si uvědomil, že duchovní by měl vystoupit a udělit jim lekci. Co by dělal Kristus za těchto okolností. Jak by se měl chovat křesťan. On měl být vlastně takovým šerifem, který jenom s dvouhlavňovou puškou stojí před lynčujícím davem. Zvládnout je, anebo zemřít. Ale on to neudělal. Jen tam tak stál, celý bledý, a poslouchal a nechal shromáždění, aby se samo rozhodlo.“

Kent se znovu odmlčel, potom se pokusil o malý náznak úsměvu.

„Jak se pak ukázalo, náš malý kostel nebyl na seznamu. Nikdo se nikdy neobjevil, takže celé to rokování bylo nanic. Tehdy jsem ale přestal chodit do kostela. Když se mě babička nebo rodiče snažili přinutit, odmítl jsem. Byl jsem za to trestán, dostal jsem zaracha, můj otec na mě vytáhnul opasek, ale stejně jsem nešel.Ointegraci jsem věděl starou belu, ale tušil jsem, co je správné, a tohle to nebylo. Nechtěl jsem do té skupiny patřit.“

Howard smutně pokýval hlavou. „Vidět a slyšet to je pro dítě příšerná věc. Je tu ale přece rozdíl mezi poselstvím a poslem. Někdy člověk špatně pochopí Slovo, které předává. To však neznamená, že samotné Slovo je špatné.“

Kent se zamračenou tváří přikývl. „To vím, Johne. Ale rozhlédni se kolem. Je tu spousta špatných poslů. Více lidí bylo zabito ve svátých válkách ve jménu Božím než pro ambice nebo z touhy po území. Křesťanství proti islámu; islám proti hinduismu; dokonce katolíci proti protestantům. Ano, Ježíš sice vyhnal penězoměnce z chrámu, ale nezačal válku s Římany. Nikdy nikoho nezabil.“

Odmlčel se a znovu se napil piva. „Já prostě nepotřebuju nikoho, aby mi vysvětloval něco, co si můžu sám přečíst, a už vůbec nepotřebuju, aby to ke všemu dělal špatně. Myslím si, že kostely překroutily, co bylo velice jednoduchým poselstvím. Chodit do kostela je něco zcela jiného, je to rituál, který žije svým vlastním životem. Bůh není o budovách a nedělních setkáních křesťanů.“

Howard se chystal promluvit, ale Kent ho zarazil. „Asi chceš právě říct, že takhle to ve vašem kostele nechodí. Věřím ti. Ale můj vztah k Bohu je zcela osobní. Věřím, že On slyší mé modlitby stejně dobře na bitevním poli jako v kostele. Jsem už příliš starý na to, abych si zvykal na ty nesmysly.“

Nyní to byl Howard, kdo se zarazil a usrknul ze své sklenice, v jeho obličeji bylo znát, že se cítí nepříjemně. „Abe,“ řekl po chvíli, „cením si, že jsi mi to řekl. Mám takový pocit, že to pro tebe nebylo jednoduché a že ten příběh slyšelo jen málo lidí.“

Kent přikývl.

Howard pozvedl svou sklenici ke svému příteli. „Hádám, že teď je řada na mně. Řeknu ti to jenom jednou. Jak s tím naložíš, je na tobě. Jdeoto, Abe, že ve své vlastní víře se cítím spokojený a rád ji také sdílím, ale nemám rád kázání, jestli víš, co tím myslím.“

Abe se usmál a přikývl, ale neřekl nic.

„Říkáš, příteli, že věříš, což rád slyším. Ale víra samotná nestačí.“

Nato se Kent zamračil. „Ale bible říká…“

„Já vím,“ řekl Howard. Jan 3:16:… každý, kdo v něj věří, bude žít život věčný!“ Usmál se. „Vždycky jsem spíš byl na straně krále Jakuba.“

Kent mu úsměv neopětoval. „Také je psáno, že’ne skrze činy se vstupuje do království nebeského, ale ‚skrze samotnou víru‘ nebo tak nějak podobně.“

Howard znovu přikývl. „To ano, ale otázka je, co slova jako’věřit‘ a’víra‘ znamenají. Chápej, že pokud by šlo jenom o víru samotnou, pak by vlastně byla jakousi volnou vstupenkou do ráje, nebo ne? Je mi líto, že tolik křesťanů to vnímá takhle:’Věřím v Ježíše, půjdu do nebe, takže je jedno, jak se tu na zemi chovám/ což je zároveň pravda i lež. Máš pravdu, že nám naše skutky tady nevynesou u Boha žádné body. Na druhé straně, když v něj doopravdy věříme, když doopravdy věříme v jeho Syna a jeho Království, potom jsme předurčeni, což nás nutí konat dobré skutky a dobro. Máme dávat na charitu a křesťanskou láskou milovat svého bližního,,milovat jeden druhého jako sami sebe‘. Máme se také společně s ostatními modlit, protože bible také říká, že’kdykoliv se dva nebo více v mém jménu sejdou, jsem s nimi.“

Howard si na to dal poslední lok piva. „Nebudu ti kázat, příteli, ani tě nebudu nutit chodit do kostela. Jen tě žádám, abys o tom zapřemýšlel. Když o tom budeš přemýšlet, pořád k nám můžeš přijít na oběd, nebo ne?“

Abe se usmál a také svou sklenici vyprázdnil. „No jasně, Johne. S tím problém nemám. Tedy pokud mi Nadine nechce hodit na krk nějakou vdovu.“

Oba se dali do smíchu.

12

Velitelství Net Force Quantico,Virginie

Changa to neuchvátilo. Alespoň bezpečnost v onom zařízení ne, ani náhodou. Jistěže, u vchodu byli ozbrojení strážci, kteří vyšli ven, aby Changovi zkontrolovali jeho auto se šoférem, přičemž se dívali do kufru a otevřeli kapotu a pneumatiky očichal pes patrně trénovaný k odhalování bomb.

Strážci poslali Changova řidiče na několik stovek metrů od budovy vzdálené parkoviště obehnané vysokým pevným plotem s ostnatým drátem nahoře.

Na Changa čekalo malé elektrické vozítko, aby ho odvezlo dovnitř. Řidič zkontroloval Changovy průkazy, než vyrazili, a porovnal je s údaji na ploché obrazovce handheldu.

Další ozbrojení strážci u vchodu zkontrolovali Changovu totožnost a také se mu podívali do kufříku. Zeptali se, zda s sebou má nějaký druh nahrávacího počítačového média. Neměl. Věděl, že v tomto komplexu jsou počítače, které nejsou napojeny na žádnou síť uvnitř nebo venku. Jediný způsob, jak by se odtud dal materiál vynést, byl tedy manuálně. Očekával, že jeho kufřík důkladněji prozkoumají, až bude odcházet.

Prohlídka kufříku se mu však zdála jen zběžnou a strážci ho neprohledali.

Dali mu identifikační visačku s jeho fotkou a snímkem sítnice. Domníval se, že kdyby šel někam, kam neměl přístup, spustil by se alarm napojený na jeho visačku.

Ozbrojený strážce ho vzal do vnitřního čekacího prostoru, odkud recepční někam zavolal. O pár minut později přišel nějaký muž.

„Pan Chang? Jmenuji se Dylan Lacey a jsem asistent velitele Thoma. Prosím, následujte mě.“

Chang šel za mužem a přitom se pečlivě rozhlížel kolem. Ano, na stropě uviděl pečlivě upevněné senzory. Bezpochyby tam je nějaký druh čtecího přístroje, který snímá jeho identifikační visačku.

Nicméně ho neprohmatali, takže sem klidně mohl propašovat zbraň.

I kdyby tu byl ukrytý detektor kovů na odhalování zbraní, mohl mít nůž nebo pistoli ze skelného vlákna či z keramického materiálu. Chang věděl, že existují pistole, které neobsahují více kovu než pár zubních plomb, a že keramické nebo plastové jsou už i nábojnice.

Asistent, jako by mu četl myšlenky, řekl: „Velitel Thorn mě požádal, abych vás informoval o našich bezpečnostních systémech. Vedle strážců a detektoru kovů zabudovaných do rámů dveří máme v každé z našich místností IR skenery. Náš počítač sleduje jmenovky všech osob v budově. Když si sundáte svou ID kartu a pokusíte se pohybovat bez ní, spustí se tichý alarm a vás obklopí několik ostrých ozbrojených strážců.“

Chang přikývl.

„Kromě toho jsme navíc na několika místech nainstalovali nové Bertramovy snímače pevných předmětů, nesmím vám však povědět, kde jsou.“

Chang se zamračil. „Myslel jsem, že ještě nejsou ve výrobě.“

„To máte pravdu. V obchodech k dostání opravdu nejsou. Ale my máme kontakty s výrobcem, velitel Thorn je totiž majoritním držitelem akcií v Bertram Systems.“

„Aha.“

To na bezpečnost vrhalo jiné světlo. Snímače pevných předmětů používají ke skenování věcí neškodné ultrazvukové impulzy a pracují na bázi hustoty. Cokoliv dost tvrdého, aby to mělo ostré hrany nebo odolalo tlaku vypálené střely, by bylo odhaleno, což by zahrnovaloi keramické zbraně a plastové nože.

Ale nezastavilo by to chemický nebo biologický útok…

„A nedávno jsme také nainstalovali soupravy čidel, která dokáží detekovat chemikálie používané ve výbušninách, a také jeden z nových bioskenerů Morton, ten umí zachytit určité látky, například antrax, mezi několika částečkami z miliardy.“

Chang se usmál. Aha. Lepší a lepší. Kdyby jen tak jeho vláda měla také taková zařízení v kancelářích a v podniku, v kterém pracoval. Tam měli jen pár starých chlapů, kteří u dveří mávli na vcházející a vycházející lidi, v nejcitlivějších oblastech měli pak jen starý detektor kovů.

Teroristé samozřejmě neměli za cíl čínský průmysl a každý, kdo by chtěl ukrást nejnovější technologie, by je tam také ani nehledal. V obchodu firmy Apple byste narazili na pokročilejší hardware a software než ve většině vojenských počítačových center v Číně…

„Už jsme tu, pane. Velitel Thorn vás očekává.“

„Děkuji,“ řekl Chang.

Thorn byl vysoký a pěkně urostlý chlapík oblečený do tmavého obleku. Vstal, aby obešel stůl a natáhl ruku k pozdravu. „Pane Changu, vítejte v Net Force.“

Chang v něm rozeznal rysy původního Američana, hlavně podle barvy kůže a lícních kostí.

„Je to pro mě čest, tu být, veliteli Thorne.“

Chang se mírně uklonil a potřásli si rukou.

„Říkejte mi prosím, Tome. Moc si tu na formálnosti nepotrpíme.“

„Děkuji vám. Pak mi musíte říkat Hane.“

„Zasvětil vás Dylan do našeho základního zabezpečení?“

„Vskutku velmi působivé. Opravdu.“

Thorn pokrčil rameny. „Kéž by to nebylo potřeba. Žijeme v zajímavé době.“

Chang se usmál. „Jedno z našich přísloví.“

Thorn mu pochválil jeho angličtinu a Chang ho informoval o svých studijních letech na univerzitě ve Spojených státech. Chvíli se bavili o lidech a místech, která znali oba. Kdosi přinesl černý čaj v těžkých bílých hrnečcích. Zdvořile a nezávazně konverzovali o sociálním statutu a o obchodních společnostech v Číně.

Thorn po několika minutách řekl: „Vím, že jste přišel, abyste si udělal představu, jak tu věci děláme my, a já vám moc rád přihraju, co budu moci. Zdá se, že naše vlády spolu nyní dobře vycházejí a my vždy rádi pomáháme svým přátelům. Ale něco se vynořilo, takže bychom potřebovali vaši pomoc.“

Chang si zachoval kamennou tvář, ačkoliv to pro něj bylo překvapivé.

„Moji pomoc?“

„Ano. Rád bych vám to vysvětlil…“

Chang naslouchal, zatímco mu Thorn, který se zdál velmi přirozený a otevřený, vyložil povahu problému. Nešel do úplných detailů a Chang ani neočekával, že by se zabýval drobnými specifiky, ale i toto mu připadalo doslova ohromující. Útoky na zabezpečenou síť? A z Číny?

Bylo to něco, k čemu se Chang nemohl otočit zády. Někdo je tak dobrý, aby napadl uzavřenou síť – Thorn neupřesnil, o jaký druh sítě šlo, ale dal najevo, že se jednalo o významný systém. Pokud nepoužíval Čínu jako falešnou adresu a Net Force ho přitom nechytila, potřeboval Chang vědět, kdo to je. A kdyby se mu nějakým způsobem podařilo pomoci Net Force vyřešit jejich problém? Určitě by byli vděční. A tato vděčnost by mohla nabýt konkrétní podobu v celé řadě věcí, pro které by si Chang nechal koleno vrtat, jen aby je dostal do rukou.

Když Thorn skončil, řekl: „Moc rád bych vám nabídl svou sebemenší pomoc.“

„To skutečně velmi oceňujeme, Hane. Mám za chvíli další schůzku, ale jestli dovolíte, rád bych, aby vás můj asistent představil našemu vedoucímu počítačových operací.“

„Jay Gridley?“

„Vy ho znáte?“

„Veliteli, zná ho každý, kdo se pohybuje ve světě počítačů. Je nejlepší.“

Thorn se usmál. „Tak tedy vítejte v naší bandě.“

Washington, D. C.

Seurat ujížděl v porsche z města směrem k ústředí Net Force. Auto bylo nové, s příliš mnoha výstražnými signály a kontrolkami pro muže, který dával přednost intuitivní jízdě. Udály se nějaké změny, aspoň se to doslechl, a možná už mu nebudou schopni pomoct, nebo mu také možná pomoc nenabídnou, i kdyby mohli. Ale uvidí, až na to dojde.

Musel přiznat, že je to krásná země. Tak obrovská. Jízda do Virginie byla krátká a doprava po většinu cesty hustá, ale krajinou tu vedly miliony kilometrů silnic, z nichž některé se táhly oblastmi, kde jste na dům, lidi nebo jiné auto celé hodiny nenarazili. Byly tu státy, které uprostřed území nikoho dovolovaly vysokou rychlost na dálnicích, kde mohl člověk sešlápnout plyn až k podlaze a svištět rychlostí podobnou spíše letadlu než automobilu. Jaká škoda, že neměl čas tuto zemi projet. Byl si jist, že by to byl pozoruhodný výlet.

Cestu mu zablokoval pomalu se pohybující náklaďák a jen tak tak kolem něho mohl prosvištět a nezpůsobit dopravní nehodu. Seurat šlápl na plyn, vypálil vpřed a náklaďák objel.

Auto ve vedlejším pruhu zatroubilo na klakson a jeho řidič na Seurata zvedl ukazováček. Nebylo potřeba umět odezírat z úst, aby bylo jasné, že mu ten muž nadával.

Seurat se usmál. Měl k provedení manévru plno místa, zbývaly mu aspoň tak dva až tři metry, aby nenarazil do auta druhého řidiče. Byl to problém toho šoféra, jestli to neviděl, no ne?

Zařadil pětku a dokonce i na tento převod auto vyrazilo ještě rychleji. Jo, ti Němci. Neurvalí, hrubí, ale jak vyrobit dobré auto, to oni vědí, to se jim musí nechat.

Při pohledu na mapu elektronického stopaře samozřejmě Locke zvažoval možné cíle cesty Charlese Seurata. Kam může jet mimo město?

Mapa byla velmi dobrá a Lockemu trvalo jen chvíli, než dostal výborný nápad, kam hlava KyberZemě míří. Jen několik mil vpředu se nachází základna námořní pěchoty, FBI a Net Force.

Pokud šlo o chytání virtuálních zločinců a teroristů, udávala Net Force bezpochyby světový standard. Armáda USA by ji určitě ohledně svých problémů kontaktovala, KyberZemě by učinila totéž.

Měli by si kvůli tomu Locke a Wu dělat starosti?

Locke nebyl s fungováním organizace tak obeznámen, aby o ní znal všechny detaily, ale stálo by to za další průzkum.

Pokud ovšem měl Seurat namířeno právě tam.

Třeba se jen jel projet na venkov.

Locke se usmál.

Vždycky počítal, že se stane to horší, protože v tom případě by byly všechny ostatní možnosti vlastně jen milým překvapením.

Však sám brzy uvidí.

Ústředí Net Force Quantico, Virginie

Jay měl pár minut, než se bude muset zaobírat tím Číňanem. A po něm slizoun z KyberZemě.

Možná by se měl něčím zabavit, nemá smysl jen tak posedávat a vzdychat.

Sáhl po barevné krabici na stole a pomyslel si, že by na všech obalech VR technologie mělo rozhodně být: Pozor! Nebezpečí!

Už ztratil ponětí, kolikrát již rozbil své systémy novým vybavením, ale hra s ultrašpičkovou technikou za to riziko často stála. Proto měl také v kanceláři vždycky dva počítače, jeden na testování nového vybavení a jeden, který byl několik měsíců pozadu za absolutní špičkou, zato se stabilním operačním systémem. Kdyby testovací mašina kiksla, přešel by na druhou a dal svým hochům přeformátovat tu rozbitou.

Zasmál se od ucha k uchu. Být ve vedení nakonec mělo jisté výhody.

Na krabici byl detail hlavy nějakého dravce s odrazem malých jedniček a nul na predátorově jantarově žlutém oku.

Raptor 9000X! Plachtěte ve VR se zrakem s nejvyšším rozlišením v Kyberprostoru, hlásal žlutý nápis přes čelo krabice. Nová LED scan technologie! tvrdil další.

Však uvidí. Tuto novou technologii už jeden z jeho techniků chválil, a tak si zařídil, aby dostal funkční vzorek. I když se o nich zaměstnanci Net Force nemohli oficiálně vyjadřovat, VR společnosti si vzájemně vyměňovaly informace a nechávaly šířit neoficiální zvěsti, aby si mezi lidmi udělaly reklamu.

Naše vybavení používají VR frajeři z Net Force. Co používáš ty?

Zbytek světa neuvidí toto vybavení nejméně další tři měsíce, což není v RS moc dlouho, ale někdy může i tříměsíční náskok představovat obrovskou výhodu.

Otevřel krabici a vyndal cosi, co vypadalo jako sluneční brýle. Když je vytahoval ze sáčku, vypadl i kabel, ale toho si nevšímal. Kabely jsou pro lidi, kteří si nemohou dovolit wi-fi.

Brýle byly mnohem lehčí než LCD s pružnou obrazovkou, které zrovna používal.

Rozevřel je a podíval se na čočky, které byly čistě zrcadlové.

Zajímavé. Nevypadajíjako tenkostěnné.

Vnitřní povrch byl dokonce více zakřivený, než by se u technologie pružných obrazovek dalo předpokládat. Jayova zvědavost stoupala. Na okrajích každé čočky byly drobné dírky. Zdálo se, že jsou brýle na spáncích trochu silné, a na pravé nožce byl optický výstup.

Konektor? Tyhle věcičky potřebují dráty!

Vytáhl instalační návod. Ne, nutné nejsou. Kdyby měl optický zesilovač, který by zachytil drobné infračervené impulzy z čela brýlí a vyslal je do VR vstupní karty v jeho počítači, nepotřeboval by dráty.

Protože už několik měsíců používal bezdrátové zařízení založené na rádiovém přenosu, tak to bohužel vypadalo, že bude muset použít výstupní konektor na brýlích.

Ksakru.

Zapamatoval si, že musí objednat zesilovač, pokud ty nové brýle budou fungovat. Poté se sehnul pro kabel, který mu předtím při vybalovaní vypadl.

Dráty. Nesnáším dráty.

Již celou věčnost nemusel k připojení VR vybavení používat kabel. Ačkoli byl znechucen při pomyšlení, že je ke své mašině připoután, byl zároveň i zvědavý. Tyhle věcičky musely vykreslovat zatracenou spoustu dat, když vyžadovaly optický kabel.

Otevřel sáček s kabelem a zasunul jeden konec do konektoru v pravé nožce brýlí, poté si natočil testovací počítač, aby našel jeho VR kartu.

Mám já vůbec optický vstup?

Prozkoumal zadní část počítače a ulevilo se mu, když našel cosi, co snad byla VR karta. Karty Net Force byly na nejmodernější technické úrovni s veškerou nejnovější IC a vstupy. Na ten vstup si nevzpomínal, ale protože ho ještě nemusel používat, nebyl ani důvod, aby ho znal.

Připojil kabel do karty, hahá. Rozbalil odorama a nasadil si rukavice. Rozsvítil se panel LCD monitoru, který používal, když na sobě nemělVR vybavení: Nalezen novy hardware. Aktualizuji.

Po vložení disku s ovladači do počítače už byl proces plně automatický. Objevila se kalibrační obrazovka s novou zprávou: Nasaďte si prosím své nové brýle Raptor 9000X!

Nasadil si je a na okamžik zahlédl odraz svých očí, potom se rozsvítily dírky na okrajích brýlí a on zalapal po dechu.

Letěl přes rozlehlou planinu. Pohlédl dolů a uviděl stín obrovského ptáka, pak se díval vpřed. Byl tam pohyb. Jeho zrak měl přibližovací schopnost a on uviděl malou polní myšku, jak peláší do bezpečí do malé díry, kde měla určitě své doupě.

VR simulace probíhala po určené dráze, takže neměl kontrolu nad svým pohybem, ale zato se mohl při letu rozhlížet. Scéna se měnila až zarážející rychlostí, jasné barvy, realistické hory a rozevřené drápy se napřímily, aby při zemi draply po myši.

Znovu stoupal a přitom se objevilo drobné průsvitné okno, které mu řeklo, aby zvolil ještě tři cíle a vyhledal nejvzdálenější ohniskové body očí.

Fantastické.

Byla to jako kalibrovat nějaký starý dotykový hrot kapesního počítače, PDA. Dokončil tento stupeň kalibrování a přešel k testovací řadě, kde pohybem očí dokázal měnit VR pohledy takřka ihned.

Navádění pohybem očí. To bylo zcela nové. Podobná technologie už po léta pomáhala ochrnutým lidem, ale v kombinaci s ostrostí? Bylo to velmi působivé.

Jay mírně naklonil hlavu a pohnul očima a zařízení to kompenzovalo.V brýlích byl očividně nějaký druh senzoru, tak dobrý, že poznal náklon hlavy a zkombinoval ho s daty z očních senzorů.

Pěkné.

Nejlepší ze všeho bylo extrémní rozlišení. VR byla dost realistická, tedy aspoň jeho scénáře byly, ale tohle bylo podobné, jako když jeho rodiče získali svůj první high-definition televizor. Pamatoval si, jak byl ohromený ostrostí televize. Viděl pot na reportérově hlavě, zjizvení krajiny, věci dosáhly úplně nové úrovně reality.

Tohle je skvělé.

Vyhledal si dokumentaci a porovnal s ní své domněnky. No jistěže, byl tam nový gyro čip od Texas Instruments, schopný číst pohyby hlavy, a ony malé dírky v okrajích brýlí sledovaly pohyby jeho očí, načež se od zrcadel odrážely tři nízkoenergetické laserové paprsky – ty vyrobil Nikon dle nejpřísnějších standardů. Pokud jste mohli věřit důležité poznámce, tak se odrazily do jeho oka, přičemž kreslily přímo na jeho sítnici. Věci se zdály reálné, protože pokud šlo o jeho oko, reálné byly.

Velmi šikovná prácička.

Čas na hraní.

Vyvolal oblíbený testovací scénář, paseku v Japonsku s pohledem směrem na horu Fuji, kolem něj padaly třešňové kvítky.

Vypadalo to…

Vypadalo to úplně k zblití!

Jay přecházel kolem třešňového stromu a zíral na něj. Selhaly mu brýle?

Ne. Byla tam textura, kterou naprogramoval – předtím to na jeho brýlích s pružnou obrazovkou vypadalo skvěle, protože jejich rozlišení bylo tak nízké.

Ježkovy voči.

Rozlišení těchto brýlí bylo tak vysoké, že viděl i okraje jednodivých obrazových bodů. Bylo to jako vkročit z reálného světa do komiksu.

Hmmm, budu tu mít ještě nějakou práci.

Bylo jisté, že nedopustí, aby se kdokoliv jiný díval na jeho VR těmito brýlemi. Musí zesílit texturu, vylepšit jejich bump-mapping a zdvoj, nebo ztrojnásobit objem dat celé této scény.

Nepřipadá v úvahu, aby vypadal jako amatér.

Není divu, že tyto věci potřebují optický kabel. Bylo to jako dát někomu krátkozrakému čtvrtky brýle. V pohodě by viděl i bez nich, ale s nimi to bylo mnohem lepší.

Dostal nápad.

Vyvolal si firewall, kterou už předtím pokoušel prolomit, a hledal praskliny, na nichž by mohl vrazit svůj hrot na narušení kódu.

Se svým starším vizuálním VR vybavením si nemohl všimnout žádného rozdílu na hladké, černé stěně podobné obelisku. Ale s rozlišením brýlí Raptor si náhle povšimnul vzorce prasklin, kde se datové struktury scházely a vytvářely firewall. No jistě, byla to částečně metafora a částečně konstrukce, ale on se toho chytí.

Pouze zíral na stěnu s těmito novými brýlemi a už viděl, kde ji prolomit. Tím si byl jistý.

Jóy to bylo supr.

Jestli si to Jay prosadí, za pár dní nebo hodin to bude mít Net Force ve svém vybavení. Jakmile to vtrhne na obchodní trh, bude tu spousta VR rekonstrukcí, protože najednou ostatní výrobci uvidí své produkty v úplně novém světle, ale do té doby vás nošení téhle hračky udělá princem, ne-li králem, v zemi slepých.

Než se tyto brýle stanou běžné, touto ultrašpičkovou technologií bude moci Jay Gridley dopadat zloduchy.

Nemohl se dočkat, až je někomu ukáže.

„Jayi?“

Hlas ho vrátil zpět do reality. Vzhlédl a před ním stála jeho asistentka. Mrknul na ní. „He?“

„Je tu pan Chang.“

„No ano, jasně. Pusťte ho dovnitř.“

Ochvíli později už byla zpět a vedla menšího muže v šedém obleku, který vypadal jako Číňan.

„Pane Gridley. Je mi ctí, že vás poznávám.“

Jay mávl rukou. „Pane Changu.“ Vstal. Oba si potřásli rukama.

„Kalifornská technika, že?“

„Ročník 2003,“ řekl Chang.

„Pojďte dál. Podívejte se na tohle.“ Ukázal směrem ke svému počítači. „Nebudete věřit tomu obrazu!“

13

Velitelství Net Force Quantico, Virginie

Poté, co se představili a usadili, dříve než mohl Thorn říci cokoliv dalšího, Charles Seurat pokynul hlavou napravo od Thornova stolu dozadu do kouta. „Šermujete?“

Thorn měl v kanceláři tašku s vybavením a Seurat mohl rozpoznat její obsah jen podle loga na pouzdru pro kord. Většina lidí, kteří se šermu nevěnují, nemohou mít páru, co to znamená. A protože on to očividně poznal, pak to znamenalo, že je Seurat také šermíř, nebo pečlivý pozorovatel.

„Trochu,“ řekl Thorn a mírně se usmál. „Ale na příští olympiádě mě nehledejte.“

„To mě také ne,“ řekl Seurat. „Škoda že jsem si nevzal své zbraně. Mohli jsme si zacvičit.“

To byla dost nápadná narážka, pomyslel si Thorn. To by tedy nečekal, ani kdyby věděl, že Seurat také šermuje. I zapálení šermíři normálně nevyzývají k boji, když se setkají s jiným šermířem. Dozajista ne při podobných příležitostech.

„Mám náhradní,“ řekl Thorn a znovu se pousmál. „Hned dole v hale. Po celodenním sezení u stolu neuškodí trochu se protáhnout.“

Seurat mu oplatil úsměv. „Veďte mě,“ řekl.

Oba dva muži šli do tělocvičny, která byla zrovna prázdná. Thorn otevřel skříňku, kde měl náhradní sadu tréninkového vybavení – zbraně včetně fleretu, kordu a šavle vedle rukavic, masek a sady vest. Stále doufal, že někdo jiný ze spolupracovníků v Net Force bude chtít šermování vyzkoušet, takže měl malou sadu vybavení o více velikostech.

„Výborně! Vidím, že používáte prvotřídní vybavení.“

„Co máte nejradši, Charlesi?“

„Myslím, že fleret. Jsem trochu pomalý a nejsem ve formě.“

„Tak tedy fleret. Prosím.“

Thorn se znovu usmál, ale potají, když si všimnul, že si Francouz vybral čepel s německou rukojetí místo tradiční a očekávané francouzské rukojeti. To by mohla být legrace, pomyslel si.

Oba dva se převlékli a upevnili šermířskou výbavu. Oba dva si dali sérií protahovacích a zahřívacích cviků. Thorn si povšimnul, že se Seurat pohybuje velmi dobře, přestože tvrdil, že je pomalý a není ve formě.

Rozcvičení a uvolnění zaujali na hřišti svá místa, která Thorn na zemi vymezil páskou, a postavili se proti sobě.

Bylo to již dávno, co Thorn šermoval s fleretem, a ještě déle, co s ním šermoval v souboji. S touto zbraní se naučil zacházet jako s první, kdysi na střední škole, a byla jeho první láskou, ale opustil ji poté, co objevil kord a šavli.

A později, samozřejmě díky výzvám plukovníka Kenta, se zaměřil téměř zcela na iaido.

Starých zvyků se těžko zbavuje, avšak byl mile překvapen, jak dobře mu zbraň padne do ruky.

Naznačil rychlý pozdrav a Seurat mu stejným způsobem odpověděl. Oba si nasadili masky a přešli do výchozí pozice.

„Připraven?“ zeptal se Thorn. Zahájení bylo jako na hostiteli na něm. Mluvil anglicky, protože říci Francouzovi tradiční francouzské ‚Etesvous préť se mu zdálo trapné.

Na Seuratových ústech uviděl úsměv, takže věděl, že rozuměl.

„Připraven,“ řekl.

Thorn se také usmál. „Začínáme.“

Slovo sotva opustilo jeho rty a Francouz už byl v pohybu. Dva rychlé kroky a plynulý a bleskově rychlý výpad a Seuratovo ostří proklouzlo kolem Thomova chrániče.

Až na to, že tam Thorn nebyl. Při Seuratově prvním kroku se začal stahovat nazpět a přitom nechával Francouze, aby se přiblížil, i když možná ne tak rychle, jak Seurat doufal.

Když přišel útok, Thorn byl právě tak daleko, aby stáhl ruku zpět podél Seuratovy čepele, zatlačil proti ní a potom pootočil levým ramenem zpět, aby břichem uhnul z linie švihu, kdyby mu jeho pokus o výpad nevyšel. Vyslal svůj vlastní hrot směrem k Charlesovu srdci.

Seurat mu odpověděl parry čtyři, Thorn odrazil svým chráničem, přičemž se snažil udržet tlak vpřed. Za okamžik se Francouz stáhl nazpět ze svého výpadu, ustupoval a vrátil se zpět na obranou pozici.

Žádný dotyk. Hrot si protivníka nenašel na cíli ani mimo něj.

Oba šermíři se usmáli a zasalutovali si navzájem.

„Pěkný útok,“ řekl Thorn. „Velmi rychlý.“

„A na vaší straně výborný pohyb,“ řekl Charles. „Samozřejmě jsem předcházel útoku protiútokem, ale neočekával jsem tento konkrétní úhyb od někoho, kdo šermuje s kordem.“

Thorn se znovu usmál. Takže Charles dělal domácí úkoly, že ano?

„No ano, je pravda, že kord nebyl vždy mou nejoblíbenější zbraní,“ řekl.

Seurat přikývl a Thomovi znovu zasalutoval. „Prét?“ zeptal se.

Thorn odpověděl na zasalutování. „Oni, je suisprét,“ odpověděl.

„Allez!“

Znovu se do toho pustili. Byl to balet ostří a těl, oba tancovali starobylý tanec vítězství a smrti.

Thorn se ušklíbl, cítil ještě silnější nápor adrenalinu. Osvěžení ze souboje, nesrovnatelné vzrušení ze vzájemného měření sil. Skrz masku uviděl úsměv i na Charlesově tváři.

Francouz měl vskutku velmi dobrý nápad.

Jay byl na setkání se Seuratem připravený tak dobře, jak jen uměl. Schůzka s Changem byla fajn. Ten malý čínský mužík byl chytrý a velmi vděčný. Znovu se spojí ve RS nebo VR, aby vytvořili nějaké styky s Čínou. Chang byl tichý, skromný, měl nějaké triky a uznával Jayovu odbornost, kterou při své inteligenci viděl. Žádný problém.

Ale setkání se zástupcem KyberZemě? Jay nevěřil, že to bude moc snadné. Za prvé byl u organizace, která dříve představovala pro Net Force obrovskou osinu v zadku. Za druhé to byl Francouz a pojem „nafoukaný Francouz“ se jistě nestal ustáleným obratem bezdůvodně.

Jay na to neměl náladu, ale slíbil Thomovi, že se bude snažit chovat civilizovaně, tak to bude muset zkusit. Vůbec mu to neulehčoval fakt, že KyberZemě byla zodpovědná za to, že Johna Howarda téměř zabili a že použili spoustu dalších nebezpečných a ilegálních praktik. Pokud jde o Jaye, bude to jako posezení s teroristou.

KyberZemě se sice zřekla zodpovědnosti za ty dva incidenty – „darebné živly mimo naši kontrolu“, a tak dále, ale pozor, ministr zahraničí se také vždy distancoval od týmu Mission Impossible, nebo ne?

Nebylo přece třeba popírat něco, co bylo úspěšné.

Dveře se otevřely a dovnitř vstoupil Seurat. Jay ho poznal z nějakého VR scénáře, na který narazil. Vysoký, s aristokratickými rysy, dobře nakrátko zastřižené tmavé vlasy. Hezký oblek. Měl červený obličej a Jay věděl proč – zaslechl u dveří, že Seurat s Thomem zašli do tělocvičny a tancovali s meči, s nimiž si Thorn tak rád pohrával. Nebyla to jen póza? Šermující kámoši.

Opravdu moc hezký oblek. To je nutno jim přiznat. Francouzi jistě vědí, jak se oblékat.

Lídr KyberZemě si Jaye pozorně prohlížel, asi jako se člověk dívá na vycvičeného šimpanze, jeho výraz byl typu to jsem zvědav, jestli to umí přemýšlet.

To je síla.

Možná pan Seurat měl něco, co jeden z Jayových kámošů na MIT nazýval Euro-Q. Za dob jeho studií pocházela spousta nejlepších z nejlepších studentů z Evropy a ti si mysleli, že když se ocitli v zemi nevkusných Američanů, musí být přirozeně také chytřejší.

Jay si ale také vzpomněl na jednoho ze svých přátel na univerzitě, chlapíka z Tennessee jménem Bernard. Bernarda pozvali, aby si zahrál šachy s Angličanem jménem Sykes. Bernard, který mluvil pomalu a se silným jižanským přízvukem, vypadal mírně zmateně.

„No, hm bojím se, že sotva znám pravidla této hry, pane,“ řekl jeho přítel. „Ale zkusím to, jestli chcete.“

Sykes podle této příhody vypadal rozradostněle. Byl připraven na jasnou výhru nad osadníkem, ale místo toho ho Bernard rozdrtil, neboť byl ve skutečnosti řádným hráčem šachu a soutěžil na národní úrovni. Jay si poučení zapamatoval: Nikdy nesuď knihu podle obalu.

Třeba to není jen arogantní,dobře oblečený pitomec.

„Allo? Vy jste určitě monsieur Gridlí?“

Jelikož se Jay setkání nechtěl účastnit, byl naštvaný, což stačilo, aby mu oplatil stejnou kartou. „Pane Seurate,“ řekl a dal si pozor, aby poslední slabiky vyslovil „rate“ místo „ra“.

Seurat se zamračil lehce jako vánek a okamžitě se ovládl, ale Jay to viděl.

Jay už tuto hru hrál dříve. Chlapík bude chtít odejít dříve, jen aby tu s ním nemusel být. Usmál se a pokynul k židlím.

Sedli si k přepychovému dřevěnému stolu. Zářivky nad nimi se odrážely v tlusté vrstvě leštidla a Jay při usazování viděl jejich pokroucené odlesky. Seuratova řeč těla byla uvolněná, ale Jay to považoval jen za fasádu. Mužovy oči kontrastovaly s jeho držením těla. I když tu nebyly žádné zjevné znaky, Jay tušil jeho rozmrzelost.

Sám pro sebe si povzdychl. Lepší začít, ať to má za sebou.

„Vyrozuměl jsem, že máte v KyberZemi nějaké problémy se sítěmi?“ zeptal se Jay.

Seuratovy rty se před odpovědí trochu sevřely. „Ano, byli jsme ve VR několikrát napadeni někým velmi nadaným. Tím chci říct, že do toho byl zapleten někdo velmi dobrý. Světová třída, pane Gridley.“

Přízvuk pitomého Francouze zmizel. Jeho angličtina zněla tak vytříbeně jako housle koncertního mistra, sotva se stopou po akcentu.

Aha! Stíny tennesseeského šampióna v šachu!

Seurat řekl: „Pochopil jsem, že jste s VR trochu obeznámen?“

Trochu obeznámen? Jay chtěl vstát a plivnout na něj. Což byl samozřejmě důvod, proč to Seurat řekl. Nic mu nedaruj, Jayi.

„Ano, něco málo o tom vím,“ řekl Jay, přičemž si myslel, mám toho ve svém malíčku více, než je v celém tvém týmu programátorů.“Možná bychom vám mohli pomoct s výcvikem lidí, aby našli, kde se stala chyba. USA ostatně VR vynalezly a ne každý jí tolik rozumí.“

„Nebo my vám třeba můžeme ukázat, jak by se vaše velmi drahé armádní scénáře nemusely spláchnout do záchodu?“

Seurat se usmál, jeho výraz byl stejně nijaký, jako Jayův.

Aha, chtěl si hrát!

„Nemyslím, že bychom tu potřebovali pomoc. Jsem na stopě onoho narušitele. Je jen otázka času, kdy ho dostanu.“

„Čas jsou peníze, nemám pravdu?“

Jay se usmál. Ten Seurat byl přívětivý. Máslo by se v jeho ústech nerozpustilo.

Seurat potřásl hlavou a jeho úsměv se tentokrát zdál opravdový. „Pane Gridley, uznávám, že pokud jde o chytání VR zločinců a teroristů, jste lepší než já, lepší než kdokoli z našich lidí. A že jsem arogantní Francouz a vy jste mi dal, co mi patří. Teď, když jsme si poměřili pindíky, tak bychom mohli zanechat těch keců a přejít k věci.“

I když nechtěl, musel se Jay zasmát. Ten chlápek to měl na háku. Dal mu bod.

„Tak do toho, pane Seurate.“ Tentokrát už jeho jméno vyslovil správně. „Poslouchám.“

Seurat pokračoval. „Poslední nájezd se udál jen před pár hodinami, když VR drak vstoupil do prostoru našich sdílených utopií a začal napadat naše občany.“

„Drak?“

„Ano. Cestou do Washingtonu mi poslali kopii útoku z jednoho z našich VR bezpečnostních monitorů. Tady je odkaz do zabezpečeného úložného prostoru KyberZemě, kam vám byla zaslána kopie.“

Podal Jayovi kousek papíru s VR adresou.

Drak. Západní, nebo čínský?

Podoba draka možná přidá na důležitosti stopám, které objevil ve VR salónu. Jay se podíval na adresu a přikývl.

„Uvidím, co půjde zjistit,“ řekl a poté přidal, „možná ale budu potřebovat neomezený přístup do vaší sítě.“

Nevyslovená otázka visela ve vzduchu.

Zdálo se, že Francouz dospěl k rozhodnutí a v duchu přikývl.

„Dohlédnu, abyste měl povolen jakýkoli nezbytný přístup, pane Gridley.“

Jay přikývl. Takže to tak bylo, Seurat právě učinil velké rozhodnutí.

Jay se taky rozhodl. „Říkejte mi Jayi,“ řekl.

Seurat přikývl. „A já jsem Charles. Do zítřejšího rána budu ve Watergate, takže mě prosím kontaktujte, když budete mít potíže s přístupem do sítě.“

„Watergate,“ řekl Jay. „Samozřejmě.“ Usmál se. Tentokrát se i Seurat na něj usmál.

Samozřejmě. Jaké lepší místo pro pobyt lídra konkurenčního národa než to, kde se stal jeden z našich největších skandálů?

Jay neměl KyberZemi rád, ale Seuratovi musel přiznat body za styl. A za odvahu.

Ale já mám více bodů za zisk plného přístupu do sítě.

Nebyl si jist, zda bude schopen virtuálnímu národu pomoci, ani jestli mu vlastně pomoci chce, ale zaručeně si užije putování jejich systémy, zatímco to bude zkoušet.

Jay Gridley opět vítězí.

14

Velitelství Net Force Quantico,Virginie

Kent obstarával své papírování skutečné i elektronické, které vždycky zabralo větší část jeho práce, než by chtěl. Když už to nemohl déle odkládat, prosekal se skrz rekviziční formuláře, uspořádal aktualizace zpráv a podobně a pokusil se dohnat své věčné zpoždění. Ať to nenáviděl sebevíc, občas se do toho pustit musel.

Když se nacházel uprostřed podrobností zprávy o nedostatku uniforem a jejich současných zásobách, cinknul počítač. Na okamžik si neuvědomoval, co to znamená. Byl to výstražný signál vyhledávacího botu.

Systém měl nařízený na hlasové ovládání, takže řekl: „Zpráva vyhledávacího botu.“

Soubor o uniformách se scvrkl, jako kdyby odtekl do výlevky, přičemž zanechal malou ikonu ve spodní části obrazovky. Zpráva botu se objevila na jeho místě a bot ji začal předčítat hlasem, který Kentovi připomínal jednoho zvlášť nudného profesora z přednášek na vojenské akademii.

„Vypni zvuk,“ řekl. Přece si to může přečíst sám.

Zpráva, která se sama o sobě zdála dost neškodná, byla o soutěži ve hře na klasickou kytaru, konala se v Lincolnu ve státě Nebraska. Sóloví finalisté budou hrát v sobotu v sedm večer, dohromady se jedná o čtyři soutěžící. Jejich jména jsou: Emile Domenicio, Sarah Pen Jackson, Richard Justice a Phillip Link.

Kentovi žádné z těchto jmen nic neříkalo.

Uvedený program zahrnoval díla Bacha, Rivery, Barriose, Sora, Scarlattiho, Berkeleyho a Pujola, rovněž jména, která pro něj donedávna takřka nic neznamenala. Až od té operace, při níž najatý vrah, jakýsi Gruzínec Eduard Natadze, dokázal zpackat Kentovu první práci v poli. Plukovník se chtěl dozvědět něco o klasických kytarách a hudbě s nimi spojené. To proto, že Natadze byl podle všeho talentovaným amatérským hráčem na kytaru. Patřilo to navíc k jeho práci – násilník a nájemný vrah Samuela Walkera Coxe, bohatého muže, jenž byl kdysi sovětským špiónem.

Natadze pokaždé Kenta překonal a utekl, vždy byl o půl kroku napřed. Plukovníka to strašně štvalo.

Kent na to nemohl nemyslet, aniž by se mu v hlavě nahromadila pára, která každou chvíli hrozila, že vybuchne. Abe Kent prostě nerad prohrával.

Případ byl oficiálně uzavřený – bylo v tom nějaké zametání pod koberec na příkaz z vyšších míst. Politické a finanční důvody – ale Kent se jen neusmál a nenechal to být. Možná tomu nemohl věnovat úsilí oficiálně, ale nevzdával se.

Pár vyhledávacích botů, které měly oči otevřené na vše, co se týkalo hudby a klasických kytar, bylo zdarma, a pořád zbývala naděje, že se něco užitečného možná objeví.

Nevěděl, o co se tu jedná.

Avšak na spodku výpisu stála poznámka, že tam bude několik výrobců předvádět své klasické nástroje. Jeden z těchto výrobců kytar byl Otto Bergman, který podle článku svou práci nevystavoval na veřejnosti již déle než tři roky.

Bergman. Kent na to jméno přikývnul, vzpomínal si na něj.

Když Natadzeho hledali a měli o něm jen obecnou představu, dříve než ho poznali detailněji, obcházeli výrobce kytar, kteří se specializovali na kvalitní koncertní nástroje. Nakonec vypátrali zabijákovu domácí adresu sledováním nástroje, který koupil od světové špičky v oboru z Kalifornie, Bogdanoviche.

V Natadzeho domě vypukla krátce potom záhadná exploze a společně s několika dalšími byl onen nástroj zničen. Velká škoda. Oficiální verze říkala, že výbuch způsobil Natadze, ale Kent to nikdy zcela nepřijal – chlápek, který utratil za kytary tolik a hru na ně miloval, by je vynesl, než by dům zapálil.

Později, když bylo vyšetřování pěkně uzavřeno, zjistil Jay Gridley, že Natadze měl objednanou další kytaru, které v té době chybělo několik měsíců do dokončení. Kent si vzpomněl, že ji vyrobil Otto Bergman žijící v Coloradu.

Natadze samosebou nebyl tak hloupý, aby si ji na novou adresu nechal zaslat a sám si ji tam převzal, i kdyby ho to mělo stát osm tisícovek, pokud si Kent správně pamatoval. Dostali by se do slepé uličky, ale Kenta napadlo, že když někdo chce ručně vyrobený nástroj tolik, že je za něj ochoten zaplatit osm tisíc, tak se možná pokusí najít cestičku, jak si ho vyzvednout.

Natadze byl na útěku a bylo by od něj hloupé, aby se ukázal u Bergmanových virtuálních či opravdových dveří s hotovostí v kapse a ptal se na hotovou kytaru pod svým pseudonymem – musel předpokládat, že Net Force tuto spojitost prohlédla. Byl příliš chytrý, než aby si to neuvědomil.

Avšak Bergman pořád měl tu kytaru, protože Net Force mu zaplatila těch pět tisíc dolarů, které za ni Natadze ještě dlužil, a řekla mu, aby s tím počkal. Kent se domníval, že Natadze ví, že tu kytaru má pořád ještě Bergman, ale ne, že za ni zaplatila Net Force. Ale ani by ho nepřekvapilo, kdyby si Natadze domyslel i tohle. Nikdo se k ní nikdy nehlásil a Kent vlastně ani neočekával, že by si pro ni někdo zašel. Byla to ale jejich jediná návnada, ač slabá.

Kent zíral na zprávu o soutěži ve hře na kytaru. Natadze si nemohl koupit kytaru, kterou chtěl, ne pod svým jménem, ani pod falešným, ale když Otto vystavoval své zboží na veřejném místě poprvé po letech, nebylo důvodu, proč by tam Natadze nemohl zajet a pokusit se nějakou koupit na místě. Měl rád práci toho muže natolik, aby vysolil tři tácy z osmi a přitom za ně nic nedostal.

Muž pohledem přejede nabídku, pokývá na kytary.

Pěkná práce. Máte na skladě nějaký nástroj, který není zamluvený?

No, jasně, tenhle je na prodej.

Dejte ho do pouzdra, vezmu si ho…

Objednat si něco poštou nebo přes web, existovaly cesty, jak vás vypátrat a najít, kde se nacházíte – kreditní karty, telefonní čísla, doručovací služby. Přijít osobně, dát obchodníkovi smyšlené jméno a svazek čistých bankovek, to stopu nezanechávalo, neexistoval způsob, jak člověka sledovat, nebo dokonce vědět, že tam byl. Jedině že by naběhl před bezpečnostní kameru a někdo by se obtěžoval na snímky se podívat.

Když si představíte ty desítky tisíc kamer, které mělo k dispozici ministerstvo vnitřní obrany a které poskytovaly miliony snímků, byla malá šance kápnout na někoho, jako byl Natadze. A bez skutečně konkrétních míst, kde hledat, byl stejně nepolapitelný jako vzduchová bublina.

Koupě za hotové by byla chytrý tah s nízkým rizikem, zvláště pokud byste věděli, že pátrání po vás bylo uzavřeno před několika měsíci.

Kent se na své židli zaklonil. Natadze měl evidentně dost peněz, takže pár tisíc dolarů nestálo za riziko ztráty svobody. Ale větší než peníze samy o sobě byla Natadzeho vášeň pro hudbu a to by mu možná za riziko stálo. A podle toho, co o něm Kent věděl, byl typem muže, který když si něco usmyslel, tak za tím šel, dokud nedosáhl svého. A stejně neměli nic jiného, čeho by se chytili…

Kent o tom uvažoval. Byla to střelba naslepo, riskantní podnik, ale ne nákladný. Do soutěže zbývalo pár dní a byl tu klid. Bude to navícovíkendu, takže v jeho volném čase. Ve vzduchu bude spousta vojenských letadel, jako vždycky. Nejedno oddělení mu dlužilo jednu dvě služby, nehledě na to, že byl teď zase zpátky u sboru. Může nasednout na letadlo letící tím směrem, objevit se na soutěži ve hře na klasickou kytaru a prohlédnout si potom nabídku výrobců kytar, no ne? Nevypadalo to, že by měl tuto sobotu na programu nějaké žhavé rande či něco podobného, co by se nemohlo odložit.

A kdyby se Eduard Natadze objevil při hledání nové kytary?

No, vážení, nestálo by to za výlet?

15

Motel Three Pines Quantico, Virginie

Locke strávil čtyři dny v okolí a uvnitř motelu, který byl nedaleko ústředí Net Force v Quantiku. Bylo to přínosné. Seurat zůstal další den v D. C., a poté odjel domů, Locke tu zůstal a dělal průzkum a dozvěděl se nějaké znepokojivé informace.

Nic z toho nebylo tak znepokojivé jako to, co se právě dělo v jeho pokoji…

Když mu táhlo na třicítku, měl Locke milenku, jejíž rodina zdědila členství v Imperiálním klubu střelců v Hongkongu. Klub se skládal ze zámožných Britů, bývalých politiků a bohatých Číňanů, kteří si mohli dovolit členský poplatek pět tisíc liber ročně. K využívání klubu ani nebylo nutné vlastnit zbraň – v hlavní střelnici byla zamčená neuvěřitelná spousta různých zbraní, ze kterých umožňovali svým členům střílet.

Rowena byla žena, se kterou měl Locke profesionální poměr, zralá padesátnice s dobrou postavou. Třikrát nebo čtyřikrát do měsíce ráda střílela z různých pistolí. Vzala si za úkol naučit Lockeho vše o zbraních, nejenom jak zamířit a střílet z nich, ale také jak je rozebrat, rozdíly mezi pistolemi a revolvery, silné a slabé stránky různých ráží a řadu dalších balistických a jiných informací. Locke dal najevo profesionální zájem – Rowena se po lekcích na střelnici pěkně rozvášnila a ráda své vzrušení hasila v posteli. Ale nemyslel si, že by své střelecké schopnosti někdy využil.

Zavzpomínal na svá léta mezi pouličními gangy, tam by se to bývalohodilo, i když zbraně přišly na řadu jen zřídka. Dokonce i v Hongkongu před pětadvaceti lety, když jste měli dost peněz, nebylo zrovna lehké narazit na pistoli. Pro jeho účely se střelné zbraně nehodily. Většina chlápků, kteří s Lockem přišli do styku, používala pěsti, někdyi obušky, nože, nebo dokonce sekery, ale střelné zbraně jen málokdy.

Než odešli Angličané, policie, která tehdy nepozvedla obočí, když se dva nepřátelské gangy krvavě porvaly, až naplnily místní nemocnici, velmi přísně hleděla na cokoliv, co by mohlo ohrozit turisty. Zbloudilá kulka, která zranila bohatého návštěvníka z Japonska, znamenala, že než to policie vyřešila, strávilo mnoho pouličních kriminálníků nějakou dobu ve vězení.

Mnoho z členů gangu časem pochytilo něco z čínských bojových umění – kung-fu, wushu. Město bylo plné starých Číňanů, kteří měli tyhle techniky v malíčku a na ulici je předávali ostatním kámošům z gangu. Locke nebyl žádný Bruce Lee a uměl si poradit sám. Než potkal Rowenu, nikdy si se zbraněmi nezahrával.

Locke se domníval, že znalostí, které už o zbraních získal, už nikdy nevyužije. To se ale mýlil.

