Archimedův efekt

Tom Clancy

(2009)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thriller, Špionážní

Na knize spolupracovali Tom Clancy, Steve Pieczenik, Steve Perry a Larry Segriff. Devátá kniha série Net force. Knihy následují v tomto pořadí: Net Force, Skrytá akta, Noční pohyby, Bod zlomu, Bod dopadu, KyberZemě, Střídání stráží, Válečný stav, Archimédův efekt a Odrazový můstek. Teroristům se podaří překonat veškeré bezpečnostní body a pojistky a proniknout do samotného nitra nejnovější, ultramoderní základny americké armády, Fort Stephens. Terčem jejich zákeřných útoků se postupně stávají i mnohé další základny. Armáda se snaží zastavit nepříznivý vývoj, a přizve si tedy na pomoc Net Force. Útočné oddíly Net Force společně s armádní zpravodajskou službou a Národní gardou usilovně pracují na dopadení člověka, který za těmito útoky stojí. Na každém kroku však narážejí na zákeřného protivníka, který přemýšlí tak, jako by byl jedním z nich…

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2008

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2006 by Netco Partners

All rights reserved.

Z anglického originálu Net Force – The Archimedes Effect

(Published by The Berkley Publishing Group, New York 2006)

přeložil © 2008 Tomáš Bicek

Redakce textu: Jiří Nussberger

Jazyková korektura: Jan Řehoř

Grafická úprava obálky: © 2008 Bohumil Fencl

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381448-9

PODĚKOVÁNÍ

Chtěli bychom poděkovat za pomoc Martinu H. Greenbergovi, Denise Littleové, Johnu Helfersovi, Brittiany Kořenové a Tomu Colganovi, našemu editorovi. Nejdůležitější úkol však spočívá na vás, našich čtenářích, abyste zhodnotili, jak úspěšné bylo naše kolektivní snažení.

Tom Clancy a Steve Pieczenik

PROLOG

Fort Stephens, Oklahoma Leden 2015

Vždycky když měl Stevens službu v podobnou noc, vzrostla jeho úcta vůči pionýrům Divokého západu v jejich zakrytých vozech: Ten kůží pronikající oklahomský zimní vítr člověka řezal jako žiletka. Jak mohli putovat zemí po hrbolatých špinavých cestách bez tekoucí vody, přímotopů… Úžasné.

Stevens, seržant Theodore M. Stevens, jehož jméno se nepsalo jako název základny, ale který si to stejně mnohokrát schytal, že je to stejně „jeho“ základna, vůbec neplánoval, že by vyšel z příjemného teplého úkrytu na ledový skučící vítr, pokud k tomu nebude mít důvod.

Ale někdo tam jít bude muset…

„Blíží se auto, seržante,“ řekl Billings. „A žene se sem hodně rychle.“

„Nejsem slepý, Billingsi.“

Vojín pokrčil rameny.

„Ale když už jste to zachytil vy, můžete vylézt ven a ověřit totožnost řidiče…“

Zbytek jeho slov odřízlo kvílení čtyř radiálních pneumatik prudce zastavených brzdami. Vůz, černý ford, dobrzdil tři metry od nárazníků brány, za ním se zvedala kouřící čára spálené gumy.

„Ježíši!“ hlesl Billings a zvedl se.

„Pistoli!“ řekl Stevens a vytáhl svou zbraň.

Billings vytáhl svou berettu, ale držel ji nízko a mířil na zem stejně jako Stevens.

Z místa řidiče fordu vyskočil voják v zimní uniformě a mával rukama. „Zranění, máme tady zraněnýho generála! Otevřete tu bránu!“

Hlas zněl v moderním elektronickém systému hlasitě a čistě. Super. Zraněného generála?

Vnitřní osvětlení kabiny stačilo na to, aby na místě spolujezdce viděli člověka, který vypadal jako důstojník a z obličeje mu stékala krev až na uniformu. To jim tak chybělo: nějaký lampasák, co se opije v baru a nechá se zmlátit někým, komu se nelíbí jeho kukuč.

No, co naplat, zdálo se, že Stevens musí do zimy chtě nechtě. „Zavolej zdravotníky,“ přikázal Billingsovi. Zasunul pistoli do pouzdra.

Fort Stephens, moderní základna a nejnovější drahokam na koruně armády, dosud nebyla plně obsazená, ale fungovala zde zdravotnická jednotka, protože zde sloužilo přinejmenším pár tisíc vojáků v terénu. O lidech, co jenom sedí na zadku, nemluvě…

Stevens přiložil palec na čtečku zámku. Čtečka porovnala jeho otisk s otiskem v souborech počítače a těžké elektrické ocelové dveře se bezhlučně otevřely.

Vítr zasáhl Stevense ledovým políčkem, až zalapal po dechu, jakmile se za ním zavřely dveře. Hergot! Zátarasy, bariéry z betonu, co mají průměr jako nosník mostu, by zastavily tank, ale jako ochrana proti mrazu jsou k ničemu.

Obešel zátarasy a mířil k autu.

Když se přiblížil, viděl, že ten zraněný muž má hvězdu na každém svém rameni. Kruci, fakt je to generál.

„Hlavně neumři během mojí služby,“ šeptal si Stevens pod vousy.

Otevřel dveře pro spolujezdce. „Pane…?“

Najednou zjistil, že se dívá do hlavně velmi velké ruční zbraně. Dal by se do ní strčit prst.

Co to sakra znamená?

„Klídek, seržante,“ pronesl „generál“.

Pokud si tihle pobudové myslí, že se vloupají do základny přes jeho bránu, tak to se pletou.

„Ty dveře ani bránu odsud neotevřete,“ řekl „generálovi“. „A už vůbec ne v takovéhle situaci ‚Kód alfa‘.“

Usmál se. Z vnější strany ty pancéřované ocelové dveře neměly kliku; byly hladké jako dětská prdelka. Okna budky včetně oken ve dveřích byly z pancéřovaného lexanu šest centimetrů tlusté, a skrz ně nemohl nikdo prostřelit díru ani tím kanónem, co držel tenhle člověk. Ta okna by zastavila i flintu na slony. Mohli byste na ně zamířit municí .50 BMF, a střely by se od nich odrážely jako pecky – tedy aspoň chvíli určitě.

Sedmitunová ocelová brána a dvojité mříže každá vážící více než dvě tuny by zastavily i těžký náklaďák, který by se proti nim rozjel plnou rychlostí.

Stevens navíc měl u sebe sluchátko s mikrofonem připíchnutým na límec košile, a pokud Billings zcela neohluchnul a nezblbnul, tak slyšel jejich rozhovor, slůvko „Kód alfa“ a muselo mu dojít, že tu něco neklape.

Jakmile mu to dojde, plus čtyřicet pět sekund, a je tu pár hummerů plných po zuby ozbrojených příslušníků vojenské policie. V té chvíli se seržant Theodore M. Stevens rozplácne na zem, aby ho netrefili, až vojenská policie rozsvítí tohle auto a ty dva ubožáky. Kód alfa znamenal přijeďte a střílejte. Bude to zjevně nejaktivnější válečná oblast v okolí, a určitě se někdo odře.

Muž se usmál, jako by četl Stevensovy myšlenky. „Podívejte se na svého kolegu v budce, seržante.“

Stevens se zamračil. Otočil se na strážní budku.

Billings ťukal svou pravou rukou – v níž držel svou pistoli – do sluchátka, kterým měl volat zdravotníky a vojenskou policii.

„Mám pocit, že máte něco s telefonem,“ pronesl falešný generál.

Stevens se díval, jak muž, který vyskočil z vozu, udělal pár rychlých kroků ke dveřím budky a vytáhl pojistku nějakého granátu. V ruce měl cosi, co připomínalo dálkové ovládání televize, a ťukal do něj.

Co s tím chce dělat? To stěnu budky ani nepoškrábe, možná to trošku podrápe a zamlží sklo, ale to je všechno, co můžou…

Dveře budky se pootevřely a zavřely se. Billings upustil ovladač a zvedl pistoli, ale řidič hodil granát do mezery a přešel stranou, než stihl Billings vypálit.

Dveře se znovu zavřely.

Co to kruci…?

Billings uviděl granát a snažil se vyjít druhými dveřmi…

Ozvalo se tlumené buml a budka se zaplnila zeleným kouřem.

Stevens bezmyšlenkovitě sáhl po své pistoli.

„Zapomeňte na to, seržante! Je to jen blicí plyn. Když budete rozumný, ještě dnes večer tu historku budete vyprávět kamarádům u piva. Ale jeden nevhodný pohyb a vykrvácíte tady a teď. Tolik vám přece neplatí, že.“

Stevens přikývl. „Jo, rozumím.“ Odtáhl svou ruku od pažby pistole.

O dvacet vteřin později se otevřely dveře budky. Noční vítr odfoukl zbytky zelenkavého kouře, byl vidět Billingse na kolenou a dávícího se, natrávené zbytky jeho posledního jídla po podlaze všude kolem něj. Stevens neměl tenhle plyn rád. Bylo to horší než slzný plyn, i když ne tak jako DG – plyn vyvolávající průjem. Tohle když se spojilo s blicím plynem, vznikla obávaná kombinace P-G-D-G. A to byl bordel, fakt bordel…

Řidič odběhl do budky a nasadil stále ještě dávícímu se Billingsovi pouta.

„Otočte se a dejte ruce za záda.“

Stevens poslechl. Cítil studený dotyk plastových pout na zápěstí. Napadlo ho, že by se zkusil vrhnout dozadu a praštit toho chlapa hlavou na kořen nosu, ale ve chvíli, kdy ho ta myšlenka napadla, zastavilo po jeho pravé ruce další auto, z něj vystoupilo pět chlapů v kapucích, s brýlemi a v černém oblečení se samopaly v rukou.

Jeho máma nevychovala žádné hlupáky. Seržant Theodore M. Stevens velmi rychle zapomněl na nějaký další odpor. Tihle hoši věděli, co dělají. A on rozhodně neudělá žádnou hloupost, kdepak. Armáda mu rozhodně neplatí tolik, aby umřel pro nic za nic.

Obrovská brána se otevřela.

Jak to dokázali? Ta brána stejně jako dveře budky, byly napojeny na čtečku otisků prstů – jen tahle hlídka, on, Billings a lidi z operačního na velitelství vojenské policie plus ti, kdo je budou střídat. Nikdo jiný neměl mít šanci otevřít tuto budku nebo bránu, pokud není v systému.

Tohle si někdo šeredně odskáče.

Jenom doufal, že to nebude on sám…

1

Velitelství Net Force Quantico, Virginie

Čtyřhvězdičkový generál Patrick Lee Hadden už měl mít pět hvězdiček, ale ta nekončící válka s teroristy nebyla oficiálně vyhlášeným konfliktem. A žádný takový už dlouho nebyl, naposledy druhá světová.

Předseda sboru náčelníků štábů byl velmi nešťastný muž. Řekl: „No, viděl jste záznamy, které jsme natočili s tím seržantem vojenské policie a jeho kolegou a dalšími pracovníky ve Fort Stephens. Viděl jste rekonstrukci, kterou dali dohromady naši počítačoví odborníci. Neviděl jste jen skutečné záběry z kamery na bráně ani jiných bezpečnostních kamer na základně, protože útočníci je všechny rozstříleli stejně snadno, jako provedli všechno ostatní, včetně otevření brány a průniku do základny.“

Velitel Net Force Thomas Thorn přikývl. „Ano, pane. A vás zajímá, jak to udělali.“ Byli sami v Thornově kanceláři, což bylo poměrně zvláštní – Hadden mohl svolat schůzku do své kanceláře. A takové pozvání by Thorn odmítnout nemohl.

„Ne, je mi putna, jak to provedli. Mě zajímá, kdo to je a kde bydlí. Pokud je pro získání téhle informace nutné zjistit, jak to udělali, fajn, když to musí být. Tihle lidi pronikli do mé fungl nové moderní armádní základny a poškodili ji. Ne moc, ale cokoli je příliš. Já je chci, chci jejich hlavy na podnose a těla opékat nad pomalým ohněm, a chci to nejpozději včera.“

Thorn se neusmál. Když předseda sboru náčelníků štábů pronese něco takového, možná žertuje. Ale taky nemusí. A jelikož Thorn a celá Net Force opustili civilní kontrolu, když je přeřadili z pobočky FBI pod armádu, byl generál Hadden jejich pán. Thornovi se to moc nelíbilo, ale musel se s tím buď naučit žít, nebo jít, a ještě se mu odsud nechtělo.

„Lidi od počítačů mi říkali, co se stalo, dokonce i to, jak se to stalo, aspoň teoreticky. Ale to mě nezajímá. Já chci najít ty parchanty.“

„Máte v armádě hodně schopných lidí.“

„To je pravda, to máme. Ale vaši lidi jsou lepší – a vy jste teď součást mé armády. Jak jste to dokázali, rozlousknout tu čínskou záležitost? To byla skvělá práce. Musím vás přimět, abyste tyhle lidi dostali, generále.“

Generále. Ten člověk zapomínal, s kým mluví. Thorn byl civilista a „velitel“, ale rozhodně ne generál.