V této chvíli byl rád, že s ním jeho bývalá milenka trávila tolik času vysvětlováním právě toho…

… protože ten muž, co seděl v hotelovém pokoji na křesle naproti němu, měl v rukou pistoli a tou mířil Lockeho směrem.

Ta zbraň byl Colt 1911, samonabíjecí, jednu dobu byla ve výbavě armády, ale to je již dávno. Muž, který ji držel, jistý T. A. Collins, čtyřiašedesátník, byl v Net Force krátce bezpečnostním strážcem. Vyhodili ho za pití ve službě. Locke pátral a objevil ho, domníval se, že by mohl být ochoten prodat informace. Collins byl myšlence nakloněn. Předevčírem byl přínosem.

Teď se stal obtížným problémem.

„Mířit na mě zbraní není zrovna dobrý způsob, jak stmelit naše dobré obchodní vztahy,“ řekl Locke.

Collins byl od něho dobré čtyři metry. Na skok příliš daleko, i když Locke věděl, co věděl – že Collins evidentně moc času tréninkem se zbraní nestrávil – pojistka byla stále zacvaklá.

Collins řekl: „No jo, fajn, dívejme se na to,“ zakýval zbraní, „jako na pojistku.“

Locke přikývl. „Tak jo. Kolik?“

„Deset tisíc. Zmizím, nikdo se o ničem nedozví.“

Locke přikývl a zvažoval ten návrh. Zaplatil Collinsovi tisíc amerických dolarů a dozvěděl se o nedávném převzetí Net Force vojenským velením, což byla velice cenná informace. Teď mu ten muž vyhrožoval, že na něj upozorní úřady.

Deset tisíc by díru do rozpočtu operačnímu fondu, kterým Wu disponoval, neudělalo. Když se člověk mohl problému zbavit tak, že na něj hodí peníze, a když jste měl spoustu peněz, pak už to vlastně ani problém nebyl. V této chvíli by to byl nejjednodušší a nejbezpečnější postup. Chlapíka vyplatit. Prostě pohoda.

Vyděrači jsou ovšem už takoví, že když jim jednou povolíte, stávají se nenasytnými. Locke poznal ve své bývalé profesi pár takových mužů, kteří spali s vdanými ženami a za slib mlčenlivosti je pak dokola nutili platit a platit. A byly i horší případy.

Locke v této zemi zřejmě nezůstane déle než jen několik dalších dní. Poté tu znova bude na pár týdnů, což závisí na více okolnostech, a jestli to vydírání bude pro Collinse tak jednoduché, téměř určitě se vrátí pro víc. Ani to však nutně nepředstavovalo velký problém – ten chlápek byl chamtivý, ale přízemní. V porovnání s rozsahem operace, kterou Wu a Locke spustili, představovala pěticiferná částka kapesné.

Ne, opravdový problém byl ten, že Collins, který se nechal koupit, koupeným nezůstal. Je pravda, že bylo těžké ptát se na informace, které chtěl vědět, aniž by se sám vystavil riziku. Ještě krůček a celý plán by byl vážně ohrožen. Nepřipadalo v úvahu, aby ho ministerstvo vnitřní bezpečnosti hledalo jako možného teroristu. Mohli ho popadnout a zavřít, a přestože ho mohli nakonec pustit, neměl pražádnou chuť to zkoušet.

Kdepak. Tady pan Collins udělal velkou chybu.

Jestli Locke něco uměl dobře, pak povzbuzování ega.

„Dobře,“ řekl Locke. „Dostal jste mě. Jdu pro ty peníze.“

„Vy máte takovou hotovost tady?“

„Ve svém kufříku, tam ve skříni. Mám tam asi dvacet pět tisíc.“ Locke se postavil.

Záblesk hrabivosti v mužových očích Lockeho málem rozesmál. Stál.

Collins se také postavil. „Ne. Já pro to půjdu. Ještě tak abyste snad měl v kufříku vedle peněz bouchačku.“

„Nevlastním zbraň.“ Svatá pravda.

„No stejně.“

„Dobře. K otevření kufříku budete potřebovat klíč. Mohu?“

Collins přikývl. „Pomalu.“

Zavazadlo bylo zavřené, ale ne zamčené. V dnešní době se na mnoha letištích prostě zámek vypáčí. Locke ke svým kufříkům dokonce ani klíčky neměl.

Pomalu ale ze své kapsy vytáhl klíče od pronajatého vozu a natáhl je směrem ke Collinsovi. Udělal krok. Další.

Collins natáhl volnou ruku, aby si klíčky vzal.

Locke mu je lehce hodil, mířil přitom na Collinsovu pravici. Se zbraní v téže ruce ji Collins nemohl k chycení klíčků použít a byl to nešikovný úhel, aby je chytil levačkou, i když se o to pokusil. Při pohybu se trochu otočil, takže mu zbraň namířila na pravou stranu a směrem k podlaze, kam také upadly hozené klíčky.

Locke byl vzdálen takových sedm stop. Udělal dva rychlé kroky a nakopnul Collinse do rozkroku.

„Au!“ zaúpěl Collins a zkroutil se velkou bolestí.

Dříve než odjistil zbraň a zamířil, uchopil ho Locke oběma rukama za hlavu, trhl s ní do strany a současně vytáhl nahoru. V tom spočíval ten trik – jeden nebo druhý pohyb by sám o sobě nestačil, chiropraktici otáčeli krky neustále a tím lidem umožňovali, aby se cítili dobře, ale pohyb ve dvou rovinách byl rizikový.

Collinsův krk zapraskal. Locke ho pustil a ochrnutý muž se zhroutil. Locke si dřepl, dal ruce kolem Collinsova hrdla a stiskl. Bez přívodu vzduchu to už byla jen otázka několikaminut, než zemře.

Locke si stoupl a cítil, jak příval adrenalinu polevuje. Jeho srdce stále bilo jako o závod, rychle dýchal, ale bylo po všem.

Místo bouchačky ho zachránil zámek. Ironické.

Otázka zněla: Jak se zbaví těla?

Kasino Čtyřlístek Macao, Čína

Wu se za gamblera nepovažoval. Byly chvíle, kdy musel člověk zariskovat, život přinášel rizika, ale on byl na ony chvíle připraven, aby jim čelil co nejlépe. Muž, který vsadí mnoho na kutálení páru kostek nebo pád kuličky na kotouč rulety, je podle Wua idiot, ledaže je bohatý a může si ztrátu dovolit.

Samozřejmě pokud by nevěděl, že jsou kostky zatížené nebo kolo upravené v jeho prospěch.

Hranice mezi chytrostí a hloupostí byla někdy křehká, ale byla tu a člověk rád stál na správné straně.

Lomození herních automatů bylo únavné, ale Wu stále tahal za páku jednoho, který měl před sebou, a krmil ho kreditní kartou vydanou kasinem. Místnost byla cítit zatuchlým cigaretovým kouřem a potem, přestože klimatizace vzduch filtrovala a ochlazovala. Všude kolem něj spousta lidí, možná stovky, přicházela o peníze, o které si nemohli dovolit přijít.

Wu byl v civilních šatech. Pro turistu by byl jen dalším chátrajícím místním týpkem, jenž krmí výherní automat.

Wu měl více než jeden důvod tu být, ale ten bezprostřední byl mladý pan Shing, jenž seděl u blackjackového stolu a Mayli se mu jednou rukou opírala o rameno. Shing hrál o malé sázky a byl pár stovek v mínusu. Měl ovšem systém. Mayli mu o něm vše řekla a na muže, který si o sobě myslel, kdovíjak není chytrý – což byl Shingův případ – to bylo neuvěřitelně hloupé.

Jediným způsobem, jak rozbít bank, bylo stát se expertem, který dokáže počítat karty v ruce. Ale protože kasino používalo více balíčků, bylo to trochu složité, a dokonce i když jste byli schopni přesně sledovat hranou kartu a podle toho vsadit, jen jste si trošku naklonili šanci ve svůj prospěch. Hrát nepřetržitě pět hodin a mít dobrý talent na počítání, mohli jste vyhrát šestkrát z deseti. Žádný báječný úspěch bez spousty práce, ale pomalý a stálý příjem.

Nejlepší krupiéři ve většině kasin také uměli karty počítat, a jakmile viděli, že určitý hráč má zvýšenou šanci vyhrát, mohli to znovu zamíchat a připravit jej o výhodu.

A pak existovala možnost podvádět natvrdo.

Pár skleniček se zabudovanými malými televizními kamerami, jež by odesílaly obrázky přes vysílačku nebo mobilní telefon partnerovi, který by měl počítač s programem na výpočet pravděpodobnosti výhry pro každé karty v ruce. Většina kasin už nyní ve svých herních místnostech provozovala širokopásmové rušičky a měla infračervené detektory, aby nachytala i ty, co by používali IR zařízení.

Wu věděl o malých kapesních počítačích, které sledovaly karty a poskytovaly radu, jakou částku vsadit. Za čtyři nebo pět tisíc amerických dolarů jste si jeden z nich mohli pořídit a zvýšit své šance na výhru místo v šesti z deseti kol na možná sedm nebo osm. Kasina o těchto zařízeních pochopitelně věděla a některá z nich měla na jejich odhalení skenery, dokonce i nyní, v době tolika osobních elektronických přístrojů – mobilů, diářů a podobně.

Kdyby vás nachytali, jak do kasina vnášíte karetní počítač nebo špionážní zařízení, jenom by vás požádali o odchod. A kdybyste byli chyceni při jejich používání u stolu? Za to byste si vysloužili pořádnou nakládačku a pohození v zapadlé uličce a místní policie by s vámi ani v nejmenším nesoucítila.

V každém případě když člověk vymyslel podvod, kasina už ho určitě dříve viděla, a ve dvaceti variantách. A když máte systém a skutečné peníze? To pro vás pošlou tryskáč, aby vás popadli a přivezli.

Jeho automat vítězoslavně zarachotil a vyplatil mu kredit padesát dolarů. Světla blikala a zvonky zvonily, to aby se ostatní návštěvníci dozvěděli, že vyhrát je možné.

Wu se usmál. Byl mírně v plusu a nehrál za své, ne že by na tom záleželo. Daleko víc ho zajímalo sledování Shinga a Mayli. Neobával se, že by ho chlapeček objevil. Shing ho bez uniformy nikdy neviděl a Wu by se vsadil, že tento počítačový expert by prošel přímo kolem něj, aniž by zaznamenal, o koho jde. Byl příliš zaměstnán sám sebou, než aby si všimnul starého muže, jak na stoličce hraje automaty.

Mayli by ho samozřejmě poznala. Už ho bez uniformy viděla – i docela nahého, ale kdyby ho uviděla, nikdo by to na ní nepoznal. Byla profesionálka, ona by věděla, že tu není jen proto, aby hrál automaty, a pravděpodobně by se dovtípila, že sleduje Shinga. Nebo ji. Nedala by to na sobě znát ani náznakem.

Wuův automat se zbláznil. Bzučák bzučel, zvonky zvonily a řada modrých a červených světel se rychle rozsvěcovala a zhasínala.

Co?

Zíral na obrazovku a viděl, že právě vyhrál jackpot pět tisíc dolarů.

Lidi kolem se na něho dívali, usmívali se nebo se mračili, někteří mu gratulovali. Směřoval k němu zaměstnanec kasina.

Wu svraštil čelo. Takovou pozornost nepotřeboval. Otočil se od stolků s blackjackem, aby se ujistil, že neuvidí jeho tvář. Ach ano, Shing byl zaměstnán sám sebou, ale projít kolem prohrávajícího a otočit se za velkým vítězem byly dvě odlišné věci. Wu neměl potřebu Shingovi cokoliv vysvětlovat, nechtěl, aby věděl.

Motel Osage

Severně od Lincolnu, Nebraska

Dostat se z Washingtonu do Nebrasky bylo snadné. Plukovník Abe Kent našel vojenský let směřující tímto směrem a sám se pozval na palubu. Avšak dostat se zpátky, to už představovalo větší problém.

Ukázalo se, že do neděle okolo poledne neletí z Nebrasky na Washington nebo Quantico žádné vojenské letadlo. Navíc aby chytnul první možný let, musel by odjet na leteckou základnu Offiitt. I když to bylo celkem blízko, zcela jistě se ta vzdálenost nedala ujít pěšky, takže si pronajal pokoj v motelu na dálnici na Omahu a odebral se tam po skončení soutěže ve hře na klasickou kytaru.

Krátce po půlnoci ležel na posteli a zíral na otevřenou skříň. V přístěnku vedle jeho plátěné tašky byl další kufr, ale ten si s sebou z Quantika nepřivezl. Jak tam tak ležel, vzpomínal na celý večer. Žádný ze čtyřech finalistů nebyl dost profesionální, aby se tím uživili, a chlapík, který vyhrál, nebyl možná tak technicky dokonalý jako ten, co skončil druhý, ale měl mnohem hlubší spojení s publikem a se svým nástrojem. Po většinu doby měl zavřené oči, měl jednotný přednes a prstoklad, který na Kenta udělal dojem. Navíc se zdálo, že hudbu chápe líp než ostatní.

Bylo také zajímavé, že soutěžící hráli v univerzitním divadle, kam se na ně přišlo podívat asi tři sta diváků. Prostě jen přišli na pódium, sedli si na židličku od piana a jednu nohu si opřeli o malou stoličku. Jeden chlápek si vybral obyčejnou dřevěnou židli a na své kytaře měl nějaký druh pevné opěrky, která udržovala krk napřímený.

Než začali soutěžící hrát, bylo by slyšet spadnout špendlík na zem, byl to nejtišší sál, v jakém kdy Kent byl. Navzdory rozměrům sálu, který by pravděpodobně pojmul dvakrát více lidí, než tu bylo, kytary s nylonovými strunami vydávaly dostatečně silný zvuk, jenž se nesl až k zadním sedadlům, kam se posadil a rozhlížel se po Natadzem.

Kent ho neviděl, ale hudbu slyšel celkem dobře.

Výstava výrobců kytar na něj učinila dojem. Většina z nich byla uměleckými díly; skvěle vypadající kytary, které vydávaly sladký tón – když je někdo jiný zvedl a zahrál na ně. Kent neměl hudební talent, kromě toho, že rád poslouchal různé žánry – od klasického jazzu po rock nebo country, cokoliv, co mělo slušné provedení.

Hon na Natadzeho vyšel naprázdno. Bývalý Coxův zabiják se kvůli nové kytaře neobjevil. Kent si byl jistý, že by ho poznal, i kdyby změnil svůj vzhled.

No nic. Byl to jen pokus.

Jakmile se výrobci začali balit a odcházet, promluvil si s Otto Bergmanem. Představil se a řekl mu, proč je tady. Bergmanovi bylo přes šedesát, měl bílé vlasy, byl vrásčitý a snědý víc, než by Kent u kytarového výrobce předpokládal. Zeptal se ho zrovna na ten nástroj, který si Natadze objednal.

„Takových nikdy nemám moc,“ řekl muž, „a protože se zdálo, že mi tahle v obchodě už zůstane navždy, pomyslel jsem si, že by mi taky k něčemu mohla být dobrá. Patří Net Force – můžete si ji vzít s sebou, jestli chcete. Jenom mi zabírá místo, a kdyby se váš muž chtěl pokusit ji získat, tak už by to udělal.“

Pomyšlení, že by táhl kytaru za osm tisíc dolarů přes celou zemi a drnčela by mu v nákladovém prostoru C-130, se Kentovi nezamlouvala. Možná si chytne stopem něco trochu víc na úrovni, C-40 nebo možná dokonce C-12 nebo C-21.

Bergman řekl, jako kdyby četl jeho myšlenky: „Plukovníku, mé kytary jsou vybaveny pouzdry od Josey Herumina. Jsou vyrobeny z uhlíkového vlákna a kevlaru na zakázku. Josey mi na ně dává dobrou cenu, protože jich kupuju pět nebo šest ročně. Po jednom z nich můžete klidně přejet náklaďákem a kytaře uvnitř se nestane vůbec nic. Mám fotku toyoty pickup, jak si jedním předním kolem hoví na pouzdru Herumin a není na něm ani vroubek po pneumatice.“

„Jak víte, že jsem opravdu z Net Force, a ne nějaký týpek, co se snaží ukrást jeden z vašich nástrojů?“

„Jak byste věděl, že mám jeden, co patří Net Force? Nikomu jsemotom neřekl a domnívám se, že oni taky ne, takže pokud to víte, jste buď od nich, nebo velmi chytrý zloděj.“ Odmlčel se a upřeně se na Kenta zadíval. „Vy nejste lump, že ne?“

„Ne“.

„To mi stačí. Koneckonců jsem za ni dostal zaplaceno. Nic bych netratil, kdybyste ji šlohnul.“ Zakřenil se a potom se jeho tvář rozjasnila. „Mimoto, vy budete spíš mít co do činění s Net Force.“

Tak přišel Kent k velmi drahé klasické kytaře ve skříni svého motelového pokoje, v černém pouzdru, které mohlo zastavit kulku. Měl tu paperbackovou knížku, kterou si vzal na letišti, něco o vojenské historii napsanou věhlasným spisovatelem a bývalým generálem. Četl si asi třicet nebo čtyřicet minut, než zhasl světlo a šel spát.

Ihned se probudil. Něco zaslechl, nějaký zvuk v jeho místnosti, který tam nepatřil.

Jeho pistole ležela na podlaze vedle postele, sáhl po ní a vyndal ji z pouzdra. Odjistil ji a natáhl. Zvuk se zdál velmi hlasitý. Na nočním stolku byla malá baterka, kterou vozil na cesty pro případ, že by oheň nebo jiná katastrofa přerušila přívod proudu. Popadl světlo, potom se opatrně skulil z postele vlevo na podlahu, dál ode dveří. Zkřížil zápěstí, aby světlo a hlaveň pistole směřovaly stejným směrem, potom palcem stiskl vypínač baterky.

Rychle světlem přejel místnost. Nikdo tam nebyl.

Malá kovová bezpečnostní petlice na dveřích byla zaklapnutá, tudy nikdo nepřišel ani neodešel. Přikrčil se a došel do koupelny.

Ani tam nikdo nebyl.

Narovnal se. Určitě to bylo něco zvenku a znělo to, jako by to bylo blíž. Rozsvítil velké světlo. Byl jen asi metr od šatny, když spatřil dvě věci.

Kytara byla pryč.

Na podlaze, kde předtím leželo pouzdro, teď byl pohozený svazek stodolarovek.

Okamžitě mu došlo, co se stalo.

Běžel ke dveřím. Odsunul petlici, odemkl dveře, prudce je otevřel, skrčil se a otočil o 360 stupňů, hledal cíl.

Nic…

Měl na sobě trenýrky, v ruce pistoli. Naštěstí ve tři ráno nepostávali na parkovišti žádní lidé, kteří by při pohledu na něj dostali infarkt. Byl úplně sám, mohl se narovnat.

Natadze!

Ten mizera vlezl do jeho pokoje, určitě oknem v koupelně, vzal kytaru a nechal za ni pět tisíc dolarů, tím si byl Kent jist.

Bastard!

Kent se spěšně oblékl a prohledal parkoviště a jeho okolí. Natadze tam nebyl.

Bylo jisté, že se dovnitř dostal oknem v koupelně – na rámu viděl rýhy a na vymalované zdi byly šmouhy zřejmě od podpatku nebo podrážky.

Ten chlap má odvahu, to je jasné. Vloupat se do jeho pokoje, vzít kytaru a pak za to pádlo zaplatit? To bylo drzé.

Ale možná bylo horší, že ho Natadze našel, vypátral, kdo je a co dělá, a podařilo se mu sledovat ho – aniž by Kent něco tušil. To fakt bolelo.

Kent si ovšem měl uvědomit, že když by on poznal Natadzeho na první pohled, Natadze by taky asi poznal jeho. Natadze ho mohl zahlédnout, když šli po Coxovi. Možná jen někde našel Kentův snímek, mnoho informací z Net Force bylo veřejně přístupných a Kentovo jmenování velitelem ozbrojené složky nebylo žádné státní tajemství. Natadze si to mohl docela snadno zjistit.

No, na tom už nezáleží. Podstatné ale je, že ten chlap pronikl do blízkosti jen pár metrů od klidně spícího Kenta. Kdyby Natadze chtěl, mohl Kenta snadno zastřelit, a z toho mu bylo zle.

Proč ho Natadze nezabil? Proč tam nechal ty peníze? Co to bylo za člověka, že to udělal?

Přes svůj vztek cítil Kent, že se v něm probouzí zdráhavý respekt.

Několikrát zabodoval: neukradl kytaru, a přestože mohl Kenta oddělat, rozhodl se nechat ho žít.

Musel tomu člověku přiznat styl.

Ale to Kentovi nezabrání, aby ho zkusil najít.

V motelu byly dvě bezpečnostní kamery. Jedna byla v hale a snímala všechny příchozí a osoby u recepce, druhá sledovala parkoviště. Kent mávnul svou průkazkou, zamumlal něco o bezpečnosti státu a noční hlídač ho velice ochotně nechal prohlédnout záznam.

Natadze na pevném disku nebyl. Byl tam však dobrý záběr Kenta, jak tam pobíhá ve spodním prádle a s pistolí v ruce.

Jestliže měl Natadze auto, nezaparkoval ho na parkovišti, takže si to předem promyslel.

Opůl kroku před ním, jako minule.

Pár vteřin Kent uvažoval, že zavolá státní policii, aby instalovali silniční zábrany. Ale jakou informaci by jim mohl dát? Natadze si úplně mohl změnit vzhled – barvu vlasů a účes, mohl si nechat narůst vousy, nasadit barevné kontaktní čočky, třeba dokonce měl plastickou operaci.

Nevěděl, čím uprchlík jede, co má na sobě, nic. Jediným jistým vodítkem byla kytara, ale Natadze ji mohl schovat – pod deku na podlaze, v kufru, kdekoli. Měl Kent požádat státní policii, aby zastavila a prohledala každé auto, v němž pojede jen jeden muž? A kdo mohl vědět, že je skutečně sám? Může mít přítelkyni, společníka. A třeba byl teď už v autobuse nebo ve vlaku.

Příliš mnoho možností a málo informací.

Byl tak blízko. Ale mohl být třeba na Měsíci, to by Kentovi udělalo jen dobře.

16

KyberZemě

Jay se procházel po prostředí města, které vypadalo jako verze Los Angeles z Blade Runnera, Metropolis a Gotham v jednom, trochu šmrcnuté Tokiem. Architektura přecházela od moderní přes gotickou k funkcionalismu, od San Franciska z devadesátých let devatenáctého století k mrakodrapům vyšším než dvojčata v Kuala Lumpuru.

KyberZemě měla mimo jiné infrastrukturu, která stála za vidění. Bylo to ohromné. Všude kolem na dohled bylo jen město, které byste ani za dva dny neprošli.

A Jay měl teď k těm budovám klíče.

No, ke všem ne, ale k tolika, aby ho to zaměstnalo na příštích pár let,i kdyby se mu nechtělo páčit zámky nebo vykopávat dveře, což mohl vždycky.

Bylo obrovské, ale nepořádně postavené. Většina byla v Jayově novém prohlížeči rozmazaná, ačkoli objevil i místa, která vypadala, jako by si někdo nasadil stejné brýle a začal nedokonalosti vyhlazovat. Když šel po chodníku, který se v tomto scénáři hodně podobal Páté Avenue v New Yorku za rušného odpoledne, plné chodců, s vozovkou zacpanou auty, náklaďáky, koly a elektrickými dvojkolkami, Jay se snažil to všechno vnímat.

Míjel virtuální salony, kam mohli zákazníci vejít a prožít připravené fantazie, být akčními hrdiny, skvělými milovníky, průzkumníky jiných planet, prostě cokoli si vymyslíte.

Byly tam restaurace, bary, školy, obchody, všechno, co najdete ve skutečném světě, a věci, které byly možné jen ve VR: sexshopy, kde může být vaším partnerem nějaká filmová hvězda nebo skupina hvězd, kluby, kde můžete ulovit a zabít nejnebezpečnější zvěř – jiné lidi. Salónky s ruskou ruletou, kde jste mohli vsadit svůj virtuální život.

Pohled na neřesti pro své potěšení.

Jay to ani všechno spatřit nechtěl, ale byl ochoten věřit tomu, že cokoli, co je legální kdekoli ve VR, bude k mání v KyberZemi, a nejspíši věci, které legální nebyly. Dětské porno legální nebylo, ačkoli existovaly nějaké příšerné kreslené výjimky, ale ty tady Jay neočekával. Celá ta záležitost byla příliš citlivá a hrozba, že se to obrátí proti nim, byla příliš velká. Virtuální oblek vybavený příslušenstvím dávkujícím drogy byl ve stejné kategorii – zakázáno KyberZemi, pomyslel si, ale z jiných důvodů. Bylo to vlastně legální, ale jen na lékařský předpis. Jay věděl, že se to dá obejít, a byl si jist, že v KyberZemi vědí, jak na to, ale pochyboval, že by to zveřejňovali. KyberZemě nebyla dost silná, aby porušovala zákony RS.

Alespoň prozatím.

Byla spousta dalších zvláštních úchylek, které KyberZemě také nechtěla riskovat. A po nich další až do nebe, vlastně ne, můžete letět až na Mars nebo Alfu Centauri, když se vám zlíbí. Ve VR.

Minul obrovskou knihovnu s nápisem „Vědění“ nad vchodem.

Zastavil se před obchodem s mapami, který nabízel snímky ze špionážních družic. Dáte jim své souřadnice GPS a oni vám zaostří na váš dvorek s takovým rozlišením, že se můžete na svém displeji podívat, jaké noviny si vaše manželka právě čte.

Bylo snadné si představit komerční cíl takových míst. Proč ztrácet čas v RS, který je zmatený a nebezpečný, když můžete přijít do KyberZemě a zažít cokoli, po čem jste kdy toužili, a to vše z pohodlí svého domova? Navlečte si úplný senzorový oblek vybavený penisem nebo vaginou – doručený jako vstupní dárek zdarma – a mohli jste mít s kýmkoli jakýkoliv druh sexu, aniž byste riskovali, že se něčím nakazíte.

Je pravda, že virtuální jídlo neobsahuje žádné živiny, ale právě to je přitažlivé – můžete jíst, co hrdlo ráčí, a nikdy neztloustnete. Ano, stimulátory jídla ještě nejsou dokonalé, na elektrodové čepici, která útočí na vaše mozková centra, se ještě musí pracovat, ale bezdrátové karamelky pro chuťové pohárky se už dokonalosti blíží. Umějí použitím základní sladké, kyselé, slané a hořké chuti vyvolat spolu s přístrojem generujícím čichové vjemy chutě mnoha pokrmů. Jay měl něco podobného ve svých vlastních vjemových oblecích.

V luxusním obleku můžete zažít tropické vedro, arktický chlad nebo jakoukoli teplotu, kterou považujete za dokonalou. S nejlepšími senzorickými stimulátory můžete cítit pod nohama písek, tvrdý chlad skály, na kterou šplháte, nebo objetí vody, když ve svém potápěčském obleku plavete a hledáte potopený poklad. Ještě to většinou není přesně jako v RS, ale je to bez rizika nebo nepohodlí a stále se to zdokonaluje. Pro mnoho lidí je sen lepší než realita. A Jay byl sotva někdo, kdo by ukazoval prstem, uváží-li se čas, který v oblečení pro VR strávil.

Ve městě však byl jeden problém, jinak by tam Jay nebyl.

Chytil taxík a udal místo, které mu sdělil Seurat: „Zavezte mě do Zahrady věčného štěstí,“ řekl.

Taxikář přikývl a pustil rádio. „Jakou hudbičku byste si dal?“

„Co takhle klasický rock, šedesátá léta? Beatles, Rolling Stones?“

„Tos trefil, kámo.“

Paul McCartney začal hrát a zpívat „Blackbird“, protirasistickou píseň, snadno pochopitelnou, i když zřejmě ve své době jen málo lidí její sdělení pochopilo.

Nebylo to tak vždy?

Velitelství Net Force Quantico, Virginia

Thorn ve své kanceláři poslouchal zprávu Abea Kenta o setkání s Natadzem, přikyvoval, ale nemluvil. Když plukovník domluvil, Thorn řekl: „Jsi si jistý, že to byl on.“ Nebyla to otázka.

„Já o tom nepochybuju. Nedovedu si představit, kdo jiný by to mohl být. Kdo by vzal kytaru a místo ní tam nechal přesnou sumu, kterou dlužil výrobci. Kdo by mohl vědět, kolik to bylo?“

Thorn si povzdechl. „Nevím, jak bys vůbec mohl vědět, že tě bude sledovat, nevsadil bych ani halíř na to, že tam vůbec bude.“

„Já si na to vsadil a vyhrál, ale celkově jsem to projel.“

„Neobviňuj se, Abe.“

„Moc rád bych to hodil na někoho jiného, ale byla to má chyba. Měl jsem mít rezervní plán. Vůbec mě to nenapadlo, ačkoli mělo.“

„Stalo se,“ konstatoval Thorn. „Co teď?“

„Vím, kde byl a kdy. Jestli souhlasíš, řeknu Gridleyho lidem, aby projeli bezpečnostní kamery v oblasti – motely, půjčovny aut, všechno. Byl na té kytarové akci v Lincolnu, sledoval mě, možná někde cestou nechal stopu.“

„Myslíš, že je to pravděpodobné?“

„Abych řekl pravdu, ne. Měli jsme z pekla štěstí, že jsme mu přišili tu Coxovu záležitost. Klika, že šel kolem bankomatu, když ho někdo zrovna používal, a že nějaká žena před ním projela na červenou a my jsme získali fotky. Nemůžeme věčně sázet na štěstí.“

„Cox za to všechno zaplatil,“ řekl Thorn. „Roztrhaný na kusy ve svém vlastním autě. Oficiálně to skončilo.“

„Natadze visí ve vzduchu. A my víme jistě, že to byl on, kdo sejmul Coxe.“

„Podle toho, jak se na to díváš. Udělal nám laskavost. Uvážíš-li, kolik politiky a peněz v tom bylo, Cox by sešel věkem, než bychom ho dostali, a i to bylo nejisté.“

„Stejně je to zabiják. A já jsem mu něco dlužen.“

Thorn znovu přikývl. Tomu rozuměl. „No dobře. Předej to Jayovi a uvidíme, na co přijdou. Hodně štěstí.“

„Díky, veliteli.“

Když Kent odešel, Thorn přemýšlel o celém případu. Byl to zmatek. Staří sovětští špióni, najatí vrazi, křivácký milionář…

Zabzučel jeho interkom. „Pane? Marissa Loweová na jedničce.“

Thorn se usmál. „Vezmu to.“

Mávnutím pustil telefon a vyvolal obraz. Marissa, která pro CIA dělala několik věcí, byla také styčnou osobou mezi svou skupinou agentů a Net Force. Byla to výjimečně atraktivní žena s kůží barvy kávy s malou troškou smetany.

„Ahoj, Tommy.“

„Ahoj, ty jedna. Jak je…? Kde teď vlastně jsi?“

„Obávám se, že je to tajné. To nemusíš vědět.“

Zasmál se. Byla vtipná. A chytrá, ačkoli se to snažila moc neukazovat.

„Kdy se vracíš do města?“

„Další tajná informace, chlapče.“

„Časem?“

„Myslím, že to mohu připustit, ano.“

„Ty jsi tak hrozná agentka – koukej, právě jsem z tebe vypáčil informaci. Co kdybych byl špión? Mohl bych zařídit sledování, když vím, že se dříve či později vracíš do Washingtonu. Chytil bych tě levou zadní!“ Lusknul prsty.

Zasmála se, a on byl rád, že ji k tomu umí přinutit.

„Ráda bych viděla žádanku, kterou vypisuješ svému sledovacímu týmu, Tommy. Tu kolonku, kde chtějí přibližné náklady a čas, po který bude tým v akci. Napíšeš,časem?“

„Já jsem šéf, já nepotřebuju vyplňovat nějaký smradlavý formuláře.“

Opět se zasmála.

„Ve Foggy Bottom prý otvírají novou restauraci,“ řekl. „Italskou, a povede ji ten chlapík, který býval šéfkuchařem u Gianelliho.“

„Aha, takže…?“

„No, tak mě napadlo, že až se vrátíš, mohl bych zamluvit stůl. Pozvat tě na večeři.“

„Musí být báječné být bohatý,“ odpověděla. „Já to neznám, jsem nižší agentka stěží GS-13, co se sotva protlouká.“

„No jo, bohatství je dobré. Mohla by sis mě vzít, a až se pak rozvedeme, dostala bys půlku a viděla bys.“

„Dáš mi to písemně?“

Oba se zasmáli.

„Čistě hypoteticky,“ řekla po chvíli, „kdybys třeba udělal rezervaci v té nové restauraci řekněme na čtvrtek, možná bys nemusel večeřet sám.“

„Čtvrtek je večer kuželkářské ligy,“ odpověděl.

„Aha. Já si tě neumím ani představit v kuželkářských botách.“

„Na střední jsem měl nejnižší skóre,“ konstatoval. „Skvělý průměr devadesát šest. Mám tě vyzvednout?“

„Ne. Jestli se vrátím, setkáme se tam. V osm?“

„Jestli dostanu rezervaci.“

„Špičkový velitel odboru a boháč jako ty? Bez problémů. V osm.“

Zavěsila a Thorn se zase pro sebe usmál. Skutečně měl rád chytré, vtipné, nádherné ženy. Proč by ne?

Paříž, Francie

Seuratovi na rozdíl od některých jeho kolegů nevadilo zajet si do města, když k tomu měl dobrý důvod. Nechal auto doma a jel metrem. Nic důležitého ve městě nebylo dál než pět set metrů od nějaké stanice metra, jak se říkalo, a místo na zaparkování, stejně jako telefonní budku, nebylo možné najít. Kdo měl rozum, nejezdil do města autem a s příchodem mobilních telefonů vláda usoudila, že je mají všichni, tak proč mít všude nacpané telefonní budky?

Dnes byla schůzka s potenciálním novým klientem – saudským princem a obchodníkem, který chtěl spustit ve své vlasti nový server a chtěl spojení s KyberZemí. To, že byl princ, nebylo tak ohromující, jako kdyby pocházel řekněme z Anglie. Tam dole v poušti nad ropnými poli jich byly stovky, možná tisíce. Byli potomky královských rodin, kde muži mohli mít tolik manželek, kolik si mohli dovolit. Ropný šejk si mohl dovolit slušný harém.

Arabové nebyli tak ryzí, jak rádi předstírali. Mnohá z těch muslimských veřejně deklarovaných omezení v soukromí mizela. Ano, byli momentálně spojenci Francouzů a bylo to něco za něco, ale někteří z nejhorších opilců, největších děvkařů a konzumentů pornografie, se kterými se kdy Seurat setkal, byli Arabové. Když máte dost peněz, máte obvykle i možnost, jak získat, co chcete, když to moc chcete, a jak si zajistit, aby ostatní odvrátili zrak, když jste si toho užívali.

A ve VR to neplatilo, protože jste ve skutečnosti nepili ani nesouložili…

Podíval se na hodinky. Jel dnes trochu později, než chtěl. Neměl čas se zastavit v muzeu nebo v galerii. Seurat se rád stavil v Musée ďOrsay a podíval se na Le Cirque. Georges Seurat nakreslil mnoho kreseb, ale jen několik velkých maleb, a ty byly po celém světě. Nedélni odpoledne na ostrově GrandeJatte, jeho nejslavnější, které bylo inspirací pro muzikál Nedělní odpoledne v parku s Georgem, bylo v Institutu umění v Chicagu. Další visely v Londýně, New Yorku, San Francisku. Jen málo z nich bylo v Paříži. Byla to ostuda, ale kupci, kteří měli dost peněz, aby si je mohli dovolit, žili tam, kde žili.

Jeho spojení se slavným příbuzným bylo známé, někteří ho přijímali, jiní zpochybňovali jeho legitimitu. I když Georges zemřel jako mladý muž na meningitidu nebo na záškrt, měl dvě rodiny. Většina lidí pochopitelně věděla o Madeline Knoblochové, ale jen málokdo vědělojeho druhé milence, s níž byl ředitel KyberZemě sám spřízněn…

Den byl teplý a slunečný a Seurat vychutnával ruch a zvuky města, když kráčel po Rue Vernet k hotelu Elysées Star. Kdysi se tam setkal s jistou ženou, španělskou hraběnkou, ach…

Uviděl saudského prince, jak odpočívá na kovové židli ve venkovní kavárně před hotelem, šálek čaje nebo kávy na stolku před sebou. Takové kavárny jsou pochopitelně v Paříži tradicí, i když si Seurat myslel, že popíjení kávy a pojídání croissantů za neustálého proudění hlučných automobilů rozhodně není uklidňující. Některé kavárny se nacházely na pěších zónách a ty se mu líbily mnohem víc. Je těžké pokochat se rozvlněnou chůzí nádherné ženy na vysokých podpatcích, když se kolem valí stěhovák s děravým výfukem a chrlí na vás mračna smradlavých plynů.

Princ měl na sobě oblek, za který dal pravděpodobně víc než za normální auto. Princ, který to rád zlehčoval a chtěl, aby se mu říkalo Saide, uviděl Seurata, jak k němu kráčí. Pozvedl šálek na pozdrav.

Seurat se usmál a pokývnul.

Náhle pokryla ulici temnota. Seurat se zamračil a podíval se na oblohu, kde zakrýval slunce tmavý mrak. To přišlo rychle –

Šíp blesku vypálil z mraku, udeřil do skupiny chodců, kteří čekali na přechodu, a rozprášil je, jako by mezi ně spadla bomba.

Démonický hlas se začal hlasitě smát, když další blesky zasypávaly ulici. Začaly padat kroupy, kusy velké jako golfové míčky se řítily k zemi, fičela vichřice a lidé na ulici ječeli a běželi do úkrytu –

Merde! Ten zkurvený bastardský hacker v tom zase jede…!

Rue de Soie Mame-laVallée Francie

Seurat se vysoukal ze senzorového obleku, stále ještě zuřil. Ztráta potenciálního klienta byla špatná, ale ne zásadní. Fakt, že ten hacker pořád ještě může napadat KyberZemi, kdy se mu zlíbí, zásadní byl. Už zavolal svým technikům, kteří vyrazili na lov, ale moc nedoufal, že se své kořisti zmocní brzy.

Tohle musí přestat. A až chytí muže, který je za to zodpovědný, chtěl ho Seurat vidět v díře tak hluboké, že už nikdy nespatří světlo světa.

Merde!

17

Quantico, Virginie

Zbavit se těla nebylo tak těžké, jak to líčily televizní detektivky. Hlavní bylo, aby tělo nebylo objeveno dříve, než jste byli dost daleko, aby ho s vámi úřady nemohly spojovat, a nenechat kolem nic, co by ukazovalo na vás – DNA, otisky prstů, platební kartu…

Znáte to, jak vezmou vlas a dají ho do nějaké medicínské mašiny, která zabzučí a za čtvrt minuty vyplivne fotku vraha? Naprostý nesmysl.

Locke zabalil vyděrače do přehozu postele, počkal do soumraku, odnesl jeho tělo ke svému vypůjčenému autu a dal ho do kufru. Vyhledal motelovou uklízečku, počkal, než vešla do jednoho prázdného pokoje, aby ho uklidila, a vzal z hromádky na vozíku čistý přehoz, místo chybějícího.

Příští ráno, nikdo se přece nechce potulovat po okolí pozdě v noci s mrtvolou v kufru a riskovat, že ho zastaví otrávený policista, jel Locke do nedaleké průmyslové oblasti a prozkoumal ji. Najít to, co hledal, mu zabralo sotva půl hodiny. Na poutači na jedné z budov objevil číslo na obchodníka s nemovitostmi. Zavolal mu z telefonní budky a zjistil to, co potřeboval. Lockemu štěstí přálo, to místo bylo perfektní.

Odtamtud jel do obchodního střediska a nakoupil zásoby. V železářství koupil rudl, akumulátorovou pilku, pilu na stromy, kladivo, také malou mačetu, lakýrnický oblek a krabici zelených pytlů na listí. Také vzal soupravu malířských kombinéz, povlaky na boty, gumové rukavice, čistidlo ve spreji a ředidlo.

V obchodu s malířskými potřebami nakoupil velkou roli igelitové fólie a ještě jednu roli bílého řeznického papíru a černý fix.

Objevil cyber kavárnu, koupil si hodinu na počítači a přihlásil se na internet. Tam našel obchod s elektrospotřebiči a pomocí tajného účtu, na který dal pod falešným jménem již před měsíci několik tisíc dolarů, koupil mrazák a zajistil, aby ho okamžitě doručili na adresu, kterou našel v průmyslové zóně.

Poblíž nového letiště na parkovišti pro dlouhodobé stání ukradl malou dodávku a vyměnil její poznávací značku s autem stojícím vedle. Když to dělal, měl na sobě základní převlek – klobouk, sluneční brýle a falešný knír. Zaplatil parkovné za ukradené auto u automatické pokladny u výjezdu. Dojel zpět ke svému vypůjčenému vozu zaparkovanému na plácku vedle multikina a přenesl tělo a zásoby do nového vozu.

Vyjel na virginský venkov, objevil starou a převážně neužívanou silnici v borovém lese a jel po ní, dokud nebyl deset kilometrů od hlavní silnice.

Vystoupil, oblékl si kombinézu, návleky a rukavice.

Odnesl zbytek svých zásob a tělo mezi stromy. Rozbalil krycí fólii a na ní rozložil mrtvolu. Sundal z ní oblečení a dal ho do odpadkového pytle.

Trvalo to pár hodin, než rozdělil tělo do balíčků po třech kilech a méně. Patnáct minut jen na rozřezání hlavy na malé kousíčky a na vyražení všech zubů. Každá část byla zabalena do plastu a do řeznického papíru s nápisy: řízky, pečeně, žebírka, kotlety.

Když s tím byl hotový, sbalil zakrvácený přehoz a dal ho do plastového pytle. Pečlivě vyčistil pily a mačetu a dal je do rozdílných plastových pytlů.

Svlékl si kombinézu, brýle a návleky na boty a dal je do dalšího pytle.

Všechno sbalil a odjel.

Když byl zpět na svém místečku v průmyslové zóně, což byla teprve nedávno vyklizená budova, zaparkoval vzadu, kam nechal doručit mrazák. Vypáčil zámek u dveří a rudlem přestěhoval mrazák do budovy. Vyndal ho z kartonové krabice a z vnitřku odstranil pěnovou výplň. Jak se dověděl od realitního agenta, elektřina byla stále zapnutá a měla tak zůstat přinejmenším další dva měsíce, jelikož do té doby se měl nastěhovat nový nájemník. Našel zásuvku a zapojil do ní mrazák.

Přesunul balíčky z dodávky, dal je do mrazáku. Všechny kromě kousků hlavy a prstů. Zavřel mrazák, znovu zamknul dveře a odjel. Nebylo doporučené takto nakládat mrazák, než začne mrazit, ale pokud se maso trochu rozloží, tak to ve skutečnosti nevadí. Nakonec ztvrdne.

Do kontejneru za řeznictvím dal pytel na listí s prostěradlem.

V obytné čtvrti osm mil daleko se zbavil pytle s oblečením toho mrtvého muže. Nechal si peněženku, hodinky, klíče i prsten.

Obal od mrazáku putoval do jiné popelnice.

Prázdnou peněženku, hodinky, prsten, klíče a pily hodil do řeky dostatečně daleko od břehu, aby na ně nikdo nestoupnul při brouzdání, což by neměl, protože tam byl nápis, který zakazoval plavání. Zuby také hodil do vody.

I kdyby někdo našel některé z nich, s plombami, neexistoval způsob, jak je dát do souvislosti s konkrétní zubní kartou.

Zbytek zásob putoval do popelnic nebo kontejnerů na čtyřech různých místech. Poslední pytle s kombinézami, rukavicemi a obsahem peněženky mrtvého zapálil ve starém sudu od oleje za smetištěm. S pomocí ředidla hořely opravdu dobře. Ujistil se, že rukavice shořely, aby tam nezůstaly otisky.

Pak jel na hřbitov a našel hrob, který očekával nového nájemníka. Dal pytel s rozsekanou hlavou a prsty do prázdného hrobu a přikryl ho dostatkem hlíny, aby nebyl vidět. Málem ho přitom objevil někdo na návštěvě kousek od něj, ale dokončil svou práci, než se dostali natolik blízko, aby ho viděli. Přemýšlel i o tom, najít psí ohradu, nebo jít do zvířecího útulku a dát ty kousky sežrat psům, ale vzpomněl si na tu starou městskou pověru o dávícím se dobrmanovi, a i když by kousky lebky nikomu nic moc neřekly, takový prst ano, jelikož měla státní policie otisky prstů ve své složce.

Vrátil se na letištní parkoviště, vrátil dodávku na stejné místo, které zabírala předtím, vrátil poznávací značky na původní vozidla a odešel.

Když jel k jinému motelu, rozvažoval o tom, co provedl. Ano, byla to spousta práce, stejně tak mohl pohřbít tělo bez hlavy a bez prstů v lesích, možná tam nerušeně nemuselo ležet navždy, ale pravděpodobně by nebylo objeveno týdny nebo měsíce, pokud ne roky. Pokud by už nalezeno bylo, úřady by nebyly schopné tělo identifikovat. Většina lidí nemá ve složkách záznam DNA.

Ale až noví nájemníci průmyslové budovy otevřou mrazák, buď balíčky s masem vyhodí, nebo si vezmou jeden domů do polévky. Pokud se to stane a dotyčný strávník nebude náhodou kanibal, okamžitě nastane poprask. Tak ohavný zločin mohla být práce jen nějakého zvráceného psychopata, opravdového pošuka, a tvůrci profilů z FBI se pobaví.

A to, s čím přijdou, nebude vůbec podobné Jackovi Lockemu…

Usmál se. Nachystal jim show a oni jí uvěří, protože jí budou chtít uvěřit. Locke byl, jak cítil, umělec a tento druh věcí byl částí jeho umění a řemesla. Obchodník z Hongkongu bude poslední osoba, kterou budou hledat. Jednoduché kejkle. A také chytré. Pokud se tak mohl pochválit.

Zatím se musel vypořádat s aktuálním problémem, Net Force a KyberZemí, a přestože by nemělo být násilí zapotřebí, možnost to pořád byla…

18

Vesmír, mezihvězdná loď Enterprise

Jay zkoumal s Brettonem holografické zobrazení na můstku Enterprise, když se výstražná světla rozblikala a klakson se rozezněl.

„Celé posádce, červený poplach!“ říkal hluboký hlas.

Jay kývnul na svého VR společníka.

„Měl bych to vzít.“

George jen kývnul a Jay poodstoupil do výklenku, aby přijal hovor, přičemž potlačil okolí soukromou zástěnou. Mohl vidět ven, ale Bretton nemohl vidět dovnitř. Jen Saji a Thorn mohli vniknout do jeho scénáře s touto úrovní naléhavosti, takže věděl, že to musí být důležité.

„Jayi?“

Byla to Saji. Její hlas zněl ustaraně. Všechen jeho klid se náhle vytratil, když ji uslyšel.

„Ano, lásko?“

„Jde o Marka.“

Úder strachu projel tělem VR frajera, jak ta slova uslyšel.

Mark.

Byl mrtvý? Unesl ho někdo? Jay považoval svou představivost za docela obstojnou, ale rodičovství mu už ukázalo, že byly zcela nové starosti, které měl teprve objevit.

„Co se děje?“

„Nevím!“ Její hlas se při tom slově zvýšil.

Byl vynervovaný. Za celou tu dobu, co spolu byli, nemluvila Saji takhle. Zachovávala klid a udržovala svou vyrovnanost i za sebevětší zátěže. Takový hlas neměla, ani když se dostal z kómatu.

„Hráli jsme si v obýváku a najednou začal kašlat a chovat se divně. Dostala jsem strach a zavolala zdravotní sestru ve službě, ta mi řekla, že bych ho měla přivézt.“

Odmlčela se.

„Pak vypadal, že mu je dobře, ale začal sebou škubat, jako kdyby měl záchvat, a teď jsme se zasekli v zácpě a on se nelepší!“

Pane Bože!

„Kde jsi teď?“

„Jsem na… na Shermanově, mířím do Dětské nemocnice, je tady všude zácpa!“

Jay zíral na svou osobní obrazovku na tichém můstku Enterprise, na hlavní obrazovce se třpytily hvězdy, hologram Dysonovy sféry plul uprostřed prostoru. Jeho citové rozpoložení nemohlo být vzdálenější poklidnému výjevu. Zdálo se mu, že uběhly hodiny od chvíle, co vzal ten hovor. Podíval se na hodiny a zjistil, že to byla jenom minuta. Méně.

Chvilku tam jen tak seděl. Sajino zděšení a jeho obavy o synův život ho zmrazily. Ale jen na chvilku. Nikdy se nedostal do takového stavu, aby nebyl schopný pracovat pod tlakem.

No tak, Gridley, tak to tu trochu rozhýbej!

Nejdřív Saji: „Bude to v pořádku, lásko,“ řekl a vůbec netušil, jestli to tak bude. Ale něco říct musel. Musela se držet a bylo to to nejlepší, co mohl udělat.

„Zkusím vyřešit dopravu a setkám se s tebou v nemocnici, jak jen budu moci. Drž se, lásko. Jak mu je teď?“

Klid, Gridley, musíš ji uklidňovat.

„Vypadá trochu líp,“ odmlčela se. „Miluju tě, Jayi.“

„Já tebe taky miluju. Jeď. Bude to v pořádku.“

Odpojil se a zrušil soukromou zástěnu.

Bretton vzhlédl. „Něco je špatně?“

„Rodinná pohotovost. Musím jít, zastavím se u tebe, až budu moct.“

Bretton přikývl. „Hodně štěstí.“

Quantico, Virginie

Jay odpojil VR, kterou používal na propojení s Brettonem, a přepnul svou pracovní plochu z armádní sítě na běžnou VR. I když měli bezpečnostní filtry po celé délce připojení a každý paket byl v jiném protokolu, dával si velký pozor, aby své VR přístupy nemíchal.

A s tím, co měl v plánu, rozhodně nechtěl, aby se na něho mohla armáda napojit. Nebo kdokoliv jiný.

Přepnul do jiného scénáře, byl ve velké kanceláři se spoustou sekretářů všude kolem. Přešel k zelenému a trhnutím otevřel jeden z šuplíků. Šuplík skřípal úplně stejně jako před lety, kdy ho naprogramoval při procvičování kancelářského rozhraní, VR ekvivalent desktopu ze staré školy.

Z pověšeného adresáře nadepsaného Nedávné vytáhl tenkou červenou složku, otevřel ji a rychle listoval stránkami uvnitř.

Nohou vyťukal do podlahy sekvenci. Okénko hlasového ovládání se mu objevilo u hlavy.

„Najdi Saji,“ řekl.

„Rozumím.“

Program, který spustil, součást většího projektu FBI, byl vyřazen před několika lety. Přinejmenším oficiálně. Pomocí kombinace triangulace GPS satelitů a pozemních rádiozesilovačů mohl software najít pozici konkrétního mobilního telefonního signálu, pokud byl v záznamu.

Okázale projekt pohřbili kvůli nezájmu, ale skutečným důvodem bylovyhnout se strachu z Velkého bratra – obava naneštěstí ne zrovna neopodstatněná. Jay použil ten program párkrát při operacích Net Force a jednou, když prověřoval satelitní záznamy, zjistil, že některé jiné agentury z washingtonského bezpečnostního aparátu vytáhly software z rakve více než jednou.

Na místě, kde předtím bylo okénko hlasového ovládání, se objevila tenká mapa.

Tam byla…

Zatímco program běžel, našel kódy, které hledal.

Zelenáči to zase rozjedou.

Před pár týdny pomáhal vystopovat ministerstvu oblastních veřejných prací nějaké hackery, kteří si říkali Zelenáči. Zahrávali si s místními dopravními signály pomocí ukradených kódů skrz VR, která byla schopná rozpoznat barvy na semaforech a měnit je stiskem tlačítka.

Momentálně byla jediná tlačítka, která mačkali, na telefonech v okresním vězení. Jay se modlil, aby ty kódy byly stále platné.

Napojil vyhledávací program na software, který jednou použil ke sledování peněz přes VR, přičemž změnil vstupní parametry, aby místo toho sledoval Saji. Označil polohový maják na nejbližším semaforu, který měla na cestě do nemocnice, zrovna… támhle ten, a nastavil, aby se rozsvítila zelená.

Teď, kdekoliv byla, se na semaforech rozsvítí zelená a zůstane tak, dokud kolem nich neprojede.

Na vteřinu se Jay zamyslel nad tím, co provedl. Právě naboural veřejnou dopravu z osobních důvodů – žádná omluva před zákonem. Pokud na něj přijdou, budou problémy.

Pravda, odrazil program od několika set VR uzlů na síti, přičemž obkroužil zeměkouli několikrát s překroucenými routerovými kódy, což by mělo sledování prakticky znemožnit. Nebylo pravděpodobné, že by ho mohl dopadnout někdo jiný, ale na riziku nezáleželo, šlo o život jeho syna a neexistovalo nic, absolutně nic, co by pro něj neudělal. Jestli někdo kvůli tomu, co udělal, přijede pozdě do zaměstnání, tak to bylo smutné. Nastavil program, aby se zničil, jen co Saji dorazí do nemocnice. Vyklouzl z VR. Musel se dostat ke svému autu.

Málem se srazil s Thomem, když se hnal dveřmi.

„Promiň!“

„Kde hoří?“ zasmál se Thorn.

„Mark je se Saji na cestě do nemocnice, má záchvaty!“

Thornův úsměv zmizel. Okamžitě řekl: „Máme na plošině helikoptéru. Jdi tam, všechno vyřídím.“

„Díky, šéfe.“

Jay běžel.

Peking, Čína

Tu a tam měl generál Wu příležitost cestovat, a tentokrát to bylo kvůli účasti na večírku u příležitosti odchodu jeho starého kamaráda generála Peje do důchodu: obyčejného, ale poctivého chlapa, který se propracoval skrz hodnosti z vojína na velitele. Pej byl venkovan, který vstoupil do armády během kulturní revoluce a rychle stoupal. Nebylo tomu ani tak díky jeho vojenskému géniu jako spíš působivosti jeho záhadného talentu nikdy nikoho neurazit. Byl známý jako pevný a stálý Pej. Poté, co vystoupal až k vyšším hodnostem, mu svěřili velení nad zásobováním na základně poblíž Tibetu, kde důstojně sloužil deset let, než přišel čas odchodu do důchodu.

A teď Pej odcházel, nejspíš aby se vrátil na svou rodinnou farmu na Zapadákov, a jeho přátelé a soudruzi pozvednou skleničky, aby připili na jeho odchod a uvědomili si, že se jejich čas taky velmi rychle blíží.

Oslava se konala v nové vojenské budově v Západním Čanganu, jižně od jezera Nunhai poblíž Pekingské koncertní haly. Vzhledem k tomu, že Wu dorazil více než dvě hodiny před zahájením večeře, využil příležitosti protáhnout si nohy.

Celá oblast byla prošpikovaná muzei, včetně památníků Lidovým hrdinům, Maova mauzolea a Muzea čínské revoluce, pohodlně umístěnými naproti Bráně nebeského klidu, která vedla na náměstí Tchien-anmen a do Zakázaného města.

Ve vzduchu byla rozhodně víc než troška smogu, což bezpochyby zrušilo veškerý zdravotní přínos, který mohla procházka přinést. Žil na dluh už od té vzpoury na stanici Manču před čtyřiadvaceti lety. Trocha smogu mu nedělala starosti.

Den byl teplý, podle předpovědi až do večera bez deště, vzduch tedy na nějaký čas zamlžený zůstane. Na chodnících bylo víc lidí a zahraniční turisté s kamerami v křiklavých šortkách a košilích v houfech civěli na budovy a památníky. Před branou do Zakázaného města bylo vždycky rušno.

Kéž by tak žil před dvěma sty lety, aby byl generálem v době, kdy to něco znamenalo.

Dokonce i před padesáti lety by to byla pěkná procházka. Teď tu byla rychlá občerstvení McDonald, Burger King a KFC, francouzské pekárny, nápisy inzerující Coca-Colu a The Gap a Fordovy automobily, Holiday Inny a hotely Sheraton. Olympiáda v roce 2008 za sebou nechala víc takového smetí. Když sledoval tyhle věci v samotném srdci své země, měl pocit, že se dívá na neštovicemi znetvořenou tvář překrásné ženy.

Rád věřil, že je realista. Věděl, že nemůže sám zvrátit čas a vymazat všechen západní vliv. Ale možná mohl vrátit něco ze starých časů a určitě mohl věci změnit. Každý dělal, co mohl.

A on to zcela jistě udělá.

Podíval se na hodinky. Stále spousta času. Mohl se stavit v nové vojenské knihovně, která nebyla daleko od místa Pejovy večeře. Nebo se možná bude jen procházet. Byl smog a teplo, ale on byl docela uvolněný. Viděl se s Mayli těsně před tím, než odešel, přinesla zprávu o Shingovi… společně se svými intimnějšími službami. Navíc se stihl pár hodin prospat během letu. Jednou z věcí, které se naučíte v armádě, je spát, kdy se jen naskytne příležitost – nikdy nevíte, kdy dostanete další šanci.

Ano. Projde se městem a pokusí se nevnímat západní mrzačení, jak to jen půjde…

19

Restaurace Giavellt’s Washingtony D. C.

Do některých restaurací chodíte kvůli jídlu, do jiných pro atmosféru. Do několika chodíte, abyste viděli a byli viděni. Tahle měla všechno. Šéfkuchař, Antonio Cavelos, byl v kuchyni mistrem. Dekorace byla decentní, tlumená a se spoustou materiálů ve stropu a stěnách, které pohlcovaly zvuk, takže zde vládl relativní klid, i když bylo narváno. Seděli tu hodnostáři, od senátorů Spojených států, přes velvyslance, po filmové hvězdy. Všichni z nich byli zajímaví, ale, aspoň podle Thorna, ne tak zajímaví jako žena sedící naproti němu.

„Tak co si o tom myslíš?“ zeptal se Marissy.

„Tony umí vařit, o tom není pochyb. Nejlepší parmazán na lilku, jaký jsem mimo starý kontinent jedla.“

„Býváš tam často? Počkat – to je tajné, viď?“

Zasmála se. „Tak, Tommy, jak je na tom tvůj milostný život?“ Mrknul. Tohle pro něj byla zcela nová oblast konverzace.

„O jakém milostném životě mluvíš?“ zeptal se. „Neměl jsem rande od doby, jak jsme ty a já šli na tu charitativní záležitost v New Yorku.“

„To nebylo rande. Byli jsme tam pracovně.“

„Tak vidíš.“

„Chudáček Tommy. Tráví své večery úplně sám.“

Kam tím mířila? „Jsem na to zvyklý,“ řekl.

Usmála se. „Jak to jde v práci?“

Na chvilku zmlknul a nebyl si jistý, jestli byl rád, že změnila téma. „Normálka. No, snad kromě toho, že nad námi převzala kontrolu armáda a že jsme dostali nový úkol, který v současnosti nevypadá, že bychom ho úspěšně plnili.“

„No, jak řekl Dylan, časy jsou už takové, že se mění.“

„To bylo předtím, nebo potom, co začal dělat reklamy pro Victoria’s Secret?“

„Dloooouho předtím. Co si o tom myslíš ty?“

Pokrčil rameny.

Číšník se vynořil odnikud se zákuskovým podnosem. Usmíval se, když podnos sklonil.

„V kterém z nich je nejvíc tuku, cukru a kalorií?“ zeptala se Marissa.

„Trojitý tvarohový koláč s čokoládovou polevou.“

„Dáme si je dva,“ řekla, „a kávu, ne bez kofeinu.“

Číšník se znovu usmál a odešel.

„Vážně, Tommy.“

„Porota stále čeká. Zatím nás nechávají dělat práci po našem, ale to jen proto, že nás opravdu potřebují. Armáda se na život dívá úplně jinak než civilisti. Uvidíme, jak to dopadne.“

Dlouze a hluboce se na něj zadívala. „Přemýšlíš, že odejdeš, když to nebude po tvém?“

Měla talent na trefy do černého. Nejednou se na něj podívala a přesně definovala, co se mu honilo hlavou.

„Neupsal jsem se k tomu, abych byl něčí poslušnej pejsek. V mém okolí je příliš mnoho lidí, kteří si myslí, že všichni, kdo pracují pod nimi, potřebují mikromanagement. Když jsem najat pro své dovednosti a schopnosti, pak očekávám, že je budu smět používat bez toho, aby mi někdo ne tak dobrý říkal, jak mám dělat svou práci.“

„Moc bohatý, aby ses smířil s tím svinstvem, ne?“

„Jedním slovem ano. Jednou z největších výhod peněz je, že nemusíš dělat s blbci a idioty, když se na to jiecítíš.“

Číšník se vrátil a nesl kávu a tvarohový dort s čokoládou.

„No páni, to byla rychlost,“ řekla Marissa.

„Nejlepší lidé dostávají nejlepší služby,“ řekl číšník. „Tonyho pravidlo.“ Usmál se na Marissu.

„Štěstí, že jsem tu s ní,“ řekl Thorn.

„Ano, pane, velké štěstí.“

Čerstvě uvařená káva, pravděpodobně ze zrn upražených a rozemletých před několika minutami, voněla báječně. A tvarohový koláč vypadal, že člověk přibere dvě kila, jen se ho dotkne vidličkou.

Marissa si vzala velké sousto ze svého a zasténala. „Lepší než sex,“ řekla. „Mmmm.“

Thorn si vzal kus ze svého vlastního koláče. Moc vydatný. Tisíc kalorií v tom kousíčku, přinejmenším.

„No taaak, Tommy, když řeknu něco takového, měl bys na to něco říct.“

„Ou, promiň, co mám říct?“

„S tebou není legrace.“

Oba dva si vzali další kousek. Thorn usrknul z horké kávy. Skvěle uvařená.

„Ve službě jsou někteří chytří lidé, popírající staré tvrzení o tom, že zpravodajské služby jsou jako oxymóron,“ řekla.

Počkal si, než si vzala další velký kousek, pak řekl: „Kdepak by se sladká mladá agentka CIA naučila takové slovo?“

Než stačila spolknout dostatečné množství z koláče, aby ho usadila, pokračoval:“Já vím, že to nejsou všechno jestřábi vyházení ze třetí třídy. Ale mně se prostě nepracuje dobře, když mi někdo kouká přes rameno. Když nás nechají na pokoji, žádný problém.“ Zmlknul a pak řekl: „Abe Kent je ale šťastnej.“

„Nojo, zpátky u sboru. Jak se má?“

„Je to dobrák, ale nedávno prožil dost ošklivou událost.“

Řekl jí o Kentově výletu do Nebrasky a střetu s Natadzem, vrahem a klasickým kytaristou. Znala ho, samozřejmě, účastnila se Coxova vyšetřování a měla bezpečnostní prověrku přinejmenším tak vysokou, jako měl Thorn, pravděpodobně vyšší.

„Zajímavé,“ řekla, když skončil, „nikdo nemá rád resty, když už má být vše hotové a zabalené. Získala jsem pocit, že je plukovník dost systematický. Vsadila bych se, že Natadzeho nakonec dostane.“

Thorn přikývnul.“Jay Gridley se taky trochu vyděsil. Jeho syn onemocněl. Chlapec je v nemocnici, ale vypadá to, že bude v pořádku.“

„To je dobře.“

Na chvilku zavládlo ticho naplněné… něčím.

„Dneska zaplatím večeři já,“ řekla tichým hlasem.

Začal se smát a považoval to za vtip, večeře je bude stát tři sta doláčů, s vínem ještě víc – ale přestal. „A to proč?“ řekl stejně tichým hlasem jako ona.

„Protože nechci, aby sis myslel, že dnes večer půjdu s tebou domů proto, žes mě pozval na fajn večeři.“

Zdálo se, že Thornovi náhle vyschlo v krku. Nemohl najít slova.

Zasmála se: „Copak? Ztratil jsi řeč?“

„Tak nějak,“ vysoukal ze sebe.

Smála se.

Univerzitní park, Maryland

Thorna probudila vůně vařící se kávy. O chvilku později přišla do ložnice Marissa v tlustém načechraném županu, který dostal před lety v tokijském Hiltonu. Nesla dva hrnky s horkou kávou.

„Ahoj,“ řekla.

„Jo, ahoj, ty jedna.“

Měla vlhké vlasy, musela se vysprchovat. Zaspal to. Posadila se na okraj postele, zasmála se na něj, jak mu podávala jeden ze šálků, když se posadil. Po minulé noci by zaspal i výbuch bomby na vlastním dvorku. Usrknul z kávy. Byla dobrá.

„Snídáš?“

Zakroutil hlavou. „Většinou ne.“

„Já taky ne. Právě tak nejsem domácký typ holky,“ řekla. „Umím udělat kafe a spustit mikrovlnku, ale neuvařím nic, co by stálo za řeč. Bůh ví, že mě to mamka zkoušela naučit, ale mě vždycky víc zajímalo šplhání na stromy a ploty a prozkoumávání dvouakrového lesíka. Dokážu připálit hamburger, a když mám dobrý den, zvládnu salát.“

„Žádný problém,“ řekl. „V kuchyni mi to docela jde.“

„Na bílýho kluka to ani v ložnici nebylo špatný.“

Oba se smáli.

Řekla: „Musím jít, Tommy. Práce.“

Přikývnul. „Potřebuješ jiné šaty?“

Pozvedla obočí. „Ty tu máš dámské oblečení? V mé velikosti?“

„Myslím, že tu něco nechala teta, když přijela před nějakou dobou na návštěvu.“

„Aha, jistěže nechala,“ zakřenila se. „V autě mám náhradní oblečení a cestovní tašku.“

Teď byla řada na něm, aby pozdvihl obočí. „Fakt? Tím chceš říct, žes to celé plánovala?“

„To jsem snad řekla? Vždycky mám náhradní oblečení a cestovní tašku v autě. Nikdy nevíš, kdy se můžeš zaseknout někde venku na nějaké sledovačce nebo něčem takovém.“

„Měl jsem za to, že CIA nemá provádět operace na našem území.“

„Kde jsi na tohleto přišel, drahouši? Měl bys do města jezdit častěji.“

Začala se zvedat. Jednou rukou se dotkl jejího ramene. Musel jí říct hned, jak… to bylo skvělé. A možná zjistit, jestli to cítila stejně. A možná zjistit, jak by to mohlo pokračovat.

„Ty, Marisso…?“

Četla mu myšlenky. Potřásla hlavou. „O tom ještě nepřemýšlej, Tommy. Nechrne to nějakou dobu usadit a zjistíme, co cítíme. Ale ano, bylo to dost výjimečné první rande, že ano?“

Odešla do koupelny v hale. Posadil se na posteli s prostěradlem kolem pasu a usrkl kafe. Nebyla vůbec podobná obvyklým typům jeho žen. Většinou to byly inteligentní, racionální a severské blondýny s modrýma očima, pohotovým smyslem pro humor a atletickou postavou. Marissa předstírala, že je méně chytrá, než ve skutečnosti byla. Prověřil si ji a její IQ_bylo vyšší než jeho. Ale byla založená mnohem víc citově. A s její čokoládovou kůží, hnědýma očima a černými kudrnatými vlasy tak vzdálená nordickému typu, že to víc nešlo.

Zakroutil hlavou. A na ničem z toho vůbec nezáleželo. Protože to, co Thorn cítil, bylo něco, co v něm nevřelo již dlouhou dobu, ale ne zas tak dlouho, aby zapomněl, jak se tomu říká.

Nechtěl ten pocit. Nemohl si ho dovolit, opravdu, ne v tuhle dobu, ale bylo to tam.

Ať se mu to líbilo, nebo ne, do té ženy se zamiloval.

20

Velitelství Net Force Quantico, Virginie

Thorn seděl a zíral na holoprojektor svého počítače, i když z něj ve skutečnosti nic nevnímal. Ta záležitost s Marissou ho rozhodně táhla do vývrtky. Musel si to přiznat, ale přece jen to bylo zvláštní.

Byla tak… jiná…

Vzhlédl a spatřil ve dveřích plukovníka Kenta.

„Abe, pojď dál.“

Kent vešel dovnitř.

„Tak, co se děje?“ zeptal se Thorn a změnil proud svých myšlenek. Kent řekl: „Mám vodítko k Natadzemu.“

Thorn zamrkal. „Opravdu?“

Kent kývl na Thomův počítačový terminál.

„Přihlas se do jeho složky, zadej heslo Stansell.“

Thorn mávl na senzory počítače a řekl: „Adresář Natadze, podadresář Stansell.“

Ve vzduchu se zjevila internetová stránka, holoprojektor ukazoval několik kytar.

„Řekni si o La Tigra Blanca Tres,“ řekl Kent.

Thorn to udělal.

Obraz se změnil. Zjevila se klasická kytara, pomalu se otáčela. Nástroj měl na stranách a vzadu světlou, ale sytou barvu, něco mezi žlutohnědou a špinavě bílou, a barvu starého konopného papíru vpředu. Na stranách a vzadu byly vzory, které vypadaly jako tygří drápance.

„Vypadá, jako by žhnula,“ řekl Thorn.

„Říkají tomu proměnlivá barva. Stejnou věc uvidíš u drahokamu nebo u jemného hedvábí. Využívá vlastností dřeva.“

„Hmm. Zajímavé.“

„Bílý tygr,“ řekl Kent, „a třetí v pořadí. Udělal ji chlapík jménem Les Stansell v malém jižním oregonském městečku severně od hranic Kalifornie.“

„Moc pěkné.“

„Dřevo na čele je cedr Port Oxford, na stranách oregonské myrtové dřevo. Krk je ze španělského cedru, hmatník z ebenu, pokud na tom záleží. Stojí asi o pět táců víc proti jeho běžným modelům – udělal specialitu z těch druhů dřeva a profesionální hráči se o těch kytarách očividně vyjadřují velmi pochvalně. Ověřil jsem si to, dokáží udržet tón, aby zněl, a vyšší tóny rozezní okamžitě.“

Thorn přikývnul.

„Konkrétně tahle je najednou k dostání ve specializovaném obchodě v San Francisku a chtějí za ni deset tisíc dolarů.“

Thorn váhal. „No a…?“ řekl po chvilce.

„Málokdo jen tak vejde z ulice a koupí si kytaru za deset tisíc. Zaslal jsem oběžník každému výrobci a do všech obchodů se špičkovým zbožím, které jsem přes internet našel, a požádal jsem, aby mě informovali v případech, kdy prodejce klasické kytary s cenou nad deset tisíc dolarů osobně neznal zákazníka. Dostávám šest až osm upozornění za den a většinou je zvládnu vypátrat a vyřadit ze seznamu podezřelých s pomocí jednoho z Gridleyho hochů.“

„A tady toho jsi nedokázal najít.“

„Ne, šli jsme po stopách, ale narazili jsme na slepou uličku.“

„Může to být cokoliv,“ řekl Thorn, „někdo nechce, aby se o tom dozvěděla jeho manželka, možná někdo hledal způsob, jak oklamat berňák.“

„To je pravda. S tím jsem se už setkal – nějakej chlapík koupil drahou kytaru a nechtěl, aby se o tom jeho žena dozvěděla. Ale dokázal jsem ho najít a dát si to dohromady docela rychle.“

„Myslíš si, že tohle je ten, po kterém jdeme?“

Kent přikývl. „To si myslím, mám tak silnou předtuchu jako nikdy jindy. Vlastníka obchodu kontaktovali přes e-mail, peníze převedli z účtu na Bahamách a kupec se má zastavit a vyzvednout si kytaru zítra.“

„A ty nechceš, aby to prověřil místní tým FBI.“

„Ne, tohle je… osobní. Chtěl bych tam být sám.“

Thorn přikývnul. „Jdi na to.“

„Díky –“

„Natadze je skvrnou i v mých záznamech, Abe. Potřebuješ pomoc?“

Plukovník Kent zakroutil hlavou. „Myslím, že ne. Tentokrát bude moment překvapení na mé straně, ne na jeho.“

„Průběžně mě informuj.“

„Budu, veliteli.“ Odmlčel se. „Jak je na tom Jayův syn?“

„Jak jsem vyrozuměl, tak nyní celkem dobře. Ne natolik, aby ho pustili domů, ale lepší se.“

„To je dobře.“

„Ano.“

Kent odešel na střelnici a strávil tam hodinu palbou stovky nábojů ze své pistole. Šel po profesionálním zabijákovi, který bude ozbrojený a vysoce nebezpečný. Bylo důležité ujistit se, zda jeho zbraň funguje tak, jak má, a zda je schopný z ní střílet přesně.

Na střelnici ještě zbraň vyčistil, znovu nabil a odešel si domů sbalit.

Chytré by bylo dostat se do San Franciska, dát dohromady tým z agentů FBI, jednotku SWAT místní policie, nalíčit past, a pokud by se Natadze ukázal a třeba se jen křivě podíval, rychle ho sejmout.

Ale Natadze se jen tak nevloudil do hotelového pokoje někomu jinému a nevyfoukl mu kytaru přímo před nosem. Způsobil, že Kent vypadal příliš hloupě, než aby to nechal vyřídit někoho jiného.

Mimoto Natadze ho nezabil, což bezpochyby mohl, ale neudělal to. Kent věděl, že to nebylo kvůli tomu, že by si Natadze dělal starosti s tím, jak by asi vražda navíc prodloužila jeho pobyt ve vězení, kdyby ho snad někdy chytli. Byl to profesionální zabiják a stejně nechal Kenta naživu. To muselo o něčem svědčit.

Kent na to nemohl reagovat četou ostřelovačů.

Ne, tohle odpoledne bude v letadle, a jakmile tam dorazí, bude sledovat obchod s kytarami. Natadze se mohl rozhodnout, že přijde o den dříve, nebo také o den později.

Jedna věc byla jistá: kdokoliv si vyzvedne tu ručně dělanou kytaru za deset tisíc, bude mít Abrahama Kenta přilepeného na zádech, jen co vyjde z obchodu. Zcela určitě.

QuanticoVirginie

Za peníze jste si mohli koupit jen něco, rozjímal Locke, když zvažoval situaci. Byl v mírně uspokojivém motelu ve Virginii v malinkatém městečku, které by nikdy nemohlo existovat nebýt mariňáků a vládních zaměstnanců. Zjistil, že se Net Force skutečně spojila s KyberZemí a pokoušela se aktivně vypořádat se Shingovými zásahy, ale když takotom přemýšlel, dalo se to očekávat, že?

Obecně Locke věřil lidem nerad, nejméně těm, kteří uměli něco, co on ne. Shing byl opička, která uměla jen jeden trik, ale byl to šikovný trik. Locke a Wu museli věřit, že Shing je natolik šikovný, aby se mohl postavit nejlepším zabezpečením na světě a vyhrát. Věřit bylo nebezpečné. Locke v duchu pokrčil rameny. Jeho úloha se v operaci odvíjela tak, jak plánoval. Alespoň prozatím. Nezkrachuje to kvůli chybám, které udělal on. To by sice při krachu plánu moc neznamenalo ve srovnání se ztrátou bohatství, které mělo skončit v jeho kapse. Ale za daných okolností udělal maximum.

Nemohl se dostat do Net Force nebo KyberZemě ani o píď, aby se dozvěděl, co mohou nebo nemohou udělat proti Shingovým útokům. Ve zkratce, i kdyby mohl, co by s tím vlastně mohl udělat?

Rozhodl se, že nadešel čas k odchodu. Jeho rozhodnutí mírně ovlivnilo to, že tam venku čekalo na odhalení zmrzlé tělo v malých balíčcích. Chtěl být velmi daleko, až se na to přijde. Pro případ, že něco přehlédl…

Základna Čínské lidové armády, velitelství Macao, Čína

Wu přisunul Shingovi přes celý stůl obálku plnou peněz.

Mladý muž se zasmál. „Díky, soudruhu generále.“

Wu se na oplátku také zasmál. „Za málo. Když budeme úspěšní, ani se nezastavíme a nezvedneme takovou částku ze země, pokud nám vypadne z kapsy,“ odmlčel se. „Stále se ty záležitosti vyvíjejí dobře?“

„Ano, Američané a Francouzi stále pobíhají kolem dokola jako slepí hráči na fotbalovém hřišti, vrážejí do sebe navzájem, ale nevidí nic.“

„To je dobře.“

„Až budeme připravení vypustit draka, poškodí jejich domy natolik, že budou muset padnout. A oni ani netuší, že existuje!“

Tak sebestředný, pomyslel si Wu. Ale bude to velké vítězství. Wuovo srdce zaplesalo při představě, jaké to bude, až zavolá severním Korejcům. Možná ne drak, spíše smečka hladových vlků, ale nebezpeční komukoliv stojícímu jim v cestě…

„No, jděte a zabavte se v kasinech,“ řekl Wu, „a pozdravujte tu mladou dámu, o které jste mluvil.“

„To budu,“ řekl Shing.

Oba se usmáli, a zatímco Shingův výraz byl bezpochyby neupřímný, Wu to myslel doopravdy. Jak skvělé je být mužem, který ví, co se děje, jak skvělé…

Dětská nemocnice Washington, D. C.

Pediatr Wohler, vysoký pohublý muž kolem šedesátky, si promluvil s Jayem v hale uprostřed toho zápachu dezinfekce, který si Jay spojoval s nemocnicemi.

Saji seděla u Marka v soukromém pokoji za nimi. Net Force měla skvělou zdravotní péči.

„Ještě je moc brzy říct, že je za vodou, pane Gridley, ale na léky zareagoval dobře a horečka se mu razantně snížila. Chtěl bych si ho tu nechat ještě několik dní, abychom měli jistotu, že se vše vyvine dle našich přání.“

Jay přikývl. „Ano, jistě, cokoliv bude nutné.“ Jayovi se moc nelíbilo, jak se neustále doktoři vyjadřovali opatrně, ale domníval se, že tomu rozuměl. Měli žalob až nad hlavu a bylo bezpečnější nikdy neslibovat nic, o čem si nebyli zcela jistí, že splní.

Markovy křeče způsobila vysoká horečka a tu zase zápal plic, který se u něj vyvinul tak náhle. Útok byl rychlejší, než bývá obvyklé, řekl doktor. Ne, neexistovalo nic, co mohli Jay a Saji udělat, aby před tím Marka ochránili. Ano, byla tu vakcína proti určitým kmenům, ale ne proti tomu Markovu. Bacil, který to způsobil, byl běžný natolik, že ho měly v těle pravděpodobně tři čtvrtiny lidí pohybujících se po této planetě. Po většinu času byl neškodný. Nikdo moc jistě nevěděl, proč se někdy rozhodne usídlit se v plicích a začít škodit.

Hlavní bylo, že Mark vypadal dobře. Žádné zjevné poškození mozku v důsledku vysoké horečky, třebaže měl skoro čtyřicet stupňů, když ho Saji přivezla. Poté, co se Jay naboural do obsluhy semaforů, jí cesta do nemocnice trvala pouhých několik minut. Jay tam byl za méně než hodinu, pilot letěl jako ďábel a posadil ho na rampu jako přeborník v gymnastice po doskoku.

„Díky za pomoc, pane doktore.“

Starší muž se zasmál. „Je to má práce, mladý muži.“

Vzadu v pokoji se Saji spal Mark. Pokaždé, když se mimino zachvělo, Saji vyskočila, ale bylo uvnitř průhledného plastového stanu. Neměla na ně sahat, a když plakalo, trhalo jí to srdce na kusy.

Když se to stalo naposledy, řekl Jay: „Už toho bylo dost!“ Odešel a umyl si ruce dezinfekčním mýdlem v koupelně. Nasadil si gumové rukavice a chirurgickou roušku, jako to dělaly sestřičky, a natáhl se do stanu, aby utěšil svého syna.

Jakmile Mark ucítil dotek a uslyšel hlas svého otce, uklidnil se, přestože musel Jay v té papírové chirurgické masce vypadat dost strašidelně.

„Jak je na tom?“ zeptal se Jay své ženy.

„Lépe. Zdá se, že víc odpočívá. Co říkal doktor?“

„Nic nového. Myslím, že věří, že bude Mark v pořádku, ale nikdo ti to tu neřekne. Udělal jsem malý výzkum a dětské doktory lidé dost žalují. Nejvíc jdou po porodnících, pak po pediatrech, po nich po ortopedech. Nikdo neřekne, že je všechno v pořádku, když by mohl riskovat, že třeba úplně není.“ Jay si povzdechl: „Chce si ho tady nechat ještě několik dnů.“

Saji přikývla: „To je v pořádku.“

„Podívej, jeď domů, převlíkni se, vlez do sprchy, vyspi se a přines sem knížku nebo něco. S Markem zůstanu já.“

Spali na rozkládacím gauči, což zrovna moc pohodlné nebylo. Umývali si obličej v umyvadle v koupelně, oba byli unavení a přetažení.

„Ne,“ řekla, „jdi ty, já nemůžu odejít.“

Jay kývnul: „Já taky nemůžu,“ řekl. Vzal ji za ruku, ona ji stiskla.

Dívali se na syna a společně si dělali starosti.

21

San Francisco, Kalifornie

Obchod s kytarami nebyl v centru San Franciska, ale v malé odlehlé čtvrti cestou na Oakland. Byla to oblast, kterou developeři celou skoupili a obnovili. Staré budovy předělali anebo strhli a postavili nové, které vypadaly stejně. Stály tu obchody a podniky, jen kousek pěšky od bytové zástavby – malých bytů, řadových domků kondominií a rodinných domků. Velmi pěkné, a jak Kent věděl, velmi drahé. Reality kolem zátoky byly vždy jedny z nejdražších v celé zemi a stále jsou.

Do obchodu, který se jmenoval velmi prostě „Cyrovy kytary“, dorazil teprve pozdě odpoledne. Vedle lahůdkářství naproti přes ulici bylo parkoviště a Kent tam zajel se svou vypůjčenou a dobře vybavenou dodávkou. Měl jídlo, pití, malý přenosný záchod a shromáždil další serepetičky, které učiní dlouhé sledování snesitelným.

Zašel do lahůdkářství a promluvil si s provozovatelem, aby ho tam nechal parkovat na dalších pár dní. Jeho odznak Net Force a pár slovoministerstvu vnitřní bezpečnosti s nákupem za padesát dolarů stačily, aby se dohodli.

Když zaparkoval dodávku, přešel ulici do krámku s kytarami.

Z chodníku nevypadal moc působivě. Vývěsní štít měl malé písmo, malá výloha, v ní jedna kytara. Jinak by ta výloha mohla patřit jakémukoliv obchodu.

Uvnitř to bylo zajímavější. Byl tam dřevěný pult překrytý něčím, co vypadalo jako černý samet. Za pultem v obdélníkových pouzdrech viselo deset kytar. Většinou klasických modelů, Kent jejich konstrukci zběžně poznal, pak pár akustických kytar s ocelovými strunami a pak si náhle všimnul té od Stansella. Barva na bocích byla jedinečná.

Muž za pultem seděl na stoličce s jednou nohou na třech opěrkách, hrál na akustickou kytaru, která vypadala, že má několik pražců od ladicích kolíků na krku svorku z nerezové oceli. Měl na sobě tepláky a triko a něco jako mokasíny. Na pravé ruce měl dlouhý černý rukáv. Chviličku to Kentovi trvalo, než poznal, k čemu: měl zabránit, aby se holá kůže dotkla kytary.

Nástroj měl bohatý a vřelý tón. Jak se Kent díval, hráč zmáčknul svorku a sundal ji z kytary.

„G7 capo,“ řekl hráč. „Skvělá konstrukce. Když jste opatrní, přídačná vačka nerozladí struny, stačí jedna ruka, John Pearse Stings ji dovezl z Anglie. Navíc její design vypadá skvěle i po deseti letech.“ Natáhl svorku ke Kentovi, který popošel a vzal ji. Nerozeznal svorku od svěráku, ale ta malá věcička vypadala velmi solidně a pevně. To také řekl, když mu ji podával nazpět.

„Euro je zas dole,“ řekl ten muž, „takže stojej asi padesát americkejch babek. Jmenuju se Cyrus, co pro vás můžu udělat?“

Cyrus se postavil a měl dva metry, možná dva metry deset. Měl oranžového, krátce střiženého ježka. V každém uchu měl tři až čtyři náušnice, brýle s drátěnými obroučkami a něco, co vypadalo jako nějaký druh kmenových tetování na obnažené ruce.

Byla spousta způsobů, jak to Kent mohl zahrát. Většinou to záviselo na tom, s kým jste jednali. Jeho instinkt říkal, že Cyrus je solidní občan. Něco mu na něm připadalo známé. Kent nemohl přesně říct, co to bylo. Řekl si, že na to půjde zpříma: „Jsem Abraham Kent,“ řekl, „pracuju pro Net Force.“

„Tu síťovou službu, jo. Nancy mi o tom říkala. Ona je můj manažer, stará se o všechny ty intemetově-síťové věci.“

Kent přikývnul. „Prodal jste kytaru někomu, kdo má přijít zítra a vyzvednout si ji.“

„No, ve skutečnosti se má během několika dnů zastavit pět až šest lidí vyzvednout si své nástroje.“

„Tenhle si budete pamatovat. Tahle kytara stála deset tisíc dolarů.“

Cyrus se zasmál. „To číslo říkáte, jako by bylo ohromující. Mám tu vystavené kytary skoro za dvě stě tisíc, pár z nich stojí trojnásobek.“ Mávnul směrem ke stěně. „Ale vím, o které mluvíte. Stansellův Bílý tygr, správně?“

„Ano.“

Přikývnul. „Nějakej chlap to koupil od Nancy a zaplatil ji bankovním převodem předem. Většinu našich zákazníků znám osobně nebo z doslechu. Někteří chodí na doporučení. Tohodle neznám.“

„Nejsem si jistý, že je to ten, kterého hledám, ale jestli ano, je to zločinec, a musíme si promluvit.“

„Co provedl?“

„Zabil nějaké lidi, mimo jiné.“

„Opravdu? To není nic, do čeho by se obvykle náruživý kytarista zapled.“

„Tohle není váš obvyklý hráč.“

Cyrus se podíval na Kenta. Lehce přikývnul. „Jasně. Co teda chcete, abych udělal?“

Nevypadal, že by ho nějak zvlášť zneklidnila myšlenka, že bude jednat s vrahem. Kent se na něj obrátil s nevyslovenou otázkou: Proč je tak v pohodě?

Cyrus ohrnul ochranný rukáv, přitom se zašklebil. Znak námořní pěchoty měl modře vytetován na nadloktí. „Semper fi, pane,“ řekl Cyrus.

Kent zakroutil hlavou a vrátil mu úšklebek. „Znám vás?“

„Osobně ne, ale byl jsem v prvním expedičním sboru ve druhé irácké, párkrát jsem vás zahlédl, majore.“

„Teď už plukovníku,“ řekl Kent. „To byla ale operace, že?“

„Ano, pane, to byla. Jsem rád, že jsem to přežil. Tak o co jde?“

„Tenhle chlap se ukáže, vyplníš papíry nebo cokoliv obvykle děláš, a necháš ho jít svou cestou. Ale pokud přitom budeš schopen dosáhnout na tohle,“ vytáhl z kapsy malý mobil a položil ho na pult, „a zmáčknout tady tohle tlačítko’poslať, moc bych si toho cenil.“

Cyrus se podíval na telefon. „Ano, pane, to zvládnu. Potom co?“

„V obchodě se nic nestane. Toho chlapa poznám, až ho uvidím. On vyjde, budu ho sledovat. A někde na sebe narazíme.“

„Žádný problém, plukovníku.“

Jednou mariňák, navždy mariňák.

„Díky.“

„Dáte mi vědět, jak se to vyvine?“

„To je to nejmenší, co můžu udělat.“

Oba se zasmáli.

Univerzitní park, Maryland

Řidič vysadil Thoma u jeho domu a odjel. Byla teprve jedna, ale Thorn se musel zabývat jednou starou záležitostí, záležitostí, kterou by raději neprobíral v práci.

Došel k předním dveřím. Byla to tichá čtvrť nedaleko od Marylandské univerzity.

Někteří univerzitní profesoři, a dokonce i děkan nebo dva, bydleli v jeho ulici. Silnice vedly ve stínu stromů, které je lemovaly, většinou dubů, ale také jilmů a hrušní. Domy byly velké a postavené převážně na začátku minulého století.

Palec přidačil na čtečku otisků na novém zámku, který si nechal nainstalovat, a vešel dovnitř, aby to zopakoval u ovládacího panelu poplašného zařízení. To při odjištění přepnulo z červené kontrolky na zelenou.

Položil svůj kufřík vedle půlkruhového stolu a namířil si to do kuchyně.

Na kuchyňské desce ležela růže s dlouhým stonkem. Květy měla tak tmavě rudé, že vypadaly skoro černé.

Thorn růži zvednul a usmíval se na ni, pak k ní přivoněl.

Růže voněla tak dobře, jak vypadala.

Kdo z těch, které znal, mohl projít přes čtečku otisků a poplašný systém? A kdo by nechal černou růži na kuchyňské desce?

Jeho úsměv se rozšířil. Ó, to bylo prostě příliš.

Vycvaknul virces z pásku. „Zavolej Marisse,“ řekl.

Držel ten malý přístroj u ucha jednou rukou a růži v druhé.

„Ahoj, Tommy.“

„Ahoj, Marisso. Díky.“

„Za co?“

Podržel virces, aby kameru nařídil na květinu.

„Moc pěkná,“ řekla. „Co to má se mnou společného?“

„Byla na mém kuchyňském pultu.“

„A ty si myslíš, že jsem ji tam dala jdi To bych musela ujet pekelnou dálku, oblbnout zámek se čtečkou otisků a poplašný systém s bezpečnostní kamerou, jenom kvůli tomu, abych nechala kytku ve tvé kuchyni a donutila tě zasmát se při pohledu na ni. Myslíš, že stojíš za tolik starostí?“

„Věřím, že ty si to myslíš.“

Chvilku bylo ticho. Pak řekla: „Možná, ještě uvidíme. Kam mě bereš zítra na večeři?“

„Kamkoliv budeš chtít,“ řekl.

„Zkus mě překvapit.“

„Ó, myslím, že to bych mohl zvládnout.“

„Chceš se vsadit?“

„Pošlu pro tebe auto,“ řekl. „V sedm?“

„O co se vsadíme?“

„To ti povím, až vyhraju,“ řekl.

„Tak domluveno.“

Zavěsila a on tam jen stál a usmíval se na růži.

San Francisco, Kalifornie

Najednou zahlédl Kent Natadzeho, jak vchází do obchodu. Bylo jen chvilku po desáté ráno. I když nocoval na horších místech, než byl zadek dodávky a spací pytel, nespalo se mu zrovna nejlíp. V takových případech je lepší být dvacetiletý pohodář než muž jeho věku…

Usmál se při vzpomínce, která mu vytanula na mysli. Zranil si pravé koleno na překážkové dráze přibližně v době, kdy překročil padesátku. Spadl z provazu, se kterým se měl přehoupnout přes jámu plnou bahna, a nepěkně dopadl. Nebylo to poprvé, co si zranil kloub, a tak prokulhal zbytek dráhy, šel domů a na zranění použil 4Z – zaledovat, zrelaxovat, zafixovat, zvednout – společně s ibuprofenem každých několik hodin.

Po pár týdnech, kdy ho koleno otravovalo víc, než si myslel, že by mělo, šel navštívit jednoho z doktorů na základně.

To byl ještě kluk, něco kolem třiceti a kapitán. Prohlížel ho, šťoural do něj a strkal a během toho se zeptal: „Tak jak jste k tomu přišel, majore?“

Kent mu to řekl.

Kluk svraštil čelo. „Majore, muž vašeho věku by neměl běhat překážkovou dráhu.“

„Muž mého věku? Synku, já nejsem muž svého věku!“

Bylo to směšné. Ale během dalších deseti let zjistil, že bolístky a bolesti, které ještě dokonce i v padesáti překonal, se hojí pomaleji. Některé přetrvávaly celé měsíce. Některé se ho držely až dodnes celé roky. To zranění mělo tendenci pulzovat, když se ochladilo a začalo pršet.

Ale věděl, že tak to prostě chodí. Přestože stálo stárnutí za prd, stále to bylo lepší než ta druhá alternativa.

Natadze v kožené bundě, khaki kalhotách a v nějakých mokasínách byl profesionální zabiják o přibližně dvacet let mladší než Kent. Nepřipouštět si to by byla hloupost. Neměl v úmyslu vyzvat ho přímo mano a mano. V San Francisku sice zbraně rádi neměli, ale Kent si nemyslel, že si z toho jeho protivník dělal těžkou hlavu. Nosit takovou bundu v tomhle vedru… Bude ozbrojený a opatrný.

Po pěti minutách zapípal Kentův virces, ale jak se natáhnul, aby ho vypnul, uslyšel Cyrův hlas: „Plukovníku?“

„Ano.“

„Odešel zadními dveřmi. Říkal, že má tam vzadu zaparkované auto, a zeptal se, jestli může projít.“

Kent se zamračil. Opatrnější, než si myslel, a stále o krok napřed. Natáhl se k zapalování dodávky a otočil klíčem.

„Ta ulička je jednosměrná s výjezdem na východ. Pokud má auto tam, vyjede z ulice vedle zubařské ordinace, pokud nepojede v protisměru.“

V tu chvíli už Kent vyjížděl z parkoviště. „Díky, synku. Dám ti vědět, jak to dopadlo.“

Kent si pospíšil na roh, zatočil a uviděl nápis Zubaf. Zajel za autobus a minul ústí uličky. Stál tam náklaďák s tandemovou nápravou, dveře otevřené. Po jiném autu žádné stopy. Počkat! Támhle je Natadze.

Oblok dál kráčel pěšky v opačném směru!

Kent sešlápl plyn až na podlahu, dodávka se naklonila a projela kolem autobusu. Spěchal k dalšímu rohu, k jednosměrce, která naštěstí vedla na západ. Dodávka se naklonila při průjezdu zatáčkou a rachotila po ulici dolů. Projel na červenou a zatočil znovu doprava. Ústí uličky bylo přímo před ním. Minul jej, zajel do nakládací zóny a o dvacet metrů dál zastavil…

Natadze se vynořil z uličky s černým kytarovým pouzdrem a rozhlédl se na obě strany. Kent to viděl ve zpětném zrcátku. Natadze ho nemohl vidět tak dobře, aby ho poznal, tím si byl jistý.

Natadze prokličkoval mezi auty přes ulici až k šedivé toyotě novějšího typu zaparkované na zákazu zastavení. Auto otevřel dálkovým ovladačem, kytaru položil na zem před zadní sedadlo a nastoupil. Kent popadl zápisník a tužku z vedlejšího sedadla a zapsal si poznávací značku toho auta. Kalifornská, pravděpodobně bude vypůjčené. Jednu dobu měl na takové rychlé zápisky digitální záznamník, ale baterka obvykle chcípla v tu nejnevhodnější dobu, a tak se vrátil ke staromódnějšímu způsobu. Papírovému bloku se baterie ještě nikdy nevybila a měl s sebou čtyři náhradní tužky, kdyby jedné došla náplň.

Kent nebyl na sledování žádný expert. Na dvoutýdenním kurzu vyšetřovacích postupů u Námořní rozvědky ho před několika lety naučili základy. Každý mířil jiným směrem a to nebylo dobré. Až Natadze vyrazí, Kent bude muset riskovat a otočit se do protisměru, aby ho mohl sledovat. To je ovšem nápadné a může to upoutat pozornost sledovaného. Jediný způsob, jak se tomu vyhnout, pokud jste sami, je čekat, dokud se sledovaný nedostane tak daleko, aby si vás nemusel všimnout. Ale pak riskujete, že se vám ztratí. Bez naváděcí štěnice na jeho autě jste omezení linií dohledu. Pokud se vám sledovaný z dohledu ztratí, můžete to zabalit.

Ale štěstí se tentokrát na Kenta usmálo. Natadze vyrazil a prudce otočil vůz, přičemž minul Kentovu dodávku. Kent se sehnul, počkal několik sekund, pak se zase narovnal.

Natadze se dostal na roh, zastavil na červenou a dal pravý blinkr.

Kent před sebe nechal vjet jedno auto, pak se také zařadil.

Rozsvítila se zelená. Místo aby zatočil, projel Natadze křižovatkou rovně, pak vypnul blinkr. Auto mezi nimi ho následovalo. Stejně taki Kent, přičemž se trochu stáhnul.

Jeho cíl byl opatrný a očividně se snažil odhalit doprovod. Kdyby ho zahlédl, Kent by byl v háji a hra by se změnila. Už by to nebylo tajné sledování, ale honička. Takže to nebylo jednoduché.

Kent měl samozřejmě svůj virces a mohl kdykoliv zavolat místní policii. Kdyby ho Natadze zahlédl a začal utíkat, musel by to udělat, protože dodávka nebyla zrovna formule 1. Nechtěl to udělat, ale jeho pýcha nebyla tak důležitá jako potřeba toho chlapa dostat.

Na další křižovatce zatočil Natadze doprava – další jednosměrka. Jakmile byl z dohledu, natáhl se Kent dolů, vytáhl baseballovou čepici s nápisem Giants a vzal si ji. Nad stínítkem měl sluneční brýle, ty si také nasadil. Pro případ, že se bude muset dostat blíž, mohl aspoň trochu změnit svůj vzhled, když už ne auto.

Kent projel zatáčkou.

Natadze byl dvacet metrů před ním. Zajel s toyotou k obrubníku nakládací zóny.

Chytré.

Kent projel kolem společně s dalšími pěti, šesti auty. Natadze bude hledat lidi, kteří zastaví za ním, takže to bylo jediné, co mohl Kent udělat.

Opůl bloku dál, zaparkovaný před obchodem s hudebními nástroji, stál velký náklaďák s piánem zavěšeným na hydraulickém zvedáku. Kent zajel ke kraji hned za ním. Uviděl Natadzeho, jak vyrazil od obrubníku mezi ostatní auta. Kent se přikrčil na svém sedadle a pak si lehnul na bok, když Natadzeho auto přijíždělo.

Vyrazil od obrubníku, až když po Natadzem projela další čtyři auta. Příliš mnoho. Pokud by jeho cíl projel křižovatkou na žlutou, měl by smůlu.

Kent přejel do druhého pruhu a zrychlil.

Minul Natadzeho po jeho levici, předjel ještě pár aut vepředu a pak se zařadil před něj.

Sledování zepředu bylo riskantní, ale v té chvíli to vyšlo na stejno.

Zvednul virces a zmáčknul programovatelné tlačítko. To ho dostalo do zabezpečené databáze Net Force.

„Totožnost plukovník Abraham Kent potvrzena,“ řekl ženský hlas, „váš dotaz, pane?“

„Potřebuji informaci o poznávací značce automobilu,“ řekl. Zarecitoval číslo ze značky. „Je to pravděpodobně pronajaté auto. Potřebuju vědět, kdo ho pronajal a jeho místní adresu, prosím.“

„Okamžik, prosím.“

Jak přijížděl k další křižovatce, pozoroval Natadzeho ve vnějším zpětném zrcátku. Kent projel na zelenou.

Natadze zastavil, i když zelená stále svítila. Řidiči za Natadzem troubili na klaksony. Pravděpodobně ho také nazývali nepěknými jmény, ale to Kent nemohl slyšet.

Kent sledoval semafor a Natadzeho auto ve zpětném zrcátku. Rozsvítila se žlutá. Jakmile se změnila na červenou, Natadze šlápnul na plyn a skrz křižovatku projel s kouřícími pneumatikami.

Další chytrá finta. Každý, kdo by ho sledoval, by také musel projet na červenou a Natadze si to určitě pohlídá.

To nikdo neudělal, protože ho také nikdo jiný nesledoval.

„Auto je půjčené u Avisu. Vyzvednuté bylo na letišti v San Francisku dnes ráno v 6.16. Řidičův průkaz říká, že jeho jméno je Fernando Sor, španělský občan, a jeho místní adresa na nájemní smlouvě je Hotel Alhambra v Lucas Valley. Nicméně kontrola této adresy říká, že tam podobný hotel není a ani nikde jinde v Lucas Valley.“

„Díky.“ Kent poznal falešné jméno – kytarista, ten, jehož skladby se hrály na koncertu, kterého se Kent zúčastnil. Jen chvíli předtím, než se Natadze téže noci vloupal do jeho pokoje.

Ne že by to k něčemu bylo.

„Říká se tam, kdy a kde má vrátit to auto z půjčovny?“

Po chvilce: „Ano, pane. Zítra ráno na letišti v San Francisku.“

„Můžete zkontrolovat a sledovat, zda si Fernando Sor zamluvil místo v jakémkoliv letu ze San Franciska na zítřek?“

Kent nemohl zůstat tam, kde byl. Dříve či později Natadze zatočí. A než by Kent stačil objet blok, aby ho dohonil, mohl by být dávno pryč. Zpomalil a přitom prohodil baseballovou čepici Giants za čepici Seattleské námořní pěchoty a jiné sluneční brýle.

Natadze za ním přejel do prostředního pruhu.

„Pane, Fernando Sor má rezervaci na zítřejší kyvadlový spoj do Los Angeles v 9.40.“

Kent přikývnul: „Ještě jednou díky. Cením si toho.“

Zaklapnul virces a hodil ho na sedadlo. No. Tak to bylo něco. Pokud by se mu Natadze ztratil, měl místo, kde mohl začít později. Samozřejmě mohla být ta informace klamná, ale nic jiného neměl. Kdyby se Natadze nedomníval, že ho sledují, mohla by být něco platná.

Natadze předjel Kenta po levé straně.

Kent předstíral, že je doručovatelem s hromadou knih a časopisů vzadu v dodávce. Jen chlapík, který dělá svou práci. Agent z rozvědky, který ho učil, jak sledovat lidi, mu řekl, že na tom záleží. Když se nedíváte na sledovaného jako agent, který ho pronásleduje. Ostražitý muž dokáže odhalit něco ve vašem postoji. Někteří lidé z oboru mají šestý smysl. Když předstíráte, že je nesledujete, mohou vytušit, že přesně to děláte. Pokud jste byli jen chlap na cestě domů, pak jste cíl ani neignorovali, ani se na něj nesoustředili – nic pro vás neznamenal a mohl tomu uvěřit.

Tenkrát se to Kentovi zdálo divné, ale když to zkoušel při cvičných lekcích, fungovalo to. Takže tu radu poslechl, kdykoliv měl příležitost.

Natadze projel kolem.

A tak to bylo po dalších patnáct velmi vypjatých a velmi dlouhých minut. Párkrát si byl Kent jistý, že si ho Natadze všiml. Ale mýlil se, protože nakonec Natadze skončil u motelu Nighťs End, kde zajel na parkoviště.

Kent zaparkoval svou dodávku vedle vchodu do hotelu, vystoupil a rychle šel tam, kde viděl Natadzeho parkovat a vystupovat. Zezadu vyndal Natadze kytaru, pak šel k pokoji, který si odemkl elektronickou kartou.

Mám tě!

22

Ve vzduchu nad New Jersey

Obchodní tryskáč byl na stroj své velikosti tichý, vzduch byl klidný, takže let probíhal hladce. Také bylo stále denní světlo a v tuto část léta pravděpodobně mělo zůstat ještě přibližně hodinu.

Byli sami, jen s piloty. Thorn přemýšlel o letušce, ale to už by asi bylo příliš. Mohli si sami zajít pro pití do palubního baru.