Hadden si to musel uvědomit při pohledu na výraz v jeho obličeji. Ne že by musel být na něco takového bůhvíjak všímavý. Thornovo překvapení – a vztek – byly nepochybně zcela zjevné. „Je to nová technická záležitost,“ řekl Hadden. „Vy teď míříte do vojenské uniformy, synku. A mimo to, povýšili jsme Abea Kenta na generála a on je váš podřízený. Potřebujete mít hodnost o stupínek nad ním. Takže už nejste ‚velitel‘. Teď jste ‚Generál Thorn‘. Dvě hvězdičky, Abe má jednu.“

Thorn se dosud nevzpamatoval, a řekl jen: „To nemůžete! Nemůžete mě takhle draftovat!“

„Chlapče, když chci, můžu postavit milion vojáků, námořníků, pěšáků, letců i příslušníků národní gardy na hlavu a ještě jim nakázat, aby pískali ‚Dixie‘ čtyřhlasně. Prezident to bude muset podepsat, to je pravda, ale nový zákon pro boj proti terorismu mi dává značné pravomoci. Nechám zařídit papíry – jinak je to hotová věc.“

Thorn zamrkal. No tohle. Pomalu se to opravdu stávalo hodně zvláštním. Ale když o tom tak přemýšlel, nějakým zvláštním pokrouceným způsobem to smysl dávalo – aspoň z jejich pohledu.

„Zvládnete ten úkol, Thorne?“

„Generál“ Thorn se pousmál a přikývl. „Pokud to lze provést, ano, pane. Řeknu Jayi Gridleymu, aby kontaktoval odborníky na počítače z armády a dali se do toho.“

„Dobře.“ Hadden vstal. Thorn se taky zvedl. „Můj pobočník poskytne nezbytné informace. Váš člověk ať se hlásí vaším jménem u generála Ellise.“

Otočil se a odešel z místnosti, Thorn tam zůstal stát sám.

„Generál Thorn? Pane na nebi.“

Něco ho napadlo. Tohle všechno od doby, kdy už nepatřili pod FBI, se dalo snést, protože věděl, že kdyby se to nedalo vydržet, může se sebrat a odejít. Jenže teď, když jsou v armádě, mohl by odejít, kdyby se mu zachtělo?

Kruci.

Marissa se zblázní, až to uslyší.

Fort George H. W. Bush Clinton, Arkansas

Ve strážní budce u jižního vchodu byli dva strážní a třetí postával venku.

Carruth ležel ve své kombinéze na mokré trávě a sledoval stráže silným dalekohledem, přiblížení bylo tak velké, že jim všem třem viděl do tváře. Vypadali, že se nudí.

Jeden by čekal, že armáda bude v pohotovosti, po tom útoku v Oklahomě. Ale armáda už je taková – to není námořnictvo…

Bývalý příslušník jednotek SEAL se ušklíbl. Nebojte, hoši, my vám dodáme trochu vzrušení do života.

Stiskl mikrofon sady LOSIR, aby kontaktoval Hilla. Světlo sloužící k vysílání žádný skener rádiových vln nedetekuje, je to i jiné spektrum, než používají hoši z armády ve svých vlastních systémech LOSIR.

Patrick Hill byl hlavní technik, mega-blázen do techniky, který by vytvořil většinu elektroniky, kterou s sebou měli, prakticky z ničeho, ale taky dokázal zabít šestnácti různými způsoby jen s pájkou v ruce.

„Vidíš někoho?“

„Ne, šéfe, čistý vzduch dalších dvacet minut. Žádný zvuky, rádia ani kontrolky. Ani nic pasivního, aspoň, podle mě.“

Dobře. Byli mimo dosah družic a nebyla tu ani žádná aktivní čidla. Samozřejmě tu ani podle parametrů, které jim dal náčelník, být neměla, ale člověk Carruthova založení nerad něco nechával náhodě. To, co tu být nemělo, by jim mohlo hodně rychle zlomit vaz.

„Vyšli jim signál,“ řekl.

„Rozumím.“

Hill měl vyslat signál dalším dvěma mužům z jejich týmu a zahájit odpočítávání.

Carruth se plížil dopředu po vlhké trávě, voda mu promáčela oblečení a snažil se splynout se zemí. Plynulý pohyb, pomalý a rovnoměrný, ten mu mohl pomoci vyhrát v tomto závodě. Větvičky a listí se na něj při pohybu lepily.

Hergot, to je mokro. Skoro by se vyplatilo mít brýle a šnorchl…

Pětadvacet metrů. Dvacet. Plazil se vpřed a slyšel zvuk sanitky, která se blížila k bráně.

Strážci se tvářili poněkud živěji. Jeden z mužů v budce vystoupil ven přesně tak, jak Carruth očekával – a scénář to předpověděl.

Takže v boudě už je jenom jeden.

Carruth se začal plazit rychleji. Pomalu jedoucí vozidlo upoutalo pozornost strážců – dívají se na jihozápad.

Až Stark zastaví sanitku a dá se do hovoru se strážci, Dexter, jeho spolujezdec, na ně vystřelí ze vzduchové pistole na speciální hypodermické šipky. Po zasažení lehké kondenzátory v šipkách uvolní několik tisíc voltů. Nízkoampérové, ale není nutno se dostat hluboko pod kůži. Šup, strážci padnou na zem, nebudou vědět o světě, i když asi neumřou, ale na tom nezáleží a hlavně nikdo neuslyší žádný velký rachot.

Sanitka zastavila u vjezdu.

„Dobrej,“ ozval se Stárkův klidný nosový hlas. „Přijeli jsme vyzvednout majora Kendricka – prej si rozmašloval ruku a doktoři ze základny ho chtěj nechat vyšetřit i jinde.“

Strážce se očividně uklidnil. Tyhle převozy nebyly neobvyklé. „Dobře, pane,“ řekl muž. „Jenom to ověřím na ošetřovně – nikdo nám neřekl, že přijedete.“

Jeho slova přerušily dva výstřely ze vzduchové pistole.

Carruth už byl u strážní budky, přikrčil se, aby nebyl vidět. Pomalu se narovnal a viděl, jak se strážný uvnitř otáčí k monitoru.

„Seržante?“ řekl Carruth, když vstoupil do boudy.

„Copak?“ Muž se začal otáčet.

Carruth na něj vystřelil další šipku. „Prohrál jste, seržante. Pardon.“

Strážný padl na zem.

Carruth s Hillem nasedli do sanitky ke Stárkovi. Dexter už zaujal své místo ve strážní budce. Brána se otevřela. Nebyla tak těžká jako ta v Oklahomě, ale pevná byla tak, že nemělo smysl ztrácet čas jejím prorážením.

Kasárna byla před nimi.

Stark u brány mluvil pravdu – opravdu sem přijeli pro majora Kendricka. Hlavní zámek skladiště zbraní ovládal biometrický skener dlaní. Zařízení využívalo infračerveného světla a ultrazvuku pro načtení rozložení žil pod kůží, což byl stejně jedinečný podpis jako otisky prstů nebo skenování rohovky. Nepodařilo se jim získat odpovídající soubor z počítače základny, takže to budou muset udělat jinak.

Potíž byla v tom, že skener odečítal i teplotu dlaně, zatímco ultrazvuk kontroloval průtok tepnami. Mrtvé ruce chladnou poměrně rychle a necirkuluje v nich krev, takže potřebovali Kendricka živého. Ohřát ruku na teplotu těla v mikrovlnce by asi pomohlo, ale napodobit živé tepny je nemožné. Nebylo to stejné jako v Oklahomě, ale člověk se musí přizpůsobit, o to v téhle hře jde. Uhýbej před ranami a nenech se nachytat na švestkách…

Ve třech vstoupili do budovy. Stark tlačil rozkládací vozík. Vůbec se nepokoušeli schovávat. Jeden z nejstarších učebnicových triků – tvař se, že jsi místní, a nikdo se tě na nic ptát nebude. Kráčeli chodbou ke Kendrickově místnosti. Když k ní došli, Carruth otevřel dveře a vstoupil dovnitř. Kendrick spal a rychlá injekce zajistí, že bude spát dál.

Vyvezli Kendricka k sanitce bez sebemenšího problému.

Odjeli ke skladišti zbraní. Sklad byl velká budova v pečlivě střeženém prostoru. Zajištěné to bylo dobře – živá ostraha venku a technologická ostraha uvnitř.

Strážné znovu zneškodnili šipkami. Stark zajistil strážní budku a Carruth s Hillem jeli dovnitř.

U vnějších dveří Kendrickova dlaň fungovala přesně tak, jak předpovídal. Patrick provedl část svých kouzel a otevřel elektronicky ovládané vnitřní dveře.

„Můžeme?“ zeptal se.

Carruth přikývl.

Teď bude horko.

Bojové hlavice nelze vyjmout bez aktivace ukazatelů, které jsou od skladiště zbraní hodně vzdálené. Tyhle poplašné systémy jsou aktivní neustále, je to součást postupů pro sledování zbraní. Budou sebou muset hodit.

„Jdeme.“

Šli za velkým cílem – asi sto padesát kilo. Tlačili vozík – už bez Kendricka – k regálu a nakulili zbraň na něj. Rozezvučel se alarm.

Hill pečlivě utáhl popruhy a Carruth tlačil jadernou hlavici ke dveřím. Spěchali.

Dojeli k sanitce. Carruth řídil a Hill upevňoval hlavici.

Jeď-jeď-jeď!

Uháněli k bezpečnostnímu oplocení skladiště a slyšeli, jak se blíží sirény. Stark k nim běžel a naskočil, aniž by zastavili.

Už byli na půli cesty k bráně, když se všechno rozblikalo a nadskočilo, Carruth dupnul na brzdy.

„Zatracenej krám!“

Carruth udeřil do boku svého displeje a obraz se stabilizoval.

Takhle to dopadá, když se šetři na vybavení.

Carruth měl dojem, že trénink ve VR je na houby – ani sebevíc předstírání, že se člověk plazí lesem, ho nepřipraví na skutečnost. Zima, brouci – VR prostě na tohle nemá. Jistě, představa o rozloze základny, časový faktor a pohyb lze díky tomu nacvičit, ale ty drobnosti – když si Kendrick odskočí nebo má rande –, to nikdy člověk přesně nepodchytí.

Ale rozpočet stávající operace nepokrýval úplně všechno. Nebo, jak říkal šéf: „Můžete ty peníze utratit za vybavení do terénu nebo za vybavení na výcvik, to si vyberte.“

Takže vzali kompromis. Systém, který používali, nebyl plně založený na VR – směšoval počítačovou grafiku v reálném čase a displej se simulovanými modely. Stráže na základně byly vždy VR, vytvořil je počítač ze základny a vysílal je do jejich displejů. Ale plazení travou, výstupy a jízda byly vždy skutečné.

Netrápili se výcvikem pro druhý útok. Tam šlo o to, udeřit a utéct – proniknout, udělat škodu a zmizet. Měli všechny počítačové kódy. Jelikož tohle bylo složitější, byl výcvik nezbytný.

Ale stálo to za to. Útok vyžene cenu jejich informací o vojenské základně americké armády až do nebes. A na osobní úrovni se Carruth těšil na to, že tím armáda dostane pořádně na zadek.

Jájim ukážu, že si se mnou neměli začínat.

Dojeli k vjezdu a vyzvedli Dextera bez jakýchkoli problémů. Siréna a blikačky sanitky už byly všechny zapnuté.

Kód tři a jsou venku.

Hill ohlásil čas. Od skladiště zbraní po výjezd se základny se dostali v rekordním čase.

Už byli prakticky připraveni.

2

Zadní budova Pentagonu Washington, D.C.

Jay Gridley, šéf počítačové sekce Net Force, hlavní odborník a mistr virtuální reality ve všech jejích složitých, spletitých podobách, si ani nevzpomínal, kdy byl naposledy takhle unavený. Oči ho pálily a při mrkání měl pocit, že mu drhnou víčka o bulvy. Po celém těle cítil zvláštní pocit, jako kdyby byl ze skla a rozpadl se, jestliže by se pohnul příliš rychle.

Dny, kdy mohl prosedět ve VR celé dlouhé noci a pak celý následující den bez zamhouření oka, byly pryč. Kdy k tomu došlo?

Tohle mi dá zabrat.

Malý Mark, jeho malý synek, už od předešlé noci neměl mléko, a Jay zašel do místního obchodu, ne do supermarketu, kde nakupovali obvykle. Bylo to blíž a rychlejší. Právě proto, jak vysvětloval své ženě Saji, tomu říkal pohodlný obchod…

Ale jak se ukázalo, krávy ze supermarketu nedojily stejné mléko jako krávy z obchodu.

Takže ve tři ráno, když chlapce začaly trápit nepříjemné potíže s plyny, Jay musel vstát a postarat se na něj. Saji se zlobila. „Cože jsi to říkal, ty chytráku? Mlíko jako mlíko, co na tom? Tak to vysvětli svýmu synovi…“

Nikdo se už nevyspal. Čas, který ušetřil tím, že šel do pohodlného obchodu, vůbec pohodlný nebyl. Kdepak…

A k tomu ještě měl v 7:30 ráno podat generálu Ellisovi zprávu o počítačovém problému v Pentagonu. Proč tak brzy? Proč to nemohli udělat ve VR? Protože armáda si to přála takhle. Tak proto. Do háje s nimi všemi. Jaye bavilo být kápo v Net Force, mohl tak porovnávat síly s hodně ostrými hráči, ale tyhle armádní blbinky byly na houby. Možná bylo načase začít přemýšlet o změně zaměstnání.

Jay se s generálem Ellisem dosud nesetkal a byl zvědavý, jaký je šéf jeho šéfa, i když by si přál, aby byl víc odpočatý.

I když, pokud byla pravda to, co říkal Thorn, tak i on bude generál. Generálů už je jako hub po dešti. Jay si nebyl jistý, jestli ho to vůbec těší.