Marissa zakroutila hlavou. „Stále nemůžu uvěřit, žes to udělal.“

„Řeklas, abych tě překvapil.“

„No, překvapená jsem byla, to musím přiznat. Děláš to často?“

„Jen jednou. Po tom, co jsem slyšel ten příběh o Elvisovi. Jen pro ten pocit.“

„Příběh o Elvisovi?“

Thorn přikývnul. „Údajně Elvis a jeho parta posedávali v Gracelandu a jeden z nich začal vyprávět o místečku v Denveru, kde dělali skvělé sendviče. Elvis řekl:’Tak jedem!‘ Nastartovali soukromý tryskáč a letěli z Memphisu do Denveru jen kvůli večeři.“

„Opravdu?“

„To není to nejlepší. Když se tam dostali, nechali si sendviče dopravit do letadla. Vůbec nevystoupili. Dojedli, znovu nahodili motory a odletěli domů.“

Zakroutila hlavou. „Zní to tak podivínsky, že to musí být pravda. Povídej, kolik tě tenhle malý výlet bude stát?“

Pokrčil rameny. „Nevím. Ne tolik, aby si účetní dělali starosti.“

Řekla. „Á, to staré rčení Cornelia Vanderbilta o jachtách – když se musíte ptát, kolik stojí, nemůžete si ji dovolit?“

Zamračil se. „Marisso, opravdu do mě budeš šít jen kvůli tomu, že mám peníze? Měl jsem dost štěstí, že jsem přišel se softwarem, který lidé shledali užitečným a který se opravdu vyplatil. Nejsem v té kategorii jako arabští šejci nebo nejznámější rockové hvězdy a vlastníci basketbalových týmů, ale můžu si žít na úrovni po zbytek života, aniž by mi peníze došly. Je pravda, co řekla Sophie Tuckerová: Byla jsem bohatá a byla jsem chudá. Být bohatý je lepší.“

Zašklebila se na něj. „Klídek, Tommy. Jen tě trochu popichuju.“

Na oplátku se také usmál. „A já jsem v defenzivě, protože sedím na napěchované peněžence.“

„To je většina mužů, co se vypracovali od píky, přinejmenším ti, které jsem potkala. Cítí, jako kdyby měli jen kliku, a trochu si myslí, že si to nezasloužili.“

„Chodilas hodně s bohatejma, viď?“

„Jen s několika. Bohatí, chudí, ve tmě vypadáte všichni stejně.“

Zasmál se.

„Tak, co ta restaurace, do které mě berete, pane Pytlesprachama.“

„Á, tak to je část překvapení.“

„Tak jo. Nechceš mi podat pivo, když už stojíš?“

„Když stojím?“

„No, přece se musíš postavit, když už mi chceš podat pivo, no ne?“

Znovu se zasmál. „To nebylo zrovna motivující.“

„A pomilovat v letadle by ses chtěl?“

Vyskočil velmi rychle. „Už pro to pivo letím,“ řekl.

Macao, Čína

Locke zaklepal na dveře, zasmál se do kamery a čekal, až Leigh odpoví. Bylo fajn být zpět.

Čína nebyla Spojené státy. Locke pochyboval, že tu někdy bude taková úroveň osobní svobody jako tam. Ale pořád to byl jeho domov a on se tu cítil lépe než kdekoliv jinde. Lepší nepřítel, kterého znáš, než ten, kterého neznáš…

Na první pohled tento dům, který navštěvoval, nic zvláštního nebyl. Přízemní domek pro střední třídu, postavený v sedmdesátých nebo osmdesátých letech na ulici s dvěma tucty úplně stejných. Když se ale dobře díváte, objevíte pár odlišností.

Vstup, který vypadal jako imitace dřeva, byl ve skutečnosti ocelovými protipožárními dveřmi v ocelovém rámu, a pravděpodobně vážil sto kilo. Locke věděl, že zevnitř jsou tři zámky a závora. Mohli jste do nich najet s náklaďákem a ty dveře by nepovolily. Zadní vchod byl prakticky stejný.

Vnější stěny byly cihlové, střecha z těžkých keramických tašek. Na ní byly desky fotovoltaických článků, které dodávaly dost šťávy tuctu mohutných námořních baterií, které mohly celé dny pohánět vše v domě. Telefonní anténa na střeše vypadala jako talíř televizního satelitu. V pancéřové boudě za domem byl za plotem s ostnatým drátem elektrický generátor na benzín. Locke také věděl, že vnitřní stěny té budovy jsou z dřevěných příček na ocelových pilířích a železných plátů. Také byste měli problém skrz ně projet náklaďákem.

Ne že byste náklaďák mohli dostat na ten krátký, ale strmý val dvorku a minout těžký ocelový nábytek – lavičky, židle a stůl, všechen nastřelený do betonu.

Okna vypadala neškodně, ale ve stínu byly schované ocelové mříže, které by odolaly každému běžnému pokusu o loupež, nebo dokoncei zloději s kladivy, pilami a odhodláním.

Podzemní přívod elektřiny a telefonu vedl skrz ocelové potrubí a elektroměr byl zamčený v ocelovém pouzdře. Ventil vodoměru byl svařený a vodoměr samotný byl nastavený tak, aby to ignoroval.

V každém pokoji byly ty nejnovější alarmy a automatická C02 hasicí zařízení.

Bylo to nejbezpečnější bydlení, jaké jste v tomhle městě mohli mít.

Dveře se otevřely a Bruce Leigh z nich vystrčil hlavu, rozhlédl se doprava a doleva, aby se ujistil, že Locke přišel sám, a řekl: „Poď dál.“

Locke vešel. Leigh za ním zavřel dveře a znovu je zamknul, přičemž vrátil bezpečnostní závoru silnou jako pěst na místo. Jeden její konec vklouzl do lišty na podlaze a druhý do jiné lišty přivařené k prostředku dveří. Taková konstrukce by udržela dveře na místě dokonce i bez zámků nebo závěsu. Závora musela vážit deset kilo, ale Leigh byl posedlý posilováním a zacházel s ní velmi lehce.

Leigh, bývalý občan Velké Británie, byl nízký, široký a svalnatý specialista na bezpečnostní počítačové systémy. A také vážně paranoidní,i když ne v mezích klinické schizofrenie.

Locke pochyboval, že si kdy z jeho jména někdo utahoval.

„Změnil jsi cestou taxíky?“

„Třikrát.“ Trojka byla kouzelné číslo. Ne dvojka, ne čtyřka, ale trojka.

Leigh přikývnul. Otočil se a šel pryč. Locke ho následoval.

Dům byl plný počítačů, bylo jich tam přinejmenším třicet, od kousků starých deset až patnáct let až po ty ještě teplé od výrobce.

Leigh ho provedl skrz tělocvičnu, kde měl nainstalovaný běžecký pás, vesla, malou trampolínu, rotoped a dva bowlexy s půl tunou činek a závaží. Locke se Leigha nikdy neptal, jak často posiloval – muže se neptáte na osobní věci, ale v tom pokoji byl počítač, na kterém měl časový rozpis, a krátký pohled jednou Lockemu prozradil, že tam tráví každý den tři hodiny.

Ten muž pracoval a posiloval a zdálo se, že to bylo všechno. Pokud měl ženskou, chodila sem jako všechny potraviny a zásoby. Podle toho, co Locke věděl, Leigh nikdy nevycházel, byl to opravdový introvert. A jeden z největších počítačových šprtů na světě, o Číně ani nemluvě.

V místnosti s hlavním počítačem dál v hale měl do U rozestavené čtyři velké monitory a dva holoprojektory.

Leigh si sedl do čalouněného koženého křesla mezi počítači a začal mávat rukama nad různými optickými senzory.

„Mám plány těch budov, komunikační kódy a specifikace poplašného zařízení – na ty ještě všechny kódy nemám, ale na konci týdne už je mít budu. Také jsem zkonstruoval program na řízení semaforů a elektrická rozvodná síť není problém.“

„Už víš datum?“

„Ještě ne.“

„Dej mi vědět. Existuje proměnná šifra přepravních protokolů bankovních obrněných vozů, tu můžeme zjistit nejdříve týden předem.“

„Policejní síť je napíchnutá.“

„Všechno je zjevně v pořádku,“ řekl Locke.

„Ano, samozřejmě.“

„Je tu nová proměnná,“ řekl Locke.

Leigh otočil hlavu, jako by mu dal Locke facku. „Cože?“

„Podle všeho Net Force a KyberZemě došly k nějakému druhu dohody týkající se této situace.“

Leigh se uklidnil. „To je Shingův problém. Dokonce i on by si s tím měl poradit.“

„Jen jsem si myslel, že bys to mohl chtít vědět.“

Leigh odmítavě zakroutil hlavou. „Mou jedinou starostí je Chang. Ne že by představoval opravdový problém. Mimoto je ve Státech.“

„Kvůli čemu?“

„Není to jedno? Pravděpodobně jde po nějakém vybavení. Chang umí pár triků, ale nemá žádné opravdové vybavení a jeho programy patří do popelnice. Ani nemá ponětí, že tu jsem. Nikdo na světě netuší, že jsem tady.“

Locke přikývnul. Vytáhnul ze saka obálku plnou peněz a předal ji Leighovi. Platbu přijal jedině v malých použitých bankovkách. Určitě měl někde kredit, aby získal všechny ty počítače, ale to si Leigh nechával pro sebe a Locke nevěděl, co a kde má.

Leigh vstal a oba vyšli k předním dveřím.

„Znovu se uvidíme za týden.“

„Nezapomeň prohodit taxíky, až odejdeš,“ řekl Leigh, „tři při příjezdu, tři při odjezdu.“

„Samozřejmě,“ řekl Locke.

Washington, D. C.

Chang navštívil Smithsonian – Muzeum letectví a kosmonautiky, některé galerie. Viděl Hopeův diamant, šel si prohlédnout kopie Ústavy Spojených států a Listiny práv v temné tiché místnosti, kde je měli v pancéřovaných skleněných pouzdrech v inertní atmosféře.

Byl se pomodlit v některých větších mešitách – Masjid Baitullah, Muhammad, Ul-Ummah, Ush Shura, také v některých z novějších – Madjid China a Sino.

Užíval si příjemnou povzbuzující konverzaci s imámem Jaseem Yusofou v čínské mešitě a s čínsky mluvícím učitelem v Sinu, hadžím Chan Hoem. Všichni, kdo vyznávali islám, byli propojení, ti, kteří vykonali pouť do Mekky, ještě mnohem víc.

Byl na cestě na schůzku s prodejcem softwaru, kterou mu Kanaďan zařídil. Američan jménem Petrie, restaurace nedaleko od The Mail.

No, nedaleko pro Changa, který byl doma zvyklý chodit tři čtyři kilometry, aby se dostal tam, kam chtěl.

Zatím to byl ten nejzajímavější výlet, skutečně. Jay Gridley, i když byl ustaraný kvůli synově nemoci, byl velmi vstřícný v otázce jeho postupů. Víc, než Chang očekával. Samozřejmě, kopáči vždy nesdílí obavyobezpečnost jako jejich vládci. Lidé od počítačů, podobně jako muzikanti, mluví specifickým jazykem a jejich společný zájem je spojuje. Právě se dozvěděl víc, než pokládal za možné. Metody, které mohl přivézt domů a okamžitě implementovat do svých vlastních systémů. Ti Američané, jsou tak bohatí a ani si neuvědomují, kolik mají. Tolik toho pokládají za samozřejmé. Vybavení, za které by si nechal uříznout ruku, vyhodí a odvrhnou jako zastaralé. Neskutečné.

Při troše štěstí bude tenhle Petrie schopný vyplnit mezery v Changově arzenálu. Mnohé ze špičkových technologií jsou zapovězené, prostě se nesmějí vyvážet. Nicméně obchodní vztahy mezi Čínou a Spojenými státy byly, přinejmenším prozatím, dobré. Některé programy a hardware byly na rozdíl i od nedávné minulosti k dostání. Chang neměl nevyčerpatelný rozpočet, ale několik tisíc dolarů teď pomůže věci zlepšit.

A ještě existovala možnost ilegálního obchodu s programy. Spojené státy, podobně jako Čína, mají seznam zakázaných věcí. Ovšem často nemají položky na těchto seznamech žádný nebo jen malý důvod, aby na nich byly. Byly jen částí velkého balíku, který nikdo nepřezkoumal.

Například existoval volně stáhnutelný antivirový program, který dokonce nebyl ani tak kvalitní jako ty, co už Chang měl. Jednoduše byl nedostupný jen kvůli způsobu zakódování. Toto zakódování už měly čínské softwarové aplikace déle než rok. A na seznamu byl stále. Nikdo se nedostal k tomu, aby ty věci aktualizoval. Jakmile se k tomu dostanou, tak se to změní.

No, udělá, co půjde. Už nyní měl vysoké skóre. Teď už je všechno bonus.

Gridley-Brettonova Dysonova sféra (Původně hvězdná soustava Omega)

Vnější okraj Armádní galaxie

Jay se natáhl a pootočil Dysonovou sférou, rotoval s ní pomocí obručí, které obepínaly vnitřní dráhy slunečního systému. Prohledával každý čtvereční centimetr kvadrilionu čtverečních kilometrů sféry kvůli skulině, kterou mohla proudit ven a dovnitř nepovolená data.

Tohle byla extrémní VR – podstata abstraktního systému, vědomí povznesené na úplně jinou úroveň. Přestože tam při své vševědoucnosti byl trochu jako Bůh, nikdy se necítil víc jako člověk.

Obraz Marka na nemocniční posteli s ocelovou jehlou intravenózní výživy zasunutou do titěrné ručičky se mu stále vracel a připomínal mu, jak snadno může vyprchat radost z jeho života.

Jistě, doktor téměř řekl, že bude v pořádku, že jeho záchvat byl jen reakcí na horečku, a pustil chlapce domů, ale Jay cítil, jak se ledové kopí smrti řítilo ne na něho, ale na jednoho z jeho milovaných.

Možná je dnes všechno v pořádku, ale… co zítra?

Již nežil ve světě, který by měl pod kontrolou. Kde mohl neštěstí vyškrtnout jako zaslouženou zkušenost.

No tak, Gridley, soustřeď se.

Tento VR scénář, pravděpodobně nejsložitější, do jakého byl kdy zapojen, vyžadoval velké soustředění.

On a Bretton se vrátili k základním prvkům při hledání skuliny v armádní počítačové síti. Vzorec byl stejný: najít si VR metaforu, přizpůsobit ji vlastním silám a spustit ji.

Chvilku jim trvalo, než na to přišli. Datový prostor pro simulaci četných nukleárních explozí v ztvárnění skutečného světa, který naprogramoval Bretton, byl tak obrovský, že najít příslušnou metaforu představovalo výzvu samo o sobě.

Ale pak si Jay vzpomněl, že četl vědeckofantastickou knížku, která popisovala Dysonovu sféru. Jako první ji předpověděl uprostřed minulého století Freeman Dyson. Dysonova sféra je obří dutá koule vytvořená z planet sluneční soustavy rozdrcených na kosmický prach a poslepovaných dohromady. Taková skořápka pak obklopuje slunce a zachycuje veškerou jím vyzařovanou energii.

Dyson navrhl takovou konstrukci jako konečnou odpověď na energetické potřeby stále rostoucí civilizace. Gigantická bublina, která by pohltila všechno, co slunce vyzařuje. Bez odpadu. Byla by užitečná po miliony let a v době, kdy se slunce změní v supernovu a vyhoří, tak by rasa primárně schopná sféru postavit pravděpodobně přišla i na to, jak se přestěhovat do přátelštějšího prostředí.

Taková sféra by musela být jednoznačně velmi, velmi rozlehlá.

Tak on a Bretton přetvořili dataprostor všech infikovaných armádních počítačů do Dysonovy sféry, přičemž se nacházeli mimo ni a hledali prasklinu ve zdi, kterou by virus proklouzl dovnitř. Jejich model nebyl obrazem delší doby, to ani nebylo s jejich vybavením proveditelné. To, co postavili, představovalo jen dvě až tři vteřiny, během nichž měl být podle jejich propočtů virus vypuštěn do systému. Aspoň doufali.

Tomu chlapíkovi z Číny, Changovi, by se to líbilo, škoda že mu to nemohli ukázat. Armáda je trošičku nedůtklivá, pokud jde o pouštění cizinců do svých útrob.

Tak to prostě je…

Soustřeď se, Jayi!

Tím, že zkontrolují celý povrch sféry v daném časovém úseku, prověří všechny možnosti, kde se může netěsnost nacházet. Proto ji najdou.

Nakonec. Aspoň teoreticky.

Druhá část tvorby scénáře spočívala v jeho přizpůsobení jejich silám. Jay byl expertem na hledání slabin systému. Pokud může někdo slabinu objevit, je to on. Jediným problémem byl fakt, že průzkum sféry mohli ve zrychleném čase trvat léta.

Řešení, na které přišli, si je žádalo oba.

Bretton, armádní VR machr, byl mistrem v AI programování. Ve svých válečných simulacích využil rozsáhlou součinnost softwarových systémů ke ztvárnění celého světa ve válce. Jeho komplexní systémy se vzájemně ovlivňovaly na mikro a makro úrovni a představovaly možnou realitu.

Tentokrát vytvořil Bretton obří armádu robotů. Každý vypadal jako víc než jeden a půl kilometru dlouhá stonožka a měl tisíc magnetických nožek. Všechny byly plně vybavené spoustou senzorů, které mohly zjistit všechny druhy radiace, chemikálií, zvuků a tvarů, které kdy lidstvo poznalo. Miliony a miliony těchto hadovitých stvoření se plazily po sféře, sbíraly vzorky, testovaly a hledaly.

Bretton je vytvořil, ale pod kontrolou je měl Jay.

Jayovy běžné VR senzory přesměrovali přes roboty. Každý stroj mu dával údaje, miliony položek informací se napojovaly k jeho smyslům.

Visel v prostoru, byl nesmírně obrovský, sféra mu velikostí připomínala plážový balón. Natáhl se a pootočil s ní. Přejížděl dlaněmi po jejím povrchu, hledal nerovnosti, hledal místo, jež se lišilo od ostatních oblastí. Slabší místečko.

Přitom obrovská armáda robotů svištěla po povrchu místy, kde se jí jeho prsty dotýkaly. Používala své nožky, aby zaslala informace jeho hmatovým snímačům. Na sféře cítil stále stejný vzor. Vzor, který odpovídal kulatému tvaru konstrukce.

Každé místo, které jeho prsty přejely, změnilo barvu na světle rudou, jakmile ho proskenoval. Jako by mu krev prosakovala z nehtů. Značkovač pomáhal zjišťovat jeho postup a dá mu vědět, až skončí tuto fázi průzkumu.

Zavřel oči, aby se soustředil na hmatové snímače, a na okamžik uviděl Marka na nemocniční posteli. Vzpomněl si, jak tam se Saji stál, než konečně přišel doktor. Mark v tu chvíli spal, byl mnohem víc v klidu než jeho rodiče.

Ach můj Bože, Jayi, měla jsem takový strach, vybavil si slova Saji a stisk její ruky.

Otevřel oči a uviděl, že většina glóbu už je pokrytá červenou. Opatrně přejel prsty po zbytku.

Nic.

Stáhnul ruce nazpátek a do vzduchu nakreslil znamení.

Hvězdy pohasly a zanechaly sféru tmavější než předtím. Scéna skoro úplně zčernala kromě slabého kovového lesku sféry, který ji sotva osvětloval dost na to, aby byla vidět. Jeho oči se pomalu přizpůsobily a koule zčernala, jak se spustily radiační snímače robotů.

Znovu ke sféře natáhnul ruce, tentokrát hledal praskliny, skrz něž by svítilo světlo. Taková prasklina by naznačovala přítomnost datové propusti, kterou hledal, ať už byla ve viditelném spektru, nebo ne.

Bylo to rozsáhlejší, asi tak velikosti horkovzdušného balónu, kvůli tomuto testu musel změnit měřítko. Pracoval pomalu, cítil mohutnost sféry, když s ní otáčel. Pečlivě a upřeně sledoval z výšky každičký kousíček, zatímco legie robotických senzorů to zkoumaly na povrchu.

Jeho oči se přizpůsobily slabšímu světlu. Nyní úsek sféry, na který se díval, vypadal světlejší, skoro stříbrný…

Jako ta jehla v Markově ručičce…

Ne. Soustřeď se.

Jay dvakrát mrknul, aby se zbavil té představy, a stále otáčel s glóbem. Musel si být jistý, že ho podrží v každé pozici tři sekundy, aby viděl celý povrch během třísekundového úseku, který sféra reprezentovala. Malinkatý tyrkysový diagram na okraji jeho zorného pole neustále odpočítával čas tím, že zežloutnul a na konci každého intervalu se vrátil k modré.

Wire-frame model pod tabulkou ukazoval jeho postup. Zbývaly dva segmenty.

Jay dokončil vyhledávání.

Nic.

S použitím čichových snímačů začal s dalším testem, chemickým průzkumem. Glóbus se scvrknul na velikost basketbalového míče. Přitáhl si ho k obličeji a začal čichat.

Když to udělal, armády robůtků, kteří měli z jeho perspektivy velikost mikrobů, vysunuly spektrální analyzátory. Zkoumaly atomové složení povrchu sféry a hledaly odlišnosti, které se nedaly vysvětlit. Cítil takový borovicový zápach, skoro jako dezinfekce.

Jako v nemocnici.

Takhle to nepůjde.

Jay aktivoval ovladač a zápach se změnil na příjemnější cedr. To ho odvedlo od myšlenek na Marka.

Otočil míč a čichal. Jako stopař hledal něco, co páchlo divně.

Zazněl zvonek a on si uvědomil, že dokončil hledání.

Nic.

Naprosto nic.

Nic nenašel. Přitom měl. Rozhraní otestovali, umělá inteligence robotů se chovala dokonale a metafora je správná. Existovala pranepatrná šance, že zvolili nesprávný časový rámec sféry, ale to se nezdálo moc pravděpodobné.

To ho dovedlo ke slabému článku.

Jsem to já.

Jay zhluboka vydechnul. Nebyl soustředěný. Myslel na Marka. Musel něco přeskočit, něco minout.

Bude muset vyzkoušet něco jiného.

23

Queens, New York

„Vidíš támhleto parkoviště?“ řekl Thorn poté, co vystoupili z taxíku.

Marissa přikývla.

„Pojme dvě stě aut a je plné. Je to parkování pro Lapoporu. Vidíš všechny ty lidi pod těmi otrhanými slunečníky u venkovních stolů? To je tlačenice na večeři.“

Vypadalo to jako rušný večer na venkovských slavnostech. Možná tři sta lidí sedělo za teplé letní noci u úplně obsazených dlouhých řad piknikových stolků. Smáli se, povídali si, jedli.

„Tak pojď.“

Následovala ho za roh. Byli tam lidé seřazení do tří front před něčím, co vypadalo jako tržní Stánek, barabizna z tyčí s pokladnami a tuctem mužů a žen uvnitř. Žádné stěny, jen střecha. Stoupal odtud velký voňavý oblak.

Za tím byla malá nízká krabicovitá budova velikosti dvoupokojového domku, vevnitř lednice, mrazák a spousta úložného prostoru.

„Vypadá to jak fronta na atrakci v Disneyworldu,“ řekla.

Přikývnul. „Ta dlouhá řada je pro nové zákazníky, střední pro pravidelné zákazníky. Ta krátká jen pro hasiče a policajty.“

„A to si vynutí jak?“

„Pokud jsi ve frontě pro pravidelné zákazníky nebo policajty a někdo tě nepozná, když se dostaneš k okýnku, neobslouží tě a musíš na konec fronty pro nové zákazníky.“

„A tihle lidi jsou tu seřazení kvůli jakému jídlu?“

„Chilliburgrům.“

Marissa zakroutila hlavou. „To je ono? Proboha, Tommy. Hádala jsem, že mě bereš někam, kde mají fugu nebo tasmánského šneka nebo něco. Vzal jsi nás takovou dálku až do New Yorku, zrovna do Queens, abychom si dali chilliburgry?“

„Nejlepší v zemi, možná na světě,“ řekl. „Jak je možné, že větrem ošlehaný agent CIA, jako jsi ty, neví o Lapoporu?“

„Já dokonce ani nevím, co to znamená,“ řekla.

„Ve skutečnosti je to zkratka,“ řekl a zamířil do fronty pro policisty a hasiče.

„Čím si zasloužíš tu krátkou frontu?“

„No, já byl pravidelný zákazník, ale když jsem se stal velitelem Net Force, Bruce rozhodl, že jsem policajt. Největší požitek, co mi ta práce zatím přinesla, samozřejmě vyjma tebe.“

„Hm. Chtěls mi vysvětlit ten název.“

„Larry pořád po ruce – první slabika každého slova – La-po-po-ru.“

Došli na konec fronty. Muž před nimi se otočil, a když je uviděl, řekl: „Ahoj, Thome.“

„Ahoj, Mickey. Marisso, tohle je Mickey Reilly, detektiv třetího okrsku NYPD. Micky, Marissa Lowe. Marissa je agentka u jedné z těch federálních agentur, které znáš jen podle zkratky.“

„Rád tě poznávám,“ řekl Reilly.

„Já tebe taky.“

Podívala se na Thorna. „Teď mi vysvětli to jméno, prosím.“

„Jaké? Mickey?“

„Tommy, já tě praštím.“

Zasmál se, Mickey také. „No, Bruce pracoval v Hollywoodu. Byl scenáristou na vzestupu. Napsal pár filmů pro lidi jako Tom Cruise, Brad Pitt a podobné. Ale časem ho to hollywoodský svinstvo dostalo, tak sebral svý peníze a skončil. V Evropě koupil tajný rodinný recept na chilli od nějakýho Řeka a pak si tady založil podnik.“

„No a?“ zeptala se.

„Ten Bruceův příběh vypráví, jak šel na schůzku s producenty studia, aby udal scénář. Ti přešlapovali na místě, ale nikdo nechtěl udělat rozhodnutí hned a na místě. Vždycky si o tom nejdřív museli popovídat ještě s někým jiným. Jen hrstka v La-La-Landu může dát filmu zelenou. Tak mu říkali:’Božíčku, naprosto dokonalý, je to suprovej, úžasnej nápad, ale než se do toho pustíme, musí to projít přes Larryho,‘ znáš to.“

„Aha.“

Thorn přikývnul a zašklebil se. „Bruce říkal, že pokaždé měli nějakého’Larryho‘, buď dole v hale, o patro výš, na dovolené v Mexiku. Byl to jeden ze způsobů, jak se lidi ze studií vyhýbali prostému’Ne‘. Mohli pak vypadat jako ti hodní, protože oni nikdy nic neodmítli, nikdy nikomu neřekli nevlídné slovo. Vždycky za to mohl Larry.“

Zakroutila hlavou.

„Tady nabízejí jenom chilliburger se sodovkou. Přijdeš na řadu, řekneš, kolik od obojího chceš, a je to. Devět dolarů za burger, babku za pití. Neberou šeky, Visu, MasterCard nebo American Express, jen hotovost. Také nedávají nazpátek, dáš jim pětku a netratíš ani nevyděláš. Dvacku a buď to chceš dvakrát, nebo to znamená dýško deset dolarů.“

Odmlčel se, ale ona nic neříkala, jen čekala, až bude pokračovat.

„Za průměrné noci,“ řekl, „bude v pokladně deset až patnáct tisíc dolarů v malých bankovkách. A pro případ, že ti to vrtá v hlavě, ne, nikdo je nikdy nevyloupil. Kdyby se o to někdy někdo pokusil, většina policajtů z téhle fronty by ho s radostí zastřelila a šla by si k okýnku pro jeho objednávku.“

Mickey na to přikývnul a mrknul.

„Nelíbí se ti to?“ pokračoval Thorn, „jdi si do Burger Kinga, tady nic nezměníš. Dostaneš čtvrtkilový plátek svíčkové na velké housce, hustě potřené speciálním řeckým chilli. To vše zabalené v hliníkové fólii a s ubrousky, které budeš potřebovat, a nealkoholické pití, které mají na ten týden v nabídce. Nechtěj vědět, kolik je v Bruceově burgru tuku a cholesterolu.“

„Jasně,“ řekla Marissa.

„Před čtyřiceti lety bylo místo s podobným principem v L. A., kde Bruce ten nápad okoukal, ale oni začali prodávat koncese, pak už to nebylo to samé. Lapoporu je jediné svého druhu. Otevřeno dvacet čtyři hodiny denně, sedm dní v týdnu. Přijď sem ve dvě v noci o pracovním dnu a je narváno. Lidé sem vodí své děti na Vánoce. Lapoporu nikdy nezavírá. Myslím, že Bruce musí žít v té lednici, která zabírá slušnou část té budovy za Stánkem.“

„No teda. Je to tak dobrý?“

„Ještě lepší. Jen počkej. Po Lapoporu už nebudeš nikdy schopná jíst burger kdekoliv jinde, aniž by ses na něj mračila.“

„Dvě překvapení za jeden večer. Copak máte ještě v rukávu, pane Thorn?“

Usmál se a mrknul na ní, ale nic jiného neřekl.

Odvacet minut později seděli u rezavého piknikového stolku, oba s kolou a chilliburgrem. Thorn se díval, jak si dala první sousto, a smál se výrazu na jejím obličeji, když ho žvýkala a polykala.

„Bože. Tohle je ohromný!“ ukousla si znovu.

„Ty jsi levný rande,“ řekl a mávnul s burgrem, „no, až na ten dovoz.“

„Zmlkni a jez,“ řekla.

A tak jedli, chilli kapalo. Thorn se na ni díval, když jedl, a v té chvíli si uvědomil, že tohle může být ta nejlepší večeře, jakou kdy měl. V tom případě by si neměl na co stěžovat.

Rue de Soie Mame-laVallée Francie

Seurat obdivoval její spící tělo, přičemž si užíval pohledu na každý odkrytý milimetr.

Ó…

Ležela na boku, její dlouhé husté tmavé vlasy na slonovinově bílém hedvábném prostěradle. Její opálená kůže byla mírně posetá pihami, přičemž každá z nich vypadala nesmírně úchvatně. Hlavu měla otočenou na hruď, ústa zavřená a s každým výdechem a nádechem to vypadalo, jako by se její prsa bezmála dotýkala jejího obličeje a zakrývala ho. Její bok se zvedal od postele, půvabná křivka, která ho lákala, aby na ni položil ruku. Vábení, které vyslyšel během této noci mnohokrát. Jednu nohu měla ohnutou přes jeho peřinu, obdivoval její hladkost, její půvab.

Uvědomil si, že se na ni dívá tak zaujatě, jak se obvykle vyhrazuje obrazům, a zašklebil se. Je překrásnou předlohou pro obraz, o to úžasnější tím, že je skutečná, a ještě víc tím, že leží v jeho posteli. Znovu se usmál, když si uvědomil, jak by ji toto přirovnání pobavilo.

Navíc Američanka, kdo by si to pomyslel?

Posledních pár dní bylo plných překvapení. A když se uváží, žeotohle málem přišel!

Byl neskutečně podrážděný od posledního útoku, při němž padl místní uzel KyberZemě. Pouštěl se do vlastních zaměstnanců, chtěl odpovědi.

Tlačil na ně, aby pracovali usilovněji, a přitom všichni chtěli to samé a skoro stejně tolik, jako to chtěl on. Le Boss se choval jako osel, věděli to všichni a nikdo víc než šéf samotný…

Při jejich posledním rozhovoru Gridley nepřímo navrhl použít brutální sílu, aby objevil mechanismus, jímž došlo k ohrožení jejich sítě. Seurat tím nebyl překvapený, protože to od Američanů očekával. Na co skalpel, když stejně dobře odvede práci motorová pila…

Ale jeho vlastní tým stejně nedokázal navrhnout nic lepšího.

Rád přemýšlel o sobě a KyberZemi jako o těch chytřejších, schopnějších pochopit problém, jeho podstatu a použít vědomostí – spíše než sílu – k dosažení vítězství. Raději dýka než tupý předmět.

A když ho nechali ve štychu a on sám ten problém také nezvládl, odešel z práce se špatnou náladou.

Když projížděl cestou domů kolem Boulevard Péripherique, zazněl jeho organizér, aby ho upozornil na výstavu v domě jeho tety jen kousek za městem. Jeho rodina dokázala čtyři roky používat vliv svého jména a svých různých konexí ve světě umění, aby organizovala soukromé výstavy děl jeho předka, jakmile bylo některé z nich na turné po Evropě. Takové události posilovaly krevní pouto a pomáhaly urovnat spory mezi znesvářenými větvemi jeho rodinné linie, ať už legitimními, či nikoliv. Navíc to většinou bylo fajn odpočinutí od práce. Dobrý důvod tam zajít.

Ale on byl rozčilený a do PDA plácnul, aby utišil upomínku, a zrychlil směrem k domovu. Umění mu nepomůže, potřeboval vědu.

Vyžádalo si to několik dalších kilometrů, než se sám sobě zasmál a připustil, že potřebuje právě umění.

I kdyby mu nepomohlo najít řešení, poskytlo by mu po zbytek večera jiný námět na přemýšlení. Mimoto, dotyčná malba byla studií pro Nedělní odpoledne na ostrově Grande Jatte a byla mimo vlast po celá desetiletí. A jistě se hned tak nevrátí.

Minul odbočku k sobě domů a zamířil k tetě, dalších třicet kilometrů za město. Už byla tma, když dorazil. Akce už byla v plném proudu. Venkovské sídlo jasně zářilo zevnitř. Jedině barva elektrického osvědení je odlišovala od toho, co tu mohlo být k vidění před pár sty lety.

Jeho strýcové a tety ho srdečně zdravili a on popadl skleničku s vínem z rodinných vinic. Slastný ročník ’08 znatelně zlepšil jeho rozpoložení.

Ze setkání měl radost, postupně se propracovával na druhý konec domu, do starého salonu, kde teta Sophie při podobných příležitostech vystavovala malby. Rokoková atmosféra domu ho svou srdečností a ladností uklidňovala, tišila bolest těžkého dne.

Zdálo se, že říká: Zažili jsme i těžké chvíle, a pokaždé se to zlepšilo.

A tam, vzadu v pokoji, obklopená jeho staršími sestřenicemi, visela ta malba.

Byla velká. Okamžitě si ji vybavil. Jedna z posledních studií Nedělního odpoledne na ostrově Grande Jatte, skoro v plné velikosti s většinou rozvržení Pantheonu z konečné malby, ačkoliv se trošku lišila.

Přišel blíž, až ucítil teplo onoho vzdáleného dne, kochal se vyrovnaností postav na malbě, které si také užívaly tím intenzivním způsobem jeho předků. Obdivoval to pečlivé rozvržení.

A toto dokonce nebyla ani konečná verze.

Ucítil něčí dotek na svém rukávu a vrátil se do skutečného světa, hluk večírku se k němu vrátil jako příliv oceánu. Vůbec si neuvědomil, že ho nevnímal, dokud se nevrátil zpět.

Stála tam stará dobrá teta Sophie v jedné ze svých operních rób, oblečená jako obvykle tak, aby kritikům neumožnila potěšení z opovržlivých poznámek.

„Á, Charlesi, mon cheri, tady jsi. Chtěla jsem tě představit mademoiselle Millardové, která je tu s obrazem. Cestuje s ním během turné a byla tak hodná a poctila nás svou přítomností.“

Měl pocit, jako by teta zdůraznila skutečnost, že je ta žena svobodná, a umínil si, že se jí na to zeptá později. Na to ovšem úplně zapomněl, když slečnu Millardovou spatřil.

Byla vysoká a měla na sobě šaty s hlubokým výstřihem, který zakrýval jen tolik, aby uspokojil korektnost a povzbudil představivost. Usmívala se, půvabná hra jejích rtů. Jistě, umí to každá, ale jak je tedy možné, že něco takového ještě neviděl?

Sophie se postarala o představování.

„Michelle Millardová, toto je můj synovec, Charles – také Seurat.“

Vzpomněl si na náhlou vlnu vzrušení, která jím projela, když uslyšel její jméno.

Michelle. Jak krásné.

„Mademoiselle, rád vás poznávám,“ řekl a přemýšlel, jak nepřiměřené to bylo. Nějak se rozjasnila, a jak promluvila, zdálo se mu, že její slova mají hlubší význam, znamenají něco víc.

„Potěšení na mé straně,“ řekla a dodala: „Vyrozuměla jsem, že máte některá díla svého předka, která nejsou veřejně vystavená.“

Nebyl si jistý, ale zdálo se mu, že než odešla, slyšel její pousmání.

Seurat nebyl žádný školáček. Se ženami už byl, s mnoha ženami. Ale takovou tajuplnou přitažlivost sdílel jen s hrstkou.

Povídali si až do pozdního večera o povrchních věcech, o obrazech, oblíbených malířích, dokonce o počasí. Ale za jejich slovy bublalo porozumění, jeho přívaly dodávaly jejich úsměvům a přikyvování hlubší zájem a hlubší význam.

Samozřejmě se nabídl, že ji odveze zpět do Paříže.

A když se zeptala, jestli by se třeba nemohli zastavit u něj doma a podívat se na obrazy, řekl: „Samozřejmě.“

Byla vskutku překrásná, přinejmenším.

Seurat si nedokázal vzpomenout, kdy naposledy s někým strávil tolik času a přitom nemluvil o KyberZemi. Řekl jí vůbec, kde pracuje?

„Líbí se vám, na co se díváte, monsieur?“

Trhnul sebou. Byla celou tu dobu vzhůru?

„Kdybych měla něco na sobě, tak podle toho, jak ses na mě díval, by se tvé oči propálily skrz.“

Zasmál se. „Kdybych na sobě já měl nějaké šaty, shořely by jen z pohledu na vás. Odpověděl jsem na vaši otázku, mademoiselle?“

„Oui“

Natáhla se, rukou ho pohladila po těle a zastavila na tom správném místě.

„Tak jako tohle.“

Položil ruce na její a její dýchání se zrychlilo, aby odpovídalo tomu jeho.

Ta Američanka, pomyslel si, když jejich pohyby začaly připomínat jeden, je nepředstavitelné krásná.

Dost možná bude muset přehodnotit svůj názor na Američany. Místo, odkud pocházela, určitě nemohlo být tak špatné, jak si myslel…

24

San Frartcisco, Kalifornie

Plukovník Abe Kent byl na číhané. Blížila se půlnoc a Natadze zůstával na místě. Jeho motelový pokoj neměl zadní východ a neexistoval důvod, aby se plazil ven oknem, tedy za předpokladu, že Kenta nezahlédl, když ho sledoval.

Ve své vypůjčené dodávce, vzdálené čtyřicet metrů od Natadzeho dveří, přemýšlel Kent o strategii a taktice. Natadze nevyjde na parkoviště se zavřenýma očima, bude opatrný, bude hledat cokoliv nezvyklého. Od pohledu Kenta znal, takže se prostě nemohl procházet směrem k zabijákovi a dostat se dost blízko, aby se na něj mohl vrhnout. Mohl zaparkovat své vozidlo trochu blíž, ale i potom by otevření dveří rychle přitáhlo Natadzeho pozornost.

Ano, Kent byl ve výhodě, ale zas tak skvělé to nebylo. Dostat ostražitého a obezřetného protivníka není tak lehké, jak to vypadá ve filmech.

Chytrý muž by zavolal profesionály – SWAT, SERT, Taktickou jednotku FBI – a nechal by to na nich.

Kent byl válečník; znal bitevní taktiku, uměl vystřelit a svůj cíl zasáhnout, to se dalo pojmenovat jako válka v malém měřítku. Ale stejně, existovali lidé, kteří měli pro podobný scénář lepší vybavení. On to věděl.

Také věděl, že je to osobní záležitost, ať už to je chytré, nebo ne. On proti Natadzemu, jakkoliv to mohlo být nerozumné. O některé věci se muž musí postarat sám, aby se dokázal ráno při holení podívat na svůj obličej do zrcadla.

Kent byl v tom, co dělal, odborník a měl více než průměrné štěstí, aspoň zatím, ale stejně mělo smysl své akce plánovat.

Každý samozřejmě věděl, že je lepší mít štěstí než být dobrý.

Kent se usmál. To vyvolalo další vzpomínky. Poslední dny se mu to stávalo častěji. Možná to bylo věkem. Čím jste starší, musíte se víc ohlížet za sebe než se dívat před sebe.

Tato konkrétní vzpomínka byla na rozhovor s Johnem Howardem, když seděli v karavanu před Coxovým domem a čekali na Natadzeho poté, co ho ztratili. Klábosili o dospívání a štěstí, o tom, o čem si povídáte, když máte k dispozici spoustu času a nic, čím ho vyplnit.

Howard vyprávěl příběh o své první vážné známosti, a jak jen o sekundy unikli přistižení jejím otcem v kompromitující pozici. Jakou změnu by znamenala zatržená klička nebo zip. Mohla zpomalit nebo zastavit jeho kariéru.

Kent se smál a pak vyprávěl svůj příběh. Měl staršího bratra, se kterým trávil jaro, když mu bylo dvanáct. Martin byl ženatý, šel na školu v LSU, dole na Baton Rouge, kde bylo horko, vlhko a časté deště. Musel se psát rok 1965 nebo ’66. Martin žil jen kousek od univerzitního areálu se svou ženou, úchvatnou zrzkou, do které se Kent na první pohled zamiloval.

Howard se smál, tak jako starý voják starému vojákovi. „Záliba ve starších ženách.“

„Tak jako tak,“ pokračoval Kent, „můj bratr mě provedl celým univerzitním komplexem.Měli školního maskota, královského tygra bengálského, který se tradičně jmenoval Míša. První tygr dorazil ve čtyřicátých letech, od té doby měli dalších šest. Při mé návštěvě u bratra byli u Míši III., aspoň myslím. Ta kočka žila v kleci hned před stadionem vedle přehlídkové plochy, kde pochodovali ROTC. Dalo se dojít až k ní.“

Kent se při té vzpomínce znovu zasmál. „LSU byla dotovaná státem, takže si všichni mužští studenti, kteří toho byli fyzicky schopní, museli odsloužit dva roky ve výcvikových sborech rezervistů armády neboletectva. Měli kurzy dokonce i v létě. Pochodovali brzy, než začalo být horko příliš nesnesitelné. Velmi brzy po ránu stály stovky, někdy tisícovky studentů ve svých ROTC letních khaki uniformách v pozoru a řvali:’Dobré ráno, tygře Míšo, pane! ‚„

Howard se smál také a Kent pokračoval: „Tygra před fotbalovými utkáními tahali kolem stadionu v kleci. Každé jeho zařvání znamenalo, že tým udělá touchdown. Stadionu říkali Údolí smrti. V sobotu večer během fotbalové sezóny to bylo nejhlučnější místo ve městě. Před začátkem změnila policie všechny silnice v jednosměrky směrem k univerzitnímu areálu a v opačném směru po konci.“

„Tygr se v kleci chová těžko,“ řekl Howard.

Kent přikývl. „Čas od času se Míša nějak dostal z klece. Jednou nějací vtipálci vylomili zámek, jindy někdo zapomněl klec zamknout. Míša se dostal ven a přirozeně se vydal na průzkum. Představ si, jaký bys měl pocit, kdybys šel na do obchodu pro karton mlíka, a najednou jsi uviděl, jak si to po chodníku proti tobě ťape tygr.“

Howard se zasmál. „Potřeboval bych čistý trenky.“

„Já taky. Naštěstí všichni ti Míšové na svých toulkách nikoho nesežrali. Dobrý je, že kdyby museli policajti nebo veterináři někdy tu velkou kočku zastřelit, město by pravděpodobně zlynčovalo toho, kdo zmáčknul spoušť. Všichni Míšu milovali.Toho prvního vycpali a usadili ve školním muzeu poté, co ve vysokém věku asi dvaceti let zemřel. Můžeš si tam poslechnout nahrávku jeho řevu. Vzal mě tam brácha. Trošku mě to děsilo, jak tam ten starý vycpaný tygr stál.“

Na chvilku zmlknul a vzpomínal. „Hlavní je, že divoké zvíře můžeš mít, dokud je pod kontrolou. A ztratit kontrolu nad takovým stvořením je opravdu jednoduché. Jedno škobrtnutí a má tě. Vzpomínáš na toho kouzelníka, co ho přímo na jevišti napadla šelma, kterou vychoval a vycvičil?“

„Jo.“

„Takže, musíš bejt opatmej furt.“

„Je mi to jasný,“ řekl Howard.

A stejně se Kent tady, pět tisíc kilometrů daleko od toho karavanui rozhovoru, choval nezodpovědně. Čekal, až vyjde ze svého doupěte divoké zvíře, které mohlo opětovat palbu.

Zabít Natadzeho by bylo snadné: vykročí ze dveří, zamíříte, neřeknete ani ň a napálíte dva náboje .45 do jeho srdce. Prásk, prásk, konec příběhu. Ale on nechtěl, aby se to seběhlo takhle. Chtěl ho dostat živého a schopného vypovídat. Nešlo o to, zabít ho, ale porazit ho…

Otevřely se Natadzeho dveře. Za ním nebylo žádné světlo, aby ukázalo jeho siluetu, ale veřejné osvětlení a svěda na parkovišti umožňovaly dobrý výhled. V jedné ruce nesl kytarové pouzdro, druhou měl volnou.

Kent se zamračil. Líbilo se mu to čím dál tím méně. Nemohl mu dovolit nastoupit do auta a riskovat, že zmizí. Kam chce v tuhle hodinu jet?

Nepřemýšlej nad tím, Abe. Jdi!

Vytasil svůj kolt a odjistil ho. Už měl nataženo a náboj v komoře. Sundal palec z pojistky, zhluboka se nadechl a otevřel dveře dodávky.

Natadze zahlédl pohyb okamžitě. Udělal pár kroků ke svému autu, skoro tam už byl, avšak neměl ještě vytažené klíčky. Kent by byl radši, kdyby měl ten muž obě ruce zaměstnané.

Kent nechal pistoli schovanou za nohou, jak vyběhl proti Natadzemu. Stále dost daleko, že ho nemusel rozeznat.

Natadze položil kytarové pouzdro dozadu do auta, jako by se chystal dát ho do kufru, pak se narovnal a náhle se rozeběhl v pravém úhlu od Kenta. Směřoval k vstupní hale, kde byly automaty na limonádu a led.

Kent vytáhnul pistoli, ale Natadze už byl o tři metry dál, rozbíhal se a získával rychlost. Pro svou zbraň se nenatáhl a Kent ho zastřelit nechtěl. Kdyby navíc minul, střela by šla skrz dveře nebo stěnu motelu a možná zasáhla někoho spícího vevnitř.

„Stůj!“ zaječel Kent.

Bylo to plýtvání dechem. Natadze zrychlil.

Kent běžel a pronásledoval toho utíkajícího muže.

Chodba vyústila do další části parkoviště s nízkým drátěným plotem. Moc nízký, aby Natadzeho zpomalil. Přeskočil ho a přistál na druhé straně, na parkovišti rychlého občerstvení, a utíkal dál.

Všechen ten trénink na překážkové dráze se vyplatil, když Kent přeplachtil přes plot bez toho, aby se zachytil a něco si zlomil. Natadze měl náskok dvacet metrů a zvětšoval ho. I s maximálním nasazením nebylKent tak rychlý. Jestli to půjde takhle dál, Natadze mu uteče za několik minut. Možná ho stejně bude muset zastřelit.

Ale Natadze prudce zatočil doleva na parkoviště malého nákupního střediska. Kent o třicet metrů pozadu sledoval, jak jeho kořist dělá chybu. Zaběhl za roh, a když se tam Kent také dostal a pohlédl na uprchlíka, uviděl, že je ulička slepá, budovy bez oken po obou stranách a cihlová stěna třetí budovy na konci.

Natadze se otočil a vytáhnul pistoli…

Kent zaběhnul ostře doleva a udělal tři kroky za roh budovy, aby se dostal z Natadzeho střelného úhlu. Sice toho chlapa nechtěl zastřelit, ale taky nechtěl, aby střelil on jeho…

Krýt, potřeboval se krýt…!

Za ním byl zaparkovaný pickup s logem zahradnictví na dveřích. Kent k němu běžel pozadu a držel ústí uličky na mušce.

Konec hry, Natadze. Teď tě mám!

„Nemusí to skončit takhle!“ zakřičel Kent.

Byli jen půl bloku od motelu, kde Natadze pobýval. Pickup Kentovi neskýtal nijak skvělý kryt.

„Obávám se, že musí!“ zakřičel Natadze nazpátek.

Stál za rohem budovy a Kent nevěděl, z čeho jsou stěny udělané. Vypadalo to jako omítka, ale to zřejmě byla jen tenká vnější vrstva na betonovém panelu nebo polystyrénových deskách. Rozdíl byl mezi maskováním a krytím – skrz první střílet můžete, skrz druhé ne. Vzhledem k tomu, že Kent nevěděl, kde ten chlap stojí, nehodlal zkoušet tu stěnu prostřelit a doufat, že trefí nepřítele, anebo možná odrazit kulku do nějakého staříka věnčícího svého pudla pět bloků daleko.

Mimoto chtěl Natadzeho živého. Ve vzduchu visela ještě spousta otázek a Natadze znal odpovědi. S mrtvolou si nepopovídá.

Navíc, smrt je jednoduchá.

Kent změnil způsob, jakým držel pistoli. Stál rovně, mířil přes kapotu náklaďáku na ústí uličky. Měl jeden náboj v hlavni a sedm v zásobníku a další dva plné zásobníky. Pokud by potřeboval víc než dva tucty nábojů, bude stát před hodně velkým problémem.

Teď se zrovna ocidi v patové situaci. Natadze mohl odejít jen stejnou cestou, kudy přišel, což by znamenalo dostat se přes Kenta. Takže nepůjde nikam. Na druhou stranu, Kent na něho také nemohl vyběhnout, protože mezi náklaďákem a budovou, veterinou vedle psího kadeřnictví a mexické restaurace, nebylo žádné krytí, nic.

První, kdo opustí úkryt, bude také první vystaven palbě toho druhého. Od budovy k náklaďáku to bylo takových dvanáct až patnáct metrů.

I mizerný střelec by na takovou vzdálenost pravděpodobně zasáhl. Kent musel předpokládat, že profesionální zabiják bude umět střílet přesně, spoléhat se na opak, to by ho mohlo velmi rychle dostat do hrobu.

Čas měl ale na své straně Kent a oba to věděli. V noci, ve čtvrti, jako byla tato, u malého nákupního střediska na okraji docela drahé čtvrti, tu honičku a výkřiky určitě musel někdo zaslechnout. Nakonec se ukáže místní policie. I když to nebudou důstojníci na úrovni jednotky SWAT, budou to poldové se zbraněmi.

Mohl jim zavolat a upozornit je, jak je Natadze nebezpečný, kdyby ovšem nenechal virces na sedadle vypůjčené dodávky. Měl ho mít na opasku.

Jo. A kdyby měl rentgenové vidění a superschopnosti, mohl by Natadzeho vidět a slítnout tam k němu a zajmout ho. Nemělo smysl říkat si „co kdyby“.

„Mohls mě zastřelit v Nebrasce,“ zakřičel Kent, „proč jsi to neudělal?“

„Proč bych měl? Chtěl jsem jen svou kytaru. Vzal jsem si ji a odešel, nebyl důvod tě zabíjet.“

Kent si sám pro sebe přikývl. Ano.

„Poldové jsou na cestě,“ řekl. „Nemůžeš utéct.“

„A co uvidí, až dorazí? Chlapa schovaného za náklaďákem, jak drží pistoli. Můžou stejně tak zastřelit tebe jako mě.“

„Já jim to vysvětlím.“

„Máš přednost ve velení, ano. Ale jak dlouho to potrvá? Jakmile skloníš zbraň, jsem to já proti jednomu místnímu policajtovi, možná dvěma. Moje vyhlídky jsou slušný.“

Kent si povzdechnul. Ten chlap měl pravdu. Místní policajt, i dva, tři, přijedou, uvidí Kenta a okamžitě mu poručí odhodit zbraň.

V tomhle městě měli zbraně jen policajti a padouchové a na první pohled nemohli uhádnout, do které skupiny Kent patří. Budou ho muset odzbrojit. I kdyby je přemluvil, že je na jejich straně a že se za ordinací veterináře schovává zločinec s bouchačkou, mohl Natadze vyběhnout ven, střílet a sejmout je, než pro něho nastane opravdové nebezpečí. To Kent nechtěl.

„Můžeš se stáhnout. Nech mě odejít. Zachraň životy těch policistů. Mohou to být muži s rodinami. Policistky. Chceš si to vzít na svědomí, plukovníku?“

Kent málem vybuchl smíchy. Tenhle chlap měl nervy z oceli. Zabiják, který se snažil vyjednat si svůj volný obchod tím, že argumentuje výčitkami ze smrti, kterou způsobí mužům, kteří se ho budou snažit zajmout.

„Poldové znají riziko své práce,“ zakřičel Kent. „Dohoda nebude.“

Natadze se zasmál. „Ani jsem si to nemyslel. Ale stejně, za pokus nic nedáš.“

Bude chtít utéct!

Kent to věděl, nevěděl, jak, ale věděl to.

Zhluboka se nadechl…

Natadze vystřelil ze svého krytu mnohem rychleji, než Kent čekal. Musel se stáhnout, aby se mohl rozeběhnout, protože běžel jako rekordman. Dříve než Kent stačil zamířit, byl Natadze na půl cesty k náklaďáku a střílel, jednou, dvakrát, třikrát…!

Kent se přikrčil, jak střely prorážely kapotu auta. Měl možná vteřinu, než Natadze proběhne kolem, a dokonce i když vystřelí a bude se modlit, ten muž ho mohl zasáhnout. Padnul na břicho, podíval se pod pickupem a uviděl Natadzeho dupající nohy. Sledoval pohyb a vypálil čtyři náboje.

První dvě minuly. Třetí střela zasáhla Natadzeho pravou nohu jen kousek nad kotníkem, Kent viděl, jak se díra objevila v oblečení…

Natadze šel k zemi, jeho rychlost způsobila, že dopadl rukama a koleny ve smyku.

Zbraň měl v pravé ruce a nemohl ji dostat do pozice ke střelbě, protože ji tlačil proti betonu a odíral ji, jak sebou smýkal…

Kent se odvalil od auta, stále ležel. Přitom měl ruku s pistolí stále nataženou. Dvě převalení a opustil kryt, připravený na střelbu na tělo…

„Odhoď to! Odhoď to!“

Ale Natadze se zhroutil na svou pravou stranu a pokoušel se napřáhnout ruku s pistolí proti Kentovi.

„Nedělej to!“

Čas, už tak zpomalený, se bezmála zastavil. On ho měl, to bezesporu, a Natadze to musel vidět, ale hýbal se stále a snažil se zdvihnout bouchačku. Jako brouk chycený ve sklenici medu.

„NE!“ zařval Kent.

Ve zpomaleném čase uviděl, jak se ten člověk šklebí, a četl mu myšlenky: Zastřel mě, nebo umřeš, Kente –jinou možnost nemáš.

Kent zadržel dech a měl přesně na mušce střed Natadzeho trupu.

Vypálil dvakrát…

Střely .45 zasáhly Natadzeho přesně nad hrudní kostí. Náraz byl tak silný, že ho jeho svalová křeč zkroutila do klubíčka.

Zbraň mu vypadla z rukou. Ještě se dokázal převalit na záda.

V okamžiku, kdy se k němu Kent dostal, už Natadzemu moc času nezbývalo.

Měl dost vzduchu a sil, aby ze sebe vysoukal: „Dobrá rána. Vem… vem si tu k-k-kytaru. S-s-s-uvenýr…“ Vydechl naposledy. Kent slyšel dost smrtelných zachroptění, aby to poznal.

Dřepl si, aby se ujistil. Žádný puls.

Slyšel, jak se blíží policejní sirény. Postavil se, zastrčil zbraň do pouzdra a poodešel od mrtvého muže. Stál tam s rozpaženýma rukama na úrovni ramen, když první auto SFPD dovřeštělo na parkoviště. Stál velmi klidně.

25

Apartmány Hanging Garden Macao, Čína

Wu nebyl mužem unáhlených rozhodnutí, člověk, který skočí z útesu v naději, že řeka pod ním je dost hluboká, aby si nezlomil nohu. Wu byl člověk, který sleze ze srázu, zamáchá ve vodě dlouhou tyčí, zjistí přesnou hloubku, označí místo a posoudí, zda se právě do něj může strefit, když skočí. Pokud ne, zůstane na útesu.

A přesto byl teď tady, ležel na Maylině posteli, zatímco se sprchovala, vdechoval vůni santalu a ještě byl plný nedávných zážitků. Uvažoval o tom, říct jí věci, které by opatrný muž nikdy neprozradil.

Proč ta změna? Co se ti to stalo, Wu, že o tom vůbec přemýšlíš?

Mayli nebyla jen průměrně zkušenou milenkou. Už pochopitelně věděla, co dělá Shing. Součástí její práce bylo přimět Shinga, aby mluvil naprosto o všem. Taky na něj dohlížet a starat se, aby byl šťastný.

Ale také zkoušela, i když velice jemně, zjistit, co dělá Locke, a dokonce opatrně oťukávala i samotného Wua. Nebylo to dotěrné ani do očí bijící, ale bylo to zřejmé. Chtěla vědět, co se děje.

Nemusel jí nic říkat. Mohl s ní zůstat a užívat si její společnosti, aniž by jí to vysvětlil. Ale byla to chytrá žena a nakonec by si to dala dohromady a pak by byla nebezpečná. Možná by se o ni musel… postarat a to by byla hrozná škoda. Když na to přišlo, byla nejlepší, s jakou kdy Wu byl.

Jenže pomyšlení, že ji už neuvidí, že se provdá za toho nafoukaného idiota Shinga, pro něj bylo kupodivu nesnesitelné. Proč by měl mít Shing takový vzácný poklad? Proč by měl Mayliinu perlu leštit ten povrchní spratek, když ji Wu uměl mnohem lépe ocenit v celé její kráse?

Nic si nenamlouval, láska tu nehrála roli, to ani nechtěl. Ale přesně věděl, jaká je. Je to trofej hodná velkého muže. Bude-li po ruce, bude užitečná v mnoha věcech, nejen jako milenka, ale jako spojenec, na kterého se může spolehnout – pokud ovšem budou mít stejné zájmy.

Člověk potřebuje nejen partnera, který mu chce pomoci, ale který mu pomoci dokáže. Mayli byla zkušená, přinejmenším co se mužů týče.

S ohledem na peníze Mayli dá určitě přednost jeho společnosti před tím nezralým počítačovým pošukem Shingem. Ano, Wu byl starší, ale byl ve formě, zkušený, a ženy jako Mayli vždycky přitahovali muži jeho typu. Mohl jí koupit domy, auta, jachty, ověsit ji drahými šperky, dát jí cokoliv, po čem její srdce zatouží. A kdyby si chtěla vydržovat milence? Co na tom záleží? Ona by byla šťastná a jejich společné chvíle by to neohrozilo. Nezasloužil si nějak odpočinout, hodit starosti za hlavu? Byla to maličkost ve srovnání s tím vším, co ho čekalo. Velcí lidé nesou břemena, ale nejsou spoutáni stejnými zábranami jako ti obyčejní.

Ale Mayli byla příliš chytrá, než aby stála opodál šťastně lhostejná. Bude se ptát, a jestliže má být víc než milenka, potřeboval, aby rozuměla, proč ji chce a za jak důležitou ji považuje, když jí to chce říci.

A Wu to vlastně chtěl někomu říci. Nikdo neznal všechny detaily jeho plánů, dokonce ani Locke, který něco věděl, ale ne všechno.

Pokud všechno půjde tak, jak Wu naplánoval, bude to velká věc a bude o ní vědět jen Wu. Přineslo by mu nemalé uspokojení někomu to říci a uvést ho v úžas nad jeho genialitou. Určitě to na ni udělá dojem. To, že jeho velikost ocení ona, mu naprosto postačí.

Byl to bláhový skok do neznámých vod? Wu se domníval, že Maylinu povahu zná docela dobře. Byla pragmatická stejně jako on. Stavěla své vlastní zájmy na první místo, udělala by cokoli, aby zabezpečila své vlastní potřeby. Byla schopná. A samosebou krásná, chytrá a ambiciózní. Až se dozví, co ví Wu, kdo jiný na světě by se jí hodil líp?

Když ho zradí, nic nezíská, když zůstane s ním, může jí svět ležet u nohou. Bystrá žena zváží možnosti, uvědomí si, že je riziko malé, a popluje s proudem. Mayli nebyla ve skutečnosti taoistka, ale byla dost inteligentní, aby neplavala proti proudu obrovské řeky.

Sprcha ztichla. Výhodou tohoto bytu, zdůrazňovanou, když si ho Wu pronajímal, bylo, že tlak vody byl silný a umožňoval dlouhé horké a prudké sprchování. Z koupelny zavanul oblak páry, když Mayli odhrnula sprchový závěs a vykročila ven. Zastavila se v rámu dveří, hladká, lesklá a nádherná, s úsměvem se za ním ohlédla, když se natáhla pro ručník. Věděla, že je krásná, a věděla, že se na ni muži rádi dívají.

Wu cítil, jak v něm roste touha, když ji sledoval, jak se utírá.

Pohlédla na něho. „Ale,“ řekla. „Vypadá to, že se asi budu muset znova sprchovat.“

Usmál se. „To je možné,“ odpověděl. „Pojď sem a zjistíme, jestli to tak bude.“

Mohou si promluvit později, pomyslel si.

Říci jí to, nebo ji zabít? Co zvolí?

Washington, D. C.

Dysonova sféra vyšla naprázdno. Jaká smůla, ale Jay si nehodlal lehnout a umřít, takže změnil způsob vyhledávání.

Nejdřív pronikl do jednoho ze systémů tajných operací, o kterých se soudilo, že o nich nikdo neví, ale Jay Gridley pochopitelně nebyl jen tak někdo. Slyšel, že mají v provozu jeden moc ošklivý program, který zaznamenával všechny možné e-maily, které zaznamenávat neměl. Na ten se ještě neměl příležitost podívat. Nikdy nevíte, kdy nějaký idiot, který si myslí, že je v bezpečí, ale není, řekne něco hloupého, jako třeba: „Ahoj, jestlipak víš, jak jsem zmrvil armádě jejich virtuální válečný hry?“

Jay vlastně nevěřil, že by jeho kořist mohla být tak pitomá, ale už se staly podivnější věci. Když lidé nevědí, že je někdo pozoruje, řeknou věci, které by nikdy neřekli, kdyby si mysleli, že se jim někdo dívá přes rameno.

Dostal se tam, naboural firewall, rozluštil vstupní heslo a rozhlédl se. Nic užitečného neviděl, tak odešel. Byl to špičkový systém, zdánlivě neprůstřelný, ale pro muže Jayova kalibru to byla hračka.

Usmál se nad tou metaforou.

Tak zpátky do KyberZemě. Možná tam je něco nového.

V zákulisí KyberZemě

Jay zíral na díru v plotu, malý nepravidelný prázdný prostor v jedné z tyček, které tvořily palisádu kolem malého opuštěného hornického městečka. Sem chodili hráči hledat zlato. Legenda byla taková, že místní potoky a řeky už jsou dávno vybrané, ale hledači dosud nenašli přinejmenším jednu parcelu s nalezištěm, a ta čekala, až ji někdo objeví.

Na té díře v plotu nebylo něco v pořádku.

Jistěže tam vypadaly divně i jiné věci. Maličkosti, jako detaily v programování, kvalita senzorových informací. Nebylo to zlé, většina lidí by si toho ani nevšimla, ale Jay Gridley nebyl většina lidí. Nicméně byl tam jako host, a tak se musel držet jejich současných VR scénářů.

KyberZemi postihl nedávno další útok, tentokrát v prostoru SKA. SKA byl Spolek pro kreativní anachronismus, skupina lidí, kteří se bavili tím, že se vraceli do starých dobrých časů a předstírali, že jsou středověcí rytíři a dámy. V RS trávili spoustu času tím, že vařili autentická jídla a snažili se jeden z druhého vymlátit život pomocí obalených mečů a tyčí.

Ve VR mohly jejich bitvy a styl života zajít dál, setkávali se s elfy, jednorožci a jinými stvořeními z bájí. To mělo za následek, že když elfové s jednorožci společně zaútočili, členy SKA to naprosto rozhodilo. Zvláště když ti hackery kontrolovaní avataři začali spolu provádět aktivity, které popíraly celý koncept stylu: Na jednorožci smí jezdit jen panna.

Násilnosti útoku pak gradovaly tím, že se útočníci utkali v souboji s některými členy SKA. Opět se ukázalo, že ve videohrách vždycky vyhrává počítač.

Zřejmě to všechno nebylo špatné. Ačkoliv se šokovaní mírumilovní milovníci skřítků z VR stáhli, SKA přibyli bojechtiví členové.

Jaye zavedly stopy oddílu útočníků až k té malé díře. Tou očividně vstoupili do systému KyberZemě a pak využili všechny zdroje, aby před útokem rozšířili své řady.

Ale na té díře skutečně nebylo něco v pořádku.

Přepnul ovladač svého zdroje obrazu a okamžitě měl kompletní zobrazení od Raptora. Většinou provozoval své nové brýle v nízkém rozlišení, protože zjistil, že při vysokém rozlišení musí někdy znovu interpretovat detaily, které zvětšené vypadaly příliš čtverečkované a rozmazaně. To znamenalo, že přechod na vysoké rozlišení připomínal nasazení rentgenových brýlí. Aspoň do jisté míry.

Scéna před ním se změnila. Stále viděl díru, ale teď byla kolem ní jemná linie mřížkování.

Záplata!

Někdo zakryl detaily sítě v místě vpádu.

Jay natáhl ukazováček a ukázal se malý detektor. Posunul ho kolem jemného předělu kolem díry a oddělil kód záplaty od VR kódu díry.

Záplata mu sklouzla do ruky a Jay ji shodil do sáčku, který měl připevněný na rameni. Byl to malý virtuální analyzátor.

Mohlo to být dobré znamení – něco takového předtím nenašel. Jestliže byl tenhle virus naprogramovaný, aby po sobě zametal stopy, v tomhle přístupovém uzlu mohlo být něco zajímavého, co by mu dalo více informací o tom, jak fungoval.

Analyzátor cinknul a ve výši očí se otevřelo šifrovací okno. Když si ho prohlédl, zamračil se.

Byla to záplata určená k tomu, aby skryla část jejich síťového rozhraní. Dali mu přístup do jejich systému, to ano, ale nechtěli, aby viděl všechno, takže se pokusili odříznout ho od částí, o kterých neměl vědět.

Copak si myslí, že je tak naivní? Netuší, s kým mají tu čest?

Pečlivě si prohlédl okolní lesy. Když víte, kam se dívat a jak, nebylo těžké to najít…

Byly tam – zadní programátorská dvířka zamaskovaná jako starý pařez. Snadno by se dal přehlédnout, kdybyste ho nehledali, protože do toho prostředí patřil, nebylo to něco navíc jako ta díra.

Tak dobře, připíchne na to zámek a ukáže těm pitomcům z KyberZemě, co umí udělat skutečný VR programátor. Když už tam je, opatří si co nejvíc přístupů –

Píp! Píp! Pípípípípípípípípípíp!

Do Jayovy pasti se něco chytlo.

Jay na chvíli zapomněl na svůj vztek a rozběhl se zpátky po cestě, kudy přišel. Když procházel lesem a kráčel po stopách útoku, nalíčil pasti na zbytky kódů, které tam mohly ještě zůstat. Někdy se to stávalo. Virus zmutuje a není plně funkční, ale nechá své částečky takříkajíc pobíhat kolem.

Jedna věc je najít stopy, odkud přišel útok, ale vidět stále funkční vzorek je mnohem lepší.

Přeskočil malý potůček, rychle běžel, bosé nohy dusaly zemi, dlouhé černé copy za ním vlály. Sáhl dolů k opasku a vytáhl tomahavk. To, že byl ve středověkém lese, automaticky neznamenalo, že sám musí být ze středověku. On je Jay Gridley, poslední Mohykán. Nebo aspoň takový, jaký byl v poslední filmové verzi.

Támhle.

Přímo nad sebou uviděl, že v jeho pasti je velká liška. Moc se jako liška nechovala, zkoumala past, jako by se snažila přijít na to, jak funguje.

Když ji pozoroval, zvedla oči a spatřila ho.

Otevřela své úzké liščí čelisti a z těch náhle vyrostly obrovské zuby jako v nějakém filmu o vlkodlacích nebo upírech, obrovské kovové zuby. Roztáhla tlamu do neuvěřitelné šíře a chňapla po své noze uvězněné v pasti.

To ani nezkoušej, kámo!

Jay se rozmáchl a mrštil tomahavkem, díval se, jak se otáčí a letí směrem k lišce. Topůrko z ořechového dřeva ji praštilo ze strany do hlavy. Vyštěkla a omráčená se svalila.

Vždyť to povídám: Do lesa přišel Jay Gridley bojte se!

Stiskl jeden knoflík na svém vaku a ten se roztáhl. Rychle, než se stačila vzpamatovat, strčil lišku i s pastí do analyzátoru.

Za několik vteřin zazněl tón, který oznámil, že byl virus analyzován.

Než se vydal do KyberZemě, stáhnul si z Centra pro výzkum virů v Beavertonu v Oregonu nejnovější encyklopedii virů. Ukázala se speciální třídílná obrazovka. V první části mu ukázala kód viru rozdělený na segmenty. V druhém okně viděl tělo hmyzu. Tvar hmyzu se stal standardním zobrazením pro popis virů. Různé části hmyzu byly barevné, aby znázornily jednotlivé kódy, ze kterých se skládají, a části těla vždy zastupovaly podobné vlastnosti. Nohy představovaly jeho schopnost pohybovat se, klepeta nebo kusadla schopnost útočit, celková velikost mohla napovídat, jak je těžké ho odhalit a tak dále.

Virus z KyberZemě nevypadal jako žádný skutečný hmyz, který kdy Jay viděl, vlastně by ho ani vidět nechtěl. Měl velká křídla, která značila rychlost, obrovské žihadlo a klepeta. Váček s jedem byl rozdělený, to znamenalo, že žihadlo může mít několik funkcí – aby ochromovalo i rozmnožovalo.

Nádhera.

Ale jeho nejvíc zajímalo třetí okno rozdělené obrazovky. Centrum strávilo roky pátráním po zemích původu virů, a když měli štěstí, i jejich původních programátorech. Protože byla většina počítačových útoků založena na podobných metodách, podobně to ovlivnilo šifrování, takže jeden hacker kradl nápady druhému, nebo se inspiroval k vytvoření něčeho nového.

Vypadalo to, že virus byl vytvořen z kódu pocházejícího z Evropy a že některé jeho části pocházejí z USA.

Jay poklepal na tlačítko a vyvolal rekonstrukci viru, který napadl vojenskou síť. Protože ho nezachytili jako celek, byl to spíš jen nákres. Porovnal obě zobrazení.

Byla si podobná. Stejný byl především systém dopravy – rychlost společně s šířením způsobených škod. Vojenský virus obsahoval část stejného kódu, ale částečně pocházel také z Jižní Ameriky.

Bylo zajímavé, že tam nenarazil na žádné vlivy ze zemí z asijské oblasti. Žádné Japonsko, žádný Tchaj-wan ani Čína.

To by samo o sobě nic neznamenalo, ale když si uvědomil stopu, kterou odhalil dříve a která ukazovala na Čínu, vzpomněl si na svou druhou nejoblíbenější průpovídku Sherlocka Holmese. Tu o psovi, který v noci neštěká.

Tady žádní čínští psi neštěkali.

Jay byl ale přesvědčený, že to stopa je. Neměl pro své přesvědčení žádný důkaz, přesto si byl jist.

Matně si vzpomínal na starou filmovou komedii o Dereku Flintovi, superagentovi šedesátých let. V jedné z nejlegračnějších scén toho filmu prochází Flint sálem kolem dvou vojáků na stráži. Náhle na ně Flint zaútočí, použije své bojové schopnosti, aby je vyřídil, potom zvedne ze země zbraň a dodělá je. Když za Flintem přiběhne ředitel agentury a praští ho, protože si myslí, že se zbláznil, Flint vysvětlí, proč to udělal. Byli to podvodníci. Prozradilo je to, že měli stužky bitvy u Bulge. „Stužky bitvy u Bulge neexistují.“

„Správně,“ odtuší Flint…

I kdyby mu to mělo trvat do konce života, Jay chtěl toho chlapa dostat. Na to si můžete vsadit.

Ale dneska se to nestane. Odhlásil se.

26

Někde nad Kansasem

Kytara mrtvého muže – teď jeho, pokud měl ctít poslední Natadzeho přání – byla uložena v zavazadlovém prostoru nad Kentovou hlavou. Obchodní tryskáč jednotvárně hučel někde nad středozápadem, možná nad Kansasem. Kdysi existovaly webové stránky, kam jste mohli vstoupit a sledovat průběh každého obchodního letu v zemi. Přihlásili jste se, napsali jste číslo letu a ukázal se vám hezký obrázek letadélka promítnutého na mapě. Ukázali vám, kde přesně je, odkud letí, a trasu, kam poletí.

To už bylo dávno. Po jedenáctém září se spousta takových informací zrušila. Bylo to příliš riskantní. Byly omezeny i údaje z národních parků. A pokud jste se pokusili zjišťovat něco o státních zdrojích vody nebo přesnou zeměpisnou polohu vojenských základen, jaderných elektráren a chemiček, mohl vám zaklepat na dveře zvědavý federální agent, který chtěl vědět, proč právě vy potřebujete takovou informaci.

Zajímavé časy. Teď tu byla čínská hrozba, na takové věci si Spojené státy musejí zvyknout. Když byl chlapec, mohl nasednout na autobus do centra, tam se celý den procházet a rodiče se o něj nemuseli strachovat. Tehdy jste mohli nastoupit do letadla s nabitou pistolí v kapse, mezi vámi a letadlem nebyly žádné detektory kovu, protože nikoho ani nenapadlo, že byste letadlo unesli na Kubu nebo narazili do budovy a zabili tisíce lidí. Předměty, které si můžete náhodou dát do úst, nebyly opatřeny bezpečnostními pečetěmi s instrukcí, že pokud je porušíte, neměli byste to jíst. Teroristé nebyli všude kolem a neplánovali, jak vypustit jedovatý plyn, vyhodit mosty do vzduchu nebo nastražit v amerických městech atomové bomby, to bylo jen v knihách a ve filmech. Nebylo potřeba lepit na zásobníky zbraní štítky s varováním, že jsou nebezpečné.

Pochopitelně jste pořád mohli dostat obrnu a matka Kenta varovala, aby si nehrál ve stokách, protože si stále myslela, že tak ji člověk chytí. Objevilo se nebezpečí jaderné války a školákům říkali, aby se schovali pod lavice, kdyby Rusové bombu shodili. Jako by jim to mohlo pomoct. A úřady posvěcený rasismus a sexismus byly stále na denním pořádku.

Tehdy v padesátých letech nebyli lidé na Měsíci, ale také neexistoval žádný AIDS.

Během Kentova života se hodně věcí změnilo, většina k lepšímu, ale některé k horšímu. Věci nezůstávají stát, tak to je, a ty staré dobré časy ve skutečnosti nebyly tak dobré, jak si je pamatoval, ale přesto tu a tam Kent přemýšlel, zda je to nové tisíciletí skutečně mnohem lepší než to předchozí.

Takové myšlenky ho napadaly vždycky po nějaké bitvě. A i když se v téhle utkal jen on a Natadze, skončila přestřelkou. Ano, on z ní vyšel živý, což je vždy ta lepší varianta, ale není to vítězství, jaké si představoval. Kdyby byl chytřejší, kdyby opravdu věděl, co dělá, mohlo to dopadnout lépe.

Vzpomněl si na dědečka. Děda sloužil ve druhé světové válce na ostrovech v Jižním Pacifiku, kde bojoval proti Japoncům. Odtamtud se ke Kentovi dostal samurajský meč a jeho zájem o něj. Ale děda byl také skvělý řemeslník.

Když byl Kent dítě, přestěhovali se jeho rodiče do svého prvního vlastního domu. Byl malý a pokojík měl v původní komoře. Neměl žádné skříně ani police. Jeho dědeček přišel do domu s metrem – takovým tím levným dřevěným, který obchodníci dávají zadarmo, když si koupíte kyblík barvy, a s tužkou a blokem.

Děda si promluvil s Rentovou maminkou, potom vlezl do komory a tím starým metrem něco vyměřil, naškrábal si pár poznámek, potom se vrátil do obchodu a začal řezat překližku.

Když se o týden později vrátil, dal dohromady stůl, dvě skříně a několik polic. Použil přitom šroubovák a hrst vrutů. Když byl hotov, do žádného ze spojů jste nemohli strčit ani list papíru, všechno k sobě pasovalo přesně jako švýcarské hodinky.

Ten muž věděl, co dělá. Byl na to odborník.

Byla chyba, že šel po Natadzem sám. Kent nebyl dost obratný, aby to vyhrál. Odborník by vymyslel, jak ho přivézt zpátky živého. No, Kent si uvědomoval chyby, které udělal. Natadze sice už nepobíhal na svobodě, ale bylo to jako spálit stodolu, abyste se zbavili krys. Cena je příliš vysoká.

Kent si povzdechl. No dobře. Teď už se s tím nedalo nic dělat. Mohl se jen vrátit do práce a vy svědit to svému veliteli. Ten ho za to mohl vyhodit a Kent by se mu nedivil. Podělal to. Kdo nechce do vězení, nesmí páchat zločiny…

Maratónský běh letních slavností Peking, Čína

V Číně se VR maratónské běhy, kterých se Chang účastnil, běhaly vždy v noci a obvykle v mlze nebo dešti, kde viditelnost nepřesáhla pár metrů. Byl to dlouhý závod, maratón, 42 kilometrů a 195 metrů, což prý byla vzdálenost, kterou uběhl starověký běžec přes pláně u Maratónu v Řecku, aby doručil nějakou důležitou zprávu. Poté vyčerpáním padl mrtvý k zemi. Přes dvaačtyřicet kilometrů a nyní to pravidelně běhali postižení, staré ženy a devítileté děti a málokdo z nich to nepřežil.

Když ho běžel Chang, hodně lidí předběhl, ale někteří byli rychlejší. Tu a tam předběhl běžce v takové blízkosti, že ho v šeru spatřil. Příležitostně někdo předběhl jeho tak blízko, že ho viděl. V závodě jsou stovky nebo tisíce dalších. Někdy je tam jen cítil, ale neviděl je, neslyšel je běžet. Občas Chang o něco ve tmě zakopl – o něco, co neviděl, dokud nebyl tak blízko, že už nemohl zastavit.

Chang se vybavil baterkou, která mu mohla viditelnost o pár metrů zvětšit. Bylo by mnohem lepší, kdyby se ty závody konaly za jasných a slunečných dní, ale už si na tu mlhu, déšť a tmu bez svitu měsíce stačil zvyknout a naučil se pohybovat, ale někdy váhal víc, než se mu líbilo. Je těžké běžet naplno, když víte, že můžete zakopnout o něco, co nezahlédnete a co na vás číhá na cestě před vámi. Ale takové to bylo a nedalo se s tím nic moc udělat.

Takže teď, když stál na startu mezi davem lidí, ze kterých viděl jen těch pár, kteří byli nejblíž, to pro něj byla známá situace.

Ale ten Američan, Petrie, mu tuhle noc trochu zpestřil. V tomhle scénáři měl Chang na sobě speciální headset s brýlemi, které se sklápěly na oči, přístrojem, který umožňoval šestinásobné přiblížení a využíval svitu hvězd, zachycoval sebemenší světlo, zintenzívnil ho a rozšířil, vyslal ho do čoček a přitom počítačově zpracoval barvy, aby se co nejvíce přiblížily normálu.

Aspoň teoreticky to tak mělo být.

Když tam stál a čekal na startovní výstřel, dotkl se Chang kontrolky na headsetu…

Zazářilo tak jasné světlo, že musel přimhouřit oči. Když se mu opět vyjasnil zrak, spatřil zázrak:

Viděl!

Připadal si, jako by vstoupil za tmy na fotbalový stadion a někdo rozsvítil světla. Barvy byly možná o chloupek intenzivnější, ale předtím viděl jen hrstku těch, co stáli na startu poblíž a nyní viděl skoro všechny! Sledoval několik bloků ulice před sebou, budovy kolem, oblohu, viděl prostě všechno.

Krása toho všeho byla až děsivá.

Startér vypálil z pistole a dav se vrhnul vpřed. Chang běžel s nimi a žasl, že to všechno může vnímat.

Podíval se na běžce padesát metrů před sebou, muže v rudé kombinéze, která ho zakrývala od kolen po krk, paže měl volné. Tady byl muž, o kterém by dřív Chang ani nevěděl, že tam je, protože se pohyboval tempem, kterého Chang dřív nebyl schopen. Když byl jednou před ním, Chang by ho nikdy nedostihl.

Chang přidal, zařadil se za muže, přijal jeho tempo a běžel asi dva metry za ním. Nebylo to snadné, ale nějakou chvíli to může zvládnout. Dost dlouho, aby dokázal něco, co ještě nikdy nedokázal.

Kdo to byl? Chang nevěděl, ale leccos si mohl domyslet ze všech těch detailů, kterých si všiml. Muž byl ve formě, svaly štíhlé a pevné. Běžel lehce, což svědčilo o notné dávce tréninku. Byl bohatý nebo měl sponzora. Boty byly nejnovější Adidas SmartShoe s vestavěným počítačem upravujícím polštářek pod chodidlem, ty stály čtyřikrát tolik, co obyčejné kvalitní běžecké boty. Kombinéza značky Nike byla ušitá na zakázku, odolná proti větru, vyrobená z polypropylenu a klonovaného hedvábí, a stála téměř stejně tolik jako ty boty. Muž měl rolexky nebo jejich dokonalou napodobeninu.

Na druhém zápěstí měl malinký monitor pulzu Optar-plus, další drahou hračku, a i když byla noc, okázale se pyšnil špičkovými tmavými brýlemi Ferami photogray RunnerShades, a ty se také nerozdávaly zadarmo. Výbava za dobrých tisíc, možná dvanáct set amerických dolarů, bez těch rolexek.‘

Tolik se toho dozvěděl jen proto, že ho mohl vidět.

Před tím, v té tmě, by toho Chang tolik nezahlédl ani na pár metrů, rozhodně ne tolik jemných detailů. Ani by nebyl věděl, kam se podívat.

Changova hra se právě podstatně vylepšila. Ve znalosti spočívala síla a s tím novým softwarem, kterým ho vybavil Petrie, bude mít možnosti, které dříve neměl. Uvidí jednotlivé běžce, všimne si rozložení davu, bude vědět, kdo vyráží a kdo nestačí. Běžci před ním, o kterých dříve ani nevěděl? Teď je uvidí, bude je sledovat a třeba je dožene.

Tohle v jeho práci hodně věcí změní. Muži, kteří se spoléhali, že se schovají v mlze a dešti, teď o svou ochranu přijdou.

Teď bude Chang schopen je najít, pronásledovat a chytit. Brzo budou v jeho zemi někteří počítačoví zločinci velmi překvapení.

Alláh buď pochválen za takový dar.

Washington, D. C.

Chang seděl ve svém motelovém pokoji a zíral na minidisk s programy, které vyzkoušel poprvé. Byl malinkatý, velikosti amerického čtvrťáku. Mohl si ho strčit do kapsy a projít tuctem letištních kontrol a nikdo by neměl ani potuchy, že ho má. Mohl ho dát do obyčejné dopisové obálky a poslat ho sám sobě a nikdo by se nad tím nepozastavil. Ale tento druh věcí dělat nemusel, protože to byla legální koupě. Nesmírně to vylepší jeho schopnost vyhledávat ničemy v Číně. Mohl ho mít a odvézt si to domů, protože to byla stará věc, jakou si může v Americe kdokoliv dát do svého počítače, pokud má peníze, aby si to koupil.

Úžasné. Američané opravdu netuší, jak dobré mají věci. Považují za přirozené to, co ostatní národy považují za zázrak.

Chang se podíval na hodinky. Zbývalo mu několik hodin do setkání s Gridleym v Net Force. Mohl ten čas využít produktivně. Vrátí se do VR, přihlásí se k systému doma a půjde trošku lovit. Teď, když měl tohle, kdo ví, jakého darebáka může objevit?

Ó, jak to bylo skvělé!

Velitelství Net Force Quantico, Virginie

Abe Kent seděl u svého stolu, zíral do prázdna. Schůzka s Thomem nemohla proběhnout lépe. Velitel si vyslechnul jeho příběh a pak pokrčil rameny. „Ten chlap byl zabiják, Abe. Jel jsi tam a dostals ho. Člověk jeho kalibru by nám nic neprozradil, kdybys ho přivedl zpět živého. Byl to padouch. A ve spravedlivé společnosti by za to u soudu zaplatil svým životem. Všem jsi nám ušetřil spoustu peněz a času, když jsi to dotáhl do samého konce.“

Kent přikývnul, trochu se mu ulevilo, ale pořád ho to trápilo. Nešlo tak úplně o osobní selhání, ale nebylo to na jeho úrovni. Nanejvýš se mohl pokusit udělat to v budoucnosti lépe.

Zapípala jeho osobní linka.

„Abe Kent.“

Na druhém konci se ozval hluboký, klidný a tichý hlas. Už delší dobu ho neslyšel. Poslouchal, něco poznamenal, pak poslouchal dál. Nakonec řekl: „Mažu ten dluh. Jsme vyrovnaní.“

Kent se odpojil. Po dlouhé chvilce zakroutil hlavou a zmáčknul tlačítko na svém interkomu. Zeptal se asistentky: „Zjistěte, jestli by se dal sehnat Jay Gridley, aby se tu zastavil?“

Když Jayovi zavolali, aby se zastavil v kanceláři plukovníka Kenta, byl překvapený. Setkání tváří v tvář v reálném světě byla většinou zbytečná, ale Kent byl ze stejné generace jako jeho rodiče a ti se ve VR nikdy necítili tak pohodlně jako někdo, kdo s ní vyrostl, jako Jay.

Kentova sekretářka ukázala Jayovi, že může jít dovnitř. Kent seděl ve svém křesle, a pokud mohl Jay soudit, kromě sezení nedělal nic.

„Plukovníku.“

„Jayi. Posaďte se.“

„Slyšel jsem, že jste dostal Natadzeho,“ řekl Jay. Svalil se na gauč naproti stolu. Tvrdý, nepohodlný. Pro mariňáky perfektní. „Gratuluju.“

„Ne tak, jak jsem chtěl, ale jak podotkl velitel, alespoň už nepobíhá po ulicích.“

Jay přikývl. „Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se.

Kent se zhluboka nadechl. „Zavolal mi jeden starý přítel, byl to agent CIA. On je, hm, přesunutý do jiné agentury. Šlo o váš dech.“

„Můj dechl“

„Ano. Jestli si ho chcete zachovat nebo ne.“

To vzbudilo Jayovu pozornost. „Cože?“

„Šel jste někam, kde jste neměl co dělat, a byl jste zpozorován.“

„To jsem někde nechal otisky?“

„Otisky ne – nechal jste dost podrobný obraz, aby rozeznali velikost, tvar a počet vašich pih. Nejde mi o to, že to bylo nelegální, mám podezření, že s tím jste si přestal dělat starosti už dávno. Ale vstoupil jste do systému tajných operací, který nemá existovat. Nechtějí, aby někdo, kdo o nich nemá vědět, třeba i jen snil o tom, že tam jsou.“

Jaye to omráčilo, aspoň tak také vypadal. Pak začal být trochu podrážděný.

Kent v jeho obličeji cosi zahlédl.

Odmlčel se, pak řekl: „Velmi dávno a daleko, když jsem byl velmi mladý a hloupý, hrávali jsme jednu stupidní hru. O sobotní noci se parta kluků nacpala do něčího auta a jelo se na projížďku. Vymetli jsme všechny místní díry – restaurace drive-in, bary, kam nechali neplnoleté výrostky vejít, opuštěné silnice, na kterých se jezdily nelegální závody. A celou tu dobu jsme hledali holky, o které bychom se pokusili a zapůsobili na ně. Kouřili jsme cigarety, protože jsme si mysleli, že tak vypadáme starší. Samozřejmě jsme se chovali jako parta šestnáctiletých, co se snaží vypadat na osmnáct. Mysleli jsme si, že jsme tak správný.“

Jay se zdvořile zasmál. Kam tohle spěje?

„No zkrátka, hra byla taková: zamířili jsme na předměstí, pryč z města a hledali osamělého chodce. Když jsme jednoho zahlédli, projeli jsme kolem a pokračovali dalších sto metrů, jako bychom ho neviděli. Kdokoliv řídil, zajel ke kraji a několik nás vytáhlo jednoho z nás ven z auta, jako by byl mrtvý. Dotáhli jsme tělo ke kraji silnice a nechali ho tam ležet, jako bychom se zbavovali těla. Ten kluk tam ležel a nehýbal se. My jsme pak odcházeli zpátky k autu, potom se jeden z nás rozhlédl a předstíral, že toho chodce tam vzadu vidíme poprvé.

‚Koukejte!‘ křičeli jsme,’von nás viděl! Za ním!“

Jay se zašklebil a zakroutil hlavou. „Bývaly takové televizní pořady. Na někoho nastražili scénář, aby mu vstávaly vlasy hrůzou, a natočili to. Už si nevzpomínám, jak se tomu říkalo, díval jsem se na to, když jsem byl na vejšce, byla to sranda.“

„Sranda, ale naprostá, naprostá pitomost. Dělali jsme to v době, kdy ještě nebyly videokamery dostupné, jinak bychom to určitě také natáčeli. Mysleli jsme, že to je psina, udělali jsme to čtyřikrát, pětkrát, chvilku ty chlapíky honili. Divili jsme se, jak někdo, kdo se domnívá, že právě viděl pohození mrtvoly, dokáže utíkat před bandou domnělých zabijáků. Pak, jakmile ten chlap zmizel, naskákali jsme do auta a jeli zpátky do barů. Kdyby to ten chlap nahlásil, poldové by se určitě pěkně zasmáli – ten příběh slýchali každé léto.“

Jay se zasmál a přikývl.

„Měli jsme neuvěřitelné štěstí. Stačilo by, aby jedna z našich obětí byl bezpečnostní agent cestou domů, novej polda mimo službu, co ten příběh nikdy neslyšel, nebo prostě někdo, kdo by se bál přepadení. Někdo se zbraní, kdo by si myslel, že se stane hrdinou, když pošle čtyři pět vrahů tam, kam patří. Byla tma, nemusel vidět, jak se mu při pronásledování smějeme, pokud ano, mohl nás považovat za vraždící maniaky. Žádná porota na světě by ho neodsoudila za to, že by nás pokosil – dostali bychom, co jsme si zasloužili.“

Jay o tom chviličku přemýšlel.

„Kdyby to děti zkoušely dnes, bylo by mnohem pravděpodobnější, že je někdo zastřelí, venku je mnohem víc povolených skrytých zbraní. Mnohem víc, než když jsem byl já teenager.“

„Takže se mi snažíte říct co?“

„Říkám, že i když máte ty úžasné schopnosti vstupovat do vysoce zabezpečených počítačových systémů a ven a nedělat si starosti, že vás chytí, je to někdy chyba.“ Na chvíli se odmlčel, aby ho to nechal vstřebat, a pak pokračoval. „Náhodou mě někteří lidé odtamtud znají a náhodou mi jeden z nich dlužil službu, tak mě upozornil a já to srovnal. Ale měl jste štěstí – jako my za mého mládí v těch horkých letních večerech. Nikdo se uprostřed noci neukáže u vašich dveří a nepostará se, abyste zmizel. Tentokrát.“

Jay doširoka otevřel oči. „No.“

„Ano. Nezáleží na tom, že pracujete pro vládu. Pokud půjdete někam, kam chodit nemáte, dejte si zatracenej pozor, aby vás nikdo neviděl. Tam ve světě jsou některé ošklivé věci, horší, hladovější a někdy chytřejší než vy, Jayi. Vím, že si to nemyslíte, ale je to pravda, a když ve špatnou dobu zkřížíte cestu některé z nich, můžete za sebou nechat samotnou vdovu a dítě, kteří by se do konce života ptali, co se vám stalo. Kdybych tu nebyl, kdyby mi někdo něco nedlužil, byl byste v pěkném průseru. Pamatujte si to.“

Jay vydal povzdech. Cítil, jak mu přejel mráz po zádech.

„Jayi, pamatujte si jedno: pokud si začnete myslet, že jste Superman, nakonec narazíte na chlápka se sudem kryptonitu.“

Jediné, co ze sebe vysoukal, bylo: „Můj Bože.“

„Amen, synku.“

27

Marissa se nečekaně objevila v kanceláři, což Thorna neskonale potěšilo. A hned když přišla, zeptala se ho na šerm, což ho potěšilo ještě víc. Zajímalo ji, co dělá. To určitě něco znamenalo.

Aspoň doufal.

Zavedl ji dolů do tělocvičny, protože věděl, že je vždycky lepší věci ukázat než popisovat. Cestou dolů se snažil přesvědčit sám sebe, že se ale vůbec nepředvádí.

Tělocvična Net Force byla prázdná. Thorn otevřel svou skříňku a začal vytahovat výbavu. Byl si vědom, že ho Marissa pozoruje. Šermoval už dlouho, bavilo ho to, ale většina žen, se kterými chodil, kromě těch, které samy šermovaly, neprojevila žádný zvláštní zájem.

Marissa ano.

„Tak,“ řekla, když se oblékl, „kromě toho, že vím, jak si tímhle dělali Němci navzájem jizvy na místech jako Heidelberg a jak to dělal d’Artagnan a tak, jinak nevím o mečích nic. Něco mi o nich pověz.“

„Takže,“ začal Thorn, „v západním nebo univerzitním šermu jsou tři různé zbraně: fleret, kord a šavle. Východní šerm, jako je kendo, používá shinai. Jiná bojová umění užívají mnoho dalších zbraní, ale my se teď soustředíme jen na ty západní.“

Přikývla.

„Něco z toho, co ti povím, mám z knih, které jsem za ta léta přečetl, něco z povídání s jinými šermíři a lidmi, kteří se zajímají o historii. Už jsem o tom za ta léta párkrát mluvil, dal jsem to i do demonstračních programů o šermu a podobně. Nemohu odpřísáhnout, že je to všechno stoprocentně přesné, ale takhle to chápu já.“

Opět přikývla.

„Taky jsem zjistil, že o tom můžu mluvit hodiny, takže mi dej znamení, až se ti budou klížit oči.“

Tomu se zasmála. Také se usmál a spustil. „Šerm pochází patrně z dob, kdy zakázali souboje jako formu sportu, pokud se dá říci, že to kdy sport byl. Hodně lidí neví, že většina soubojů nekončila smrtí, ale šermovalo se do první krve. Když jeden z protivníků zranil toho druhého do krve, nezáleželo na tom, kde a jak moc, učinil zadost své cti a souboj vyhrál.“

Zamračila se. „Tehdy nebyla moc dobrá medicína. Nebyly problémy s infekcí?“

Zvednul obočí. Jen málo lidí to napadlo. „Ano. Vlastně většina úmrtí souvisejících se souboji s chladnými zbraněmi byla způsobena infekcí, a ne vlastními řeznými ranami.“

Thorn uchopil fleret. „Tohle byla první cvičná zbraň, kterou vymysleli. Potřebovali něco, co by lidi naučilo odrážet rány a čelit útokům protivníka. Koneckonců ti mohlo vrátit čest, když jsi bodla protivníka jako první, ale kdybys ho škrábla na zápěstí a on tě v dalším momentu bodl do srdce, vyhrála bys sice souboj, ale přišla bys o život.“

„Tak to by nebyl dobrý obchod,“ poznamenala.

„No právě. Takže přišli s fleretem. Je to lehčí zbraň s menším chráničem než kord, ale největší rozdíl je, že ta zbraň má omezení.“

„Omezení?“

Přikývl. „Jo. Dvojí. Jedním je cílová oblast. Při šermu kordem je platným cílem celé tělo – hlava, malíček druhé ruky, záda, dokonce i prsty na nohou. U fleretu, který je, jak víš, navržený jako cvičná zbraň, ne jako napodobenina skutečné zbraně, je cílovou oblastí vesta“ – ukázal na tu, co měl na sobě – „kromě rukávů. Všechny ostatní části vesty, záda, ochranná vložka na třísla, boky, všechno platí. Když šermuješ na soutěži, v mnohých klubech i cvičně, máš na sobě vestu z kovového pletiva, které se říká plíšek a která přesně pokrývá cílovou oblast.“

Natáhla ruku a dotkla se fleretu. „A jak získáváš body?“

Natočil čepel, aby viděla hrot. „Fleret, stejně jako kord, je bodná zbraň. Vidíš ten knoflík na konci čepele? Je třeba tlaku pěti set gramů, aby se aktivoval. Když se šermuje elektricky, začne obíhat proud, který probíhá drátem uloženým v drážce na špičce čepele a napojeným na tělový kabel, který vede do rukávu, ven spodní částí vesty a do cívky v podlaze a potom do počítadla skóre. Když přimáčkneš ten knoflík k protivníkově vestě, rozsvítí to tvé barevné světlo, většinou červené nebo zelené. Když ho zasáhneš mimo cílovou oblast, řekněme do nohy, rozsvítí se bílé. Když ho zasáhneš plochou čepele, nebo když ti po cílové oblasti knoflík sklouzne, špičku to neaktivuje a bere se to jako zásah mimo.“

Přikývla. „To je zajímavé,“ řekla. „Ale říkal jsi, že jsou tam dva rozdíly. Cílová oblast je jeden. Co ten druhý?“

Zasmál se. „Pravidla,“ odpověděl. „Konkrétně to, čemu se říká povolený zásah. U kordu získává bod ten, který zasáhne první, a zápasy jsou jen na jediný zásah, jako u skutečných soubojů. U fleretu, když má tvůj protivník povolený zásah, a sice když má paži nataženou v lokti nebo právě loket natahuje a svůj hrot napřažený na tvou cílovou oblast nebo na ni směřující, musíš na jeho útok nejdříve reagovat, a teprve pak máš povolený zásah a můžeš sama zaútočit.

Můžeš ho odrazit, vyhnout se mu, couvnout z dosahu nebo udělat něco, co zruší jeho povolený zásah, například mu ohneš paži, aby ji už neměl nataženou. Když to uděláš a když se navzájem zasáhnete, získáš bod ty. Ale když nejdříve nezareaguješ na jeho útok a rovnou zaútočíš, při vzájemném zásahu ztratíš bod ty.“

„A u kordu?“

Odložil fleret a vzal si kord. „Ten se v západním šermu nejvíc podobá skutečné zbrani. Všimni si, o kolik je těžší než fleret. Tím je podobnější rapíru, podle kterého je vytvořen. Delší chránič na ruku a zápěstí, protože ty jsou zde, na rozdíl od fleretu, platnými zásahy. Také je k získání bodu potřeba silnější tlak – sedm set gramů místo pěti set. Žádná další pravidla. Bod získá ten, kdo se jako první dotkne soupeře. Jestliže se zasáhnete navzájem v rozpětí dvacetiny sekundy, oba ztrácíte zásah. Bývalo to tak, že kolo bylo jen na jeden zásah, oba jste to kolo mohli ztratit na dvojitý zásah.“

Odmlčel se. „Mimochodem, kord je má oblíbená zbraň.“

„Moje revolver,“ odpověděla s úsměvem, „ale předpokládám, že každému, co jeho jest.“

Ušklíbl se. „Poslední zbraní je šavle a ta se těm předchozím moc nepodobá. Je vyrobená podle šavle kavaleristů a je to sečná zbraň. Můžeš použít hrot a někdy se to i při zápase dělá, ale většinou kvůli změně tempa nebo jako moment překvapení. V minulosti bylo platnou částí celé ostří a horní třetina tupé části. Plocha ostří byla proti pravidlům, úder protivníka plochou není zásahem. To se před pár desítkami let změnilo, když napojili šavli na elektřinu, teď platí celá čepel. Mně osobně se líbilo to staré pravidlo.“

Vytáhl šavli a několikrát s ní rychle sekl ve vzduchu. „Je tam v podstatě stejná zásada povoleného zásahu jako u fleretu, ale protože napodobuje zbraň kavalérie, u které se předpokládalo, že jsou bojovníci na koních, cílová oblast je celé tělo od pasu nahoru.“

„Zasáhnout protivníka do stehna, když sedí na koni, je k ničemu.“

„Jasně,“ souhlasil. „Možná později zemřel na infekci, ale při protiútoku ti mohl useknout hlavu.“

Dotkla se šavle, pak se podívala na fleret a kord, které vytáhl. „Takže,“ řekla, „co kdybys dal děvčeti pár lekcí?“

Usmál se. „S potěšením.“

Washington, D. C.

Všechno, co Jay dělal v kanceláři, mohl dělat i z domova a po setkání s Kentem byl tak otřesený, že chtěl jít domů. Víc než to, potřeboval jít domů.

Když se tam dostal, Saji seděla na podlaze v pozici seiza, právě končila meditaci. Vzhlédla k němu a usmála se.

„Jak se má kluk?“ zeptal se Jay. Pořád byl vyvedený z míry, jednak z toho, že ho nachytali, třebaže si byl jist, že je neviditelný, a pak z pomyšlení, že by „zmizel“. Že to někdo mohl udělat. A že by to skutečně udělal.

„Dobře,“ odpověděla Saji. „Byl čilý a energický a smál se celý den. Žádná horečka, nacpal se jako čuník. Teď právě spí jako špalek.“

To chtěl pochopitelně slyšet, ale číhalo tu nebezpečí a jiné už to asi nikdy nebude. Dříve to chápal rozumem, ale teď to cítil v duši: jeho synovi bude pořád hrozit nebezpečí. Co bylo nejhorší, Jay mohl sice učinit nějaká preventivní opatření nebo poskytnout první pomoc, ale nic jiného s tím dělat nemohl. To byl příšerný pocit.

Dětská vysílačka na malém stolku mlčela, monitor zabíral Marka, jak spí ve své kolébce, takže všechno bylo v pořádku, ale…

Jay se usmál. „Půjdu ho zkontrolovat.“

Prošel halou a po špičkách vešel do Markova pokoje. Tady byl, andílek, tvrdě spal. Jay se sklonil a zkontroloval, že dýchá. Chlapec voněl tou zdravou a čistou miminkovskou vůní. Později, až půjdou do postele, bude Mark spát s nimi. Jestliže se uprostřed noci probudí, oba budou s ním. Dělali to od jeho narození.

Představa, že se něco stane jeho synovi nebo že ho neuvidí vyrůstat? Spatný vtip.

Jay tiše vyšel z místnosti a šel zpátky k Saji, která teď seděla na gauči. Sedl si k ní.

„Jak se máš?“ zeptal se jí.

Usmála se. „Mám se dobře. To, co se stalo, bylo nečekané, ale potvrdilo to, co jsem si už myslela.“

„A to?“

„Čtyři vznešené pravdy,“ odpověděla.

Jay potřásl hlavou. Znal je. Na světě je utrpení. Příčinou toho utrpení je pouto k věcem, které všechny nakonec pominou. Je způsob, jak to utrpení zastavit. Způsob, jak toho dosáhnout, leží na osminásobné stezce. Není to snadné, ale prosté.

Část toho, co ho na Saji na pivním místě přitahovalo, byla její buddhistická filozofie. Není to skutečné náboženství, existence Boha není pro jeho poučky nezbytná. Můžete v božskou podstatu věřit nebo nevěřit, ale buddhismus se zabývá morálkou a etikou tady a teď, ne tím, zda může existovat posmrtný život. Ale tohle je jejich syn.

„Saji…“

Jemně ho přerušila. „Vím, co chceš říci. Tohle je Mark, naše miminko, naše dítě. Jak bychom k němu mohli být nepřipoutáni?“

„Bereš mi to z úst.“

„Nepřipoutáni neznamená, že Marka nemilujeme a neochraňujeme, jak je jen možné. Vběhla bych pod autobus, abych ho zachránila, a vím, že ty také. Ale vždycky se o svého syna budeme bát. Všechny věci pominou.“

Jay opět zavrtěl hlavou. „S trochou štěstí my odejdeme dříve. Tak to má být.“

Natáhla se a vzala ho za ruku. „Ale někdy to tak není. Co kdyby byl Mark zemřel?“

„To vůbec nechci slyšet.“ Po tom všem, co dnes zažil, se mu z takové myšlenky dělalo zle.

„To já taky ne,“ odpověděla. „Nikdy v životě jsem nebyla tak vyděšená, jako když jsem viděla naše dítě v křečích a myslela jsem, že možná odejde. A on neodešel. Ale možné to je. A kdyby ta chvíle přišla, jestliže během našeho života přijde…“

„Ne,“ řekl Jay. „To bych nezvládl.“

„Zvládl. Musel bys. Nebyl bys prvním rodičem, který to musel zvládnout.“

„A ty věříš, že osminásobná stezka ti poskytne nástroje.“

„Ano.“

Jay zíral před sebe. Tyhle myšlenky se také dozvěděl od ní. Nebyly složité. Přehlídka správných věcí, pomyslel si: správný názor, úmysl, správná mluva, činnost, živobytí, snaha, paměť, soustředění. Mají vám pomoci rozvinout v sobě směsici moudrosti, postojů a duševních sil. Pochopitelně v praxi nestačí to jednoduché’Prostě to udělej!‘. Existuje mnoho druhů úloh – meditace, neubližování lidem nebo zvířatům, žádné pití a přemíra sexu a spousta dalších. Časem v sobě rozvinete sílu, která vás zaštítí proti touze a závislosti a tak vás osvobodí od utrpení. Jde o to, že člověk zraňuje, když nedostane, co chce. Když nic tak moc nechcete, nezraní vás, když to nedostanete.