„Pane, pan generál vás už přijme.“

Jay vstal a šel za tou až příliš čerstvou sekretářkou krátkou tmavou chodbou a pak do generálovy pracovny. Jayův osobní strážce a doprovod zůstali v čekárně.

Na stěně visel obraz prezidenta a několik fotografií staršího muže, který si potřásal rukou s různými hodnostáři. V knihovnách z tmavého dřeva stály řady knih a tam, kde nestály knihy, bylo místo na drobné trofeje: munice, modely a další záležitosti. Na jedné stěně visela kresba zátočiny, která mohla pocházet z některého z Jayových vlastních scénářů VR, cypřiše porostlé mechem se skláněly nad narudlou vodní hladinou, kterou barvilo zapadající slunce.

Eklektik.

Zdi stolem seděl muž kolem pětapadesáti, který zjevně bojoval s nadváhou, i když ne zrovna úspěšně. Byl pobledlý a jeho vlasy přecházely od šedé k bílé.

„Pane Gridley.“

Slova však protahoval: „Pane G-ridlyyyy.“ Zpěvy Jihu. Texas? Louisiana? Někde tam.

„To jsem já,“ řekl Jay.

„Váš šéf mi řekl, že vy jste nejlepší bojovník proti virům, jakého máme.“

Jay se neubránil úsměvu. Nikdy tuhle větu neslyšel, ale sedělo to. Vždycky je fajn slyšet „nejlepší“, když jde o vás.

„Asi by se to tak dalo říct,“ řekl, „i když podle mého to nebude náš současný problém.“

„Tak mi tedy povězte, co bude náš současný problém.“

„No, pane, v zásadě jde o to, že někdo sestavil cosi, co by šlo nazvat jako ‚Archimédův efekt‘.“ Jay si všiml nechápavého výrazu v generálově tváři. „Z Archimédových slov: ‚Dejte mi dost dlouhou páku a místo, kam se můžu postavit, a já pohnu světem.‘“ Generál stále nejevil známky pochopení. „Technicky vzato se tomu říká Rozdělený počítačový projekt, neboli DCP, jde o část softwaru, který běží na tisícovkách nebo desítkách tisíc různých počítačů. Program hledá odpovědi, nebo v tomto případě spíš scénáře na to, jak pokořit zabezpečení armádních základen, a jakmile je dostane, vyplivne je zpátky. A to je ta ‚dost dlouhá páka‘, pokud mi rozumíte.“

Generál Ellis přikývl. „Desítky tisíc?“ zeptal se. „Jak toho dosahují?“

„Software se šíří přes server. Když se rozběhne na hostitelských počítačích, odesílá částečné pakety práce, dokud není úkol hotový. A v tom okamžiku přesměruje pakety zpět na server, kde se složí části toho řešení.“

Generál se zamračil.

„Tenhle nápad byl poprvé použitý koncem devadesátých let. Vyhledávání mimozemské inteligence vyslalo DCP pracující na vyhledávání proudů radioteleskopických dat, která posbírali jako signály. Vysílali bloky informací, které tvořily část prohledávací oblasti, a software na hostitelském zařízení to zpracovával vždycky, když neměl jiné úkoly.“

Generál se pořád mračil. Asi by bylo lepší dostat se zpátky na zem, Jay i, jinak ti ten člověk usne. „Výsledek připomínal jeden obrovský superpočítač, který byl ale rozdělený na spousty malých jednotek.“

„No jistě, tomuhle rozumím – ale kde jsou ty stroje?“

„Po celém světě. Funguje to tak, že útočník umístil tu věc na internet, a lidi, kteří si mysleli, že by to mohla být legrace, si to stáhli. A zajímavé je, že ten, kdo to udělal, to vyvěsil zcela otevřeně v převlečení za počítačovou hru – sci-fi scénář zvaný Válka s brouky. Jenom návrhy mimozemských základen ve vzdálené galaxii byly naprosto shodné s armádními základnami na Zemi.“

„A jak získali údaje o skutečných základnách?“

„To je ta pravá otázka, že? Na tom pracuju.“ A byla to pravda. Ještě pořád neměl tušení, ale pracoval na tom.

„Hm, no, každopádně,“ pokračoval Jay, „počítače vyslaly svou informaci zpět k původci, automaticky tak využily své připojení k internetu. S většinou civilních vysokorychlostních kabelů a vyhrazených telefonních linek jste připojen k internetu nepřetržitě. Firewall zastaví věci, které proudí dovnitř, ale ne DCP, jež míří ven. A to je ten vtip.“

Generál přikývl.

„Jelikož ta hra je hodně technicky propracovaná, přilákala zanícené hráče, lidi, kteří mívají výkonné stroje a kteří hrají hry, kde je porušování zabezpečení součástí, hm, zábavy.“

„Pokračujte.“

„No, nastaví se to takhle: Tady je mimozemská vojenská základna na planetě alfa-omega jedna. Tady jsou parametry jejích počítačů, bezpečnostních zařízení, časy hlídek a tak dále. Vy jste vůdcem pozemských partyzánských sil v tomto světě a oni se chystají napadnout Zemi. Vaším úkolem je překonat jejich ostrahu a zpozdit jejich plány tím, že poškodíte jejich základny. Jak byste to udělal?“

„Chcete mi říct, že naši armádní základnu překonala horda lidí, co hrají videohry a kteří nemají ani páru o vojenských postupech?“

Jay si musel odkašlat, aby zakryl úšklebek. Generál nejspíš zapomínal, že i Jay je člověk, co hraje videohry. „No, ano, v zásadě to tak je. Průměrný hráč asi o takových věcech nebude mít valné informace, ale mohlo by jich deset tisíc přijít na pár desítek nápadů? Řešení, pokud existuje, se časem objeví. Ten, kdo spustil ten program, měl statistikyo tom, co asi nejspíš vyjde, a jak to přesně provést.“

Generál Ellis znovu zavrtěl hlavou a podíval se na Jaye. „Hráči počítačových her teď pro legraci překonávají armádní základny? Sakra. Co dál?“

Jay přikývl. Musel uznat, že to je geniální. A útočník, který s tím nápadem přišel, musel být hodně mazaný. Tohle bylo první podobné DCP, jaké Jay viděl použité tímhle způsobem. Jakmile se to ale roznese, dají se čekat další.

Jay pokračoval: „Špatná zpráva je, že ve hře je asi půltuctu dalších ‚mimozemských enkláv‘, takže odhaduju, že pár z nich nebo všechny jsou klony opravdových armádních základen. Armáda by měla raději změnit bezpečnostní protokoly na těchto základnách dřív, než to někdo zkusí znovu. Nevím, které mimozemské základny odpovídají které základně ve skutečnosti, nebo zda vůbec odpovídají, ale někdo by se na to měl podívat.“

„Promluvíte si s počítačovým zabezpečením armády, aby to mohli provést, a to sakra rychle.“

„Všechna vaše přání jsou i naše přání,“ řekl Jay.

„Cože?“

„Omlouvám se. Je to dávný vtip ze školy.“

„Mladíku, na tomhle není nic ani trošku legračního.“

„Ne, není, pane.“ Jay udržel klidný výraz, i když si myslel, že to je hodné legrační. Ale na druhou stranu, na zadek dávali někomu jinému…

„Takže, mladíku, existuje nějaký způsob, jak zjistit, kam tyhle hry posílaly své odpovědi?“

Jay pokrčil rameny. „Těžko říct – v reálném světě se to podobá tomu, když se ohař snaží vystopovat uprchlíka, který skočil do vody, rozsekal se na tisíc kousků, na druhém břehu vylezl a celou cestu za sebou sypal pepř. Rozhodně to neusnadňoval.“

Ellis přikývl.

„Navíc odesílal příchozí signály zpět jiným hráčům pro vzájemnou kontrolu výsledků, než se nakonec přesměrovaly zpět – v zásadě se tedy pohybují tam a zpět jako na tenise. Podívám se důkladněji na ten kód a naši lidi už se je snaží vystopovat, ale pokud mám odhadovat, řekl bych, že ten, kdo dokázal sestavit tohle, byl nejspíš dost chytrý na to, aby použil zkratky a odskoky – přeskakuje z jednoho serveru na druhý, mění opakovače komunikačních družic a nakonec se z toho vyklube soukromý server, který už je teď stejně vypnutý. Možná se nám to nepovede rozplést, ale i když se to povede, může to být umístěno v nějakém pronajatém bytě ve Zlámané Lhotě v Oregonu, který už je týden prázdný. Možná na to pak budeme muset jít jinak.“

Ellis se tvářil zachmuřeně. „Držte se toho, synku. Je to velká věc. Nemůžeme si dovolit, aby nám civilisté útočili na základny, vyhazovali je do povětří a ubližovali našim. Spojte se s mým pobočníkem, vezměte si od něj kontaktní údaje na naše počítačové odborníky.“

Generál vstal. Schůzka skončila.

Jay se taky zvedl. No, už se utkal se spoustou chytrých zloduchů a vždycky zatím z toho vyšel vítězně. Říkal si, že dopadne určitěi tohohle – tedy možná až si dá pořádný dlouhý spánek…

Střelnice Net Force QuanticOy Virginie

„Čímpak to tu střílíte, generále? Starou bambitkou?“

John Howard se usmál na Abea Kenta. „No, generále, je to revolver, ale není až tak starý.“

Kent přistoupil k Howardovi a oba se zadívali na zbraň, kterou Kent právě položil na odkládací poličku. Dříve zastával Howard pozici, na níž teď byl Kent – velel ozbrojené složce Net Force. I když nyní spadali pod námořní pěchotu, a už ne pod Národní gardu, byl to stejný kůň, jen jiné barvy. Kent se s Howardem znal hodně dlouho. A Kent se na tuhle pozici dostal jen proto, že Howard se za něj hodně přimluvil.

Howard vzal revolver a zvedl jej ke Kentovi. Měl tmavě modrou až černou barvu a na válci měl jemné gravírování. Pažba byla ze dřeva, anatomicky tvarovaná.

„Pěkné.“

„Je to skorpion,“ řekl Howard. „Vyrobil jej Roger Hunziker a dodělal Gary Reeder. Reeder vyrábí jedny z nejlepších na zakázku vyráběných zbraní v téhle zemi, ne-li na světě. Původní design byl trochu jiný, říkalo se mu medusa a byl od Phillipse a Rodgerse z Texasu. Ti se začali věnovat jiným záležitostem – třeba ty elektronické ochrany sluchu. Ty vyrábí Hunziker, stejný chlápek, co vyrobil medusu. Uvědomili si, že bude lepší, když se pustí do součástek a elektroniky. Většina odposlechů pochází od nich. Když zapneš elektroniku, uslyšíš, jak přes ulici kýchne myš, a přitom to odtlumí zvuk výstřelu. Je to super, když jsi v lese na lovu a posloucháš zvěř. Je to od něj šikovná věc, když uvážíme trend zmenšování zbraní. Ale design revolveru byl tak dobrý, že Reeder ho na chvíli převzal. Měl jsem medusu, ale půjčil jsem ji kamarádovi z armády, kterého převeleli do Jižní Ameriky jako poradce v jedné z drogových válek.“

Howard se odmlčel. „A už se nevrátil,“ dodal.

„To je mi líto.“

„Tak to chodí, když si oblíkneš uniformu.“

Kent přikývl. Znal to.

„No, hledal jsem náhradu a našel tohle. Kapitán Fernandez mi vždycky pořádně zatopí kvůli staré technice, ale já to mám rád.“

„Na tom není nic špatného. Když dojde na osobní zbraně, tak už je člověk stejně dost nahraný, takže je jedno, co vlastně u sebe má.“

„Já nevím. Četl jsi někdy knížku Eda McGiverna Rychlá a dokonalá střelba z revolveru?“

„To asi ne.“

„Byl to kouzelník a střelec ve třicátých letech. Vyhodil do vzduchu velkou plechovku s džusem, šestkrát ji proděravěl dvojčinným revolverem, než dopadla na zem. Někdy mu dva pomocníci vyhodili každý dvě plechovky, a on trefil všechny čtyři, než dopadly. Dokázal ve vzduchu prostřelit kartu, kterou proti němu hodili. Když hodně pospíchal, dokázal vystřelit pět kulek do terče o velikosti dlaně za čtyři desetiny sekundy, a to používal nijak neupravený revolver S&W .38 Speciál. A to nebylo vůbec takové dělo jako tohle.“ Mávl na skorpiona.

„Opravdu?“

„A to byla jen podívaná pro diváky. S větším výkonem – mít .357 Magnum nebo čtyřiačtyřicítku – by dokázal nastřílet všechny kulky do terče o velikosti člověka na více než dvě stě padesát metrů. A když někdo tvrdí, že revolverem nejde nic trefit, tak za to rozhodně nemůže ten revolver ani Bůh.“

„Nezačínej s tím zase,“ řekl Kent, ale usmál se, aby bylo jasné, že to myslí z legrace.

Howard se také usmál. „Já ti říkám, Abe, že naše církev je jiná.“

„Jo, to už jsem slyšel. To když mě lidi chtěli nalákat na schůzku naslepo a říkali mi: ‚Ta dívka má skvělého ducha.“

Howard se zasmál. „No, když už o tom hovoříme, moje žena má kamaráda, víš…“

Kent zavrčel. „Nech toho, Johne. Prosím.“

Howard se znovu zasmál.

„No tak ukaž, jestli je ta starožitnost i na střílení.“

„Ty máš co povídat, kamaráde. Ten tvůj kolt už taky něco pamatuje.“

Oba se zasmáli.

V reproduktoru se ozval hlas zbrojíře. „Co kdybyste mi ten svůj starožitný kus železa nechal, namontuju vám do něj trochu moderní elektroniky, pane generále.“

„Houby s octem,“ pronesl Howard tlumeně. „Proč kazit naprosto dokonalou zbraň vším tím bezpečnostním nesmyslem?“

„Slyšel jsem to, pane,“ opáčil zbrojíř. „Je to vyhláška.“

„Ale ne pro mě!“ Křikl Howard. „Já už pro vás nepracuju. Pravidla neříkají, že kus, který se dostane na střelnici, musí být hned zničený, je to jen pro zbraně, které používají lidi z Net Force! A já si nejsem jistý, že to vůbec platí i na armádu!“

„Myslím, že na něj nemusíš křičet, Johne,“ řekl Abe Kent. „Naše dráha je beztak napíchnutá.“

„Má pravdu,“ řekl zbrojíř. A dodal ještě nepěkný kuřácký smích.

„Ty cigarety tě zabijí, střeláku, jestli je nepředběhnu já!“ řekl Howard.

„Pojď střílet. Můžeme si myslet, že na těch terčích je střelák.“

„Tak tomu rozumím. Pánové.“

3

Sportovní areál Univerzity Maryland Univerzitní kampus, Maryland

Thorn seděl vedle Marissy Loweové na lavičce a dívali se na šermíře. Thorn byl nejšťastnější na světě. Krásná žena, která ho miluje a chce si ho vzít, příjemné místo a pohled na několik špičkových závodníků, kteří spolu bojují flerety, kordy a šavlemi. Tady mu bylo krásně. Život byl dobrý.

„Kdy se objeví Jamal?“ zeptala se Marissa.

„Už brzy,“ řekl Thorn. „A hele, tady je – tamhle.“ Ukazoval.

„On je černý,“ řekla.

„Ty ale taky, pokud si vzpomínám.“

„O tom ses mi nikdy předtím nezmínil.“

„Tys nevěděla, že jsi černoška?“

„Já tě praštím, Tommy.“

„No nic, dobře, jenom jsem tě nechtěl zdrtit obdivem.“

Usmál se a ona ho stejně praštila do ramene.

„Au. Vy ze CIA jste samá hrubá síla a násilí, co?“

„Stačí slůvko do správného ucha a je z tebe kaše, Tommy.“

Zasmál se. Zábavná. Chytrá. Krásná. Lepší to přece už ani být nemůže, ne? A dokonce ji baví šerm, i když se mu začala teprve učit. „Jamal se zahřívá. Jeho zápas začne za pár minut.“

„Děláš tady dobrou věc, Tommy.“

Pokrčil rameny. Jamal měl skutečný talent. Byl dobrý s fleretem, ale vynikající s kordem a na děcko z D.C., které se k tomuhle sportu dostalo ve zralém věku dvanácti let a věnuje se mu teprve čtvrtým rokem bez kontaktu se skvělými učiteli, to bylo hodně dobré.

Thorn vydělal spoustu peněz za určité části softwaru, který vyvinuly jeho společnosti, než začal pracovat pro Net Force. Takže sponzorovat pár chudých dětí, které se chtějí věnovat šermu, aby si mohly dovolit dobré trenéry a vybavení a měly peníze na cesty na turnaje, to zas tolik nestálo. On sám vyrostl ve skromných poměrech, věděl, co to znamená, věnovat se šermu, nemluvě o tom, jaké úsilí stojí cesta na vrchol. Cestoval přes celou zemi za peníze, které si vydělal prodejem pečivá a mytím aut. Tohle bylo to nejmenší, čím to mohl někomu vrátit.

Jamal přišel k dráze, kovovému pásu na podlaze zakrytému tkaninou.

„Už je tady. Koukej se.“

Na určité části této akce si Thorn stále ještě nezvykl. Za jeho časů bylo vybavení hodně podobné tomu, jaké bývalo celá desetiletí: čepel připojená k tělu kabelem, který vám vedl do rukávu a dolů po zádech zapojený do cívky na zemi, takže jste museli dávat pozor při výpadech nebo rychlém ustupování, to vše se napojovalo ke skříni na kontrolu skóre. Dnes však bylo všechno bezdrátové – tedy skoro. Kabel stále vedl rukávem a po zádech, ale nyní byl zapojen do krabičky, kterou měl každý závodník na zádech.

Kdysi vám kamarád musel pomoci celé zařízení připnout, přitom pronesl do ucha pár povzbudivých slov, možná vám i promasíroval ramena. Dneska jste ale spíš jako křesťan v jámě lvové – úplně sám…

Jamal přistoupil k čáře. Jeho protivník, další mladík přibližně v jeho věku, udělal totéž. Rozhodčí, mladý muž, kterému mohlo být něco přes dvacet, jim francouzský řekl, aby se pozdravili, nasadili si masky a připravili se.

Jamal zvedl svůj kord k bradě, pozdravil svého protivníka, rozhodčího i zapisovatele skóre. Rychle také mrkl k divákům, načež si nasadil přilbu.

„Etes-vouspréts?“ zeptal se rozhodčí.

Oba přikývli.

Allezr

„Teď se dívej,“ řekl Thorn.

Existovalo mnoho možností, jak zápasit kordem: rychle a zuřivě, pomalu a ostražitě, nenápadně, silou, pákou, rychlostí. Jamal, jako většina šermířů, mohl použít řadu technik a stylů, ale dával přednost pomalému, obezřetnému přístupu. Vynikal tím, že využíval chyby svých protivníků – a byl velmi, velmi dobrý v tom, že jim pomáhal ty chyby dělat.

Prozatím byl při předchozích zápasech velmi pomalým útočníkem. Nyní však, jakmile rozhodčí vydal pokyn, urazil vzdálenost, jež jej dělila od soupeře, co nejrychleji, mával špičkou kordu a odrazil čepel svého protivníka a zasadil mu ránu přímo doprostřed masky.

„Co se stalo?“ zeptala se Marissa.

Thorn se ušklíbl. „Překvapil ho,“ řekl.

„To jsem viděla taky. Ale jak?“

Thorn se usmál. „Napálil ho. Většina turnajů šermu je hromadných – každý s každým – a všichni závodníci sledují svoje budoucí protivníky, hodnotí je, když bojují s ostatními ze skupiny. Jamal tady prostě změnil taktiku. Věděl, že tenhle mladík si ho zařadil jako obranáře a bude očekávat, že Jamal si zase dá pozor, počká si, dokud nebude mít představu o pohybech protivníka, než se doopravdy odhodlá k útoku. Takže udělal to, co by udělal každý dobrý šermíř: nastražil na něj léčku, protivník měl určitá očekávání, a pak to použil ke své vlastní výhodě.“

Marissa se zamračila. „To je ale poněkud nebezpečné, ne?“ zeptala se. „Mám pocit, že ten druhý by mohl udělat totéž.“

Thorn se zasmál. „Přesně tak. A právě proto je to taková legrace.“

Na planši zatím rozhodčí přisoudil zásah Jamalovi a znovu je vyzval k souboji. Jakmile vydal pokyn, Jamal znovu zaútočil na svého protivníka. Udělal dva rychlé kroky dopředu, jeho zbraň už narazila do soupeřova kordu, zatlačil jednou, dvakrát a potřetí, dovnitř, ven a znovu dovnitř, pak kord uvolnil a švihl jím.

Jeho hrot vyrazil k vnitřní straně zápěstí protivníka v předstíraném útoku, pak šlehl dolů k jeho nohám při další lsti. A když soupeř provedl výpad na jeho hlavu, Jamal zvedl kord znovu nahoru a nachytal svého protivníka v částečně slepé pozici. Odrazil jeho kord stranou a zasáhl ho do zápěstí.

Touché, Jamale.

„Pěkný zásah,“ řekl Thorn.

Marissa vedle něj se usmála. „Hele, já to viděla taky!“

Thorn se zasmál. „No jo, styl tady převálcoval rychlost.“

„No,“ pronesla Marissa, „nechtěl bys ještě předpovědět další postup?“

„Ale to je jednoduchý. Jamal se vrátí k původnímu postupu. Jeho protivník na začátku očekával, že bude opatrný, a on zaznamenal dva rychlé body tím, že ho překvapil. Nyní bude jeho protivník očekávat další rychlý útok. Jamal to využije. Dívej se.“

Rozhodčí ohlásil zásah, vrátil šermíře na čáru a znovu vydal povel k zápasu. Jamal znovu vyrazil vpřed, ale tentokrát byl jeho postup jen klamným manévrem. Kroužil hrotem kolem hrotu svého protivníka, vyrážel kupředu, jako by se chystal na další zásah do masky.

Jeho protivník se vrhl vpřed a čekal, že Jamal bude dále útočit a mířit na jeho předloktí, ale Jamal se tentokrát stáhl.

Hrot jeho protivníka se neškodně sklouzl mimo vnější okraj jeho rukávu, ale Jamal udělal svým kordem dokonalý kruh kolem hrotu, zachovával kontakt a tlak a nakonec zasadil zásah na vnitřní stranu zápěstí.

„Vidíš?“ řekl Thorn. „Předvídání tě může zabít. To mě naučil můj první – a nejlepší – trenér. Jamal vytváří očekávání a využívá je.“

Marissa přikývla. „A jak to děláš ty, aby ses jim vyhnul?“ zeptala se.

Thorn pokrčil rameny. „Záleží na tvé filozofii. Západní uvažování: Všechno předvídat. Východní uvažování: Nic nepředvídej. Já kdysi používal západní způsob. Velmi aktivní rozum, stále rozmýšlí, stále vše přemílá. Teď se kloním spíš k východnímu směru: klidnější, plynulejší, více zasazený do dané chvíle.“

Ohlédl se na ni a usmál se výrazu v její tváři. „Věnuj se dál šermu,“ řekl. „A uvidíš.“

Zbytek zápasu proběhl rychle. Jamal měl protivníka bezbranného a na kolenou, a dokonale toho využil.

Thorn s Marissou za ním na konci zápasu přišli.

„Ahoj, Jamale – skvělý zápas.“

„Pane Thorne! Díky, že jste přišel!“ Podíval se na Marissu a nebylo pochyb o tom, že si ji obdivné prohlížel.

„Jamale, tohle je Marissa Loweová. Moje snoubenka.“

Hergot, to byla krása, moct tohle říct. Nikdy si vážně nemyslel, že by se oženil, dokud ji nepotkal. A teď mu představa, že by ji u sebe neměl, připadala strašně bolavá.

„To je škoda,“ řekl Jamal. „Jako že není volná.“

Marissa se zasmála. „Jamale, jsem dost stará, abych byla tvoje máma!“

„Kdepak, to určitě není pravda. Kolik vám je? Pětadvacet? Možná šestadvacet. Moje sestra. Nevlastní sestra.“

Znovu se zasmála. „Pětadvacet? To už dávno není pravda. Ty nemáš problémy se ženami, co?“

„Ne, nemám. Aspoň zatím jsem neměl.“ Usmál se na ni.

„Až se přestaneš navážet do mojí holky, pozvu tě na něco k pití,“ řekl Thorn.

„Ano, to bych si dal rád. Je to náročná práce, pořád mávat tím mečem. Možná bych mohl slečně Loweové ukázat, jak na to, kdyby měla zájem?“

„Klídek, Jamale, mám před tebou velký náskok.“

Všichni se zasmáli.

Gibbonův sportovní klub Quantico, Virginie

„Ježíšku na křížku! Z čeho to tady střílíte, Carruthi? Měl jsem pocit, že tady vybouchla bomba!“

Carruth se usmál. „Co se děje, Milo, snad ti nevadí trocha hluku?“

„No, když mi to div neutrhne uši, i když mám chrániče, tak mi to teda vadí!“

Milo byl pomenší muž. Na střelnici byli toho deštivého sobotního dopoledne jen oni dva. Milo kdysi sloužil v armádě, zelený baret, který si odkroutil službu během a těsně po druhé válce v Zálivu, takže Carruth ho uznával, i když sloužil v armádě, ne v námořnictvu. Byl terčem palby a palbu opětoval, to v Carruthově světě mělo svou cenu. Tu a tam se potkali na střelnici, ale nechodili spolu na pivo.

Carruth zvedl svou novou pistoli. „Tohle je klasický model 500 Maximum, alias NPS. Na zakázku ji vyrobil Gary Reeder v Arizoně.“

„O něm jsem už slyšel a NPS? To netuším, co znamená.“

„Nejlepší pistole světa,“ řekl Carruth s vážným výrazem. Pak se zasmál.

„Vypadá to jako od Rugera Bisleyho,“ řekl Milo. „Z nerezu?“

„Jo, pětipalcová hlaveň, ale rám je těžší a trošku protáhlejší, střela bývá spíš větší.“ Položil pistoli na stůl a zvedl náboj. „Ráže padesát. Tohle konkrétně je střela 435 gránů s reaktivním pohonem od Cast Performance – vyvinul ji John Linebaugh – na stáda slonů ve Wyomingu.“

„Ve Wyomingu přece žádná stáda slonů nejsou,“ řekl Milo.

„Přesně tak.“

Milo zavrtěl hlavou. „Naběhl jsem si sám.“

Carruth se znovu usmál. „Osmačtyřicet gránů prachu a úsťová rychlost je asi pět set metrů za sekundu.“

„Kristepane.“

Podal střelu Milovi.