Tak Jay té teorii rozuměl. Ale na svého syna ji nemohl aplikovat. Jestliže Saji mohla, měla na cestě k vyrovnanosti obrovský náskok.

To už ale věděl. Byla dřív strašně zničená, přesto všechno překonala rychleji a lépe než on. Stejně to byl ohromný skok. Nevěřil, že by ho kdy mohl zvládnout. Ani nevěděl, zda ho chtěl zvládnout. Jestliže vám zemře syn, jak byste to mohli prostě… setřást? Měli byste cítit žal, bolest, utrpení…

„Nech to být,“ navrhla. „Můžeš se k tomu vrátit později.“

Přikývnul. „Tak jo.“

„Tak jak ses dneska měl?“

Usmál se. Bylo zvláštní, jak od úvah o možné ztrátě dítěte přešla k takové banální otázce.

Rozhodl se, že není třeba zmiňovat se o setkání s Kentem. Může mluvit o jiných věcech. Nemá cenu přidělávat jí starosti, už to byla minulost.

„Hrozně,“ odpověděl. „Ten čínský hacker je jako duch. Žádné stopy, žádné stíny, prostě nic. Zatím jsme nepřišli na to, jak to dělá, a už vůbec ne, kdo to je.“

„Přijdete na to. Já ti věřím.“

Zasmál se. „Chci toho chlapa, hrozně moc. Což, já vím, není správná touha a tak, ale skutečně toužím po tom, abych ho dostal.“

Zasmála se. „To neříkej.“

„Zkusili jsme s Brettonem všechny možnosti, které nás napadly, a pořád nic.“

„Něco přece. Víte, že je to Číňan.“

„To si jenom myslím. Nemám žádný důkaz. Tu jistotu jsem získal při své poslední návštěvě KyberZemě, potvrzuje to trošku zvláštně něco, co jsem neviděl, spíš než něco, co jsem viděl, i když celkově to asi moc k ničemu nebylo. V téhle chvíli nevím, co s tím.“

„Prostě čmuchej dál,“ poradila.

Tomu se usmál. Byl fanouškem skvělého undergroundového karikaturisty R. Crumba a podařilo se mu koupit jeho unikátní plakát s legračním chodníkem. Taky měl malou Crumbovu sošku dívky z katolické školy, která ho před deseti lety stála týdenní plat. Měla pravdu. Někdy jste to tak museli udělat – prostě čmuchat dál…

Jenomže nyní to bude muset dělat opatrněji. Chtěl, aby jeho syn měl otce, až vyroste.

V té chvíli si Jay vzpomněl, že má s Changem odpoledne schůzku na velitelství Net Force.

Vytáhl z opasku virces. Měl Changovo číslo. Asi ještě na schůzku nevyrazil. Zavolá a zruší ji. Ne, počkat, Chang je ve Washingtonu, proč se s ním někde nesetkat? A co ho pozvat sem?

„Lásko? Měl jsem se dnes odpoledne setkat v kanceláři s tím Číňanem a zapomněl jsem na to. Mohl bych ho pozvat sem? Mohli bychom zalézt do pracovny a zahrát si tam s VR.“

„Je tam pěkný nepořádek,“ odpověděla.

Jay se rozhlédl. „Mně se nezdá.“

Zasmála se. „Ty by sis nevšiml chuchvalců prachu, dokud by nebyly tak velké, že bys o ně zakopl. No tak dobře, pozvi ho. Já to přejedu vysavačem.“

„To nemusíš.“

„Určitě jsi v žádném minulém životě nebyl hospodyňka,“ odpověděla. „Ovšemže to musím udělat.“

Jay pokrčil rameny. „Zavolej Changa,“ řekl do vircesu.

28

Palác prosperity Macao, Čína

Jack Locke vykráčel z kasina s peněženkou trošku lehčí, než když před dvěma hodinami dorazil. Zahrál si blackjack, malé sázky, chvilku vyhrával, pak prohrával. Nezáleželo na tom. O hazard nešlo, spíš o seznámení s tím místem. Vědět, kde se co nacházelo, kolik kroků to je od hlavního vchodu k pánským toaletám, kde je obchod se suvenýry, kolik mají u baru stoliček. To všechno jsou jemné detaily.

Locke už byl dost starý na to, aby věděl, že právě v nepatrných detailech se skrývá ďábel, a pokud se mu nevěnuje dostatečná pozornost, podělá vám celý plán. Dnes to byl Palác prosperity, zítra se může zastavit ve Zlatém kole nebo v Diamantu nebo v Sands, v Kam Peku, Lisboa. Mohl prohrát v bakaratu nebo v bouli nebo Fan-tanu, nebo si zahrát automaty. I kdyby tam nechal dva tisíce MOP nebo HKD? Nic se neděje.

Zazvonil Lockeho mobil. I když to neměla dělat, některá kasina, a Palác prosperity mezi ně patřil, používala rušičky telefonů. Nic tak velkého jako pozemní vysílač, co by se dalo jednoduše zahlédnout. Ale chlápci chodili kolem s takovými malými rušičkami maskovanými za pagery, pera nebo kalkulačky. Ty mohly pohřbít příchozí i odchozí mobilní signály v okruhu dvaceti nebo třiceti metrů.

Existují dva důvody, proč to kasina dělají. Za prvé nechtějí, aby zákazníci mysleli na svět tam venku, dokud mají peníze na utrácení. Proto v kasinech nejsou žádné hodiny. Pokud muž prohrává a přijde mu hovor od ženy a ona bude dost neústupná, může se rozhodnout omezit ztráty a jít domů. Ale když telefon nezazvoní, tato možnost odpadá.

Za druhé existují hráči, kteří použijí jakýkoliv fígl, aby podnik porazili. Například počítání karet není nelegální, ale všechna kasina to zakazují, a když vás při tom přistihnou a vy vyhráváte, vykáží vás ze hry. Podnik nakonec vždycky vyhraje, ale stejně nesnáší kdykoliv cokoliv ztratit.

Počítači karet někdy pracovali ve skupinách, komunikovali pomocí miniaturních mobilů se sluchátky tak malými, že o nich nikdo nevěděl. Rušení těchto signálů to skupinám znesnadňuje. Někteří počítači karet při blackjacku jsou docela dobří. Před několika lety existovala skupinka z nějaké americké školy, možná z MIT, která obrala Las Vegas, Atlantic City a dokonce pár evropských kasin, než je bezpečáci konečně vyhmádi.

Kasina byla natolik chytrá, aby nerušila všechny telefonní hovory. Pokud jste byli v hale nebo čekali na stůl v restauraci, mohl váš telefon fungovat docela v pohodě. Zóny bez signálu byly všude. A pokud jich bylo ještě o pár víc v kasinech, u stolů? Kdo by jim mohl něco dokázat?

„Locke,“ řekl do telefonu.

„Máš problém,“ řekl hlas. Žádné jméno, ale Locke věděl, kdo to je. Leigh.

„Povídej.“

„Do telefonu ne.“

„Náš hovor je zabezpečený.“

Leigh se zasmál. „Jasně. A já jsem král Anglie. I já bych pravděpodobně rozšifroval tvůj telefonní program, a to v tom nejsem ani moc dobrej. Přijď ke mně.“

Leigh zavěsil.

Locke máchnutím zaklapnul svůj telefon a ťuknul s ním o tvář. Leigh by nevolal, pokud by šlo o něco zanedbatelného. Stále toho všeho může nechat, kdyby se objevil neřešitelný problém. Plán ještě nedospěl k bodu, kdy ústup už není možný. No, k tomu bodu se dostanou a překročí ho, ale teď ještě ne.

Lepší zjistit, na co Leigh narazil, než překročí ten bod návratu.

Locke mávl na taxík. Nebál se, že by ho někdo sledoval, ale přestoupí do jiného taxíku nejméně jednou. Nemělo smysl podstupovat zbytečné riziko.

Taxikář zajel ke kraji a Locke nastoupil.

Washington D. C.

Chang dorazil do Jayova kondominia a cítil se velmi spokojený sám se sebou. Nepřišel s prázdnýma rukama. Gridleymu se za žádných okolností rovnat nemohl, ale aspoň přicházel s informací, o které si myslel, že ji agent Net Force nemá. Samozřejmě, Gridley mu neřekl o svém úkolu víc detailů, aby se to nedalo považovat za narušení bezpečnosti, ale Chang přece není žádný zelenáč. Gridley pro něj udělal dost narážek, aby si byl docela jistý, že z nějakého vysoce naléhavého důvodu nahání čínského hráče s dostatkem inteligence a zručnosti. A Chang měl jistou představu, proč.

Možná pamlsek, který měl, bude jen sousto ve srovnání s hostinou na Gridleyho stole. Možná to nebude víc než koření. Stejně to je lepší než přijít s prázdnýma rukama.

Přišla otevřít krásná žena. „Pan Chang?“

„Ano.“

„Jmenuji se Saji, jsem Jayova žena. Pojďte dál.“

Naklonil hlavu v mírné pokloně. „Je to pro mě pocta, že se s vámi setkávám,“ řekl.

Nechala ho projít kolem spícího miminka do pokoje, kde Jay Gridley zapínal VR systém. „Ahoj, Changu, pojď dál. Mám tu něco, co bych ti chtěl ukázat.“

„A já tobě,“ řekl Chang. Usmíval se.

Apartmány Hanging Garden Macao, Čína

Po setkání s Leighem šel Locke přímo na další setkání s Wuem. Locke se na tom setkání dohodl po telefonu ze svého taxíku, když jel od Leigha.

Ani se neobtěžoval taxíky měnit. Tohle bylo důležité a na hry mu nezbýval čas.

Wu v uniformě otevřel dveře. Locke kývl a následoval Wua do kuchyně.

„Pěkné bydlení,“ řekl Locke.

„O kterém oba víme, že jste ho viděl již dříve,“ řekl Wu, „i s nájemci.“

Locke se usmál jako jeden světaznalý člověk na druhého a ani se nesnažil to popírat. „Je to problém?“

„Ne,“ řekl Wu, „na náš obchod to vliv nemá. Co děláte ve svém volném čase, je mi jedno.“ Úplně pravda to nebyla, ale lépe, když si to Locke myslel. Nikdo neukazuje štěrbiny ve svém brnění ozbrojenému muži, ani když to je spojenec.

Spojenectví se mění.

Locke se mírně uklonil.

Wu pokynul k jednomu ze dvou křesel u malého stolku. Na stole byly dvě skleničky společně s lahví velmi dobrého australského červeného vína. Locke se posadil, láhev zvednul, přečetl si vinětu. Pak naplnil nejdříve Wuovu skleničku, potom teprve svou.

Poté, co oba upili trochu vína, vyměnili si pár bezvýznamných zdvořilostí a poznamenali něco o horkém a vlhkém počasí, se Wu opřel do svého křesla.

„Na něco jsme narazili,“ řekl Locke.

„Což je…?“

„Jde o Shinga.“

Wu pozvednul obočí. „O Shinga?“

„Je to gambler.“

„To už vím. Zásobuji ho penězi.“

„Očividně ne dost. Má… nesplacené dluhy.“

Wu se zamračil „Kolik? A komu?“

„Kolem pětačtyřiceti tisíc anglických liber Water room a dalších dvacet tisíc Ohebnému bambusu.“

„Triádám? On dluží tolik peněz kriminálníkům?“

„Ano.“

„Jak jste se to dověděl?“

„Mám co do činění s jiným počítačovým odborníkem. Má přístup k účtům Li Ho Foka a lichváře Žabáka Jianga. Ty účty jsou soukromé a není důvod, aby v nich měli Shinga, kdyby ty peníze nedlužil.“

Wu se zamračil ještě víc. Jak to, že o tom nevěděl? Mohl Shing neříct takovou informaci Mayli? Pokud ano, pak nebyl tak hloupý, jak si Wu myslel.

Jako by mu četl myšlenky, řekl Locke: „Jestli před námi tohle zatajil, tak má v hlavě možná víc, než jsme se domnívali.“

Wu si povzdechl. „Ano. Pokračujte.“

„Ty gamblerské dluhy sahají do doby před několika lety, před Shingovým spojením s námi. O peníze začal přicházet na univerzitě. Nedávno ty ztráty ještě narostly, ale podle mého zdroje jsou to většinou sázky na sportovní zápasy u Fokových nebo Jiang Weiových bookmakerů. Telefonát z mobilu to nevyřeší. Nepředpokládám, že by o nich Mayli věděla.“

Wu přikývnul. Muž, který se ženě pochlubí s tím, že vyhrál peníze na fotbalovém zápase, se už nemusí pochlubit, že prohrál boty při sázení na ostatní. Žádný chlap není rád, když takhle ztrácí tvář.

„A ten váš zdroj není jen spolehlivý, ale i… důvěryhodný?“

„Ano, i když samozřejmě neví nic o našem plánu,“ řekl Locke.

Wu znovu přikývl. Nebyl překvapený, že měl Locke vlastní způsoby, jak získávat důležité informace. Byl by překvapený, kdyby je neměl.

Wu přemýšlel. Co znamená pro jeho plány, že jeho počítačový génius dluží peníze kriminálníkům? Pětašedesát tisíc liber je vážná věc. Shing to bude muset zaplatit – tak či onak. Pokud se věci vyvinou dle plánu, nebude mít Shing se splacením svých dluhů žádné problémy. Může je zdržovat sliby. Kolik jim toho musel říct, aby těm slibům uvěřili?

Wuovi se to nelíbilo.

„Je to komplikace,“ řekl Locke.

„Ano. Shinga ještě potřebujeme. Ne nadlouho, ale zrovna teď je nepostradatelný.“

Locke přikývnul. „Ano, přemýšlel jsem o tom, že přivedu vlastního muže, ale bez Shingovy pomoci by tu práci nedokončil správně.“

„Třeba by se ho podařilo přimět k tomu, aby pomohl,“ řekl Wu.

„Moc riskantní. Kdyby to můj muž zpackal, mohl by to pro nás být problém. Možná ne, ale nechci to riskovat.“

„Chápu.“

„Mohli bychom splatit Shingovy dluhy.“

„Ano. To bych zvládl. To by ale nic neudělalo s tím, co už triádám mohl prozradit. Kdyby měli sebemenší potuchu, co zamýšlíme, viděli by, že Shingův dluh je jen kapka v moři. Chtěli by podíl. Vědělo by to moc lidí.“

„Čilý jazyk potápí lodě,“ konstatoval Locke.

„Přesně.“

„Tak, co si myslíte, že bychom měli udělat?“

Wu znovu upil doušek vína. Pokud šlo o tohle zboží, byla Austrálie novou Francií. „Jsem přístupný návrhům.“

„Jeden mám. Co kdyby se triády náhle staly cílem pozornosti velkého úředního vyšetřování?“

Wu si dovolil malý úsměv. Locke byl chytrý, až znepokojivě chytrý, ale v podobně riskantním podniku je muž s prudkou inteligencí mnohem lepší než ten s tupým ostřím.

„Odvedení pozornosti? Tak, jako se to přihodilo americké armádě a KyberZemi?“

„Proč ne? Vlk, který prchá před lesním požárem, se nezastaví, aby chytil myš. I když si myslí, že časem bude něco víc, nejdřív jde o přežití. A Shinga už velmi brzy nebudeme potřebovat. Může zmizet.“

Wu dovolil, aby se úsměv o chloupek zvětšil. „Tak jděte a zapalte lesní požár a žeňte vlky před ním.“

Locke pozvedl skleničku. „Bahnité cesty armádám našich nepřátel,“ řekl.

Wu pozvedl svou skleničku. „A mor na jejich generály.“

29

Žlutá řeka Provincie Šan-si Severní střední Čína

Jay stál uprostřed sampanu, zatímco se Chang staral o dlouhé veslo na zádi. Vesloval s dřevěnou tyčí dopředu a dozadu v pravidelném – takřka strojovém – rytmu. Ten malý člun byl dva až tři metry dlouhý, ze zvětralého dřeva. Koš z látky a bambusu vytvářel obloukovitou stříšku nad většinou délky lodě. Pluli po proudu a Changovou snahou bylo spíš, aby plula rovně, než aby ji řídil.

Voda měla nažloutlou barvu.

„Pochází z plošiny Loess,“ řekl Chang. „Půda tam dostane takový odstín, když se usadí na dně. Ta plošina je z poloviny tak velká jako Texas. Chuang-Che, Žluté řece, se také říká Velký smutek Číny.“

Jay se na něho podíval, mžoural proti silnému slunečnímu svitu.

„Kvůli všemu tomu utrpení, které řeka způsobila,“ řekl Chang, „záplavy, ničení, spousty mrtvých. Vždyť víš, čínská civilizace vznikla tady, na jejích březích. Všechny důležité dynastie.“

Jay přikývnul.

Kolem nich pluly v bahnité vodě ostatní lodě, malé sampany, jako byl ten jejich, a také větší s plachtami. Pár z nich bylo tak malých, že vypadaly jako dětské hračky, pravděpodobně byly vyrobené z ovčích kůží. Ve vlhkém a horkém vzduchu se vznášel pach rybiny. V některých lodích měli bambusové klece s černými vodními ptáky. Kormorány, jak Jay věděl, používali k lovení ryb.

„Nejsme daleko od ruin vesnice Banpo,“ řekl Chang, „Starší než šest tisíc let. V Xianu, hlavním městě oblasti, jsou ostatní starověké divy – Husí pagoda, Les kamenných desek a hlinění bojovníci a koně císaře Čchina.“

„Velmi malebný a historický,“ řekl Jay, „a dobře postavený scénář.“

„Ty mi lichotíš.“

„Říkám, co si myslím. Co je to za časové období?“

„Asi 1800 našeho letopočtu,“ řekl Chang, „Tamhle vepředu po tvé pravé straně, vidíš ten člun s červenýma očima?“

Jay uviděl ten, který Chang myslel. Stejný typ sampanu, jen o trochu větší než jejich loď, byl v něm jen jeden člověk v slaměném klobouku, pokud se ještě někdo neskrýval v malé kabině.

„Proč ho sledujeme?“ zeptal se Jay.

„Protože on sleduje někoho jiného,“ odpověděl Chang.

„Tu džunku vepředu a vlevo.“

Jay se podíval na tu větší loď. Na palubě nikoho neviděl. Loď měla spuštěnou kotvu, která ji držela na místě proti proudu.

„Kdo na ní je?“

Chang zakroutil hlavou. „Nevím. Neukázali se. Ale ten muž v sampanu s červenýma očima pozoroval tu džunku velmi detailně od první chvíle, kdy jsem ho objevil.“

„Co to může znamenat?“

„To zase nevím. Předtím, než jsem získal svůj současný software, jsem nevěděl, že existují. Ten muž v sampanu… Mimochodem, víš, že je to sexuální metafora? Ten muž v sampanu je docela zručný počítačový operátor. Neměl jsem vybavení, abych ho dříve viděl. Když jsem na něj narazil, byl jsem překvapený. Pň tom, jakým je odborníkem, je jeho zájem o toho druhého hráče sám o sobě velmi zajímavý.“

„A ty si myslíš, že je to něco, co bych měl vědět?“

Chang přestal veslovat. Zvedl těžkou kotvu přivázanou k provazu a hodil ji přes palubu. Ztratila se v kalné vodě. Lano se potápělo rychle, dokud kotva nedopadla na dno. Člun chvilku plul po proudu, pak zpomalil a zastavil.

„Tohle možná bude dobré místo na rybaření,“ konstatoval Chang.

„Je to tvůj scénář,“ řekl Jay a pokrčil rameny, „ale znovu, proč by pro mě měl být tenhle scénář zvlášť zajímavý?“

„Prosím, odpusť mi, pokud je můj postřeh úplně scestný,“ řekl Chang, „ale hádám, že hledáš někoho, kdo nedávno způsobil pěkné pozdvižení ve vojenských kruzích zabývajících se počítači. Také jsem vyrozuměl, že i KyberZemě měla nějaké problémy.“

Jay mrknul, když ho oslnil paprsek odražený od vodní hladiny. Jaká škoda, že nemohou mít ve scénáři polarizované sluneční brýle.

„Jak ses to dozvěděl?“

„Dokonce ani Čína není v úplném vakuu. Klepy kolují. Nejsem úplně bez napojení na Západ.“

„Předpokládejme, že máš pravdu, tak ale proč tady?“

„Protože se domnívám, že hledáš čínského operátora. Drobné náznaky, které jsi řekl během naší informační schůzky, na to ukazují. Omlouvám se, jestli se mýlím.“

Jay zakroutil hlavou: „Omluvy nejsou zapotřebí, nemýlíš se.“

Chang nic neřekl.

Jay řekl: „Aniž bys znal podrobnosti, kápnul jsi na to. Přijmu jakoukoliv pomoc, kterou mi můžeš poskytnout.“

„Poskytnu tolik, kolik bude v mých silách,“ řekl Chang.

„Máš na tomhle člunu dalekohled?“

„V truhle v kabině. Přinesu ti ho.“

„Fajn, pak si na toho chlápka posvítíme.“

Oba se zasmáli.

Velitelství Net Force Quantico, Virginie

„Generál Hadden by s vámi chtěl mluvit,“ řekla do interkomu Thornova sekretářka. Znělo to nervózně.

„Rozumím. Na jaké lince?“ zeptal se Thorn.

„Hm, je tady, pane. V kanceláři.“

Thorn se zamračil. Náčelník generálního štábu byl tady?

„Prosím, pošlete ho dovnitř.“ Thorn bojoval s tím, aby zachoval klid. Takoví lidé nikam nechodili, aniž o sobě dali vědět předem. Co tu dělá?

Čtyřhvězdičkový armádní generál Patrick Lee Hadden překročil práh Thomovy kanceláře. Měl uniformu, na hrudi pokrytou stužkami a vyznamenáními. Byl to opravdový válečný hrdina. Hadden dostal dvě purpurová srdce ve Vietnamu, s bronzovými a stříbrnými hvězdami. Se ctí sloužil v Bosně, v prvním Iráku a v tažení v Sýrii. Byl to čahoun se stříbrnými vlasy na ježka, dříve byly černé. Na čtyřiašedesátníka měl slušnou kondici, pleť opálenou a pokrytou vráskami, nos zlomený aspoň jednou a narovnaný o chloupek mimo propůjčoval jeho obličeji takový křivý výraz.

Thorn vstal, měl pocit, že by měl zasalutovat.

„Veliteli,“ řekl Hadden. Široce se zasmál a ukázal svůj vlastní, ale už ne perfektní chrup.

„Generále. Prosím, posaďte se.“ Thorn pokynul k pohovce.

Hadden se posadil, záda rovná, ale strnule nevypadal. Thorn se také posadil.

„Co pro vás můžu udělat, pane?“

„Víte, hm, náhodou jsem jel okolo,“ řekl a znovu se zasmál, aby ukázal, že si dělal legraci, „chtěl jsem se podívat a zkontrolovat, jestli jste dosáhli dalšího pokroku při řešení našeho problému.“

Thorn řekl Jayovi, aby styčného důstojníka pravidelně a dobře informoval, takže nemohl přijít s velkými novinkami. Ale také zaslechl, že Hadden rád dělá věci osobně, když jde o něco důležitého. Chtěl slyšet, oč jde, od muže, který vyšetřování vede. Thorn to chápal. Když jste zodpovědný vy, vyplatí se prověřit si informaci až ke zdroji.

Přece jen to Thoma trochu znervózňovalo. Jakmile Net Force něco měla, armáda se to dověděla. To musel Hadden vědět, takže určitě přišel ještě kvůli něčemu jinému. Možná je trochu popohnat? Zkontrolovat Thoma osobně? Nebo ho postavit do latě?

„Máme na tom nejlepší lidi,“ řekl Thorn, „děláme pokroky.“

Howard se naklonil trochu dopředu. „A sluníčko svítí, ptáčci cvrlikají a svět je, jak má být? Je to trochu obecné. Armáda ztrácí spoustu peněz při každém útoku toho holobrádka, veliteli. Chci vědět, jak blízko jsme k chycení toho teroristy a zastavení jeho útoků.“

Generál byl mocný muž, zvyklý poroučet a zvyklý, že se věci dělají podle něj. Thorn cítil, jak to z něj přímo vyzařuje. Chápal to, ale byl také zvyklý dělat věci po svém. K ničemu necítil větší odpor, než když mu někdo, kdo věci nerozumí, říkal, jak má dělat svou práci, nebo že ji dělá špatně.

„Myslíte, že bude příští středu v Sydney pršet, pane?“ zeptal se.

„Promiňte, ale co to má co dělat s…“ Hadden se zastavil, „aha.“

Thorn viděl, že to generál pochopil.

Nebyl pomalý, ale Thorn si chtěl být jistý: „Má křišťálová koule nefunguje lépe než ta vaše, generále,“ řekl, „děláme pro vás, co je v našich silách. Tohle není jako sledovat slona přes mokřiny. Toho chlapa najdeme. Může to být zítra, příští týden, možná za měsíc. Bude to chtít tolik času, kolik to bude chtít času.“

Hadden se zasmál. „Vy se mě nebojíte, že ne, veliteli?“

Thorn nezaváhal. „Ne, pane,“ řekl, „můžete mě vyhodit. Já tuhle práci nepotřebuju.“

Haddenův úsměv se rozšířil. „Ve skutečnosti můžu udělat mnohem víc, ale to by mi nepomohlo vyřešit můj problém, že?“

„Pokud byste neměl na mé místo někoho lepšího.“

„A vy o tom pochybujete?“

Thorn pokrčil rameny. „Mě možná. Mé odborníky? Nenajdete lepší.“

Haddenův úsměv zmizel. „A jsou vám věrní?“

„K tomu vám nemůžu nic říct. Vyhoďte mě a uvidíte.“

Generál se zamračil. „Veliteli, nemyslím si, že byste se mnou chtěl bojovat. Můžu vaše lidi naverbovat a zůstanou tam, kde jsou.“

Teď se Thorn začal opravdu dopalovat. „Tomu já tedy nevěřím. Smiřte se s tím, generále, můžete udržet jejich zadky na židlích. To je všechno. A vy víte stejně dobře jako já, že když to uděláte pomocí vyhrožování, můžete se s šancí na vyřešení tohoto problému, příštího nebo přespříštího, klidně rozloučit. Tohle jsou nezávislí tvůrčí lidé. Zatlačte na některé příliš a dřív bude ďábel jezdit na bruslích do práce, než by vám panáčkovali. Vypadali by opravdu zaneprázdněné, ale nedělali by nic potřebného.“

Hadden se trochu zaklonil. „Jste zčásti původní Američan, že ano?“

„Nevadí mi termín Indián. Jsem, pane.“

„Víte, můj pradědeček sloužil u Custera. Obyčejný pěšák. Zemřel při bitvě na Little Big Homu.“

„Nikdo z mých příbuzných se jí neúčastnil,“ řekl Thorn, „byl to jiný kmen. Ale Custer dostal, co si zasloužil. A pokud se váš pradědeček účastnil toho, co dělal po cestě nevinným ženám a dětem, pak také dostal, co si zasloužil.“

Hadden se smál. To Thoma zmátlo tak, že to podačilo jeho hněv.

„Pokud chlap nemá odvahu, nepotřebuju, aby pro mě pracoval,“ řekl Hadden. Postavil se a podával mu ruku, „Dělejte práci stále tak usilovně a já vám dám pokoj. Ale pokud si budu myslet, že to flákáte, vrátíte se zpropadeně rychle do soukromého sektoru.“

Thorn se překvapeně postavil. „To je fér.“

Potřásli si rukama. Hadden řekl: „Promluvíme si později.“

A s tím se otočil a odešel. Nepochodoval, ale daleko k tomu neměl.

Když byl pryč, zakroutil Thorn hlavou. No. To bylo… nečekané. Nebyl si jistý, co právě slyšel. Znělo to, jako by mu ten muž dával pohov, ale to, že se tam ukázal a tlačil na něj, aby viděl, jak bude reagovat, bylotrochu popuzující. Thorn se rozhodl počkat, jak se to bude vyvíjet. Pokud Hadden nebude dělat nic dalšího, fajn. Pokud se rozhodne znovu přijít a tlačit na něj? To by nešlo. To neměl Thorn zapotřebí.

Washington, D. C.

Jak jedl, přemýšlel Jay o tom, co zjistil. Půlnoc byla pryč, vlastně už byly skoro dvě, a Saji s chlapcem spali. Chang to zabalil před pár hodinami a odjel do svého hotelu. Jay si neudělal čas na večeři a na snídani bylo ještě brzy. Jak by se jmenovala noční obdoba snídaně? Snídaňovečeře?

Jídlo, jakkoliv by se jmenovalo, bylo jednoduché. Pár vařených vajec, která našel v lednici, jablko a nějaké kešu oříšky. Ne moc zajímavá strava, ale lepší než nic.

Seděl u kuchyňského stolu a procházel si to znovu, ověřoval správnost svých úvah.

Přistupoval k tomu problému všemi způsoby, které znal. Byl to pes, který v noci neštěká, tím si byl jistý.

Znovu to okřídlené rčení Sherlocka Holmese: Když jste vyloučili nemožné, cokoliv zůstane, jakkoliv je to nepravděpodobné, musí být pravda. Ale nic nezůstalo, aspoň nic, co by Jay zjistil. Prověřil všechny možnosti kromě jediné.

V základním softwaru existovala zadní dvířka, byla tam ještě před tím, než se softwaru chopila armáda nebo KyberZemě. Dal je tam někdo, kdo hleděl daleko do budoucnosti.

Najít jehlu v kupce sena se pak jevilo jako procházka růžovým sadem ve srovnání s hledáním těch zadních vrátek v tak velkém propojeném multi-efektovém synergickém softwarovém systému se všemi jeho vrstvami na vrstvách a kolečcích v kolech. Podobalo se to nalezení jednoho konkrétního zrnka písku na velké široké pláži. Je to možné, pokud víte přesně, co hledáte, a máte na to spoustu a spoustu a spoustu a spoustu a spoustu času…

Muselo by se projít mnoho milionů řádků kódu. Pokud nemáte docela přesnou představu, kde hledat, můžete je minout dokonce i s plně vyhrazeným Super-Crayem nebo Blue whale hledající plnou parou. To je jako zadat anglické „the“ do velkého vyhledávače na internetu. Přijde vám víc než pět a půl miliardy výsledků a dostat je trvalo pouhé dvě desetiny sekundy. Ale přečíst jejich obsah? Na to je lidský život krátký.

Existovala ještě jedna možná cesta k panu neznámému a byl si celkem jistý, že ho Changova pomoc přivedla na stopu. Úžasné, co ten chlapík dokázal, i když neměl prakticky s čím pracovat. Chang řekl, že zjistí totožnost muže, kterého viděli ve společném scénáři na sampanu.

Jay měl takový pocit, že ten chlap do toho je zapletený, i když nevěděl jak.

Zřejmé věci už Jay vyzkoušel, hledal čínské programátory v základním softwarovém týmu, pak v revizním týmu, dokonce i v marketingovém týmu. Kohokoliv, kdo mohl přidat několik chytrých řádků kódu, které by umožnily nepovolený přístup do systému.

V průběhu doby na té bestii pracovaly stovky programátorů, někteří intenzivně, někteří jen na pár smyčkách a řádcích. Čínsky znějící jména lidí, kteří jsou stále ve Spojených státech, bude mít FBI na seznamu návštěv. Ale žádný z nich nevypadal jako slibný kandidát. Jayovy instinkty, které neměly žádný základ v logice, napovídaly, že ten chlapík odjel domů.

Samozřejmě mohlo být možné, vlastně spíš pravděpodobné, že tuhle akci neprovedl čínský operátor sám, ale našel si na to programátora se jménem Číně tak vzdáleným, jako je Irsko…

Navíc nestačilo dostat se do systému. Ihned po průniku musel ten chlap dělat další lotroviny tak, aby je nikdo neobjevil a ony pak neukázaly přímo nazpátek na skrytá dvířka. Vzhledem k tomu, že žádný ze zabudovaných programů nezachytil útočnou sekvenci viru, červa nebo trojského koně, musel být ten slashware pňlepený k něčemu, kde by nikoho nenapadlo ho hledat, nebo musel být navenek tak bezproblémový, že sám o sobě vypadal neškodně.

Jay by se vsadil, že se ten slashware nainstaloval ve stejnou dobu jako zadní dvířka, a proto ho program vnímal jako část svého normálního operačního systému. Nebyl to cizí narušitel, byla to součást těla. Cokoliv to dělalo, program si musel myslet, že to vykonává přibližně to, co to má dělat. A i tak to muselo být zamotané natolik, aby to neviděl diagnostický a bezpečnostní software.

Ten cucák může klidně být v systémových hodinách…

Za předpokladu, že by byl jedním z původních programátorů kódu s přístupem od počátku, mohl Jay sám udělat něco takového. Existovalo více způsobů, jak to udělat. I když to, jak to mohl Jay dokázat, mohlo vypadat úplně jinak.

Ten chlap je dobrý, o tom nebylo pochyb, ale teď má k němu Jay přinejmenším vodítko.

Aspoň doufal.

Jak o situaci Jay přemýšlel, měl čtyři možnosti.

Za prvé, mohl najít dvířka a zavřít je, pak najít skrytý vestavěný slashware a pohřbít ho dva metry pod zem.

Mohlo by to zabrat o trochu míň času než věčnost.

Za druhé, někdo – a Jay to nebude – by musel projít každý řádek kódu a ověňt ho. To by trvalo věčnost a ještě něco navíc.

Za třetí, armáda a KyberZemě by musely zlikvidovat své nakažené programy a všechny jiné programy, které s nimi byly nějak propojené, a začít s novým softwarem. Ani jeden z nich to s největší pravděpodobností neudělá, protože by to stálo majlant a na dlouhý čas odpojilo důležité systémy. Lék by byl skoro tak špatný jako nemoc, možná dokonce horší. Něco jako uříznout si ruku kvůli bradavici na malíčku. S tím, že ten virus bradavice může zůstat ve vašem těle…

Anebo za čtvrté. Jay mohl najít chlapa, který byl za to zodpovědný, a nechat někoho na něj zatlačit natolik, aby ukázal slashware a zadní dvířka. Changův chlap ve člunu do toho byl nějak zapletený. Možná to byl přímo ON, možná ne, ale zapletený byl. Nějak. Chang měl lepší přehled o systémech ve své zemi, i když obecně v celosvětovém měřítku byl Jay lepší.

Z možností dávala Jayovi aspoň nějaký smysl ta poslední. Nejlepší způsob, jak najít dobře ukrytou mrtvolu, bylo donutit chlápka, který ji pohřbil, aby vám ji ukázal.

Program armády byl naštěstí napsaný úplně celý v USA, žádný outsourcing nebyl pro tuto úroveň sofistikace povolen. Takže kdokoliv se v tom vrtal, musel být během tvorby programu ve Státech. Tři roky a něco trvalo, než to bylo hotové a zkontrolované.

A vzhledem k tomu, že si Jay nemohl být jistý, že do toho ten čínský operátor skutečně strkal svůj vlastní nos, bude muset jít oklikou, aby ho našel. Ten chlap musí být z branže, i kdyby podplatil jiného programátora. Musel vědět, co mu říct, aby udělal. A to velmi podrobně. A Jay si byl nyní jistý, že šlo o Číňana, takže postup byl jasný, ačkoli ne jednoduchý.

Jay bude muset vyhledat všechny čínské počítačové experty, kteří byli ve Spojených státech během těch let, než se vybudoval infikovaný software. Chang mohl pomoct a pomůže. Postavit most mezi Net Force a jeho organizací bude trvat dlouho a Chang věděl, že Net Force bude jistojistě vděčná. Taková vděčnost mohla pro Changa představovat spoustu hardwaru a softwaru. Armáda by bezpochyby ráda zaplatila účet, kdyby jim Chang pomohl vyřešit jejich problém. Zasypali by toho chlapíka zlatým prachem, kdyby vytáhl jejich špek z ohně.

Zatím může Jay začít hledáním všech čínských studentů ve vědeckých počítačových programech a všech návštěvníků z Číny, kteří v imigračních formulářích přiznali, že mají něco společného s počítači. Mohly jich být desítky tisíc, možná statisíce, netušil. I tak to nebude tak složité jako prověřit mnoho milionů řádků elektronického kódu. Stejně bude potřebovat spoustu času na zpracování. Pokud budou schopní vystopovat toho chlapa od Changa, nebude s tím mít problém, ne, pane, vůbec ne. Samozřejmě by to udělal raději sám, ale cílem bylo toho chlapa dostat, to bylo vítězství. Všechno ostatní stálo až na druhém místě.

Pusu měl plnou vařeného vejce. S dostatkem pepře to taky nebylo špatné…

30

Žlutá řeka Provincie Šan-si Severní střední Čína

Chang se díval do dalekohledu. Ten muž v sampanu zcela jistě něco skrýval.

Chang byl daleko a většinou se kryl za vratkou lodní kůlnou na jižním břehu řeky. Bylo to dobrých dvě stě metrů daleko, takže byl dalekohled nutný. Na tuto vzdálenost byl pro svou kořist prakticky neviditelný, ale dalekohled byl natolik kvalitní, že mohl jasně rozeznat výraz na obličeji toho muže. Držet dalekohled klidně nebylo lehké, ale šedivá a popraskaná stěna mu byla dostatečnou oporou, i když dřevo páchlo po mrtvých rybách a shnilých řasách.

Muž ze sampanu s červenýma očima vesloval ke břehu kus po proudu od místa, kde ho Chang viděl poprvé. Přivázal člun ke sloupu. Nesl malý vak na krátké tyči a vyrazil po bahnité stezce k blízké vesnici. Ani jednou se nezastavil a nerozhlédl se, jestli ho někdo nesleduje.

Sampaňák neměl ryby, protože, navzdory svému přestrojení, žádné nechytal. Další důvod myslet si, že něco skrývá.

Chang se zasmál, vzpomněl si na pekingský incident před nějakými těmi lety. Muž se pokusil vykrást luxusní zlatnictví, které vlastnil Vietnamec. Dřív, než to mohl rozjet, prodavač spustil tichý alarm, protože se mu zdál podezřelý. Takže když vytáhl nůž a dožadoval se zlata, policisté už čekali přede dveřmi obchodu. Vpochodoval jim přímo do náruče.

A proč ho prodavač podezříval? No, řekl, že to bylo kvůli tomu, jak ten muž vypadal. Jeho oblečení bylo rozedrané a nekvalitní, to naznačovalo, že nemá dost peněz k nákupu drahých šperků.

Navíc měl černou pásku přes oko a dřevěnou nohu.

Chang se znovu zasmál. Ten zloděj by nikdy nikam nezapadnul. Mimo pirátské sešlosti…

Tohle nebylo tak očividné, ale jestli je Sampaňák prostý rybář, pak je Chang synem dvou želv a bratrem mořského hada.

Chang sklapl dalekohled a pospíchal od lodní kůlny, velkým obloukem od sledovaného. Sledovat ho přímo by bylo riskantní. Kořist se bude ohlížet po někom za sebou, takže bude lepší, když bude před ním. Musí jít do vesnice. Kolem nic jiného nebylo. Pěšky a oblečený v rybářských šatech nepůjde na procházku nikam daleko, ne tak pozdě.

Ve vesnici byl otevřený malý nezastřešený trh a Chang se postavil mezi dvě ženy, tři děti a pár staříků před obchodníkem s rybami. Vedle Stánku věnovali jiní zákazníci pozornost muži, který prodával brambory a mrkve. Dál stál Stánek s bylinnými léčivy a akupunkturou s několika zákazníky ve frontě. Chang, oblečený jako vesničané, nebude nápadný. Chang si dával pozor, aby se na Sampaňáka nedíval přímo, když procházel kolem. Pozoroval ho jenom periferně.

Sampaňák šel dál ještě podél půlky bloku, pak zatočil doprava do úzké uličky mezi dvěma řadami malých domků.

Chang pospíchal k uličce. Zpomalil a přešel kolem, opět používal jen periferní vidění.

Sampaňák nebyl na dohled.

Chang ještě kousek popošel, pak se otočil. Ten muž musel zajít do jednoho z domků. Do kterého?

Z jednoho domu vyšla stařenka, nesla smeták. Začala zametat prach a smrkové jehličky z chodníku z udupané hlíny vedoucímu k silnici.

„Dobrý den, babičko,“ pozdravil Chang.

Stařenka se usmála, odhalila ústa, která postrádala více než několik zubů.

„Říkal jsem si, jestli mi můžete pomoci?“ Pokračoval Chang. Vyndal z kapsy měděnou minci. „Byl jsem u řeky, viděl jsem, jak ji upustil nějaký rybář, když vystupoval ze člunu. Chtěl jsem mu ji vrátit, ale nevím, kde bydlí. Jeho člun má červené oči, on je vysoký a hubený.“

Stařenka přikývla, „Li,“ řekla, „Ten dům támhle, ten s vysokým bambusovým plotem okolo.“

„Děkuji, babičko. Ať se bohové usmívají na vaši rodinu.“

„Volejte hlasitě,“ řekla, „Li nemá rád návštěvy, dvorek má plný ostružiní a pastí.“

Uklonil se a ona se vrátila k zametání.

Vím, jak se jmenuješ a kde bydlíš, Sampaňáku. Teď zjistím naprosto přesně, kdo jsi a o co ti jde…

Jeho zpráva Gridleyho potěší, to Chang věděl. A pomoc Net Force v této záležitosti nebude pouze příjemná. Šlo o hrdost.

Macao, Čína

Locke stál před fan-tanovým salonem severovýchodně od přehrady. Malý podnik pro lidi s ne zrovna čistým profilem. Hráčské doupě se nacházelo vedle malého parčíku se stromy a posekaným trávníkem ne o moc větším než parkoviště. Nebylo cílem turistů ani kolemjdoucích.

Locke už s triádami jednal za svých starých časů v Hongkongu. Triády nebyly z těch, s nimiž byste se chtěli dostat do křížku, takže to vyžadovalo opatrný přístup.

V té chvíli si nebyl úplně jistý, jestli Shinga potřebují, aspoň ne tak, jak si to zřejmě myslel Wu. Wu měl samozřejmě vyšší cíle, ne jenom kasina. Ambice, do kterých Lockeho zcela nezasvětil, ale které si mohl domyslet i člověk s půlkou mozku. Wu byl předem odsouzen k tomu, že se mu nesplní, tím si byl Locke jistý, ale to nebude jeho problém.

V té době už z toho bude venku. Bude žít v luxusu na jednom ostrově poblíž Španělska nebo možná Nového Zélandu. Bude si moci dovolit ještě mnohem víc.

Nicméně Wu si myslel, že Shing je nepostradatelný. Pokud se Wu splete, tak ne kvůli něčemu, co udělal Locke.

Noc byla horká a dusná a blížil se déšť. Mohl ho cítit ve vzduchu. Podíval se na hodinky. Skoro jedenáct a Tříprsťák Wei přijde včas, vždycky chodil včas.

Wei obchodoval s informacemi a do toho spadala i práce policejního informátora. Wei v tom byl velice dobrý. Policie mu naslouchala, protože častěji pravdu měl, než neměl. Hodně se stěhoval. Měl spoustu nepřátel, kteří by mu zaťali sekeru do hlavy, jen dostat příležitost. Ale Locke měl spoustu kontaktů a on a Wei spolu obchodovali už dřív.

Na Weie se musí tak, že mu nedáte tip, který by u něho vzbudil podezření, chtělo to nasměrovat ho, aby nevěděl, co právě děláte. Locke se už o část podfuku postaral, a jestli to udělá správně, Wei se postará o zbytek.

Za deset sekund jedenáct uviděl Locke Weie jít přes malou zahradu svým směrem. Usmál se. Wei, spolehlivý jako východ slunce.

Vyměnili si zdvořilé pozdravy a chvilku mluvili o počasí, o světě, místní politice.

Konečně se k tomu Wei dostal. „Co pro tebe můžu udělat, starý příteli?“

„Potřebuju nějaké informace o blížící se policejní akci proti triádám,“ řekl Locke. „Kvůli pašování zbraní z ruských rezerv do oblasti.“

Wei nezaváhal ani vteřinu a zeptal se: „Co o tom chceš vědět konkrétně?“ Lockemu bylo do smíchu. Wei o takové akci nemohl nic vědět, protože se o takové akci ani nepřemýšlelo. Locke si ji zrovna vymyslel. Ale takový obchodník s informacemi nevydělává peníze na tom, že vypadá zmateně, když mu někdo položí otázku. Jakoukoliv otázku.

„Vím, že jsou na cestě nějaké lodní zásilky, ale nevím, kdy a kde provede policie své hlavní zátahy. Mám jistý… obchod, který může ovlivnit, když se policie objeví ve špatný čas na špatném místě. Tomu se chci vyhnout. Datum je důležitější než místo.“

„Kvůli tomuhle se mám s jedním chlapem potkat ráno,“ řekl Wei. Lhal, jak když tiskne. „Budu mít přesnější informace, až si s ním promluvím. Můžeme se znovu setkat zítra.“

Locke přikývnul. „To bude stačit, díky, Wei.“

„Žiju, abych sloužil.“

Locke odešel jedním směrem, Wei jiným. Locke si dopřál úsměv, který potlačoval celou dobu. Weiův chlapík, za kterým měl jít druhý den ráno ohledně velké policejní razie, byl úředník se zálibou v drahých prostitutkách. Locke se k němu přes prostředníka dostal a podplatil ho. Pokud řekne Weiovi, že policie rozjede velkou operaci proti triádám za čtyři dny, bude si moct pár dní dopřávat s holkami na zavolání v ceně tří set liber za noc.

Stovky agentů prý na řadě míst vtrhnou do dveří a zatknou kohokoliv, kdo se na ně třeba jen křivě podívá.

Jakmile bude mít Wei tuto informaci, najde kupce u triád a prodá mu ji. Dostane se to ven a triády se schovají rychleji než námořník před tajfunem. Výsledek bude stejný, jako kdyby policie skutečně rozjela razii – triády se budou držet při zemi, hlavy dole. Nebude to obchod jako obvykle. Shinga bude někdo mít stěží na seznamu.

Ale opravdová krása byla v tom, že jakmile půjdou kriminální organizace do ústraní, policie proti nim okamžitě vytáhne. Dobří policajti jsou jako lovečtí psi, dokáží něco vycítit ve vzduchu a bude je to neustále zneklidňovat. Co se to děje? Co bychom měli vědět, co nevíme?

Zaslechnou fámu o pašování zbraní a vzhledem k tomu, že triády budou očividně něco skrývat, tak na ně policie vletí.

Bude to svépomoc v nejlepším světle.

Až to skončí, nikdo nenajde žádné zbraně a věci se nakonec vrátí do normálu, ale Lockeho účelu to poslouží a nikdo už nikdy nebude moudřejší. Wei z toho vyjde s čistým štítem u policie i u triád, protože se splní, co oběma poví. To, že triády dokáží pašované zbraně schovat, bude jenom jedna strana mince, navíc to nebude Weiova chyba – smůla, ale co se dá dělat?

Jediná osoba, která by to mohla popírat, bude úředník se závislostí na kvalitních štětkách. I kdyby to chtěl někomu říct, jeho kontaktem byl anonymní prostředník, původně člen Lockeho pouličního gangu, jehož sem z Hongkongu dovezl a který už byl zase nazpět.

A kdyby si Locke chtěl být naprosto jistý? Mohl zařídit, aby měl úředník nehodu. Podobné neštěstí mohlo stihnout i jeho starého kámoše v Hongkongu. Potom by už nebyl nikdo, kdo by věděl cokoliv o čemkoliv…

Jay se setkal s Changem ve VR. Malý scénář, který Jay postavil podle rudé písečné pláže na Fidži. Slunce svítilo, vánek byl horký, vodní ptáci plachtili a kejhali.

„Jmenuje se Bruce Leigh,“ řekl Chang.

„Děláš si srandu.“

„Píše se jinak. L-e-i-g-h. Je to Angličan, žije v jednom domě v Macau. Poprosil jsem přítele z Lidové speciální vyšetřovací policejní jednotky, aby ho prověřil. Není toho moc k prověření, drží se v ústraní. Ale můj vyšetřovatel naznačil, že má větší spotřebu elektřiny než kdokoliv jiný v sousedství a že maskuje komunikační vybavení na svém domě. Ten dům má nestandardní bezpečnostní opatření. Co ti to připomíná?“

„Buď pěstuje travku, nebo je to hacker,“ řekl Jay.

„Ano, také si to myslím. Domnívám se, že jediný důvod, proč jsem byl schopný vysledovat ho je, že nevěří, že by to obzvláště v Číně někdo vůbec mohl dokázat. Je velmi opatrný.“

„Takže si myslíš, že je to náš muž?“

„Ne.“

Jay zakroutil hlavou. „Proč ne?“

„Protože nedělá nic, co by mohlo mít spojitost s vaším problémem. Vyzvídá na nějakého jiného Číňana. Myslím, že tenhle muž je jen hlídací pes. A vzhledem k tomu, že musí vynakládat nemalé množství úsilí a výdajů, aby se v té pozici udržel, a je v tom očividně obratnější než většina lidí v mé zemi, tak ať sleduje kohokoliv, bude to pravděpodobně někdo velmi důležitý.“

Jay se díval na neobvykle velkého racka, jak se usadil na mořské hladině jen kousek za hranicí vln. „Pokračuj.“

„Prozatím lituji, že jsem nebyl schopný zjistit cokoliv o té džunce nebo případně o člověku na ní,“ pokračoval Chang, „nedaří se mi najít způsob, jak se k ní nepozorovaně přiblížit.“

„Myslíš, že na té džunce může být náš muž?“

„Mé dovednosti jsou skromné, ale nedokážu si představit, že by v mé zemi bylo tolik počítačových expertů o tolik lepších, než jsem já. Dodneška jsem neměl ani ponětí, že existují. Zvláště když jeden z těch nejlepších, které jsem viděl, opatrně sleduje jiného. Nemusí tam být vůbec žádná spojitost. Ale stejně…“

„Je to něco, co potřebujeme vědět,“ řekl Jay.

„Přesně tak.“

„Díky, Changu. Mám pocit, že se skočím podívat na ten velký člun na Žluté řece, abych zkusil zjistit, o co jde.“

„Dej mi vědět, co zjistíš.“

„No jasně. Něco ti dlužíme, příteli.“

Chang se zasmál. Ano. On to věděl.

31

Apartmány Hanging Garden Macao, Čína

„Jsi skvělý muž,“ řekla Mayli, když domluvil. Řekla to tiše a Wuovi se zdálo, že se skutečným obdivem.

Byla oblečená – Wu nechtěl, aby tuhle konverzaci vedli nazí – a seděli u téhož stolu, kde před pouhým jedním dnem diskutoval s LockemoShingovi. Když mluvil, díval se jí do obličeje a její úžas byl nepředstíraný, nebo musela být ta nejlepší herečka, se kterou se kdy setkal.

„Není třeba mi lichotit,“ řekl.

„To vůbec ne, Wu,“ ohradila se. „Nikdy jsem neslyšela odvážnější nápad. Kdyby někdo něco takového uskutečnil,’skvělý‘ by byla ta nejslabší pochvala.“

Wu se málem usmál. Říci jí to byl závažný krok, ale uspokojení, které teď cítil v duši, ho omlouvalo. „Musíš mi říci, jaké jsou podle tebe v tom plánu díry.“

Zavrtěla hlavou. „Co říkáš o reakci Pekingu, se zdá být oprávněné, ale nejsem politička. Pokud nebude republika reagovat podle tvých představ…“

Wu přikývl. „Tchaj-wan bude. Že by Čínská republika odmída všechno, co jí může úctyhodný generál Lidové armády přinést svou emigrací?