„Páni, ta pětačtyřicítková kulka vypadá vedle toho jako záprdek. Větší obvod a dvakrát tak vysoká. Čekáš, že tě může při nákupu v nákupním centru napadnout urostlý bizon?“

„I kdyby se stalo, tak tohle bych na něj nepoužil.“ Kývl na nábojnici, kterou měl Milo v ruce. „Tohle totiž proletí bizonem od čenichu po ocas a ještě porazí lva, co by stál za ním. Na každodenní použití to je moc silné. Na.“

Zvedl ze stolu další náboj a podal jej Milovi. Tenhle byl o něco menší. „Tohle je běžná nábojnice. GNR, malinká střela LBT 350 gránů, jen třiatřicet gránů prachu s rychlostí jen čtyři sta metrů za sekundu. To je Reederova vlastní munice. Ta větší zastaví slona. Tohle je střední verze, poloviční, ideální na hnědé medvědy. A ta nejmenší? To je drobnůstka – jenom na lidi.“

Carruth zvedl pistoli a nabídl ji Milovi.

Milo řekl: „Už jsi s tím někoho sundal?“

„Ne, zatím ne.“

„Není to tak těžký,“ poznamenal bývalý příslušník zelených baretů. „Kolik to váží?“

„Prázdné kilo a půl. Hlaveň má úsťovou brzdu, ale vypadá to spíš jako drak, co chrlí plameny. Stojí to pár nájmů v dobré čtvrti. Chceš to zkusit?“

Milo zbraň potěžkal. „Kulka o 435 gránech s osmačtyřiceti grány prachu? Máš páčidlo, abys mi ji pak vyndal z čela, až mi zpětný ráz zasadí hlaveň do čela?“

Carruth se zasmál. „Jo, láme to zápěstí, to jo. Tvoje základní .357 Magnum má zpětný ráz 8,1 newtonmetru s kulkou o 125 gránech. Dirty Harry Clinta Eastwooda .44 Magnum má zpětný ráz 18,9 newtonmetru. Casullova .454 má 41,85 newtonmetru. A tohleto? To má skoro 98.“

„Hernajs.“ Milo vrátil pistoli Carruthovi.

Carruth se znovu zasmál.

Milo zavrtěl hlavou. „K čemu, ne? Rozumíš, je to příliš silná pistole na všechno, co se tady vyskytuje – vlastně na celým kontinentu, na tom pod námi i na těch, co jsou za nejbližšíma dvěma rybníkama.“

„No, je lepší to mít a nepotřebovat než potřebovat a nemít,“ řekl Carruth.

„No jo, jasně.“ Zadíval se na vyššího muže.

„No co. Měřím metr pětaosmdesát, vážím sto patnáct, zvednu v benčpresu dvě stě kilo. Ráže padesát je největší střela, jakou zákon pro pistoli povoluje. Je to pořádný kus a já ho zvládnu. Cokoli se proti mně rozběhne, to zastavím. Lvi uprchnou z klece v zoo a já je sundám, ani nemrkneš. Když si chce člověk v neprůstřelným oděvu se mnou pohrát, tak ho sundám a něco mu zlomím, i když střela ochranou nepronikne – bude to, jako kdyby dostal ránu palicí. Když na někoho musím vystřelit, tak ten člověk zůstane zastřelený. A to mi vyhovuje.“

Milo znovu zavrtěl hlavou. „Vy paka z jednotek SEAL, vy jste všichni stejně praštěný, víš to?“

Carruth přikývl. „No jasně. A jak.“ Milovi ještě neřekl, že má na zakázku vyrobené pouzdro z koňské kůže a opasek od Kramera a že to je vlastně zbraň, kterou běžně nosí. V D.C. je samozřejmě jakákoli zbraň přespříliš – nevidí tu rádi skryté zbraně ani vlastnictví pistolí, pokud člověk není zaměstnancem místní policie nebo některé federální ozbrojené složky, nebo nechce vyplnit hromady papírů, nechat si sejmout otisky a čekat, až se mu vrátí ověření z FBI. K čertu s nimi. Co nevědí, to mu neublíží.

Jistě, ta pistole je na pravém boku trošku těžká, ale při jeho velikosti nebyl problém schovat ji pod bundu nebo větrovku. Milo měl pravdu, na cokoli, s čím se mohl setkat, to je příliš silná pistole, ale on ji nosil. A důvod?

Protože mohl. A tušil, že jednoho dne dostane příležitost ji použít, až to bude mít smysl.

A očekával, že to nebude dlouho trvat.

4

Washington, D.C.

Abe Kent seděl ve svém novém bytě ve městě a díval se na kytaru postavenou na židli. Vyndal ji z pouzdra a postavil ji tam, nebylo pochyb, že je krásná. Prověřil ji důkladně, když honil toho Gruzínce, Natadzeho, takže věděl, jak vypadá dobrá kytara, a rád poslouchal lidi, kteří na ni uměli hrát, ale sám žádný hudební talent neměl.

A teď tu seděl a měl kytaru za deset tisíc dolarů.

Vzdychl. Vyndal nástroj a díval se na něj už desetkrát, od chvíle, co jej získal. Nevěděl proč, ale měl pocit, že tomu člověku, kterého zabil, něco dluží… měl by ji nějak využít. Mohl ji prodat nebo dát charitě, ale ani jedno se mu nezdálo vhodné. A pokud si měl nechat takhle cenný nástroj? Nesmí mu zůstat v rohu v pouzdře a zapadat prachem.

Znovu vzdychl. Nemělo to smysl, ale věděl, co musí udělat. Vstal, zvedl kytaru a vrátil ji do pouzdra.

Obchod byl malý, v ospalé čtvrti na předměstí D.C., v nevelkém obchodním centru vedle obytné čtvrti. Nesl název U Pražce. Na oknech byly kované mříže, jejich křivky připomínaly nějaké umělecké dílo, ne jen mříže, které mají chránit proti zlodějům. Ve výkladní skříni bylo několik neonových nápisů s reklamou výrobků, které Kent většinou neznal.

Když vstoupil, zazněl zvonek. Vonělo to tu čerstvým borovým dřevem, pár zákazníků se u pultu bavilo s dlouhovlasým prodejcem, kterému bylo tak osmnáct nebo devatenáct. Mladík měl bradku obarvenou na zeleno a v uších a nose snad devět piercingů.

Opodál stál další muž a přehrával si něco na elektrické kytaře – a nevedl si vůbec zle. Hrál nějakou koláž, směs starých rockových skladeb, které Kent většinou rozpoznal, a prodavač se smál.

Zvedl oči a uviděl Kenta s pouzdrem. „Hledáte Jennifer?“ zeptal se stále s úsměvem.

Kent přikývl.

„Vzadu, chodbou, dveře vpravo.“

„Díky.“

Kent zamířil chodbou. Otevřel dveře a vstoupil do malé zkušebny s platy od vajíček na stěnách a stropu kvůli zvukové izolaci. Zvuk elektrické kytary zeslábl, jakmile za sebou zavřel dveře.

Na židli seděla nějaká žena, jednu nohu měla na malém kovovém podstavci, to bude Jennifer Hartová. Našel ji přes místní společnost pro klasickou kytaru. Bylo jí nejméně padesát, a i když jí tedy bylo o deset let méně než jemu, byl to ten nejbližší učitel hry na kytaru, jakého dokázal najít v přibližně stejném věku. Představa, že by ho učil někdo, kdo je mladší než jeho boty, mu zkrátka nepřipadala lákavá. A tím spíš nějaké děcko se zelenou bradkou a tolika železářským zbožím v obličeji, že by z toho šel vyrobit lívanečník.

Žena byla štíhlá, měla tenisky, džíny a bílou košili. Hnědé, prošedivělé vlasy jí spadaly na ramena. Ve tváři měla zjevné vrásky od úsměvu. Na levé noze jí spočívala klasická kytara.

„Pan Kent?“

„Ano.“ Byl v civilu a nezmínil se předem, že je voják, tím spíš pomlčel o hodnosti generála.

Postavila kytaru na stojan, vstala a natáhla k němu ruku.

Byla drobná, měřila necelý metr šedesát. „Dobrý den, já jsem Jennifer Hartová.“

„Rád vás poznávám.“ Přehodil si pouzdro s kytarou do levé ruky a potřásli si rukama. Měla silný stisk.

Opodál stála druhá stolička, ukázala na ni. „Posaďte se.“

Odložil své pouzdro a posadil se na stoličku.

„To je drahé pouzdro,“ řekla. „Kytara je ručně dělaná?“

„Ano, madam.“

„Říkejte mi Jen, prosím. Můžu ji vidět?“

Rozepnul šestici svorek, otevřel víko a podal jí kytaru.

Vzala si ji. „Nádherný nástroj! Co je to za dřevo?“

„Nahoře cedr z Port Oxfordu, po stranách a vzadu oregonská myrta. Vyrobil ji člověk jménem Les Stansell na severozápadě.“

„Můžu?“ Položila si ji na nohu a připravila se ke hře.

„Jistě.“

Přejela prsty po hmatníku, trošku naladila a pak zahrála nějakou Španělsky znějící melodii, krátkou, avšak úžasnou.

„Dobré tóny. Pěkné basy i výšky, čistý střed, skvělá rezonance. Zní to spíš jako borovice než červený cedr.“ Vrátila mu ji zpět. „Vrchní strana nástroje se dosud plně nerozevřela. Vy ji nemáte dlouho, že?“

„Ne, madam – Jen.“

Usmála se. Líbilo se mu, jak se jí v obličeji objevily vrásky smíchu.

Zvedla svůj vlastní nástroj. Měl vršek stejné barvy, ale boky a zadní část byly mnohem tmavší než u jeho kytary, byly hnědé a poseté ornamenty. „Tohle je taky cedrový vršek, jiný než ten váš, ale už tu kytaru chvíli mám. Schválně, jestli uslyšíte rozdíl.“

Zahrála stejný kus. Tentokrát zněl vřeleji, temněji, ne tak zářivě.

V obou případech zněl skvěle, ale byl v tom zjevný rozdíl. Basové linky zněly hlouběji, plněji a výšky byly poněkud bohatší.

Když dohrála, řekla: „Můj nástroj vyrobil Jason Pickard, boky a zadní stranu má z ořechu – je to pak plnější.“

„Co jste myslela tím, že vrchní strana se dosud neotevřela?“

„No, obvykle to platí spíš pro borovici než cedr, ale v zásadě se říká, že klasické kytary znějí lépe až po určité době. Úplně nová kytara, která zní hodně dobře, bude po pár letech hraní znít často ještě lépe.“

„Aha.“

„Jak daleko jste ve svých studiích?“

Usmál se. „Co vím o hře na kytaru, to by šlo vytesat do špendlíkové hlavičky řeznickou sekyrou.“

Přes tvář jí přelétlo mírné zachmuření. „To si ze mě děláte legraci.“

„Kdepak. Já to ani neumím naladit.“

Docela dost dobře si uměl představit, co jí vadí. Měl hodně drahou kytaru. A proč by si někdo, kdo neumí hrát na kytaru, kupoval nástroj za těžké dolary, dokud by jej neuměl využít?

„Ta kytara je… dárek.“

Teď už se zamračila. „Někdo vám dal ručně vyrobenou kytaru, která stojí – kolik? Osm, deset tisíc dolarů?“

Přikývl. „Jo.“

Zvedla obočí. „Tak to vás musel mít hodně rád.“

„No ani bych neřekl, v tomhle případě ne.“

Jenom se na něj dívala a nic neříkala.

„Je to zvláštní příběh.“

„Já nejsem placená od hodiny, pane Kente.“

„Abe,“ opravil ji.

Ani nemrkla. „Dobře, Abe.“

Vyčkávala.

Chvíli se zamyslel. Neznal tu ženu, neměl důvod tady sedět a vylévat si srdce, ale něco v jejím chování ho vybízelo k otevřenosti. Zdálo se, že ji to doopravdy zajímá.

Zhluboka se nadechl. Komu tím ublíží? „Ten člověk, který mi ji dal, byl v té době už dávno po smrti. A po smrti byl proto, že jsem ho zastřelil.“

Pokud jí tohle vadilo, nedala to najevo. „Přišel jste mi, jako že jste z armády nebo od policie. Pokračujte.“

Měl chuť se znovu zasmát. Pamatoval si na případ bývalého vojáka, který se doma zapletl do přestřelky. Napadli ho místní motorkáři, takže vytáhl pistoli a vypálil tři rány, jednoho z nich přitom zabil. Pak mu volali kamarádi a jejich komentáře se různily: od lidí, kteří říkali, jak to muselo být hrozné zastřelit lidskou bytost, až po ostřílené kamarády, kteří se jen zeptali: „A jaký jsi měl rozptyl zásahů?“ Jennifer Hartová se svou poznámkou blížila spíš k té druhé skupině.

„Pracuju pro vládní agenturu. Ten člověk – který na mě střílel, když jsem ho zasáhl – byl nájemný vrah. A byl taky hodně dobrý hráč na klasickou kytaru.“

„A vy máte pocit, že se musíte naučit hrát na kytaru? Nechápu proč.“

Neměl jí to za zlé. On taky nechápal důvod. A co by jí mohl říct? Pochopila by, že Natadze byl schopný nepřítel? Chytrý, odolný, schopný.

Pokrčil rameny. „Mám pocit, že by to bylo vhodné.“

Přikývla, jako by přesně chápala jeho pohnutky, i když mohlo jít jeno souhlas. Alespoň pro tuto chvíli. „Tak fajn. Dáme se do toho. Umíte noty?“

Znovu se usmál. „Ani notičku.“

„Akordy?“

„To je nějaké auto?“

Zasmála se. Těšilo ho, že ji dokáže rozesmát. „Ne tak docela,“ řekla. „Je to způsob záznamu pro strunné nástroje – kytary, loutny a tak. Teorii probereme postupně. Začneme nejdřív základními věcmi. Na kytaře je šest strun očíslovaných většinou od nejslabší a nejvyšší po nejsilnější a nejhlubší. Když držíte kytaru na noze – ukážu vám základní pozici – bude nejhlubší basová struna nahoře. Když postupujete od ní k podlaze, jsou struny obvykle naladěny na tóny E, A, D, G, H a E. Existuje taková mnemotechnická pomůcka: Elvis asi dá Gottovi hobla ešusem…“

Kent se znovu usmál. To si zapamatuje. Elvise si sám pamatoval. A jednou ho viděl v Las Vegas…

Archeolog Jay z Louisiany Šeptající duny9 Egypt

Jay stál na vršku nejvyšší písečné duny a díval se dolů na obrovský archeologický průzkum. Stovky domorodců v bílých oděvech dřely dole v horkém slunci, opatrně odkrývaly trosky chrámu zasypaného pískem. Někteří z nich používali lopaty, jiní malé ruční lopatky a ostatní jen smetáčky z papyru, aby odstranili prach z kamenů.

Jako vystřižené ze starého dobrodružného filmu. Nebo z filmuo mumiích a vykrádačích hrobů…

Jako u většiny jeho scénářů VR nešlo doopravdy o chrám, ale o metaforu něčeho jiného – v tomto případě obrovské srovnávací databáze.

Práce nebyla snadná a tlak rostl.

Jelikož rozšířený program smísil a porovnal různé charakteristiky amerických armádních základen po celém světě pro vytvoření virtuálních mimozemských základen, otázka zněla: Kolik dalších základen bylo zařazeno do těch návrhů? Kolik dalších potenciálních cílů ještě je?

Zanedlouho se vydá k armádnímu počítači s tím, co už našel, ale ještě jeden pokus nemůže uškodit.

Kdyby Jay dekonstruoval tu hru a identifikoval rysy základen, které nebyly napadeny, hodní hrdinové by možná mohli ty zlé předběhnout.

Bohužel však, jako u každého řešení, narazil na problémy.

Prvním bylo vyhledání kopií herního programu. Software nebyl vydán najednou – byly vytvářeny nové základny, které se rozesílaly hráčům po částech. Pro další komplikaci se herní server, který soubory vysílal, vypnul, jakmile byla první základna napadena. Herní soubory navíc byly zakódovány tak, aby po určitém datu přestaly být použitelné.

Proto nejen že musel najít kopie programu, musel zabránit i tomu, aby se vypnuly.

Velké problémy jsou naše specialita.

Roztáhl ústa v ještě širším úsměvu a pouštní vítr mu zavál do úst několik zrnek písku.

Několik serverů na páteřní síti na Západním pobřeží 12 bylo asi před týdnem odstaveno kvůli údržbě. Podařilo se mu získat varianty hry tím, že kopíroval jejich pevné disky a prohledal je, zda neobsahují program. Než je znovu spustil, pozměnil datum.

Také získal několik kopií ze stránky VR, která o sobě prohlašovala, že je on-line herním muzeem pro více hráčů. Stránka používala podobné taktiky pro zmrazování her o mimozemšťanech.

Po úmorné práci si říkal, že má přibližně třicet procent z toho, co bylo ze hry vydáno. Umístil je na smyčku uzavřené sítě a pak se vydal za problémem číslo dvě.

Jay se díval k hlavní části tábora. Bílé stany se vlnily v pouštním větru. Jeden byl větší než ostatní, stály před ním desítky skleněných stolů, na každém stály modely. V okolí modelů hlídkovaly desítky po zuby ozbrojených strážců.

Jay potřeboval znát parametry, zabezpečení, vstupy a výstupy základen, aby mohl zjistit, které armádní základny byly použity k tvorbě mimozemských základen.

A nikdo mu tu informaci nechtěl dát. Otočil se a vyplivl písek.

Byl to klasický armádní postup, zavřít vrata stodoly, když už je kůň v trapu. A on se teď snažil vystopovat teroristy, kteří napadli jejich základny, ale nikdo mu nechtěl dát informaci, jež by mu k tomu pomohla.

Cítil pokušení nabourat se do jejich databáze, ale dospěl k závěru, že to za to nestojí. Takže napsal generálu Ellisovi e-mail a odvolal se na jeho slib poskytnutí dalších zdrojů. A mezitím se snažil najít informace konvenčními způsoby, sestavoval seznamy armádních základen z archivů FBI a shromažďoval výkresy podané na místních stavebních úřadech.

K jednomu cíli přece nevede jen jedna cesta.

Sestavil tým techniků, kteří přenášeli data do VR, pak upravil pouštní scénu tak, aby aktivně rekonstruoval každou ze základen v rámci hry.

A pak, světe div se, Ellis se ozval. Dostál svému slovu a uvolnil mu statistické údaje o každé armádní základně v zemi: budovy, bezpečnostní rozkazy a dokonce elektronická hesla – všechno ke dni prvního útoku, pochopitelně – nic aktuálního. A přece to byl solidní kompromis. Jay měl svá data a armáda si zachovala svá tajemství.

Jeho scénář VR teď zpracovával první či druhé opakování té hry. Slunce pražilo a pracovníci v bílých oděvech měřili chrám – který byl ve skutečnosti mimozemskou základnou – a přenášeli zjištěné údaje ostatním, kteří byli v blízkosti modelů. Upravili zjištěné hodnoty na dané měřítko a pak porovnávali s každým modelem, jeden za druhým.

Byla to obrovská hromada informací, a přesně na to byla VR nejlepší.

„Doktore Jayi, doktore Jayi!“ Jeden z domorodců u modelu na něj mával.

Jay k němu zamířil a cítil, jak mu po zádech stéká krůpěj potu.

Muž ukázal na jeden z modelů, čtverhrannou základnu pod kopcem. Byl u ní hlavní vchod, dobře střežený a ze strany byl další vstup, který byl zjevně používán jako vjezd.

Muž ukázal na vstup a podal Jayovi kus papíru.

Jay si přečetl hodnoty na lístku a podíval se na vjezd. Vytáhl z kapsy posuvné měřidlo a změřil bránu.

Přesně.

Muž ve VR se podíval na označení základny. Byla v Německu.

Pak se před jeho očima základna zachvěla, brána změnila rozměr, zmenšila se. Chvíli tak zůstala, pak se znovu zvětšila.

Zamračil se. Modely se neměly měnit – pokud ovšem…

Jay pozastavil scénář VR a všechno zamrzlo, zatímco se díval na model. Zapnul určitý program a model na stole byl najednou větší, až nakonec stál u vjezdu ve skutečné velikosti.

Popošel kupředu a poklepal na levou stranu vjezdu. Ve vzduchu se objevilo malé okno a v něm byly rozměry brány. Pod černými čísly stála čísla modrá.

Tak ukažte… Aha.

Modrá čísla byly údaje, jež získal z veřejných zdrojů, a černá pocházela ze souborů, které mu nachystal generál Ellis. Zachoval veřejné záznamy v těch několika případech, kde se údaje lišily.

A lišily se hodně. Černá čísla udávala rozměr čtyři metry pětadevadesát. V modrém zněl údaj pět metrů pětapadesát.

Nebo je to nesprávná základna?

Zkontroloval další parametry – vzdálenost ke stěně, sílu dveří, složení stěny. Ne. Sedělo to.

A to bylo opravdu hodně zajímavé.

Nebylo rozhodující, zda je správný údaj armády nebo zda má pravdu zdroj z veřejně dostupných záznamů – na tom rozdílu nezáleželo. Rozhodující však bylo, že údaje ze hry se shodovaly s údaji z armády.

Takže ten, kdo vytvořil tu hru, použil armádní soubory.

Nic tak člověku nevylepší ráno, jako když na něco přijde. Rozhodující jsou detaily a dnes bylo štěstí na Jayově straně. Proč toho nevyužít. Ale generál stoprocentně bude zuřit.

5

Kavárna U Nočního ptáka Alexandria, Virginie

Carruth se zamračil. „Už jsem se těšil, že pojedeme pro tu atomovku. Co se stalo?“

Ráchel Lewisová na sobě měla civilní oblečení a usmála se. Dojet pro atomovku nikdy nebylo na pořadu dne, ale nenamáhala se to Carruthovi sdělit. Seděli v boxu v malé kavárně ve slepé ulici za novým obchodním centrem. Lewisová ráda vybírala místa, kde je mizerná a pomalá obsluha, ale tady v Alexandrii nic takového nenašla. Zvolila však tohle místo proto, že sem chodili místní, ne turisti a v téhle denní době zde bylo klidněji. Člověk tu mohl hodinu sedět a nikdo by si ho nevšiml, či lépe, nikdo by neslyšel, o čem se baví.

„Předseda sboru náčelníků štábů zatáhl za opratě Net Force dřív, než jsem čekala,“ řekla. „Jay Gridley, jejich nejlepší člověk, se do toho už pustil a teď už asi tuší, jak jsem tu hru nastavila, a zkusí za tím jít. Lampasáci jsou naštvaní, takže mu dají všechno, o co je požádá, a je taky rychlý. Vystopuje DCP – podaří se mu získat pár dřívějších kopií – a bude vědět, jaké základny jsme použili.“

„Je pro nás hrozbou?“

„Ne, pro mě ne. No, uznávám, že se umí pohybovat, ale to já taky a já mám výhodu – vím, kdo to je.“

„No, do háje. Takže to znamená, že už nemůžeme použít nic z toho materiálu, co máme?“

„Ne z původního scénáře hry. Máme dvě možnosti pokračovat. Gridley získá první hru a postupem času ho napadne, že by měl hledat další DCP, ale ty už jsou skoro připravené, stačí pár dní, sebereme je a zbytek zničíme. A nic z toho nedohledá až ke mně.“

Carruth přikývl, napil se kávy a zamračil se. „Tohle chutná líp než většina kafí, co jste mi koupila, Lewisová.“

Usmála se. „Snažím se potěšit.“ Nemělo smysl vysvětlovat mu její způsob výběru kaváren.

„Takže co teď?“

„Seženu vám údaje o dalším cíli pozítří. Armáda bude mít teď všude zvýšenou ostrahu, ale s tím už se počítá. Gridley jim předá seznam první sady cílů a oni si budou myslet, že přesně o to jde, takže hlavně tam posílí ostrahu. Jsou předvídatelní jako první sníh v Severní Dakotě.“

Carruth zavrtěl hlavou. „Tebe ta armáda dost žere, co, puso?“

Zadívala se na něj pohledem, kterým by mohla brousit sklo. „Zaprvé, do toho vám nic není. Zadruhé, ještě jednou mi řeknete puso, a budete si muset hledat koule.“

Ušklíbl se. „Jestli se chceš poprat, tak mám o pětasedmdesát kilo víc svalů než ty, Lewisová, navíc mě jednotky SEAL námořnictva vycvičily k zabíjení. Ty jsi sice mistr kung-fu, ale myslíš, že si se mnou budeš pohazovat jako s míčkem?“

„Koukněte se pod stůl.“

Sklonil se, podíval se a zasmál se.

„Tohle že je revolver?“ řekl, když se znovu posadil. „Malá muška. Žádná extra přesnost.“

„Na tuhle vzdálenost je střela ráže .38 Speciál s dutou špičkou +P naprosto dostačující. Asi bych se musela snažit, abych minula, a ten váš kanón? Než ho vytáhnete, tak do vás napálím pět kulek, dobiju a vystřelím dalších pár ran. I tak silný chlap jako vy by asi neměl radost z toho, kdyby si musel vytahovat kulky z rozkroku.“

Nezmínila se mu, že umí střílet tak, že i s tímhle revolverem umístí všechny střely do terče lidské postavy na padesát metrů bez ohledu na denní dobu. A jestli si myslí, že ta zbraň není nebezpečná dál než přes stůl? To by mohla někdy využít. Spousta lidí podceňuje přesnost revolverů s krátkou hlavní – ve správných rukách.

„Se mi líbí, když hezká ženská mluví hrubě,“ řekl. Ale „puso“ už jí neřekl.

Tohle byla její akce, a když bude sekat dobrotu, bude v balíku, a to si uvědomoval. Jinak si byla hodně jistá, že by po ní už vyjel. Lidi jako Carruth přemýšlejí většinou žaludem. Dokázal vyhodit do povětří most, potopit loď, zbít někoho a snést nadávky, ale mimo svůj úzký obzor nebyl žádný myslitel. Potřeboval vedení, a byl alespoň tak chytrý, že si to uvědomoval. A to přesně od poručíka potřebovala – ne moc chytrý, ne moc hloupý – takže si nemohla moc stěžovat – dokud se on bude pohybovat ve vymezeném území. A to nebylo v její posteli…

„Takže zatím budeme dělat co?“ zeptal se.

„Počkáme,“ řekla. Vstala a pohodila na poškrábaný umakartový stůl pětidolarovou bankovku za kávu. „Zavolám vám přes bezpečný mobil.“

„Ano, madam,“ řekl. Křepče zasalutoval a celou dobu se usmíval.

Možná se z něj časem stane problém, ale „časem“ se i ze Slunce stane nova a Země se změní na spálený váleček. S tím si bude dělat starosti, až přijde čas.