Ne, nabídnou mi azyl. I kdybych nepromazal kolečka – což udělám – nemohou to odmítnout.“

„A Severokorejci?“ zeptala se. „Věříš, že do toho půjdou?“

„Už dlouho přešlapují u vrat. Ten šílenec, co jim vládne, by ta vrata hned zítra rozkopnul, kdyby si myslel, že je v přesile. S hrstí funkčních jaderných zbraní v ruce skočí po Jihu jako hladový tygr na jelena.“

„Američani budou mít dost potíží, takže nebudou vědět, co se děje, dokud nebude příliš pozdě. Jejich vojenské počítače se budou hroutit a na Korejce nebudou dávat pozor. Nebudou úplně neteční, ale jejich současný prezident je opatrný muž. Ještě má na paměti vleklý konflikt s Irákem a problémy se Sýrií, takže se nepožene do otevřené válkyv Koreji.“

„Ani když Sever použije atomové zbraně?“

„Myslím si, že Korejci je nepoužijí, pokud by se boj neobrátil proti nim. Ani pak je nenamíří na americké jednotky, ale proti svým příbuzným na jihu. Je tam spousta staré nenávisti a žárlivosti. Viděla jsi někdy satelitní snímek Koreje po setmění? Jasně je vidět světla měst na jihu, ale sever je skoro celý ve tmě.“

Odmlčel se a zamyslel se, pak pokrčil rameny. „Ovšemže mají Američani kapacity, aby severokorejskou armádu rozmáčkli jako mouchu,i když by to bylo drahé, ale myslím, že to v současné době nebudou chtít udělat.“

„A pokud se mýlíš?“

Teď se usmál velice potěšeně. „To je ta nejlepší část – když to udělají, mé plány to neohrozí. Jestliže se budou Američani chtít opravdu vážně zapojit do války, severní Korejci zjistí, že jsou po krk v hlubokém a páchnoucím hnoji a budou trpět jako nikdy. Což by pro ně bylo moc špatné. Se mnou si to nikdo nespojí. Bomby budou z rezerv Sovětského svazu, tedy z jedné vyhladovělé a zadlužené zemičky, která je ještě má – ale dovezou je lidé, kteří pak nebudou k dispozici, aby o tom mluvili. V době, kdy budou bomby převezeny a Korejci přichystaní k akci, budu na Tchaj-wanu s miliardami britských liber, nikdo na mne nebude moct a cesta ke slávě bude bez překážek, které bych nezvládl.“

„Co tvá rodina?“

„Zůstane tady,“ odpověděl. „V Pekingu budou vědět, co jsem udělal, ale kdyby se to Západ dozvěděl, ztratili by tvář natolik, že se to pokusí ututlat. Má rodina bude úplně v bezpečí – Peking bude informován, že kdyby se mé rodině cokoli stalo, všechno zveřejním. Mohu ukázat vazbu Číny na ty jaderné zbraně a postarám se, aby se to doneslo ke správným uším. Poslední věc, kterou si v Pekingu přejí, je, aby si Spojené státy myslely, že měli cokoliv společného s korejským útokem. Peking to spolkne a bude mlčet. Kasina přišla o peníze? Mají smůlu. Mohou si je vydělat znovu.“

Pomalu přikývla – udělalo to na ni opravdu dojem. „Takže ty budeš žít v Tchaj-peji, bohatý, uznávaný a sám?“

„Sám ne,“ odpověděl. Natáhl se přes stůl a vzal ji za ruku.

Oba se usmáli.

Bylo dobré mít pomocnici jako Mayli. Fascinující ženu, která ani nemrkla nad nápadem, že někdo použije jaderné zbraně, aby zahladil své stopy.

Nevěstinec Třešňový květ

Edo, Japonsko, 1700 našeho letopočtu.

Jay se napil teplého saké a pozoroval muže, většinou samuraje, ale byl si jist, že tam je i pár místodržících v převleku, a přinejmenším jeden nindža. Smáli se a flirtovali s kurtizánami a gejšami. Za paravánem někdo hrál na flétnu šakahaši, něco jednoduchého, ale příjemného.

V dálce zabouřilo a houfující se mraky zatáhly oblohu natolik, že lampy byly v té velké místnosti nezbytné. Brzy přijde déšť.

Tohle je místo, které pozoroval Leigh. Jeho a Jayova kořist je tam uvnitř.

Jay, také převlečený za samuraje, se posunul a usmál se na mladou ženu, která mu dělala společnost. Měla na sobě květované kimono, tvář a krk měla křídově bíle nalíčené a rty měla namalované třešňově rudě. Když se usmála, zahlédl její téměř černé zuby. Byla to móda, ale Jayovi nic neříkala. Ona byla jen součástí přestrojení, aby mohl přijít na to, který z mužů v nevěstinci je jeho kořist.

To je dobrá metafora, pomyslel si Jay. Byli tam lidé, kteří žili v pevnostech, masivních, dobře chráněných budovách, které jsou tak bytelné, že dostat se dovnitř vyžadovalo velké umění. Je málo takových míst, do kterých by Jay neuměl nakonec nějak proniknout – plížením, úplatky, dokonce přímým útokem – ačkoli některé způsoby vyžadovaly mnohem delší dobu než jiné. Jestliže je jeho kořist v jedné z nich, je to nevýhoda. Výhodou bylo, že takové pevnosti nebylo těžké najít. Čím byly větší a propracovanější, tím snadněji se daly odhalit. Člověk zkrátka nemůže mít všechno.

Podle Jaye byla těžší kořist, která žila v malé chatrči uprostřed stovek nebo tisíců navlas podobných chatrčí bez čehokoli, co by ji odlišilo. Jediným způsobem, jak najít konkrétního člověka, je otevřít všechny dveře a podívat se dovnitř. Dveře jsou fórové a je snadné je otevřít, ale udělat to stokrát nebo tisíckrát je fuška. A dost chytrá kořist může vyklouznout, než vykopnete její dveře a najdete prázdnou místnost, a zase se vplížit dovnitř, když už budete pryč.

Vysoce postavený samuraj si arogantně a nadutě vykračoval po ulici, dva meče na šerpě, schopný useknout hlavu níže postavenému člověku – farmáři, řemeslníkovi nebo obchodníkovi – beztrestně, když se mu zlíbilo. Je snadné spatřit takového samuraje a zařadit si ho.

Nindža naopak nikdy nenosil své černé oblečení na veřejnosti – obchodním artiklem nindžů je skrývání. Převlékl by se – za samuraje, farmáře, řemeslníka, obchodníka – a nejlepší z nich by svou skutečnou identitu dokonale skryli. Oblečení nindžů bylo určeno pro noční akce a slídění a bylo navrženo tak, aby nepozorovaně splynulo s temnotou. Kdybyste zahlédli takhle oblečeného nindžu, nebyly asi moc schopný.

Ale když prohlédnete převlek, máte z poloviny vyhráno. Ano, měli zbraně a mazané triky, ale když to víte, jste ve výhodě. Muž předstírající, že je obchodník se saké na deštivé ulici v Edu, by musel sáhnout po skryté zbrani a Jay mohl tasit svou katanu a ušmiknout mu hlavu, než by nindža vytáhl šuriken, aby ho po něm mrštil.

První na tahu měl výhodu.

Někdo mezi těmito válečníky je podvodník, a jakmile Jay zjistí, který to je, bude mít toho čínského hackera. Jaye by chyba také prozradila, tak si musel dávat velký pozor, než se pohnul.

Podařilo se mu vplížit se na Číňanovu džunku na Žluté řece, ale člun byl prázdný. Někdo tam nedávno byl, byly tam stopy po něčí přítomnosti, ale Jay se s ním těsně minul. A protože bylo snadné vyšplhat se do člunu, nepředpokládal, že se onen muž vrátí. Byl si ještě jistější, že to je hacker, kterého hledá.

Snadnější bylo najít Leigha, a jakmile ho našel, věděl, že jeho skutečný cíl nemůže být daleko. Měl pravdu. Leigh ho sem zavedl a lov začínal znovu.

Jay požádal Changa, aby Leigha zatím nezatýkal a nevyslýchal. Ze dvou důvodů. Za prvé se chtěl Jay pokusit chytnout hackera sám. Za druhé, kdyby toho chlápka chytili Číňané, dostali by z něj věci, které by americká armáda určitě nechtěla, aby znali.

Kdyby to nešlo, musel by dát Changovi zelenou, pokud se stejně sám nerozhodl jít na věc – a Leigh, který určitě ví, koho sledoval, by jim potvrdil jeho totožnost.

Ale Jay chtěl nejdříve svou příležitost. Nebude to trvat dlouho – buď rychle uspěje, nebo rychle prohraje. Úspěch – ten by mu dal nadlouho pocit dobře vykonané práce; prohra – to by se ho mohli zbavit. Ale neměli by to snadné. Kdyby ho Jay mohl chytit, bylo by to lepší.

Jayovi se nechtělo prohrát. Usrkával saké a prohlížel si muže v místnosti. Který z nich?

Otevřely se přední dveře, takže byla vidět spoušť venku. V té chvíli začal do prejzové střechy bušit déšť. Samuraj stojící na prahu vkročil do budovy a v ten moment dovnitř zavanul prudký poryv větru. Poblíž zazářil blesk a skoro zároveň otřásl místností hlasitý úder hromu. Vítr zhasil lampy a místnost na chvilku potemněla. Zákazníci vtipkovali, když jedna ze servírek znovu rozsvěcela lampy.

Když se světla znovu rozsvítila, Jayovi chvilku trvalo, než si uvědomil, že jeden ze samurajů, malý snědý chlapík, který seděl od něj napravo poblíž dveří, zmizel.

Jay vyskočil a pospíchal ke dveřím. Ten chlápek o něm věděl!

Venku zuřila bouře; vítr hnal déšť téměř rovnoběžně se zemí proti Jayovi a oslepoval ho. Kde ten chlap je?

Jay zaznamenal periferním viděním pohyb. Otočil se a zahlédl, jak samuraj běží a čvachtá kalužemi již po kotníky hlubokými a jednou rukou si přidržuje meče.

To je bezpochyby on!

Jay vystartoval za prchajícím mužem.

Okamžitě ho začal dohánět. Ve srovnání s Jayem byl chlapík pomalý – což je ovšem většina lidí – a Jay se už usmíval. Chlápek může vypadat jako samuraj, ale je to podvodník a v tomto scénáři byl Jay jako Mijamoto Musaši. Rozseká toho chlápka do hamburgrů – obrazně řečeno.

Stěna deště před nindžou se zavlnila a bylo to, jako by ten muž prošel časem a prostorem – prostě… se rozplynul, jako by zaběhl za záclonu. Co to bylo za nindžovský trik?!

Jay zabrzdil těsně u trhliny ve vzduchu, která před jeho očima splynula s deštivou nocí.

Jay se rozhlédl, setřel si vodu s obličeje a doufal, že spatří nějaké vodítko.

A jedno tam bylo: útržek něčeho, co vypadalo jako modré hedvábí, zplihlé a promočené deštěm. Jay k němu vykročil, sehnul se a zvedl ho. Nějaký šátek. V jednom rohu byla malinká cedulka s nápisem, který byl tak malý, že ho sotva přečetl.

Bylo na ní „KyberZemě“.

Jay zavrtěl hlavou. Ten chlápek mu nějak unikl tím, že použil protokoly KyberZemě. Nemělo to být možné, ale stalo se.

Zabalme to. „Konec scénáře!“ řekl Jay.

Ještě měl v záloze nějaké triky.

Washington, D. C.

Jay chňapnul po svém vircesu stále zcela oblečený ve VR výbavě a řekl: „Zavolejte Charlese Seurata. Nejvyšší priorita.“

32

Rue de Soie Mame-la Vallée Francie

Seurata neodbytné zvonění mobilu silně rozladilo. V jeho sprše je nahá žena, žena, o které byl přesvědčen, že je do ní zamilovaný, a právě se k ní chystal přidat, když telefon spustil „Láska je modrá“, instrumentální verzi Paula Mauriata. Jelikož to bylo vyzvánění nejvyšší priority, nemohl to nechat být. Merde!

Totožnost volajícího byla blokovaná, ale protože každý, kdo znal jeho soukromé číslo, byl někdo, s kým by obvykle chtěl mluvit, zvednul to. Nepříliš laskavě:

„Co je?“

„Potřebuji plný přístup do vašeho systému, žádné léčky a skryté soubory, potřebuji tvůj bezpečnostní kód a potřebuji ho hned.“

Gridley. Seurat poznal ten hlas. Kdo by zapomněl na ten arogantní tón? Žádné ahoj a jak se máš? Jen žádost o něco, co by neměl mít.

„Va tefairefoutre! Proč bych to dělal?“

„Ty chceš, abych já se dal vycpat? Mám tu chlápka, co se vám před mýma očima naboural do sítě! Vběhl do vašeho systému, aby se skryl, a čím déle mi bude trvat, než se pustím za ním, tím je pravděpodobnější, že by mu to mohlo projít!“

„Moji lidé mohou –“

„– se mohou dát sami vycpat! Na to nemáme čas! Dej mi to číslo!“

„Poslyš, Gridley, jestli si myslíš –“

„Seurate, čas běží. Ten chlápek je Číňan. Je v Číně. Číňané se chystají zavřít chlapa, který jim dá jméno toho hackera – co myslíš, že udělají, až zjistí, kdo to je?“

Seurat cítil v útrobách mrazení. „Merde –“

„Přesně tak. Sbalí chlapa, který umí proniknout do KyberZemě a do vojenského hardwaru Spojených států a způsobí nám oběma spoustu trápení. Myslíš, že z něj nevymáčknou všecko, co se dozvěděl od svého narození? Ty chceš, aby to Číňané udělali?“

Seraut se nedostal tam, kde byl, tím, že váhal, když měl jednat. Odříkal svůj osobní bezpečnostní kód, ten, který umožňoval nositeli vstup kamkoli v KyberZemi.

„Mám to. Díky.“

„Rychle, spěchej! Pak mi dej vědět!“

„Jasňačka.“

Seurat přerušil spojení a odložil telefon. Podíval se na zamlžené sklo sprchového koutu v koupelně. Budoucnost jeho společnosti může záviset na tom, co bude Gridley schopen udělat. Jak by se mohl uvolnit muž s takovými starostmi? Ale přesto, ve sprše ho čekala nádherná sexy žena. V téhle chvíli Gridleymu stejně nemohl nijak pomoci, noni. Vstal a začal se svlékat.

Cestla vie…

Los Angeles

2105 našeho letopočtu.

Japonská vesnice zmizela a Jay se ocid v šedivém Los Angeles v devadesát let vzdálené budoucnosti. Nebylo to sice jako v Blade Runneru, ale nešlo o prostředí, v němž by chtěl někdo žít – ulice byly špinavé, lidé špinaví, vypadalo to spíš jako Saigon šedesátých let než jako Los Angeles zhruba o sto let později. Bylo velmi hlučné, přelidněné a smrdělo něčím, co Jay nedokázal přesně rozeznat – nějaká kombinace plísně, prachu, syntetického mazacího oleje a upocené člověčiny.

Dalo to Jayovi trochu naděje, že možná – možná – by ještě toho chlápka mohl najít. Skutečný profík, ne jen někdo se zkušeností ve VR a mizerných scénářích, ale někdo, kdo je zvyklý hrát si na honěnou s policií, by v tomhle scénáři nebyl. Skutečný profík by už proniknul jednou, dvakrát, třikrát, aniž by dal Jayovi jakékoliv vodítko ke sledování.

Jay se zašklebil a zavrtěl hlavou. Uvědomil si, že opravdový profík by to všechno skutečně neudělal. Prostě by scénář ukončil, odpojil by se a opustil by VR nadobro, aniž by Jayovi umožnil jakkoli ho vystopovat.

Ale jestliže tenhle chlápek nebyl profík, jestliže nebyl dost mazaný – nebo dost vyděšený – aby zmizel, byla tohle hezká skrýš. Kdo by sem lezl a hledal ho?

A Jay měl ještě jednu malou naději, ke které se upínal: věděl, co by udělal on na místě toho chlápka. I kdyby věděl, co je nejlepší, Jay by zůstal a pohrál si se svým pronásledovatelem, vědom si svých vlastních schopností.

Už věděl, že tenhle chlápek není tak dobrý jako Jay Gridley. Koneckonců nikdo není lepší. Ale mohl doufat, že ten chlap má stejné sebevědomí.

Na ulici před ním mluvili dva muži, asi padesátníci, o nějaké nehodě. Vyšší z nich měl na sobě oranžovou kombinézu a nějaké supermoderní sandály, na kterých při každém kroku blikaly červené a modré diody; druhý měl na sobě šortky a jakousi hedvábnou pláštěnku a patrně nasprejované botky.

„Ivan Necvik Aha byl právě poblíž Červený zóny, když v Oaklandu žuchla ta kometa,“ řekl ten s botkami. „Včera k nám zaskočil a povídalotom.“

„Strašná věc,“ řekl ten v sandálech. „Tolik lidí.“ Řekl to, jako by mluvilonaťuknutém blatníku na dálnici.

„Kráter měl v průměru skoro sto mil. Každého, kdo tam byl, to okamžitě sežehlo. V okruhu dalších sta mil tě to zabilo několikrát – žár z té ohnivé koule tě usmažil na místě, kde jsi stál, zemětřesení ti shodilo dům, popílek to všechno zasypal a vichr sfouknul všechno, co ještě stálo.“

„Mohlo to dopadnout i hůř,“ řekl ten v sandálech.

„Jo? A jak?“

„Mohla spadnout sem.“

„To je fakt.“

Jay zavrtěl hlavou. Sem tam dělal scénáře science-fiction a fantasy,i když se vyhýbal věcem s draky, trolly, čaroději a podobně. Moc laciné.

Jay viděl, jak se jeho kořist pohybovala, a měl představu, jak bude vypadat, ať už se tady převleče do čehokoli. A byla blízko, tím si byl Jay jistý.

Zašel za roh a uviděl nějaké pouliční divadlo. Kouzelnické představení, ovšem krvavé – někdo sekal třem lidem ruce a nohy, všude stříkala krev, ale všichni se smáli, dav i oběti. Byl to slušný trik, pomyslel si Jay.

„Jsem tady nový,“ řekl Jay ženě, která vypadala, že ji potetovali a chirurgicky změnili, aby vypadala jako dvounohá kočka.

Měla kočičí rysy a chlupy na těle tak husté, že vypadaly jako světlešedý kožich, a pro Kristovy rány, kromě toho neměla na sobě nic. „Co se děje?“

„Veřejná odplata,“ řekla kočičí žena. „Ten chlápek s mečem – ti tři mu sítnicově spálili buňku. On je může zabít, jak chce.“

„Proč se smějí, když je zabíjí?“

Podívala se na něj, jako by se změnil v obřího švába. „Proč by se nesmáli? Odkud jsi spadl, pomatenče?“

Jay zase zavrtěl hlavou. Žádný kouzelnický trik. Jay nerozuměl ani slovu z toho, co řekla. Sítnicové pálení bylo zřejmě zlé, ať už to bylo cokoli. Určitě to nebyl svět, kde by se chtěl zabydlet.

Jay se odvrátil a přehlédl dav. Už uplynulo mnoho času. Seurat moc dlouho váhal, než mu prozradil kód. Začal ztrácet i tu malou naději, kterou měl, že najde svou kořist.

Počkat. Tam před ním, na kraji davu, dívá se na to vraždění… tam je! Malý, skoro třicetiletý muž s čínskými rysy, co se směje tomu krveprolití.

Čas na důvtipné triky byl pryč. Jay vyrazil k tomu muži, jak nejrychleji uměl. Chlapík Jaye spatřil, až když byl asi metr od něho. Než se nadál, Jay ho měl. Popadl ho, omotal mu ruku kolem krku a nasadil mu kravatu, čímž mu přerušil proud krve procházející krkavicí do mozku. Chlapík se bránil, ale po pár minutách zvadnul a bylo po něm.

„A teď tě mám, ty cucáku!“

Tedy obrazně řečeno.

Velitelství Net Force Quantico, Virginie

Thorn řekl: „Takže jste si jist.“

„Není pochyb, šéfe. Ale Chang předá toho hlídače svým bezpečákům, pokud už to neudělal, a Číňané nás u něj předběhnou. Snažím se ho udržet a slibuju mu vybavení a programy, které u nich nesežene, ale nevím, jak dlouho to půjde. Dříve či později toho chlapa bude muset předat a oni po něm chňapnou.“

„Třeba ne.“ Thorn mávnul rukou nad svým vircesem, prsty naznačil příkaz. „Zavolat generála Haddena, nejvyšší priorita. Napojit na holoprojektor na mém stole.“

Spojení trvalo celkem tři vteřiny a pak se trojrozměrný generál Hadden objevil ve čtvrtinovém měřítku nad stolem.

„Veliteli, máte pro mne něco?“

„Ano, pane. Jay Gridley zná totožnost toho počítačového hackera.“

„Výborně.“

„Problém je, pane, že ten muž je Číňan a v tuto chvíli je v Macau v Číně. A místní úřady brzy zjistí jeho totožnost.“

„Dejte mi to jméno a všechny informace,“ řekl Hadden.

„Máme v Macau lidi?“ zeptal se Jay.

„Synku, v současné době máme lidi všude“

„Mohlo by to být nebezpečné,“ namítl Thorn.

„Ani v nejmenším. Nenecháme Číňany sbalit toho chlápka – ví o nás příliš mnoho.“

„Právě stahuji soubor,“ informoval Jay.

„Dobrá práce,“ pochválil ho Hadden. „Dáme vám vědět, jak to pokračuje. Hadden konec.“

Obraz se ztratil.

„Takže to je všechno? Máme tam nějaké špióny nebo agenty, kteří se tam staví a seberou toho Shinga, a co pak? Nějak ho propašují ze země a pak sem?“

„Můžeme jenom hádat, ale jo, čekal bych něco takového. Možná ho tam trochu vyslechnou, ale myslím, že ho nebudou chtít nechat v Macau, aby Číňanům něco vyžvanil.“

Jay přikývl.

„Ovšem to je jen začátek,“ dodal Thorn.

„Cože?“

„Víme, kdo to je, a brzy se taky asi dozvíme, jak to udělal, díky tobě. Ale ta nejtěžší otázka je… proč to udělal? To musíme zjistit.“

Jay přivřel oči a Thorn si uvědomil, že z takového úhlu se na to ještě nepodíval. Typické pro odborníky – dejte jim volnou ruku při řešení problému a oni udělají zázraky, aby ho vyřešili, ale někdy nevidí obraz jako celek.

Někdo napadl počítačový systém americké armády a způsobil tam škody. Vy jste zjistili kdo, takže můžete zjistit proč. Co by jinak mělo zabránit mozkům, které jsou za tím, aby to zase nezkusily? Je třeba dostat se ke zdroji.

Jestliže se Haddenovi lidé dostanou k tomu chlapíkovi dříve než Číňané, Thorn si byl dost jistý, že jim ten Shing řekne, co chtějí vědět. Dříve by to Spojené státy hrály jinak. Ale v současnosti se dělalo cokoliv, co mohlo ochránit zemi. Určitým způsobem to je hrozivé, ale možní budoucí teroristé si museli uvědomit, že když je chytí Američané poté, co je ohrozili, už to nebude žádná procházka.

33

Apartmány Hanging Garden Macao, Čína

Když Locke přišel do Maylina apartmánu, otevřel Wu dveře, ještě než stačil zaklepat.

Wu ho zavedl do obývacího pokoje. Mayli si sedla na gauč. Tohle bylo překvapení. Proč…?

„Řekni mu to,“ povzbudil ji.

„Přišli muži a zajali Shinga,“ vysvědila. „Byli tři. Dva Číňané, jeden ze Západu. Ten ze Západu nemluvil, ale on byl ten, co tomu velel.“

„Co říkali ti Číňané?“

„Namířili pistole a řekli Shingovi, že jde s nimi. Shing se nebránil. Odešli.“

„To je všechno?“

„Věděli, kdo je, nechtěli, aby se identifikoval. Řekli, abych tiše seděla, tak jsem to udělala.“

Locke se podíval na Wua. „Policie? Triáda?“

Wu zavrtěl hlavou. „Policie ne. A myslím, že ani ti druzí – na to ještě nejsou zralí.“

„Tak potom kdo?“

„Kdo jiný by hledal Shinga?“

„Američani. Možná Francouzi.“

Wu přikývl.

„Jak ho mohli najít?“

„Pokud neudělal chybu? Jen my čtyři jsme věděli, na čem dělá,“ řekl Wu. „A tři z nás jsou teď tady.“

Locke vytáhl mobil a vyťukal číslo. Po zazvonění se ozval mužský hlas, který neznal: „Ano?“

Locke přerušil spojení, otevřel telefon a vyndal baterii, jen aby si byl jist, že tenhle nevystopovatelný telefon neskrývá nějaká tajemství. „To bylo Leighovo tajné číslo a ozval se někdo jiný. Mají Leigha – tak se dostali k Shingovi.“

„Jak dostali Leigha?“ zeptal se Wu.

Locke potřásl hlavou. „Na tom nezáleží.“

Wu řekl: „Musíme urychlit plán.“

„To se mi nezdá,“ namíd Locke. „Americké počítače pořád dostávají na zadek, i když dopadli Shinga, že jo?“

Wu odpověděl: „Shing povolí rychleji než vejce spadlé na chodník. Řekne jim, co udělal, jak to udělal a jak to zastavit. Je spíš Američan než Číňan.“

„Myslel jsem, že Shing řekl, že se to nedá zastavit, aniž by vypnuli celý systém.“

„Myslím, že si můžeme být dost jisti, že Shing lhal. Jeho arogance by mu nedovolila, aby se vzdal kontroly. Nemůžeme to ponechat náhodě. Musíme něco udělat hned, než bude po všem.“

Locke to zkusil ještě jednou: „Shing o našich plánech nic neví.“ Pohlédl na Mayli. Ale ona ví. Proč?

„Ona to ví,“ řekl Wu a potvrdil, co Lockeho právě napadlo. „Alei když Shing neví, co mám v plánu, ví, pro koho pracuje. Jestliže ho Američané mají, dříve či později mě poctí návštěvou. Do té doby musíme být hotovi.“

Locke přikývl. Nelíbilo se mu to, ale Wu měl pravdu. „Tak dobře. Jak rychle mohou být tví lidé připraveni?“

„Už jsou připraveni.“

„Ano, správně, ovšemže jsou. Jak rychle? Realisticky?“

„Tři dny.“

Locke vzdychnul. „Tři dny. Půjdu navštívit vedení.“

Podíval se na Mayli, která se usmívala jako Mona Lisa. To byl zajímavý vývoj. Už žádné prsty v téhle sklenici medu, rozhodně ne jeho, to věděl. Wu si ji zabral pro sebe. Dobře. To nevadí. Mohl mít po zbytek svého života každý den jinou ženu, pokud dostane peníze, které má dostat. Mayli zas tak skvělá není. Ať si ji Wu nechá a ať si taky raději hlídá záda.

Velitelství Net Force Quantico, Virginie

Thorn vzhlédl a uviděl, jak se na něj ode dveří směje Marissa.

„Ahoj.“

„Ahoj,“ odpověděl. „Tak pojď dál.“

Vešla. „Co jsi dělal, Tommy? Slyším nějaké zvěsti o něčem, co se děje na čínské frontě.“

„Jay dopadl toho čínského hackera. Můj nový šéf si myslel, že bude lepší, aby ho agenti americké vlády dostali dřív, než bude mít místní policie příležitost si s ním promluvit.“

„Chytrý muž. Myslela jsem, že je to něco takového. V poslední době na Východě strašilo víc duchů než na velkoměstském hřbitově. Dostali ho?“

„Nevím, ještě jsem o ničem neslyšel.“

„Možná to mohu zjistit. Teď mám pár minut. Máš čas na další lekci šermu?“

„Jasně.“

Vstal, ale zazvonil jeho tajný telefon. Displej ukázal, že je to Hadden. Zadržel Marissu pohybem ruky.

„Tady Thorn.“

„Sebrali jsme našeho ptáčka, veliteli. A zpívá jako kanárek. Potřebuji se sejít s vámi, plukovníkem Kentem a s tím vaším počítačovým šamanem v mé kanceláři. Co nejdříve.“

„Ano, pane.“

Thorn vrátil telefon zpět do stojánku. „Obávám se, že budeme muset lekci odložit na jindy. Hadden mě chce okamžitě vidět.“

„To chápu.“

Úřadovna náčelníka generálního štábu

Pentagon

Washington, D. C.

Jay očekával něco mnohem luxusnějšího, jenže nebylo důležité, jak vypadá kancelář, nýbrž proč tam jsou. On, plukovník Kent a velitel Thorn seděli u konferenčního stolu a dívali se na záznam výslechu. Holoprojekce byla ostrá a čistá.

U stolu seděl muž. Jmenoval se Shing. Byl velice dobře oblečený do žlutých hedvábných kalhot a pastelově modré košile od Izoda, a pokud byl fyzicky týrán nebo nadrogován, nijak se to neprojevovalo. Někdo mimo záběr kamery kladl anglicky otázky a mladý muž, který se zřejmě nebál, protože se usmíval a hodně přikyvoval, odpovídal bez jakéhokoli váhání, které by Jay postřehnul.

Na druhé straně ohvězdičkovaný generál Hadden ukázal na projektor a řekl: „Teď přijde část, kterou považujeme za nejzajímavější.“

„A jméno člověka, který vám zaplatil, abyste se zabýval tou činností?“

„Generál Wu z Čínské lidové armády,“ řekl Shing.

Hadden se dotkl jednoho tlačítka a holoprojekce se zastavila. Řekl: „Současné pověření soudruha generála Wua je bezpečnost bývalé portugalské kolonie Macaa. Je to starý příznivec tvrdé linie, přežil Maa a kulturní revoluci a má dobrou pozici a respekt u armádních i komunistických pohlavárů. Patriot.“

Thorn přikývl. „Vy nepředpokládáte, že najal toho Shinga, aby se vrtal v amerických vojenských počítačích jen tak pro legraci?“

Hadden se usmál. „Zasévat zmatek do řad nepřátel není samo o sobě špatná věc, ale obvykle je to předehra k něčemu jinému.“

„Ale nečekáte, že v nejbližší době uvidíte čínskou armádu pochodovat doky v San Francisku,“ řekl Thorn.

„To by bylo pro turisty na molu 39 jistě zajímavější než pozorovat přístavní lachtany, to určitě, ale – ne.“

Plukovník Kent se vmísil do hovoru: „Takže si položme otázku, proč by si soudruh generál Wu hrál s americkými vojenskými počítači?“

„Ano, to máte pravdu. A je tu něco, co v nás probouzí opravdovou zvědavost. Agenti CIA v Asii nám poslali jednu lahůdku, která s tím může, ale nemusí mít něco společného: někdo se poflakoval v několika bývalých sovětských republikách a snažil se koupit taktické jaderné hlavice. Samo o sobě to není nic zvláštního, protože agenti z třetího světa to zkoušejí od chvíle, co se ta Říše zla rozpadla, ale tentokrát se říká, že by možný zákazník mohl mít vazbu na Čínu.“

„No tohle.“

Jay se zamračil. „Já tomu nerozumím. Proč by to Číňané dělali? Vždyť už atomovky mají.“

„To je dobrá otázka,“ odpověděl generál. „Ano, mají je.“

„Stejně mi to pořád nedochází,“ přiznal se Jay a zavrtěl hlavou.

Kent řekl: „Dejme tomu, že máte souseda, který vás tak štve, že byste mu nejraději hodil do okna cihlu. A vy máte hromádku červených cihel hned na své příjezdové cestě. Ale o pár domů dál na ulici je jiný soused, který má na dvorku hromádku bílých cihel.“

„Jo tak,“ řekl Jay, kterému to došlo. „Takže vy si vypůjčíte jednu cihlu od souseda a tu hodíte. Chlapík najde v obýváku bílou cihlu, takže se nepožene do vašeho domu.“

„Přesně.“

Thorn řekl: „Ale skutečnou otázkou je, za předpokladu, že to spolu souvisí, jestliže chce Wu hodit cihlu, komu ji chce hodit do okna? A kdy?“

Jay zamrkal a zavrtěl hlavou.

„Ani nevíme, zda je to tenhle případ,“ podotkl Hadden, „ale víme to, že je Wu velký příznivec Sun Cu a Mijamota Musašiho a ti oba byli mistři manipulace a lží.“

„Wu jde po něčem neoficiálním,“ konstatoval Kent.

Hadden přikývl. „Tady náš Shing ví jen to, za co dostal peníze, a jsou to všechno jen počítačové kecy. Nemá ponětí, proč Wu chtěl, aby to udělal.“ Podíval se na Jaye. „Pošlu ten záznam vám. Shing později přechází k technickým věcem a já potřebuji, abyste to projel a všechno ověřil – naši lidé vám pomohou, bude-li třeba.“

Jay přikývl. „Ano, pane.“

Hadden řekl: „To vyřeší ten problém se softwarem, ale hádám, že to je jen špička nějakého odporného ledovce. Jinak čínské úřady díky panu Changovi sebraly pana Leigha a my nevíme, co vůbec Leigh ví a co prozradí a co ne. Takže máme trochu dilema. Wu strašně riskuje tím, že nás dráždí, a přitom nemluvíme o partě kamarádů na tahu, kteří si koledují o kaňku na posudku. Jestliže to není oficiální – a nedovedu si představit, jak by mohlo – a jeho vláda na to přijde, ukřižují ho, protože se ze všech sil snaží stát se světovou velmocí, a dokud se jí nestanou, budou našimi nejlepšími přáteli. Ztratí tvář, nehledě na ztrátu ekonomickou, až se ukáže, že Wu plánuje vyhodit do povětří něco, co patří nám. Mohli bychom je z toho vinit a hodit jim pár našich rachejtlí na Peking, abychom vyjádřili své pohoršení.“

„Ale to bychom neudělali, že ne?“ zeptal se Jay.

Hadden na něj pohlédl. „To doufám, synku, ale říkám ti to jako civilovi. A když uvážíme, jak to dnes ve světě chodí, jeden nikdy neví. Důležité je, abychom přišli na to, co Wu chystá. Ani moc nechceme, aby to věděli jeho šéfové, pokud to už nevědí. Nebudeme se při pátrání pachtit s velvyslanci a protokolem. Když bude varován, mohl by být schopen zamést stopy.“

Plukovník Kent se vmísil do hovoru. „Nebojíte se, že zatčení Shinga a Leigha by mohlo Wua vyplašit?“

Hadden přikývl. „Pochopitelně, ale tomu se nedalo zabránit.“

„Vystraš člověka s nabitou puškou v ruce a on třeba zmáčkne spoušť,“ podotkl Kent.

„To nás taky napadlo,“ odpověděl Hadden. Zahleděl se na Kenta. „Jak je na tom vaše čínština, Abe?“

„Horší než má portugalština, pane, a ta je dost špatná.“

„Tak ji trochu oprašte, plukovníku. Jak rychle to zvládnete?“

„Než bude můj tým ve vzduchu? Osmačtyřicet hodin.“

„Což znamená, že potřebujete půlku, a odečtěme dalších třicet procent. Čas běží, plukovníku.“

„Ano, pane.“

Venku cestou k autu Jay řekl: „To myslíte vážně? Poletíte do Číny a unesete čínského generála?“

„Už to tak vypadá.“

„Ale proč armáda prostě nepoužije agenty, kteří dostali Shinga? Nebo nedá hlášku čínským úřadům?“

„Protože se Shingem to bylo lehké. Neměl žádnou ochranku, ani si nemyslel, že by ji měl mít. Ale vsaď se, že Wu ví, že jsme zajali jeho muže a že něco víme, takže tam nemůže jen tak přihopsat pár agentů CIA, namířit na Wua pistole a přinutit ho, aby s nimi odešel.“

Velitel Thorn dodal: „A pamatuj si, že chceme, aby se o tom Číňané pokud možno nedozvěděli. Naše přátelství s nimi je nové a vrtkavé.“

„Ale proč my? Proč Net Force?“

Kent pokrčil rameny. „Jsme na to vycvičení. Máme na tu práci správné lidi a já už jsem v organizačním schématu celé téhle šlamastyky. Přiveďte někoho jiného a bude to jenom někdo další, kdo si jednoho dne pustí hubu na špacír.“

„Můžete ho…?“ Jay se zarazil.

„Sejmout ho? Asi jo. Před třiceti lety jsem postavil své tetičce verandu. Trvalo to čtyři dny, od rána do večera. Potřeboval jsem na to motorovou pilu a brusku, svěrák, vodováhu, vrták na díry na sloupky, metr, spoustu hřebíků a šroubů, nemluvě o kýblu potu. Asi čtyřicet hodin tvrdé práce. Veranda vydržela dvacet let, pak začala hnít, takže jsem šel zpátky, abych to tetě zboural.“ Odmlčel se.

„Za necelé dvě hodiny jsem zvládl krumpáčem udělat z verandy hromadu prkýnek.“

Jay se zatvářil zmateně. „A co z toho jako vyplývá?“

„Je mnohem snadnější něco zbourat, než to vybudovat. Můžeme se k Wuovi dostat. Ale zastřelit ho dá mnohem míň práce, než ho chytit v jednom použitelném kuse.“

„Musíte ho přivézt živého?“ podivil se Jay.

„Když se budeme muset rozhodnout, zda ho zabít, nebo ho nechat utéct, lepší mrtvý než uprchlý. Ať už Wu chystá cokoli, když se připojí ke svým příbuzným pod kytičkami, už nám nebude dělat žádné problémy.“

„Ale jestli v tom nejede sám…“ namítl Thorn.

„A proto bychom ho raději chytli živého,“ potvrdil Kent. „Pro jistotu.“

Jay zavrtěl hlavou. „To je teda zmatek.“

„Vítej u armády, synku,“ řekl Kent. „Normální situace – ve všem je bordel.“

34

Velitelství Net Force, sklad zbraní Quantico, Virginie

Kent procházel svůj seznam metodicky, ale neloudal se. Musel udělat hodně věcí a neměl na to moc času.

Jeho virces zapípal. Zvednul ho, aniž se podíval na totožnost volajícího.

„Kent.“

„Abe. Tady John Howard.“

„Generále. Co pro vás mohu udělat?“

„Tedy, slyšel jsem o vaší misi. Posílám takovou maličkost, o které si myslím, že se vám hodí. Mělo by to tam být každou chvíli.“

„To jste hodný, Johne. Hodí se mi jakákoliv pomoc.“

„Zlom vaz, Abe. A radši ne sobě.“

Zavěsil a Kent udělal totéž. Otočil se a uviděl muže v modrém stejnokroji Net Force, jak kráčí uličkou lemovanou z obou stran tři metry vysokými stohy beden s municí.

„Julio?“

„Plukovníku.“

„Máš pro mne něco od Johna Howarda?“

„Ano, pane. To budu já. Jestliže mě uvolníte zj zálohy, mám povolení od generála Howarda, abych vám byl k dispozici.“

Kent se zašklebil. „Považuj se za znovu povolaného do aktivní služby, kapitáne.“

„Ano, pane. Kde mám začít?“

Kent mu podal seznam. „Tady. Dokonči to, je tu spousta práce. Vítej zpět, chlapče.“

„Jsem rád, že tu jsem, pane. Práce poradce už mě začínala nudit.“

„Doufám, že jsi nevyšel ze cviku.“

„Já taky. Ale když dojde na střelbu, určitě vás ještě porazím.“

„Jen občas, synku. Jen občas.“

Kent se zase zašklebil a odběhnul dohlédnout na to, aby jeho tým neměl zpoždění.

Kancelář generála Wua

Budova velitelství vojenské základny

Macao, Čína

Locke uskutečnil několik telefonických hovorů. Konverzace byla skoro vždy stejná, kromě jmen ředitelů kasin:

„Ctihodný pan Chan?“

„Ano?“

„Tady plukovník Han. Mám na starosti místní protiteroristickou jednotku Čínské lidové armády. Soudruh generál Wu, jenž, jak určitě víte, má tu čest velet divizi, která chrání Macao, mě požádal, abych vám zavolal.“

„Wu, ano.“

„Dostali jsme avízo, ctihodný pane Chane, že se chystá teroristický útok na některá kasina.“

„Cože? Kdy? Jak?“

„Bohužel, pane, podrobnosti ještě nebyly upřesněny. Generál Wu si nicméně přeje, aby ti, jichž se to může týkat, byli varováni. Naše informace naznačuje, že teroristé, kteří jsou členy tajné a dobře vyzbrojené kliky, by mohli útok zahájit během několika týdnů nebo dokonce dnů.“

„Okamžitě posílíme svoji ochranku.“

„Pane, soudruh generál Wu mne pověřil říci vám, že takové opatření by nemuselo být moudré. Ti teroristé jsou obzvláště násilničtí a pravděpodobně sebevražední. Jejich zbraně budou mnohem modernější, než má ochranka kasina, dokonce než má místní policie. Odpor ze strany vaší ochranky by mohl přerůst v krveprolití. Nikdo z nás nechce vidět podlahu pokrytou mrtvými turisty, to by bylo zlé pro mezinárodní vztahy a obchod. Spíše, v případě takového útoku – a my pochopitelně doufáme, že ho zmaříme – pro vás bude nejrozumnější zavolat armádu. Máme speciální protiteroristické týmy připravené k okamžitému nasazení v úkrytech poblíž kasin. Mám tady telefonní číslo, které je k dispozici čtyřiadvacet hodin denně.“

„Rozumím.“

Locke věděl, že v tuto chvíli ředitel kasina, se kterým mluvil, pravděpodobně pochybovačně zvedá obočí. Kdokoli mu mohl zavolat a prohlašovat něco takového – mohli by zaútočit teroristé, a když zaútočí, neodporujte jim – a jak pitomě byste se pak cítili, kdyby zaútočili a byl to jen nějaký podfuk?

Člověk se nedostane do vedení takového podniku, pokud mu to nepálí.

Takže Locke nahodil udičku: „Prosím, klidně zavolejte kancelář soudruha generála Wua, pokud v té záležitosti máte nějaké další otázky, pane. Generál by byl jistě více než šťastný, kdyby si promluvil osobně s mužem vašeho postavení. Mám tu jeho soukromé číslo…“

Téměř všichni ředitelé kasin tam zavolali; bylo to skutečně soukromé číslo přidělené Wuovi a každé ověření telefonu by to potvrdilo. Generál obratem ujistil ředitele kasin, že plukovník Han z protiteroristické jednotky jednal na jeho příkaz. Situací se zabývají.

Později se Locke dostavil do kasin ve své oficiální uniformě a promluvil s řediteli osobně. Pochopitelně se něco doneslo policii, ale tam zavolal ze všeho nejdřív – aby sdělil místním úřadům totéž, co řekl ředitelům kasin. A kdyby nějaký zapomětlivý hlídač zavolal policii? No, věděli by, že je to vojenská operace a že se mají držet stranou. Armáda stála vždycky výš než policejní sbory, o tom nikdo nepochyboval.

Locke si přece jen trochu dělal starosti. Byl si jistý, že Leigha někdo zadržuje. Bylo možné, že něco o tom plánu prozradí. Pravda, Leigh ho znal jen zčásti. Nevěděl, jak ani kdy se to stane, protože se datum posunulo. Takže i kdyby vyslýchajícímu vyzvonil, co věděl, ten večírek zmeškají. Ale stejně to bylo mrzuté, protože on řekl Wuovi, že Leighojejich plánu nic neví. Bylo to tak lepší – nebylo potřeba přidělávat Wuovi další starosti. Ani nebylo potřeba, aby se Wu na Lockeho rozčílil, že Leighovi něco řekl.

Wu sám ovšem celý plán vyžvanil své špiónce a milence, a i když se jí dalo důvěřovat, že půjde s nimi v naději na tučnou odměnu, kdyby se něco zvrtlo, nevěřil jí Locke ani nos mezi očima. Bylo jasné, že by je potopila, aby se z toho sama dostala.

No co. Člověk musí hrát s kartami, které dostane.

Ale byl tu jeden nečekaný trumf, který ukazoval, jak je nádherné, že je do plánu zapojen místní velitel armády. Pouhých pár hodin poté, co si Locke dělal starosti s Leighem, ozvala se jeho fiktivní protiteroristická linka. Telefonoval vyšší důstojník místní policie. Obdrželi hlášení od čínského počítačového úřadu a výsledkem bylo, že v Macau zatkli jednoho britského občana. Výslech zatím neodhalil nic užitečného, ale bylo možné, že tenhle muž, cizinec, je součástí toho teroristického spiknutí, ne?

Locke se málem nahlas zasmál. Ano, řekl policistovi, to je možné. Armáda by toho vězně ráda vyslechla. Někoho pošlou, aby ho vyzvedl a odvezl na základnu k výslechu. Nebyla to zdvořilá žádost.

Policie velmi ráda vyhověla.

Locke povolal několik členů svého osobního týmu, už oblečených do vojenských uniforem, a poslal je, aby vyzvedli Leigha. Nebylo to perfektní?

Policie hodlala Lockemu předat muže, který mohl jeho operaci ohrozit.

Leigh bude mít bohužel nehodu krátce poté, co ho Lockemu předají. Byl to slabý článek, kterého se Locke stejně chtěl zbavit, a takhle to bude snadnější.

Až to udělají, nezastaví je už nic na světě.

35

Washington, D. C.

Jay odložil výstroj, vysoukal se z casterů a snímačů a všech možných drátů a nechal to všechno spadnout na koberec. Později vrazí všechny ty upocené dráty do ultrazvukové čističky a na části, které se nedají potopit do kapaliny, použije čisticí ubrousky, ale v tuto chvíli si chtěl hlavně dát sprchu sám.

Nebylo to hezké, ale konečně bylo hotovo.

Ať jste vymysleli scénář sebelepší, vystopovat ty potvůrky, kterými Shing zamořil počítače armády i KyberZemě, byla nudná a namáhavá práce. Jako vytrhávat kopřivy i s kořeny, drbat špinavou podlahu nebo otesávat nános korýšů z trupu lodi. Každý kousek se musel odstranit ručně, a když jste to udělali, místo po něm se muselo osmirkovat, vyhladit, otřít a přemalovat – zkrátka předělat, aby po vyňaté části nezbyla mezera nebo díra nebo něco takového.

Byla to otravná práce, Jayovi nepříslušela, ale muselo se to udělat a muselo se to udělat správně, a to byl jeho úkol.

Ale konečně měl hotovo. Pokud mohl Jay soudit, všechny stopy po zásazích Shinga a jeho kumpánů byly zlikvidovány.

V zásuvce počítače zapípal jeho virces. Seurat.

„Dobrý večer,“ pozdravil Seurat, když Jay přijal spojení.

„Ahoj.“

„Jak to jde?“

Jay se unaveně usmál. „Chytli jsme toho chlápka, odhalili jeho metodu a já jsem právě skončil s čistěním. Armádní systém – a váš taky – je čistý jako dětská prdelka. Aspoň pokud jde o tohle narušení.“

„Trésbon, Gridley! Vynikající!“

„Je to má práce, pane Seraute.“

„Musíte mi ale říkat Charlesi, mon ami“

„Musím?“

Ten člověk byl nějak moc šťastný, třebaže mu Jay připravil příjemné překvapení.

„Máte rád Paříž, příteli?“

„Jistěže.“

„Tak musíte přijet na návštěvu. Na svatbu.“

„Někdo se žení?“

„Ano. Já. Potkal jsem nádhernou ženu – Američanku, představte si. Je dokonalá, nejnádhernější, nejchytřejší a nejzábavnější žena na světě.“

„Až na jednu,“ namítl Jay.

„Takže vy jste ženatý?“

„Jo. A mám taky mimino, kluka.“

„To musí být skvělé, že?“

„To teda jo. A až si dám sprchu, půjdu a strávím s nimi pěknou chvilku. Tohle byl svinskej případ.“

„Ale vy jste ho vyřešil a svět je zase v pohodě, ne?“

„Pokud jde o mne, ano,“ odpověděl Jay.

Když on i Seurat zavěsil, usmál se. Pro něj byl svět naprosto v pohodě. Nebo bude, hned jak se osprchuje…

36

Vzdušný prostor nad jižním Pacifikem

Boeing 747 patřící Net Force, starý harcovník, ale stále sloužil, jednotvárně hučel ve výšce deseti kilometrů. Kent se vzbudil a rozhlédl se. Asi polovina jeho mužů spala, ostatní si četli nebo pracovali na svých bojových handheldech.

Kent měl čtyři týmy po dvanácti vojácích, tedy jedinou četu. Každý tým bude pověřen jinou částí operace – bezpečností, komunikací, dopravou, přičemž vlastní úderný tým čítal šest nebo osm mužů. V žádném případě nemohl do Číny vzít dost vojáků, to by se dostal do přestřelky s čínskou armádou.

Kdyby je chytili, všichni muži v jednotce by byli považováni za špióny, protože všichni budou v civilu – nezvaný neuniformovaný sbor na cizí půdě je někdy nezbytný.

Vedle něj najednou promluvil Julio Fernandez, který vypadal, že spí: „Generálu Howardovi bude líto, že o tohle přijde.“

„Jen jestli to nepoděláme.“

Fernandez se usmál. „No, pokud se to stane, můžeme to přinejmenším hodit na mariňáky, pane.“

Kent potřásl hlavou.

I když byl plán uspěchaný, zdálo se, že je rozumný. Nepoletí do Číny, ale na vojenskou základnu na Tchaj-wanu, tam přestoupí na hydroplán, který je dopraví ke člunu na moři jižně od Macaa. Poslední úsek bude nejošidnější, ale doufejme, že úplatky budou dost vysoké, aby jim zaručily relativní bezpečí.

CIA a Vojenská výzvědná služba za pomoci britských služeb ohlídají Wua, jak Kent doufal, aby se k němu mohli přiblížit mimo jeho vojenskou základnu. Zajmou ho, odnesou do člunu, a když všechno klapne, odvezou ho stejnou cestou, jakou se tam dostali.

Když všechno klapne…

Let čínských aerolinií Pan China číslo 2100, Někde nad Arktidou

Chang měl pro sebe řadu tří sedadel, vzácný luxus, a on zvednul všechny opěrky na ruce a udělal si malý gauč, na němž teď ležel. Prostřední bezpečnostní pás si nechal volně zapnutý kolem sebe, kdyby se náhodou během jeho spánku dostali do turbulence. Byl to dlouhý let a spánek se hodil.

Když usínal, přemýšlel o své cestě do Ameriky. Šlo to dobře, mnohem lépe, než očekával. Nejen že viděl, jak pracuje Net Force, ale udělal jim také velkou laskavost, která už se začala vyplácet. Měl hardware a software, jež by si sám nemohl koupit, a měl přízeň Jaye Gridleyho, vysokého důstojníka Net Force přes počítače, což je cennější než zlato.

Changova vláda navíc věznila muže spojeného s útokem na americkou armádu a s trochou štěstí se brzo dozví, co o celé situaci věděl, a to postaví Changa do dobré pozice u nadřízených.

Kdo by si to byl pomyslel? Cesty boží jsou, jak si Chang uvědomil, skutečně nevyzpytatelné…

Chang se ponořil do říše snů s veskrze příjemnými pocity…

Skladištní čtvrť Macao, Čína

Locke stál v malém skladišti a kontroloval materiál. Vypadalo to, že je vše v pořádku. Ani ne za osmačtyřicet hodin se odtud začne režírovat operace. Wuův úderný tým – a pár Lockeho mužů – se tu shromáždí, vyzvednou si výstroj, převlečou se do příslušných kostýmů a uvedou věci do pohybu. Až budou kostky vrženy, nebude cesty zpátky. Buď se to povede, nebo se to zhatí. Neúspěch by přinesl vězení nebo smrt, úspěch zas život v luxusu za hranicí snů většiny lidí, možnost odjet téměř kamkoli a dělat téměř cokoli, po čem by Locke toužil.

Na jeho opasku zapípal zakódovaný telefon s hlasovým ovládáním, menší než jeho palec. Locke odepnul telefon a zvednul ho k uchu. „Ano?“

„Je všechno v pořádku?“ Byl to Wu, kdo jiný.

„Ano.“

„Dobře. Uvidíme se na místě srazu ve stanovenou dobu.“

Wu zavěsil a Locke si připnul telefon zpátky k opasku. Sevřel se mu žaludek a vzrušení v jeho nitru mu bylo povědomé, i když takové nepocítil od chvíle, kdy zabil toho strážného v Americe, a před tím dlouho ne. Směsice strachu, očekávání a… štěstí.

Jack Locke se chystal postavit na dráhu a riskovat život pro nový pokus vychutnat si sladkou chuť dobře připraveného a provedeného plánu.