Mířila k vozu, politicky korektnímu importovanému stroji s hybridním pohonem, a přemýšlela o situaci. Předpověděla zapojení Net Force. Generál Hadden si tu organizaci převzal od FBI právě kvůli těmto problémům. A znala Gridleyho reputaci – chodil do školy o dva roky výš, už tehdy byl zázrak, a na téhle úrovni to znamenalo hrát šachy proti velmistrovi –, nelze udělat chybu a doufat, že se to vyřeší, protože to se nikdy nestalo. Ale Gridleyho zvládne. Zásadní bylo, aby se jim povedlo zasáhnout ještě další armádní základnu, nebo i víc, a to brzy. Jednou je klika. Dvakrát nebo třikrát už něco znamená. Leckterý terorista by chtěl něco oznámit světu tím, že přepadne základnu americké armády a získal by na to peníze. Bude je muset odhánět klackem…

Pomsta – a ještě za peníze? Co může být lepšího?

Počítačové centrum MILDA T armády USA Pentagon Washington, D.C.

Jay kráčel další zjevně nekonečnou chodbou v armádním středisku MILDAT. Vedl ho vojenský doprovod, tentokrát nakrátko ostříhaný vojáks jménem „Wilcoxen“ na jmenovce. Další skutečný výlet po svých, proč by to nemohli udělat ve VR? Kůň už je pryč; zavírat dveře od stodoly teď už ničemu nepomůže. Jeden by si myslel, že odborník na počítače, i když je z armády, by využil VR.

Netěšil se na to setkání, protože bude muset tomuhle kapitánovi oznámit, že jeho síť byla zkompromitována. O tom bylo pramálo pochybností – armádní záznamy se shodovaly s parametry, které našel v té hře o mimozemšťanech, tak dokonale, že nic jiného nepřipadalo v úvahu. Z toho vyplývalo, že selhala práce ostrahy chránící údaje nebo je prodal někdo uvnitř sítě. Sociální inženýrství je obvykle levnější než najmout prvotřídního hackera, a mnohem snadnější je, když vám někdo ty materiály dá, než se k nim složitě dopracovávat. Není to taková zábava, ale jednodušší to je.

A i když přinášet špatné zprávy bylo součástí jeho práce, proces odhalování mezer v ostraze a vyhledávání chyb v práci kolegů ho nikdy netěšil. Lidé většinou tyhle zprávy berou spíš neradostně.

Jos kapitáne, jen tak mimochodem. Všechno to drahé a nebezpečné svinstvo, které se každý snaží vypátrat, tak to uniklo z vaší jednotky. Je mi líto…

„Jsme tu, pane,“ řekl muž a ukázal na dveře z pískovaného skla. Zaklepal.

Ale mohlo by to být ješté horší – taky bych mohl doprovázet lidi do Pentagonu a čekat, až mé napadnou.

Dveře otevřela pohledná a velmi dobře stavěná krátkovlasá plavovláska. Byla v Jayově věku, možná o pár let mladší. Usmála se na Jayei doprovázejícího vojáka. Žena na sobě měla uniformu s kapitánskými výložkami a jmenovku:

R. Lewis.

No tohle! Když viděl to jméno ve své složce, „kapitán R. Lewis“, očekával, že jde o muže. A to byla chyba – to už pochopil.

„Další zbloudilý? Díky, Willie.“

„Cokoli, co mě přivede k vašim dveřím, madam.“ Přikývl a odešel.

Lewisová se otočila k Jayovi a zaměřila se na něj.

„No tohle, není to sám Smokin‘ Jay Gridley?“ řekla, „i když pokud vím, tys nikdy nekouřil. Pojď dál.“

Jay se zamračil. „Nevím, že bychom se potkali. To bych si pamatoval.“

„Nepotkali. Jsem Ráchel Lewisová. Byla jsem na MIT o dva roky níž.“

„Fakt?“ Jay absolvoval velkou část školy elektronicky, a to přesně v době, kdy došlo k elektronické fúzi MIT s CIT. Rád žertoval, že CIT je lepší, ale popravdě řečeno, vystudoval školy obě.

Jay za ní šel do kanceláře. Všiml si, jak je tu čisto a uklizeno: knihy, police, všechno na svém místě. Na stole měla špičkové zařízení VR, které se mohlo rovnat tomu, co měl on, na straně visely brýle VR od firmy Raptor a na nich vyražen nápis „prototyp“. Vypadaly novější, než jaké měl sám. To se mu moc nelíbilo.

„Fakt. Slyšela jsem o tobě v každé hodině.“

„Jak jste se dostala do armády?“

Posadila se a rozvalila se na židli se sebevědomou smyslností.

„Rodinný podnik. Můj táta byl v armádě, můj děda i praděda a tak dál. Bratry jsem neměla, tak to zbylo na mě.“

Jay nepřítomně přikývl. „Fajn vybavení.“ Mávl rukou.

„Znám jednoho člověka z Raptoru – udržuje mě v obraze. Pomáhá to při seznamování s lidmi.“

Odmlčela se. „A jak to vypadá v oblasti zločinu?“ Usmála se a předklonila. Horní knoflík uniformy měla rozepnutý a ta mezírka, i když nebyla velká, přitahovala pohledy.

Haló? Jay s překvapením zjistil, že by se chtěl podívat. Už zažil, že s ním kolegyně flirtovaly, obvykle však potřeboval, aby ho upoutalo víc než jen pěkný úsměv či poprsí. Lewisová je pohledná, to jistě. Otázka chemie, nic víc.

„Vzrušující, paní kapitánko – mnohem víc než studia.“

„Formálnosti nepotřebujeme, Jayi. Jsem Ráchel.“

No co, je přece ženatý, má syna. Nic se přece neděje.

„Fajn, Rachel“ Odmlčel se. „No, vlastně jsem přišel…“

„Počkej, budu hádat. Přišel jsi kvůli ztraceným datům.“ Že by jí to Ellis řekl?

„Jak to víš?“

„Nejsi jediný, kdo se tím zabývá. Zaprvé řídím špičkově zajištěnou síť. Zadruhé jsi špičkový odborník na VR v Net Force a tvůj zájem se nedávno rozšířil i na armádu. Mohl jsi mi sem přijít pogratulovat k dobře odvedené práci, jenže, zatřetí, nevypadáš nadšeně, že tu jsi, a…“

Znovu se předklonila.

„Začtvrté, procházela jsem svoje bezpečnostní záznamy… a objevila jsem požadavky na další balíčky z jednoho z našich uzlů. Je to slepá ulička. Nic. Takže nám unikají informace. Nevím, kdo to dělá ani jak to probíhá, ale je to tam.“

„Ty už jsi to našla?“ No, dobře. Bod pro Lewisovou. Možná je trošku pozdě, ale aspoň to ví dřív, než jí to sám řekl. Schopnosti pro něj byly vždy přitažlivější než jen fajn obličejík. I když ani ten není na škodu.

Jo? Jsi ženatý, takžejefuk, jak přitažliváje, nebo ne? Zařaď zpátečku, kanče.

Na podívání přece není nic zlého, ne? Navíc to byla součást jeho práce – on sám ji přece nevyhledal.

Tak proč najednou pocítil ten osten viny?

Sáhla dolů a vyndala ze zásuvky druhé brýle od Raptoru.

„Chtěla jsem to prověřit sama, než to ohlásím, ale když už jsi tady – neprojedeme se?“

Jay neváhal.

„Jistě, jdeme.“

S kým si myslí, že mluví? Jestli se na to cítí? Co by se necítil. Ale bude fajn podívat se do VR. Není sporu o tom, kdo je tady lepší detektiv, ne? A ona to brzy pochopí.

Jay si vzal brýle.

Bude legrace, ukázat jí, jak dobrý je.

Jay si nasadil brýle na hlavu, nastavil je tak, aby vyvážil hmotnost dalšího vybavení – čichového zařízení a malých zvukových vsuvek Harmon Kardon. Pak mu Lewisová podala malou stříbrnou krabičku s páskem.

„Jedna z mých nových hraček,“ řekla. „Jednotka dotykové zpětné vazby. Pomocí vodiče stimuluje základní pocity na kůži. Ještě to není ono, ale pomáhá to.“

Jay už o těch přístrojích slyšel, ale zatím je neviděl. Základním principem byla elektrická indukce přes magnetická pole. Na rozdíl od obleku na celé tělo, jenž používal elektrody a lokalizoval kontrolu teploty pro přenos pocit do VR a zakrýval celé tělo, jednotky TFU měly provést totéž – bez obleku. Nervové dráhy stimulovala magnetická pole a vytvářela pocity. Slyšel, že je vyvinula mediální laboratoř.

„Vyplácí se podporovat svou alma mater,“ usmála se.

Navzdory tomu, že se mu nechtělo, žasl, že má ten přístroj – ty přístroje v množném čísle.

Podala mu sadu rukavic VR a připravil se.

Chystal se něco říct o svém vybavení VR, ale rozhodl se, že si počká, až s čím přijde ona. Přijít do Pentagonu za počítačovým odborníkem znamenalo odevzdat všechny datové disky a absolvovat prohlídku všeho, co sem nepatří, takže musel nechat virces i zařízení na kontrolu dat na recepci. Měl v nich uložené kopie svých obvyklých postav pro VR včetně svých nastavení VR. To, že vstoupí do jejího scénáře bez nich, ho stavělo do mírné nevýhody, ale znamenalo to zároveň, že ona musí přijít s něčím, co mu poskytne pro VR.

Bude zajímavé vidět, s čím přijde.

„Můžeme?“

Zvedl palce a zapnul své zařízení.

Ocitl se na pláži. Slunce bylo téměř v nadhlavníku, takže byli blíž u rovníku, a bylo horko. Ty jednotky TFU zjevně fungovaly velmi dobře. Cítil, jak ho sluneční paprsky ohřívají, a bylo to přesné. Solidní výkon. Pokožku mu ovíval nepatrný příbřežní vánek, který jej ochlazoval – všude.

Všude? Podíval se dolů.

Připadal si jako nahý v trní.

Podíval se zase nahoru a napravo, kde stála Ráchel Lewisová, taky nahá, kráčela těsně před ním. Pokožku měla nepatrně opálenější, než co viděl v RS – reálném světě –, ale jinak vypadala naprosto stejně. Její postava, podle toho, co viděl zezadu, více něž splňovala to, co její oblečení slibovalo.

No páni!

Většina programátorů VR se snaží zapojit do svých postav určitý prvek fantazie, zejména pro daný scénář. Když si hrají na lovce vysoké zvěře nebo hrdiny krváků z 30. let, upraví své tělesné proporce podle jiných těl. Programátor by se stal někým jiným, nebyl by sám za sebe.

Skutečnost, že ona ne, něco znamenala. Ještě netušil, co přesně, ale zajímavé to bylo. Velmi zajímavé.

Otočila se a zasmála.

„No promiň, Jayi,“ řekla. „Zapomněla jsem, že jsme nazí. Obvykle tohle hraju sama.“

Zepředu byla stejně skvostná jako zezadu. Opálená pokožka, již zlehka líbaly sluneční paprsky, byla poseta malými pihami, které se nacházely na dalších velmi přitažlivých atributech, o kterých by raději neměl ani přemýšlet.

Jaye znovu překvapilo, jak moc se podobá své skutečné postavě. Neviděl žádné vylepšené části. Pokud mohl odhadovat, takhle vypadala ve skutečnosti.

Polkl, bylo mu náhle ještě větší horko. Zklidni se, Jayi.

„To je v pohodě,“ řekl. „Moje žena Saji a já jsme strávili nějakou dobu v Evropě a navštívili jsme i pár nudistických pláží.“

Pěkně se mu povedlo zapracovat do té věty jméno své ženy.

A přece cítil, že začíná, hm, reagovat, na její postavu, na to překvapení. Každou chvíli může jeho tělo začít registrovat tento zájem viditelným způsobem.

Hergot. To se musí zastavit.

Pokynula mu, aby ji následoval, a otočila se, znovu mu ukázala záda.

Ano, to je ono. Dívej se jinam.

„Zjistila jsem, že tohle funguje velmi dobře na sledování datových paketů.“

Poslouchal ji jen napůl ucha, zatímco zvedl ruku a poklepal se do spánku. Připadalo mu to trošku divné, protože ve scénáři neměl brýle pro VR, a posunul ruku ke sluchátku a ke krabičce pod ním. Otevřel západku a nahmatal malé spínače uvnitř. Na univerzitě hrál ve VR hry s dalšími studenty. Šlo o hry smyslové zátěže – kdo vydrží nejdéle poslouchat zvuky, jako je rytí nehty do tabule, plavání mezi brouky a tak podobně. Ten, kdo v daném scénáři projevil největší reakce, prohrál. Občas systém porušil tím, že se naučil, jak se ruší smyslové rozhraní RS, když byl ve VR.

Jako teď.

Napočítal tři spínače a další dva vypnul. Nyní všechno ve VR viděl a cítil, ale systém nedokázal odečíst jeho nervové impulzy.

Veškeré vzrušení, které jeho tělo zaznamenalo v RS, se ve VR neprojeví.

Podíval se dolů, aby to ověřil.

Uviděl malé mateřské znaménko přímo na svém… Ježíši! On měl své skutečné tělo. Jak se jí tohle povedlo?

Lewisová povídala dál.

„Přenosné vlny jsou lidi na pláži. Můj scénář je zobrazuje nahé, takže vidím, jestli něco neskrývají.“

Musela použít starou kopii z laboratoře MIT, pomocí algoritmu extrapolovala zbytek. Mazané,Lewisová.

Dospěli k několika lidem na zelených polohovacích židlích. Lewisová se posadila na židli poblíž a pokynula Jayovi, aby ji následoval. Posadila se na židli obkročmo, čímž mu poskytla další docela zajímavý výhled.

„Podívej se,“ řekla.

Uvědomil si, že myslí pár vedle nich, a zahlédl, že muž má nepatrně změněnou barvu pokožky. A pod kůží na břiše se mu vzdouvala bublina, jako by se nějaký implantovaný mimozemšťan snažil vyskočit na svět.

Muž vstal a kráčel pryč. Jay se rozhlédl.

Pokud ho scénář zobrazoval jako metaforu datového potrubí, všechno, cokoli, co přenášel, byla data. V tomto případě skrytá data.

Pěkné.

„To je chytré,“ řekl Lewisové.

Jay s Ráchel zamířili za ním. Přes pláž se nesly tóny žesťů s basou a kytarou. Hudba dodávala scéně na dokonalosti, ale bezprostřední vysvětlení nebylo.

Jay se podíval na Lewisovou a významně zvedl obočí. „To je pět-pět-pět, Lewisová?“

Usmála se. „Ne – vpředu napravo. Kruci, tenhle termín už jsem léta neslyšela. Profesor Barnhardt by měl radost.“

Jay se podíval dopředu. A už to viděl – rádio na kusu vyplaveného dřeva kousek od baru na pláži.

Barnhardt byl profesor divadelní vědy, který přešel na katedru VR. Ozvaly se hlasy proti, protože ten stařík neměl skoro žádnou praxi s programováním. Ale byl chytrý.

Jeho specialitou bylo učit programátory jak dosáhnout větší reálnosti. Všechno, co vás vytrhovalo z iluze VR, označoval termínem „pět-pět-pěť“ podle falešné telefonní předvolby používané ve filmech a TV. Kdykoli to zahlédnete, pamatujte si, že se díváte skrz třetí stěnu.

Její program byl hodně dobrý, dopátrala se, že dochází k úniku z jejího systému, a vytvořila scénář VR tak dobrý – inu, skoro tak dobrý – jako on sám. Žasl.

Muž se zastavil u baru. Ohlédl se, uviděl je a pak přeskočil velký kus vyplaveného dřeva a dal se do běhu.

Jay s Ráchel spěchali za ním. Jay žasl, jak dobře fungují jednotky TFU – přísahal by, že cítil vzduch na svém nahém těle a cítil, jak se rnu pohupují některé části těla.

Když dospěli k dřevu a podívali se za něj, muž byl pryč.

No.

Zdálo se, že bude potřeba absolvovat další výlety na pláž. Jay se ohlédl na Lewisovo a všiml si, že ona se dívá na něj.

Přemýšlel, jestli to je dobrý nápad, nebo není.

6

Restaurace U Alice Univerzitní park, Virginie

„Si ze mě střílíte,“ řekl Jamal.

Thorn se usmál. „Ne. Dostaneš se do reprezentace, já zaplatím tvoje cestovní výdaje na mistrovství světa. Letenku, hotely, jídlo, kapesné.“

Jamal zavrtěl hlavou. „To je od vás hezké, ale – proč?“

„Ze dvou důvodů, Jamale. Zaprvé, můžu si to dovolit. A zadruhé, nestává se často, že bych mohl sponzorovat mistra světa v šermu.“

„Já ještě nejsem ani v reprezentaci, pane Thorne, a vy už mě vidíte na bedně na světaku?“

„Malý je ten, kdo má jen malý cíl,“ řekl Thorn.

Jamal užasle zavrtěl hlavou.

Thornův úsměv přešel do vážnějšího tónu. „Koukni, Jamale,“ řekl. „Až doteď, když jsi prohrál velký zápas, mohl jsi jen pokrčit rameny a říct: ‚No co, stejně jsem si tam nemohl dovolit jet.‘ A teď si budeš muset najít jinou výmluvu,“

Jamal se na něj asi pět vteřin díval a nic neříkal. „Umíte taky číst myšlenky?“

„Vyrůstal jsem v rezervaci ve státě Washington a po bytě se nám nepovalovaly peníze. ‚Nejsou peníze‘ byla moje oblíbená výmluva dokud můj děda nevymámil z našeho kmene dost peněz, abych se poslední rok na střední mohl dostat na národní mistrovství.“

„Vyhrál jste?“

„Ne. Byl jsem třetí v kordu, pátý ve fleretu, bez umístění v šavli. Bronz nebyl zlato, ale když jsem to přinesl domů, všichni měli pocit, že jsem vyhrál. Nikdo z našeho baráku nikdy nevyhrál proti třídě plné bílých kluků. Ta medaile pořád ještě visí ve vitríně u ředitelny.“

Jamal se zasmál. „Kdyby v mojí škole vystavili trofeje do vitríny, tak by tam nebyla hned další den ráno a nezbyly by po ní ani šrouby v podlaze.“

„Jo, jistě, tvoje škola není dobrá. Skalpoval jsi někdy bílého kluka?“

Thorn zachovával vážný výraz a Jamal se na něj na chvíli zadíval, jestli to myslí vážně.

„Nechte toho,“ řekl mladík.

Thorn se zasmál. „Ale znejistěl jsi, co?“

„Houby.“ Ale i on se usmál. „A, pane Thorne, jaké máte úmysly s tou pohlednou slečnou? Vážně si ji chcete vzít?“

„No jistě.“

„Sůl a pepř. Naštvete lidi po obou stranách stolu.“

„Je jednadvacáté století, Jamale. Padesát, sto let ode dneška, jako říkal Julian Huxley, budeme všichni mít barvu čaje a svět bude spokojenější.“

„To jo.“

„Nezdá se, že jsem tě přesvědčil.“

„Nemám pocit, že by byl svět tak daleko.“

Thorn pokrčil rameny. „Je to jedno. Marissa stojí za jakékoli naštvání. Jestli se to někomu nelíbí, tak ať si trhne nohou.“

Teď se rozesmál Jamal. „Tohle má chlap říct o svý ženský. Máte pravdu, pane T.“

Thorn se usmál. Doufal v totéž.

Škola průzkumníků armády USA Fort Palaka, Hana, Maui, Havaj

Armádní základna v Haně byla zcela nová, malá, specializovaná a nikdo z místních nebyl zrovna nadšený, že tu je. Jediným důvodem její přítomnosti byla výměna nějaké části pozemků. Nestačilo, že turisté neustále zaplňovali tu úzkou uličku vedoucí do Hany, takže jste se nikam nedostali. Teď všechno ještě víc ucpávali vojáci – což by vyslechl pozorný člověk v místní kavárně, a Carruth rozhodně nebyl nepozorný…

Jak tak ležel v porostu deset metrů od ještě lesklého plotu kolem základny, nebyl si Carruth jistý, jestli tahle mise za ten výlet stála. Ale co, Lewisová to tak chtěla, a ona je velitel. Na jedné straně to byla pohledná ženská, kterou by rád poznal lépe; na druhé straně to byla studená potvora a on nepochyboval, že by dokázala zastřelit člověka, jen aby viděla, jak krvácí. Ale prozatím byl ochoten ji poslouchat, protože pokud všechno půjde podle jejích plánů, tak odejde s dostatečným množstvím peněz, aby si koupil svůj vlastní tropický ostrov a naplnil jej nekonečným zástupem pohledných ženských. Za to snesei trochu buzerování.

Carruth s sebou teď měl jen dva muže – Hilla se Stárkem – a byli jen jako záloha. Carruth měl proniknout do základny jako jediný.

Do svého sluchátka LOSIR řekl: „Dvě minuty, ozvěte se.“

„Rozumím,“ ozval se Hill.

„Souhlasím,“ dodal Stark.

Ostraha základny, muž, který asi něco provedl, že se dostal na seznam nepohodlných, obcházel před Carruthovou pozicí, přes rameno měl pověšenou pušku M-16, ani se většinu času nedíval na plot. Jakmile mine tohle místo, vrátí se sem až za třicet minut, a pokud si dá Carruth tu práci, ten bambula si nejspíš ani nevšimne přestřižených drátů v plotě.

A je to… Po dvouminutovém intervalu se Carruth doplazil k plotu, přikrčil se a přiložil k drátu kleště. Vystřihl jen tak velkou díru, aby mohl prolézt. Tahle pozice byla jednou z mnoha, kterou nepokrývaly bezpečnostní kamery a byla dostatečně vzdálena odevšad, takže jeho průnik asi nikdo nezaznamená, snad s výjimkou ostrahy.

Jakmile se ocitl uvnitř, přesunul se Carruth padesát kroků na JJZ, pak změnil směr a udělal šestatřicet kroků přímo na východ.

Tím se dostal zcela mimo dohled kamer – podle toho, co se dozvěděl z materiálů.

V této chvíli se začal pohybovat tak, jako by mu to tam patřilo. Měl na sobě denní uniformu a seržantské výložky. Nikdo, kdo by ho zahlédl na monitoru, by asi nevolal vojenskou policii – počítal by spíš, že sem ten člověk patří.

Jeho cílem – další pitomost, kdyby se ho někdo ptal – byla jídelna odvedenců na jižním konci komplexu, vzdálená tři minuty od bodu průniku. O půl jedenácté ráno zde bude poměrně prázdno – snídaně je dávno pryč a oběd ještě není na talířích.

Mapy, které si prohlížel, a fotografie, které si zapamatoval, byly přesné – neměl žádné potíže poznat cestu k cíli.

Minul několik mužů, žádného příliš blízko, a zasalutoval jednomu důstojníkovi, který se dostal na dosah, mladému poručíkovi, který pozdrav opětoval, ale nic neříkal.

Jídelna byla přímo před ním.

Carruth přešel k zadní straně budovy, kde byly vyrovnané kontejnery. Otevřel víko největšího z nich s kapesníkem v ruce, aby nezanechal otisky. Ucítil štiplavý zápach potravin, které hnily v ocelovém kontejneru. Fuj! To je smrad!

Vytáhl zařízení ze své kapsy, spustil časování a hodil je na hromadu připálených míchaných vajíček, duc.

Bomba byla jednoduché zařízení – směs RDX/PETN s hustým voskem a trochou oleje, hmota C-4 z Indie stabilizovaná pro horké podnebí, laciná a nedohledatelná – aspoň ji nikdo nevystopuje zpátky k němu. Elektronický časovač představovaly běžecké hodinky na jedno použití, které koupil v K-martu, nikde žádné otisky, a kdyby vyrobil další, udělal by to jinak, aby nezanechal vzorec, který by pyrotechnici rozpoznali.

O deset minut později se víko kontejneru nadzvedne a velká část jeho smradlavého obsahu vyletí do povětří – ocelové stěny nárazu nejspíš odolají, tak velká bomba to zase není – a výsledkem bude ošklivý nepořádek, který bude muset uklidit nějaký chudák z ostrahy kuchyně. Takovou dálku jede, jen aby vyhodil do povětří popelnici? No, Lewisová to chtěla, asi věděla proč, ale jemu to tedy rozhodně neřekla.

Otočil se a zamířil pryč. Za deset minut už bude na půl cesty zpátky k místu, kde ukotvili člun. Než armádě dojde, co se stalo – vůbec by se nedivil, kdyby to svedli na metan – budou on, Hill i Stark dávno pryč.

Usmál se. Mozky zelený…

„Seržante,“ ozval se mužský, i když trošku vyšší hlas.

Carruth se udiveně ohlédl. Byl to ten vymydlený poručíček, kterého potkal předtím, stál tři metry za ním. Velká chyba. Měl si dávat lepší pozor. „Pane?“

„Z které jste jednotky, vojáku?“

Carruth potlačil nutkání vzdychnout. Taková smůla, narazit na mladičkého důstojníka, který si zjevně pamatuje obličeje, a Carrutha nedokázal zařadit.

„Z které jednotky, pane? Jsem tu ze 704. chemické jednotky Arden Hills, pane. USASOC. Dorazil jsem dneska ráno, mám přednášet o dekontaminaci.“ Udělal krok k poručíkovi.

Mladík – nemohlo mu být víc než dvacet dva, dvacet tři – se zamračil. „Nevybavuju si, že bych někde viděl plakát.“

Carruth ukrojil další krok. „To není moje vina, pane. Já jedu jen tam, kam mi řeknou, a dělám, co mi řeknou. A rozkazy mám přímo tady.“ Sáhl do kapsy, jako by je chtěl vyndat.

Poručík mávl rukou. „A co děláte tady u popelnic?“

„Ztratil jsem se, pane. Viděl jsem odpad na zemi a zvedl jsem ho.“ Na tohle nebyl čas. Hodiny tikaly.

Už byl celkem blízko, ale možná na to ani nedojde. Kdyby toho ten blbec nechal, už by mohl být na cestě pryč.

„Ukažte mi to.“

„Pane?“

„Ten odpad, co jste našel. Chci to vidět.“

A do háje. Teď tu byl problém. Jejich rozhovor už probíhal tak dlouho, že ten snaživec by si ho pamatoval, jen co ta popelnice bouchne, a to bylo zlé. Plus skutečnost, že až otevře víko kontejneru, bomba na lůžku žlutých zbytků vajíček bude zářit jako červená vlajka.

„Ano, pane.“ A na ta slova Carruth zasáhl poručíka pěstí do spánku, opřel se do rány celým tělem.

Poručík se svalil jako podťatý. Nevěděl o světě.

Ale za pár minut se jistě vzbudí a možná si bude i všechno pamatovat. To by nešlo.

Carruth zvedl bezvládného důstojníka, přehodil si ho přes rameno a nesl ho ke