Nic není lepší než tohle.

37

Washington D. C.

Thorn si nebyl úplně jistý, co čekal, ale ať to bylo cokoli, nebyl to Marissin nový městský dům.

Byl ve velmi hezké čtvrti, v řadě dvoupatrových budov, které byly takřka stejné – ani pro boháče, ani pro chudáky, trochu lepší střední třída. Žádný dvorek, který bylo třeba udržovat, alespoň ne vpředu, jen chodník k ulici a pár stromků v obrovských květináčích.

Byl tam bezpečnostní systém, který vyžadoval jak otisk palce, tak hlasovou identifikaci, aby otevřel dveře, jež vypadaly jako ocel natřená tak, aby připomínala dřevo. Taky si všimnul železných mříží na oknech, velmi dekorativních, ale sloužících jako překážky, které měly odradit velkou většinu zlodějů.

Thornovo zabezpečení nebylo špatné, ale Marissino bylo lepší.

„Co tu máš? Valoun zlata?“ zeptal se jí, když otevřela dveře.

„Myslím, že něco lepšího,“ odpověděla.

Když vstoupil, uviděl, co tím myslela:

V obývacím pokoji byly dvě malby. Byly dost velké, asi tak jeden a půl metru na metr, visely na protilehlých zdech, přesně proti sobě. Oleje nebo akryly, Thorn si nebyl jistý.

Na jedné byl velký svalnatý černoch bez košile, ve flekatých lacláčích, které držely jen na jedné kšandě, v přední kapse červený šátek, a seděl v nedostavěném dřevěném kluzáku, zavěšeném na železných řetězech pod širokou verandou u vchodu. Na houpačce vedle něj ležela tlustá kniha. Muž byl zpocený a vypadal, že je mu dost horko; malíř vystihl v jeho póze jakousi vznešenost, jako by byl z královské krve, ale král, který pracuje rukama. Usmíval se, že by mu Mona Lisa záviděla.

Druhý obraz na protější zdi znázorňoval černošku. Byla hubená, tmavá a nahá, jednu paži napnutou, takže se na ní přesně rýsovaly svaly, měla pevné poprsí a ploché bříško. Malíř vystínoval její postavu tak, že její klín byl v hlubokém stínu, sotva naznačený. Vlasy měla spletené do dlouhých copů, které se leskly a dosahovaly do poloviny zad; vlály, jako by do nich foukal vítr. Stála na pozadí zelené krajiny, modrých hor a oblačné oblohy, která za její hlavou přecházela do tmavého pole plného hvězd.

Obě postavy vypadaly asi na třicet, i když pro Thoma bylo těžké to odhadnout – připadalo mu, že černí lidé stárnou pomaleji než lidé se světlejší pletí.

„Namaloval to Rick Berry,“ řekla mu Marissa. „Možná jsi viděl jeho práce na obálkách knih, udělal jich spoustu.“

„Působivé,“ řekl Thorn. Kvalitu poznal na první pohled, a tohle byl jistě ten případ.

Podíval se na ni. Zachytil v jejím úsměvu nějakou narážku. „A dál?“

„Ten muž je Amos Jefferson Lowe. Ta žena je Ruth Lewis Jackson Loweová.“

Thorn přikývl. „Tvoji prarodiče z otcovy strany.“

„Za to ale žádné body nedostaneš, Tommy.“

Usmál se. „Myslím, že moje babička by se obracela v hrobě jako gyroskop, kdyby věděla, že mám na zdi její obraz bez šatů.“

„Moje ne,“ odpověděla. „Rodiče mé matky zemřeli, když jsem byla malá – dopravní nehoda v Alabamě – opilec v náklaďáku vjel do protisměru a čelně do nich narazil. Ale dědeček a babička Loweovi se mi to pokusili vynahradit. Amos byl strojník ve mlýně, četl Shakespeara a publikoval o něm články. Ruth čtyřicet let učila třetí třídu, ale v mládí byla přebornice v běhu – po maturitě dvacet let držela rekord státu v běhu na jednu míli. Sůl země – s několika dalšími přísadami.“

Thorn souhlasně přikývl.

„Když jsem byla malá holčička, rozhodli se, že kdykoli budu mít narozeniny, budou Vánoce nebo jiná zvláštní příležitost, nedají mi hračky nebo oblečení, dají mi dobrodružství. Vzali mě do muzea, prohlédnout si plachetnice, šplhat na vysoké budovy, kde jsem se mohla rozhlédnout po světě. To léto, kdy mi bylo deset, jsme navštívili diamantový důl v Arkansasu. V jedenácti jeskyně v Carlsbadu. Ve dvanácti a ve třinácti pobřeží Adantiku a Pacifiku. V šestnácti jsem se učila v Mexickém zálivu potápět. Když jsem odmaturovala, zaplatili mi cestu do Španělska. Po promoci mě poslali na měsíční toulky po Austrálii.“

Odmlčela se, zavzpomínala a jemně se při tom usmívala.

„Babička mě naučila střílet z dvaadvacítky, stáhnout a upéct veverku, hospodařit při běhu s dechem. Dědeček mě naučil jezdit na kole, přivábit křepelku až k zadním dveřím domu a rozebrat motor sekačky na trávu. A taky mi povídal o sonetech a dramatech. Byl mizerný Othello.“

Opět se odmlčela. „Nemohu si představit lepší prarodiče, než byli Amos a Ruth. Tyhle obrazy pro mne zachycují jejich podstatu. Kdo byli – kdo stále jsou.“

Podíval se na ni a svraštil obočí.“Jsou tady?“

„Bydlí na malé farmě dole v Georgii. Protože budeš mít docela brzy příležitost je poznat, myslela jsem, že by ses o nich nejdřív rád něco dozvěděl.“

Thorn pocítil, jak mu tělem projel vzrušující, téměř elektrizující pocit – tahle konverzace byla něčím víc než vyprávěním rodinné historie. Trochu mu to na chvíli vzalo dech, když si uvědomil, co to ve skutečnosti znamená.

Potom řekl: „Takže teď už se může mluvit o té věci, o které jsem neměl mluvit?“

Usmála se. „Miluji muže, který umí držet krok. Dej se do toho.“

„Chceš se vdát?“

„Za tebe? Ano.“

Pomyslel si, že mu praskne tvář tím úsměvem, do jakého ji roztáhl.

Později, když leželi na podlaze mezi těmi malbami, oblečeni jako babička na obraze, Marissa řekla: „Tak jak jde ta věc v Číně?“

„Ze všech věcí ve vesmíru mě právě tohle teď opravdu nezajímá. Ani trochu. Vůbec ne.“

Zasmála se. „Ty jsi ale nějak klidný, Tommy.“

Zasmál se s ní. Byla chytrá, zábavná a nádherná a chtěla být s ním.

Nedovedl si představit, že by to mohlo být ještě lepší.

Kopec Penha, Poblíž chrámu A-Ma Macao, Čína

Schůzka se konala ve skladišti, kde Locke čekal, ale přes patrně nerozluštitelný šifrovací program ve Wuově a Lockeho telefonech generál nikdy v bezdrátové komunikaci neřekl nic, co by je mohlo identifikovat, ani neupřesnil čas a místo. Co nebylo vyřčeno, nemohlo být zachyceno.

Wu byl ve svém velitelském voze, řidič byl členem jednoho z jeho pečlivě vybraných elitních lupičských týmů. Škoda že ten muž bude brzy mrtvý. Vydrží déle než někteří jiní – až do Tchaj-peje, ale pak se bohužel bude muset stát potravou pro červy. Politováníhodné, ale nezbytné. Nový Wu takovou zátěž nepotřeboval.

Pravda, čínská vláda bude chtít jeho hlavu, ale už udělal opatření, aby se cokoli, co o něm řeknou, dostalo v Tchaj-wanu jen k pár lhostejným uším. Jistěže vypustí do světa všechny možné pomluvy. Vždyť on bude konec konců dezertér. A kdyby jeho noví přátelé věřili příběhu o krádeži milionů – a někteří z nich jistě budou – člověk si může dobře umístěnými úplatky koupit spoustu přízně. Byl to konečně velký koláč, a on ho upekl jen proto, aby se o něj podělil.

Byly věci, které se za peníze nekoupí, ale zřídkakdy se to vztahovalo na chudé a úplatné úředníky. Vždycky tu byl někdo, kdo chce víc, než má, a vám zbývalo jen ho najít a určit cenu, za kterou bude váš.

Wu mrknul na hodinky. Byl trochu nervózní – kdo by nebyl? Jeho život se měl změnit, hodně a navždy, ať už se stane cokoli. Když půjdou věci špatně, bude trpět. Vězení bylo to nejlepší, v co mohl doufat, a smrt mnohem pravděpodobnější konec. Ale když půjde všechno dobře – a to by mělo – bude Wu o další obrovský kus blíže na své cestě k blahobytu. Nebe bez mráčku a žádný tygr na dohled.

Našel v technické síle Spojených států jednu slabinu. Shinga chytili a tím bylo to tajemství pro Wua ztraceno, ale co našel jednou, může díky dostatku peněz a moci najít znovu.

Wu byl člověk s velkou horou před sebou a ve svém srdci věděl, že nezklame a vyšplhá na ni. Aby se ocitl před dračím doupětem…

Usmál se, když řidič zatroubil na dřevěný povoz, který jim křižoval cestu, dřevěný povoz s koly z automobilu a sjetými pneumatikami, tažený párem volů. Řídil ho starý muž ve slaměném klobouku kuliho. Tady jsou, v jednadvacátém století, ve městě prošpikovaném všemi možnými vymoženostmi moderní civilizace, jen kousek od hotelu Ritz, kde slušný, nikoli nejlepší pokoj stojí dva tisíce dolarů za noc, a přesto jsou takové věci jako povozy tažené voly nejen možné, ale dokonce všední.

Wu se zasmál. Byl na cestě stát se mužem, kterým byl vždy předurčen se stát, mužem budoucnosti, a teď ho brzdilo něco mimo dějiny. To je legrace.

Život už je takový.

38

Záliv Žuang-Kou Východně od Macaa, západně od Hongkongu

Letadlo byl starý hydroplán PS-1 ASW Shin Meiwa, vyráběný v Japonsku před čtyřiceti nebo padesáti lety, ale registrovaný na čínskou turistickou dopravní společnost ve vlastnictví CIA. Nebyl to pro celou četu ten nejprostornější letoun, ale fungoval a byl k dispozici.

Čínský pilot přistál s letadlem v zálivu ani ne pět kilometrů od Macaa a pomalu dojel do doku v severovýchodní části města. Macao je zeměpisně malé, i když tam žije přes půl milionu obyvatel, ale dok pro letadlo byl stranou a Kent a jeho tým mohli vystoupit veřejně, převlečení za turisty. Byli ověšeni fotoaparáty, nesli si lehké tašky nebo batůžky, byly tam ženy i muži, a vypadali jako jakákoli jiná skupina lidí z charterového letu ze Západu, kteří přišli prohrát v kasinech peníze.

Úředníci v doku, kteří měli kontrolovat cestující, patřili ke Společnosti, jak byl Kent informován, a uniformovaní a ozbrojení strážci se na ně usmáli a zamávali jim, když procházeli dokem na místo, kde na ně čekal pronajatý autobus, takže to asi byla pravda.

V autobusu, který neměl klimatizaci a kde byla otevřená okna, aby se dovnitř dostalo subtropické vedro a vánek, promluvil Fernandez, oblečený v jasně modré havajské košili, khaki šortkách a sandálech: „To vypadalo děsně snadné.“

Kent pokrčil rameny. „Kdo by se chtěl vplížit do Číny?“

„To je fakt.“

Styčný důstojník CIA, vysoký hubený muž s mrkvově oranžovými vlasy, který si říkal Zrzek, se složil na sedadlo před Kentem a otočil se, aby na něj viděl. „Máme pro vás připravený vyčkávací prostor, plukovníku.“

„Nějaké problémy?“

„S náčelníkem generálního štábu a ředitelem Společnosti, kteří nám dýchají za krk? Ani ne. Kdybych měl červený koberec, natáhl bych ho pro vás a zasalutoval bych, až byste procházel.“

Kent se usmál. Bylo dobré mít vlivného šéfa, když jste to potřebovali.

Cesta nebyla dlouhá a skončila u malého hotelu jménem Zlatá cesta.

„Tohle taky patří Společnosti?“

„Z dostatečně velké části, aby si spolumajitelé nestěžovali, když ho obsadíme na konferenci bohatých turistů.“

„A my jsme…?“

„Američtí dentisté,“ řekl Zrzek.

„Dentisté?“

„Mohli jste také být právníci.“

Femandez zavrtěl hlavou. „Matka chtěla, abych byl právníkem. Zubařů se bála.“

„Každý se bojí zubařů,“ řekl muž z CIA. „Kdyby si lidi mohli vybrat, většina by si raději sedla na rozpálená kamna než jít k zubaři. Lidi se bojí zubařů více než smrti. Je to dobré krytí.“

„Nějaké zprávy o Wuovi?“ zeptal se Kent.

„Poslední, co jsme slyšeli, bylo, že odjel ze základny služebním autem se svým řidičem. Ale ztratili jsme ho ve skladištní oblasti a na jeho vozidle nemáme sledovací zařízení. On se zase brzy objeví. Tohle město není tak velké.“

„Dobře.“

Kent a jeho vojáci vešli do hotelu a byly jim přiděleny pokoje. Domluvil se s jednotkou, že se znovu sejdou za hodinu v konferenční místnosti, kterou měli rezervovanou, takže všichni měli čas se ubytovat a odložit výstroj.

O hodinu později, když Kent kráčel do konferenční místnosti, zastavil ho ve dveřích Fernandez.

„Pane, právě jsem dostal zprávu od agentů. V oblasti… došlo k jisté situaci.“

Kent na něj pohlédl. „A sice…?“

„Zřejmě bylo několik zdejších kasin napadeno teroristy. Armáda se to vydala řešit.“

„A…?“

„Wu osobně vede jednotky.“

Kent přikývl. „Tomu rozumím. Někteří lidé neradi velí z křesla.“

„Zdá se, že mají problém pod kontrolou, ale nevíme to jistě – veškerá komunikace z těch míst je rušena.“

„To by byl standardní…“ Zarazil se. „Pane Bože.“

„Pane?“

„To je neuvěřitelné.“

„Co, plukovníku?“ Fernandez se tvářil zmateně. Kent sám si připadal více než hloupě.

„Wu. Takže o tom to všechno je. Manipulace – útoky na počítače, pokusy koupit bomby – to všechno byl krycí manévr.“

„Aby udělal co? Vykradl pár kasin?“

„Přesně tak!“

„Víte to určitě, pane?“

„Ano. Perfektně to dává smysl.“

Fernandez se zamračil. „Připadá mi to jako spousta námahy na to, aby vyřídili pár kasin.“

„Nemluvíme o penězích na obědy, že ne? Musí jít o desítky, možná stovky milionů.“

Kent mohl pozorovat, jak mu to dochází.

Po chvíli Fernandez řekl: „To mu nesmí projít.“

„Kdo ho zastaví, kapitáne?“ zeptal se Kent. „On je armáda! Přemůže kohokoli, kdo by to zkusil – přinejmenším v krátkém časovém horizontu. Doprčic, proč jsem si to neuvědomil dřív?“

Fernandez neodpověděl.

„Připravte týmy,“ rozkázal Kent. „Nějak ty peníze musí odvézt. Jestliže po nich půjdeme, dostaneme i jeho.“

Fernandez chvilku váhal a potom se zeptal: „A opravdu ho potřebujeme dostat?“

Kent na něj pohlédl. „O čem to mluvíš, Julio?“

„No, plukovníku, pokud ty útoky na počítače měly připravit loupež, teď víme, po čem jde, že? Naše peníze to nejsou.“

„Pravda. Ale stejně, ty útoky se mu podařily, což znamená, že by to mohl udělat znovu, kdyby k tomu měl důvod. A tak komplikovaný muž toho určitě má v plánu ještě víc. Co chce se všemi těmi penězi udělat?“

Fernandez pokrčil rameny. „Koupit si nové auto?“

„Tady ne, to neudělá. A jestliže se ten chlápek snaží zmocnit přebytečných sovětských atomovek? O tom nutně musíme vědět. Ne, kapitáne, byla to dobrá myšlenka, ale musíme v operaci pokračovat. Máme otázky a ten muž zná odpovědi.“

„Ano, pane.“

„Tak jděte.“

„Už jsem pryč, pane.“

Jakmile Julio odběhl, Kent rozvažoval o svém dalším kroku. Mohl by navázat bezpečné spojení s námořní telekomunikační družicí a zavolat generálu Haddenovi, i když věděl, co mu ten muž řekne. Neskončíš uprostřed bitvy, protože si myslíš, že víš, co má nepřítel v plánu. Ano, bylo by moudré obeznámit velitele se situací, ale Kent byl v terénu a měl nejlepší přehled. Co generál neví, to ho nebolí. Nemá smysl čeřit vodu právě teď.

39

Kasino Dům velkého štéstí Macao, Čína

Dům velkého štěstí – to bylo patřičné jméno. Otázkou ovšem bylo, kdo si toho velkého štěstí užívá. Momentálně tohle kasino určitě ne – a ani netušili, jak se to ještě zhorší.

Locke se usmál. Jejich plán zatím fungoval jako drahé švýcarské hodinky. Je to tak jednoduché, když víte, jak na to. Vlastně se cítil zklamaný.

Když po zuby ozbrojení polovojenští teroristé zahájili útoky na dvě kasina, stříleli samopaly do stropu a házeli světlice na všechny strany, byl to zmatek. Velitelům ochranky obou kasin, které v předstihu poučil Locke ve svém plukovnickém převleku a varoval právě před takovou událostí, stačil jeden pohled a udělali přesně to, co jim bylo řečeno – zavolali protiteroristickou linku armády. Věřili, že místní policie je nedostatečně vyzbrojená, jak jim Locke sdělil. A i kdyby byli zavolali policii, Locke s tím také počítal.

Počítalo se se vším.

Pár strážců bylo zabito nebo zraněno, ale potom tam vtrhla armáda v roli zachránců, střílela, stříkala slzný plyn, zatkla tucet teroristů v Domě velkého štěstí a celou dobu se chovala velmi hrdinsky. A jaké štěstí, žádní turisté nebyli zabiti!

Když bylo napadeno druhé kasino – Nefritový palác, Wu vyhlásil stanné právo, potom rychle se svými jednotkami obklíčil a obsadil Nefritový palác a tři další velká kasina. Druhý „teroristický“ tým byl zatčen stejně snadno jako ten první. Potom Wu vysvětlil ředitelům kasin, že takový obrovský útok znamená závažnou hrozbu a že je lepší být v bezpečí než později litovat. Nikdo se s ním nehádal.

Majitelé a ředitelé byli více než vděčni. Ani je nenapadlo, že by se měli obávat právě soudruha generála Wua a že „teroristé“ nejsou nic jiného než podvod.

Ve spolupráci s ochrankou a s požehnáním vlastníků Wu dočasně odřízl veškeré spojení kasin a hotelů, aby, jak řekl, nějací skrytí spiklenci nemohli lupičům pomoci. Všechna místa byla pokryta velkými a silnými rušičkami, takže nefungovaly ani mobily.

Hráli o čas. Měli jen pár hodin a potom budou vyšší instituce chtít vědět, co se to k čertu děje.

V této chvíli měl Wu nad budovami kontrolu, i když se ti uvnitř báli a pomýšleli na to, že zavolají pomoc, což se jim nepovede, protože ten hovor nemohou uskutečnit.

Takže ovládali pět kasin, z nichž každé mělo v zásobě více než asi šedesát milionů amerických dolarů: jeny, dolary, eura, pesa, pataca, libry, dináry, rupie, rubly… Většina peněz byla použitá a neoznačená. Další byly na počítačově přístupných výběrových účtech nebo autorizovaných paměťových modulech uložených v počítačích kasin.

Přinejmenším přes čtvrt miliardy dolarů.

Nemohlo to jít lépe. Locke byl nadšený. Tohle ovšem byla ta snadná část. Obtížná je čekala: dostat se s kořistí pryč. Tam si Locke vydělá své peníze. A jeho podíl, pouhých dvacet procent, mu bude stačit, aby si opatřil prvotřídní ubytování v mnoha zemích světa, než jim to všechno dojde.

Ten plán byl prostě geniální, to musel sám uznat.

Jedinou malou vadou na kráse byla Net Force. Leigha nedávno pohřbili v mělkém hrobě v místním parku, ten už nikomu nepomůže. Ale Net Force jim byla na stopě a Locke si nebyl jist, jak daleko už pokročila.

Téměř jistě měli Shinga, který věděl, že za těmi útoky na vojenské počítače byl Wu, ale Shing nevěděl o téhle části. Locke si myslel, že moc blízko nejsou. Co by také mohli udělat proti Wuovým vycvičeným jednotkám? Nemohl si být jist. Měl tu dost práce, aby připravil akci.

No dobře. S Net Force si bude dělat starosti později. I kdyby věděli více, než si myslí, vědět to a dokázat to byly dvě různé věci. V době, kdy budou schopni způsobit nějaké problémy, bude dávno po večírku.

Lockeho knoflíkový komunikátor zapípal. Klepnul na malinké tlačítko na přístroji, který byl tak malý, že se mu přesně vešel do levého ucha. Fungoval na jedné z mála frekvencí, které nebyly ovlivněny rušičkami.

„Jsem tu.“

„Stupeň dvě?“ ozval se Wuův hlas.

„Ano.“

Locke opět klepnul na knoflík přístroje. Vyšel ven a našel ředitele kasina.

„Á, plukovníku,“ řekl ten muž, na obličeji se mu zračila úleva. „Navždy budeme vašimi dlužníky. Je všechno v pořádku?“

„Vlastně ne, pane,“ odpověděl Locke. „Odhalili jsme vážný problém. Teroristé prohlašují, že v několika kasinech instalovali špinavé bomby.“

„Instalovali co?“

„Nálože s malým množstvím radioaktivního materiálu.“

„Atomová bomba? Tady?“

Lockeho napadlo, že by ten muž mohl vyrazit na pro něj nezvyklý běh ke dveřím.

„Ne, pane, ne atomová bomba – je to konvenční výbušnina, pravděpodobně C-4, mohl by to být i dynamit. Pravděpodobně by vám budovu nezbourala, ani by sama o sobě nezpůsobila velkou škodu. Ale kolem výbušniny je něco radioaktivního, izotopy používané ve zdravotnictví nebo slabě obohacený uran, což je nejpravděpodobnější. Jestliže vybuchnou, zamoří budovy, všechno a všechny uvnitř. Nikdo se do žádného z těch kasin dlouho nebude moci vrátit a nic se z nich nebude moci použít.“

Locke nevěděl, zda přesně takhle špinavé bomby fungují nebo ne, ale příběh zněl hodnověrně a dramaticky a na tom záleželo především. Kromě toho bylo vysoce nepravděpodobné, že by se ředitel kasina jakkoli vyznal v následcích ozáření a kontaminaci.

Locke nechal ředitele, aby na to přišel sám, a netrvalo to dlouho. „Naše peníze! Musíme je dostat ven, do bezpečí!“

Představa šedesáti milionů dolarů, kterých se nikdo nemůže dotknout, natož je utratit? To je pro ředitele kasina hrozivá myšlenka!

„Ano, ano, ovšem. Wongu!“

Velitel ochranky kasina přispěchal k Lockemu a k řediteli. „Jděte s plukovníkem – je tu radioaktivní bomba, potřebujeme hned dostat ven naše peníze!“

„A dohlédněte, ať vaši lidé evakuují budovu,“ rozkázal Locke. „Když ta bomba vybuchne, všichni tady budou kontaminováni.“

Wong vytáhl svou vysílačku a začal do ní rychle mluvit.

Jsem prostě génius, pomyslel si Locke. Nejlepší plán, který jsem kdy vymyslel.

„Kam ten kapitál vezmete?“ zeptal se ředitel.

Locke předstíral, že přemýšlí. „V přístavu je malý parník, který patří armádě, nákladní loď používaná pro armádní zásoby. Bude se to hlídat líp, když bude kolem dokola voda, a řeka je proti větru od kasin. Kdyby to v některém z kasin bouchlo, peníze tam budou bezpečnější než kdekoliv jinde. Vezmeme to na tu loď. Šéf vaší ochranky u toho zůstane.“

„Ano, ano. Tak si pospěšte.“

Pospěšte si a ukradněte nám všechny naše peníze! Locke musel potlačit úsměv. Jasně že si pospíší.

Nákladní loď byla vějička. Peníze se vynesou po žebříku na pravobok, ale neprodleně se snesou po jiné rampě na levoboku, kde bude čekat trojice rychlých člunů, ty pojedou jen kousek na provizorní letiště, kde budou v pohotovosti mnohem rychlejší letadla.

Strážce Wonga klepnou po hlavě a hodí do zálivu stejně jako ostatní bezpečáky, pozvané, aby utišili i to nejmenší podezření. Čluny s lomozem odplují, jakmile budou naložené, a v nákladní lodi budou nainstalovány výbušniny – nic radioaktivního, jen aby to udělalo velkou ránu a potopilo ji. Až konečně někdo přijde hledat své peníze, loď vybuchne.

Poté, co přeloží peníze do letadla, zamíří prázdné čluny na Tchaj-wan. Možná uniknou odhalení, když ne, muži, kteří je řídí, mají smůlu.

Peníze už v té době poletí přes moře maskovanými letadly, natřenými tak, aby zespoda splývaly s oblohou a shora s mořem.

To všechno bylo sestavené jako bezvadné švýcarské hodinky, každý zoubek na svém místě, diamantová ložiska, vše uhlazené jako olejový film na skle.

Wu měl v akci sto mužů, pečlivě vybraných a vycvičených a jemu oddaných. Většina z nich věřila, že každý dostane za svou pomoc při loupeži čtvrt milionu dolarů. Pravda byla taková, že devadesát z nich – včetně těch asi dvaceti, kteří hráli úlohu teroristů – dostanou místo peněz střely ze samopalu. Většina z těch deseti, kteří přežijí, si myslela, že každý z nich dostane milion. Osm z nich se nakonec připojí ke svým padlým soudruhům, takže zbývali dva, kteří očekávali, že každý dostane pit milionů.

Chamtivost je úžasná motivace.

Wu zabije ty poslední dva a nezbude nikdo.

Tedy až na Lockeho, a ten neměl v plánu otočit se ke komukoli zády. Měl svůj vlastní plán. Odveze část peněz pro sebe – protože u nákladní lodi budou čtyři rychlé čluny místo tří, a ještě někde jinde bude ukrytá helikoptéra s doletem na Tchaj-wan nebo možná až do Indie – a Locke bude pryč, než se to někdo dozví, včetně Wua.

Především Wua.

V době, kdy to nějaký zodpovědný úřad vyřeší, Wu bude v Tchaj-peji a Locke na půl cesty někam daleko, daleko odsud, v první etapě několika letů a výměn pasů, aby za sebou zametl všechny stopy.

Lockeho plán byl tak odvážný, že nikoho před tím nenapadl. A jak všichni vědí, odvážnému štěstí přeje…

Locke se vydal řídit svůj tým, kterému pomůže při loupeži ochranka kasina a podpora jeho ředitele. Za malou chvíli budou rachotit ulicemi Macaa armádní náklaďáky plné peněz za horlivé asistence těch, kteří byli okrádáni, aniž by to věděli.

Naprostý génius. O tom není pochyb…

40

Hotel Zlatá cesta Macao, Čína

„Pane, vypadá to, jako by Wuovi muži vyklízeli silnice vedoucí k dokům. Od všech kasin. A taky to vypadá, že se něco děje kolem malé nákladní lodi v přístavu.“

Kent se zamračil. „On se chystá utéct lodfí To není moc mazané.“

„Ne, pane, to není,“ souhlasil Fernandez. „Všechno tohle, aby se nechal odstřelit čínským námořnictvem? Musí mít v rukávu ještě něco jiného.“

„Taky si myslím. Jdi a pošli první tým zpátky k našemu hydroplánu, ať se přesunou na nějaké místo, odkud uvidí, co se děje. Řekni tomu chlápkovi z CIA, aby hned přistavil auta, nalož druhý a třetí tým, ať se dají do pohybu, vysílačky naladit na operační kanál alfa. Sežeň ještě jeden hydroplán.“

„Ano, pane.“ Fernandez začal mluvit do vysílačky a vydával příkazy.

Kent rozvažoval další možnosti. Julio měl pravdu, peníze nebyly důležité, o ty ať se starají Číňané. Oni potřebovali Wua, a potřebovali ho dostat a odvézt, než kdokoli z místních pochopí, co se děje a kdo jsou. Museli jednat rychle.

„Kapitáne, ve kterém kasinu je Wu?“

„V Domě velkého štěstí.“

„Svolej čtvrtý tým a jdeme. Tři auta. Musíme tam vletět a jednat. Na nic jiného není čas.“

„Ano, pane.“

Kent popadl taktickou radiostanici a ujistil se, že je naladěná na správný operační kanál. Bude to muset zorganizovat za pochodu. Někdy to byl nejlepší možný bitevní plán. Musíte vyjít s tím, co máte.

„Všechny týmy, dobře poslouchejte. Teď uděláme tohle…“

41

Kasino Dům velkého štěstí Macao, Čína

„Setkáme se na letišti, soudruhu,“ řekl Wu Lockemu.

„Správně.“

„Jeďte opatrně.“ Wu ho poplácal po rameni, usmál se a otočil se k odchodu. Jakmile byl pryč, Locke a jeho pomocník naložili do Lockeho terénní toyoty posledních šest tašek s penězi. Tolik peněz byla tíha, i když byly ve velkých bankovkách. Jak Locke odhadl, činilo to asi tolik, kolik měl dostat za svou roli. Možná o něco méně, ale nebude chamtivý. Můžou tě zatknout nebo zabít, právě když se zastavíš a zvedneš ten poslední desetník.

Nasedli do džípu a vydali se do přístavu. Budou rychlejší než Wu a ostatní náklaďáky. Locke pojede nejkratší cestou, pojede rychle a policejní majáček blikající na palubní desce se postará o to, aby je nikdo nezastavil. Budou tam deset minut před Wuem. Spousta času.

Lockeho pomocník byl ve skutečnosti Wuův muž – Locke to věděl – ale to nevadilo. Zatím ne.

„Pět minut,“ řekl Locke, když se podíval na hodinky. „Budeme na lodi sami, budeme tam první. Chci být pryč, než přijede první náklaďák.“

Pomocník byl svalnatý Mongol jménem Khasar, což znamená „strašný pes‘. V té zaostalé zemi je tradicí dávat dětem jména po ošklivých věcech, aby je chránila před zlými duchy. Tentokrát však ten zvyk nebude stačit, aby ho ochránil.

Khasar řekl: „Ano. Pospíšíme si.“

Šlápnul na plyn a auto vyrazilo vpřed.

Ulice Macaa Čína

Kent zastavil své auto – připadl mu Volkswagen brouk, vedle Femandezova auta, což bylo korejské vozítko, které neznal.

Kent nařídil: „Zůstaňte tady, kapitáne. Máte tři, nejvíc čtyři minuty. Jedu k lodi, kdyby něco.“

„Ano, pane.“

„Hodně štěstí, Julio.“

„Vám také, pane.“

Kent protočil motor brouka a odjel. Navzdory spěchu a naprostému nedostatku času dělat věci pořádně si uvědomil, že se při řízení usmívá. Začali bojovat, plány se rychle rozvíjely, konec vůbec nebyl jistý, život na hraně – ale dělal to, o čem věděl, že umí nejlépe.

Lepší to být nemohlo, že ne?

42

Na palubě lodi Šengfeng Hao Přistav Macao, Macao, Čína

Doplňkem Lockeho plukovnické uniformy byla pistole. Byla to QSZ-92, šikovná pistole z černého kovu a plastu, vyrobená ve zbrojovce u Pekingu, s komorou pro náboj ráže 5.8 mm patentovaný v Číně. V zásobníku bylo patnáct nábojů plus jeden v komoře a na opasku měl náhradní zásobník, takže mohl využít dohromady jedenatřicet výstřelů. Byla to samonabíjecí pistole a všechno, co bylo třeba udělat, bylo natáhnout, odjistit, zamířit a stisknout spoušť, když jste chtěli vystřelit. Dobře udělaná vojenská pistole, a ne-li nejlepší na světě, rozhodně ne nejhorší. Prostě pistole adekvátní jeho potřebám v této situaci. Locke vytáhl zbraň z pouzdra a odjistil ji. Zhluboka se nadechl.

Khasar, který byl Wuovi oddán do posledního dechu, ještě nebyl připraven, aby začal plnit svou roli. Muž, který měl vraždit, byl v polovině rampy vedoucí z lodi na Lockeho člun s posledními taškami peněz v rukách.

Wu Khasarovi uložil, aby tam zůstal, aby počkal, dokud nedostanou ukradené peníze na únikový člun. Měl se ujistit, co Locke plánuje. Wu věděl, že se Locke pokusí vyklouznout. Mnoho věcí Lockeho přesvědčilo, že si to generál spočítal na prstech jedné ruky.

Locke zavrtěl hlavou. Opravdu si Wu myslel, že je tak hloupý? Když Locke věděl, že Wu zabije své vlastní vojáky, nenapadlo by ho nikdy, že také on by mohl být terčem? Čekal Wu, že uvěří ve zlodějskou čest?

Wu měl svou vlastní čest, ale neměl v úmyslu nechat Lockeho – nebo kohokoli jiného – naživu, aby mohli dělat problémy. Wu byl typ generála, který za sebou nechává spálenou zem. Pokud nikoho neušetříte, nebude nikdo, kdo by se k vám jednou připlížil, když to nečekáte.

Ne že by to Lockemu dělalo vrásky na čele. On v tom oběť hrát prostě nebude.

Locke počkal, až Khasar vlezl do člunu. Byl asi dvanáct, patnáct metrů od paluby lodi, byl to ostrý úhel, ale jednoduchý výstřel.

Locke zamířil mezi mužovy lopatky a dvakrát vystřelil.

Mongol Khasar se svalil a upustil poslední tašky s penězi na palubu člunu.

Ale Mongol byl velký a silný muž a střely malé. Locke pečlivě zamířil na Khasara, když se neohrabaně postavil na nohy, a vystřelil ještě jednou – do mužovy hlavy.

Pak už nezáleželo na tom, jak byl silný, protože tohle Khasar nerozchodí.

Mongol opět spadnul a žuchnul sebou tak, jak dokáže jen mrtvola.

Locke sklonil pistoli. Teď sejde po rampě, shodí tělo do vody a zmizí. Deset minut odtud čekala jeho helikoptéra, a až se k ní dostane, bude mít to nejhorší za sebou.

„Neotáčejte se, plukovníku,“ ozval se za ním neznámý mužský hlas.

Locke ztuhnul. Ten člověk mluvil špatnou čínštinou a Locke odhadoval, že ať to byl kdokoli, byl to pravděpodobně Brit nebo Američan.

Potom se na dohled přihnal další člun s pěti muži na palubě, oblečenými jako turisté, ale ozbrojenými pistolemi a samopaly, a přiblížil se k Lockeho únikovému člunu.

Lockeho polil studený pot.

Nebyl tu nikdo, kdo by je zastavil, jen ta mrtvola.

Kdo to je? Nebyli to Číňané, to viděl.

A on právě před očima té osoby za ním zabil člověka. To bylo zlé.

Nemůže se mu podařit sejít po rampě a prostřílet se těmi muži dole, protože, jak tušil, už dorazili k Lockeho člunu a přirazili k němu, aby vstoupili na palubu.

Locke si povzdechl.

Nešlo tak o ty peníze. Ovšemže to bolelo, když věděl, že je měl v hrsti a teď se jich nemohl zmocnit, ale nepřidal se k Wuovi pro peníze. Locke měl dost – víc než dost – pro svou vlastní potřebu.

Ne, přidal se k Wuovi pro tu výzvu, pro to vzrušení, pro to vědomí, že se dokázal postavit Spojeným státům a KyberZemi a vyhrát.

Ale vyhrát znamenalo dostat se z tohohle člunu živý.

To všechno mu letělo hlavou. Musel zmizet.

Ale nejdřív se musel vypořádat s tím problémem za sebou.

„Dolů s tou pistolí,“ ozval se zase ten hlas, opět lámanou čínštinou.

„Vy jste z CIA?“ zeptal se anglicky.

„Přihořívá,“ odpověděl ten hlas stejným jazykem. „Položte tu zbraň, prosím. Pomalu a opatrně.“

Američan. Američané nejsou krutí, věří ve fair play. Ten chlap by ho nestřelil do zad.

Ještě měl šanci.

Locke začal sklánět pistoli, pomalu, jak mu řekli. Podle hlasu určil, že ten muž je nanejvýš pět nebo šest metrů přímo za ním. Určitě míří zbraní na Lockeho záda. Když se dost rychle sehne a otočí, bude Američanovi trvat asi vteřinu, než znovu zamíří. Locke uměl střílet. Už dlouho to moc necvičil, ale je to jako jízda na kole, nikdy to nezapomenete. Zvláště když na tom závisí váš život.

„Nebojte,“ řekl Locke. „Nestřílejte, vzdávám se –“

V té chvíli se sehnul a zároveň se otočil, přistál na kolena na nějakém stojanu na palubě a levou rukou se opíral o zem. Rychle vztáhnul pravou ruku, namířil pistoli a vypálil – jednou, dvakrát!

Ale hned jak vystřelil, věděl, že je to špatně – ten muž za ním nestál, ale ležel!

Lockeho výstřely o metr minuly, moc vysoko, moc vysoko!

Američan ležel na břiše, zbraň namířenou. Locke měl čas zahlédnout, že ten muž je také oblečený jako turista – v jasně oranžové a žluté košili a kraťasech – a že je starý a šedovlasý.

Zkusil znovu namířit níž.

Pocítil náraz do prsou, těsně pod krk. Úder byl tak překvapivý, že Lockemu podjela ruka, o kterou se opíral, a on spadl na obličej. Musel pustit pistoli, aby se zvedl, ale v polovině pohybu ho opustily síly a on se znovu svalil. Dřevěný rošt na kovové podlaze ho strašně studil do obličeje.

To nemůže být pravda. Všechno šlo tak dobře!

Viděl nohy toho chlápka, když k němu přicházel: měl sandály bez ponožek. Viděl, jak střelec odkopl spadlou pistoli a pak si kleknul.

Obraz, který Locke viděl, zešednul, poté zmizel.

„Plukovník Abraham Kent z Net Force a námořní pěchoty Spojených států,“ slyšel muže promluvit.

A to byla poslední věc, kterou Jack Locke slyšel. Potom jeho duše opustila tělo.

43

Ulice Macaa

Wuovo auto projíždělo ulicemi a mířilo k dokům. Bylo to neuvěřitelné, stále ještě tomu nemohl docela uvěřit, ale probíhalo to přesně tak, jak zamýšleli. Tohle bylo něco nového: bitevní plán, který přežil první kontakt s nepřítelem!

Věci nemohly probíhat lépe. Tady byl, jel za těžkým náklaďákem Daewoo, vyrobeným v Chuang-či – nebylo to legrační? Korejsko-čínská spolupráce – a ten náklaďák byl plný peněz, celé jmění bohatého muže, a celé bylo jeho.

Locke očekával pětinu kořisti a také si ji za svou skvělou práci na přípravě a provedení plánu zasloužil. A Lockeho podíl nebyl nepřiměřený, když byla k dispozici tak obrovská suma. Ale i tak byl Locke možným zdrojem problémů, který bylo nutno nějak vyřešit. Kromě toho dalších padesát nebo šedesát milionů Wuovi hodně pomůže, aby jeho vzestup k moci byl hladký.

Wuovi samotnému nešlo ani tak o ty peníze samotné, ani o ty hračky, které si za ně bude moci koupit, jen o moc, která mu umožní udělat velké věci. Byl to jen nástroj. Velmi velké kladivo, kterým utluče každého, kdo by mu stál v cestě.

Wuův strašný Mongol se o Lockeho postará a potom se Wu sám postará o něho. Těžké, ale nezbytné. Člověk někdy musí pro vyšší cíle dělat věci, které jsou… nechutné.

Nakonec bude vládnout Tchaj-wanu. Nakonec bude mít za sebou armádu. Nakonec najde to pravé místo, na které se postaví a nasadí páky, pomocí nichž bude moci svrhnout tu mizernou vládu, která vede jeho zemi. A potom? No, potom, nakonec možná přijde čas otestovat Achillovu patu americké technické nadřazenosti v odvětvích, na nichž opravdu záleží.

Vysoké cíle, zajisté, ale možné, možné.

Před sebou viděl záliv. Už to nebude trvat dlouho.

Ulice nebyly přeplněné – tuhletu nechal své muže téměř úplně vyklidit. Vyhnali chodce z ulice a odklonili vozidla. Ale před ním na rohu stáli dva turisté ze Západu, muž a žena, s fotoaparáty a v těch legračních šortkách a křiklavých košilích, na tvářích ten hloupý prázdný výraz, který byl pro ně příznačný. Hlupáci! Nevidí, že tu probíhají důležité akce?

Ta turistka se sklonila a udělala pohyb, jako by házela míč.

Co to dělá?

Přímo před jeho autem sebou nákladní daewoo náhle trhlo na jednu stranu. Oranžově se zablesklo, ozvala se hlasitá exploze a náklaďák dostal smyk a zastavil.

Wuův řidič dupnul na brzdy a Wuovo auto také smykem zastavilo, stačil centimetr a narazilo by do zadního nárazníku náklaďáku.

Oba turisté utekli.

Ale zpoza rohu jedné budovy vyšel další muž v křiklavých západních šatech a to, co měl na rameni, nebylo nic, co by měl jakýkoli turista mít – byl to raketomet, vypadal jako starý PF-89, lehká protitanková zbraň ráže osmdesát milimetrů.

Wu měl sotva čas se zamračit a pak turista z raketometu vystřelil.

Náklaďák s penězi explodoval.

Vzduch byl náhle plný barevných obrázků.

Nejdražších obrázků, které svět kdy viděl.

Wu sáhl po své pistoli –

Vtom se z ničeho nic objevil další párek turistů, postavili se vedle jeho auta a namířili na něj samopaly.

„To ani nezkoušejte, generále,“ řekl jeden z turistů anglicky.

Wuův řidič popadl ze sedadla svůj samopal, ale než z něj mohl vystřelit, muž, který předtím promluvil, vystřelil ze své zbraně rychlou dávku tří devítimilimetrových střel.

Prázdné nábojnice se v odpoledních slunečních paprscích zableskly a pomalu spadly na zem…

Wuův řidič sebou škubnul, zhroutil se na okno u řidiče a krev mu pomalu crčela z roztříštěné hlavy.

Tohle se nemůže stát! Ne uprostřed ulice v Macau! Ne na území pod Wuovým velením! Ne tak blízko vítězství!

„Vystupte z vozu, pane. Hned!“

Ohromený Wu poslechl.

Kolem něho se třepetaly bankovky různých měn jako hejno raněných ptáků, poletovaly, vznášely se a usazovaly se na ulici a na chodníku.

Nebylo síly, která by zabránila lidem, aby přibíhali a sbírali je.

44

Záliv Žuang-Kou Východně od Macaa, západně od Hongkongu

Pilot řekl: „Páni, už se to tam určitě provalilo. Kluci z čínské letové kontroly do vysílaček úplně běsní. Chtějí, aby všichni, co jsou na zemi, zůstali sedět, a nikdo nesmí v nejbližší době přistát.“

Kent, který stál vedle něho v kokpitu, řekl: „Můžeme se dostat pryč?“

„Jo, pokud se mi podaří dostat nás ještě pár metrů od břehu, než vzlétneme,“ odpověděl pilot. „Jejich námořnictvo se ještě nepřihlásilo a myslím, že nemají poblíž nic, co by nás dohnalo.“

Motory japonského hydroplánu hlasitě burácely a plavidlo poskakovalo, až z toho Kentovi drkotaly zuby.

„Trochu neklidné,“ podotkl Kent.

„V metrových vlnách vzlétnout můžeme, to není problém,“ odpověděl pilot. „Raději si sedněte, může to být trochu prudké.“

Kent přikývl a propracoval se zpátky na své sedadlo.

Vedle něho seděl generál Wu a zíral ven z okna.

Otočil se, když si Kent sedl.

„Vy jste z americké armády?“

„Z námořní pěchoty, pane, pracuji pro ozbrojenou složku Net Force.“

Wu pokýval hlavou. „Net Force. Shing. Ten idiot a jeho počítače. Ty nás prozradily. Takovým věcem se nedá věřit.“

„Mezi námi, pane, nedá.“

Wu zase přikývl. „Byl jsem tak blízko.“

Kent neodpověděl.

Wu se zachmuřil. „A co bude teď?“

„Někteří lidé od nás s vámi chtějí mluvit.“

„Nic jim neřeknu.“

Kent pokrčil rameny. „Být na vašem místě, ještě bych to zvážil, pane. Vaše vláda nakonec přijde na to, co se v Macau stalo. Rozhovor s nimi by byl horší než s námi. Pravděpodobně, no, krutější.“

„A když budu spolupracovat s americkými úřady, budu smět zůstat ve vaší zemi? To tím chcete říci? Během té akce zemřeli lidé a já jsem za to zodpovědný. Vy byste to omluvili?“

„Ne, pane, to slíbit nemohu. Čínský generál má pro nás velkou cenu a čekal bych, že se nakonec u vás staví někdo z ministerstva zahraničí a udělá vám nabídku, ale to je politika, to není můj obor.“

Wu se usmál. „Viděl jsem, co je váš obor… Nepostřehl jsem vaše jméno a hodnost…“

„Abraham Kent, pane, plukovník.“

„Dobře rozehraná akce, plukovníku.“

„Děkuji, pane.“

„Člověk musí vyjádřit obdiv nad schopnostmi, když je vidí, i když je protivník. Jak dlouho vám trvalo připravit tu akci?“

Kent byl trochu v rozpacích, ale nebylo nutné lhát. „Do Macaa jsme přijeli dnes, pane. Nevěděli jsme, že napadnete kasina, než jsme přijeli, takže jsme museli tvořit plán takříkajíc za pochodu.“

Na Wuově tváři se objevil úžas. „To ne! My jsme náš plán připravovali několik měsíců a vy jste se prostě bez jakékoli přípravy přihnali a zničili ho?“

„Lepší je mít kliku než být dobrý, pane.“

Wu se ušklíbl. „Vaši bohové musejí být mocnější než moji. Měl jsem sny, plukovníku. O nové a lepší Číně. Byl bych se zbavil komunistů. Mohlo se mi to podařit.“

„Ano, pane.“

„No, někdy drak vzlétne, jindy zas zdechne.“

Kent myslel, že mluví obrazně. Neměl čas něco udělat, když si Wu vytáhnul košili a ukousnul horní knoflík.

„Generále, nedělejte to!“

Wu se pousmál. Kent slyšel křupnutí, když Wu rozkousnul kapsli jedu, skrytou v knoflíčku u košile.

„Zdravotník!“ zařval Kent. Chytil Wua, zkusil mu otevřít ústa, ale věděl, že je už pozdě.

Soudruh generál Wu měl pravdu. Nikomu nic neřekne. Wu se vydal na poslední cestu… někam jinam.

Zatraceně.

45

Velitelství Net Force Quantico, Virgittia

Generál Hadden seděl na jednom konci konferenčního stolu, Thorn na druhé, a po stranách byli Jay Gridley, Abe Kent, generál Roger Ellis a pár Haddenových lidí z Pentagonu společně s ředitelem CIA.

Kent skončil svou řeč. Byla jasná, břitká a věcná. Skončil omluvou za to, že nezabránil Wuovi spáchat sebevraždu.

„Nebyla to vaše chyba, plukovníku,“ řekl Hadden. Generál Ellis souhlasně přikývl. „Ten starý trik s otráveným knoflíkem se už nepoužíval ani za Maa, nikdo už takové věci nedělá. Nebyl důvod to očekávat. Kromě toho, ať měl Wu sebegeniálnější projekt, zemřel s ním. Ten nás zajímal nejvíc.“

Kent přikývl. „Ano, pane.“

Ředitel CIA, který v té funkci pracoval necelý rok, řekl: „Číňané dostali zpět většinu peněz z loupeží. Něco bylo jaksi zničeno při explozi a pár set tisíc dolarů na tom místě posbíral dav, ale někdo zřejmě vyzradil, že ta dopravní letadla letí do Pekingu, takže je zastavili, než stačila vzlétnout.“

Rozhlédl se kolem stolu a jeho oči se zastavily u plukovníka Kenta. „Nicméně se zdá, že se přinejmenším jednomu z toho gangu podařilo uniknout,“ pokračoval, „protože zmizelo odhadem šest a půl milionu dolarů. Na pláži na Tchaj-wanu byla jen asi den po loupeži objevena pronajatá čínská helikoptéra.

Po pilotovi ani po pasažérech nebyly nalezeny žádné stopy, ale místní farmář říká, že na tom místě viděl neznámou krásnou ženu těsně před tím, než byla objevena helikoptéra. Tchaj-wanské úřady nebyly schopny tu ženu najít – pokud skutečně existuje. Možná ten farmář praštil pilota po hlavě a ukradl ty peníze sám.“

K tomu nikdo neměl co říci. Každopádně to nebyl jejich problém.

Thorn se rozhlédl. Byla to jeho schůze. „Ještě něco?“

Nikdo nic neříkal.

„Tak tím to zřejmě končí,“ konstatoval Thorn.

„Jo, ještě jedna věc,“ řekl generál Hadden. „Rogere?“

Generál Ellis sáhl do kapsy a vytáhl malou krabičku. Usmál se a poslal ji po stole směrem k Abeu Kentovi.

Ellis řekl: „Víme, že máš kumbál plný stužek a medailí, které si málokdy přišpendlíš, Abe, ale mysleli jsme, že tyhle by se ti mohly líbit.“

Kent otevřel krabičku.

Uvnitř byly dvě stříbrné hvězdičky.

„Gratuluji, generále,“ řekl Hadden.

Ten ohromený pohled na tváři Abea Kenta byl, jak si Thorn pomyslel, za všechny peníze.

EPILOG

Washington, D. C. The Mail

Slunce jasně svítilo, ale nedávná bouřka trochu ochladila vzduch, takže bylo dusno, ale ne moc vedro.

Thorn a Marissa se procházeli po okraji Mailu, pozorovali turisty, užívali si ten den a jeden druhého.

„Takže ty zůstaneš u Net Force, Tommy? Jestliže tě mám představit své rodině, jak jsem chtěla, musím jim říci, zda jsi nezaměstnaný, nebo ne. Moje matka se vždycky bála, že si vezmu nějakého pobudu bez práce a bez konta, kterého budu muset podporovat.“

Thorn se usmál. „Jsem si jist, že je přesvědčím, že se o tebe mohu postarat.“

„Snad. Ale já si nejsem jista, že přijmou nějakého darmošlapa, co si neudrží práci, i když je to bohatý darmošlap.“

„Čekám, že ještě chvíli zůstanu tam, kde jsem,“ odpověděl. „Armáda zatím moc nestrká nos do mých věcí. Mají radost z toho, jak jsme jim pomohli vyřešit jejich problém. S trochou štěstí to tak zůstane.“

„Dobře. Možná bychom si mohli udělat prodloužený víkend dole v Georgii a navštívit mé prarodiče.“

„To by bylo perfektní. Trošku zapracuji na svém Shakespearovi a stahování veverek.“

„Nejoblíbenější hra mého dědečka je Sen noci svatojánské a dává přednost Fisherovu vydání před Robertsovým.“

„Budu si to pamatovat. A máš radu ohledně veverčího guláše?“

„Jen jedno – nejdříve chyť veverku.“

„To ti pěkně děkuju.“

„Půjde ti to.“

„Maminka zoufale touží po vnoučatech, takže dokud máš puls, jsi přijatelný. Tatínek věří mému úsudku, i když jsem mu už dala příležitost zapochybovat. Moje babička s dědečkem tě uvidí, jaký opravdu jsi, ať ze sebe budeš dělat cokoli, a to jim bude stačit.“

„Myslíš?“

„Stačí to mně a to je podstatné.“

Thorn se zakřenil. Dříve si myslel, že život už nemůže být lepší. Mýlil se.

Sevřel Marissinu ruku. Život byl pořád lepší a lepší.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai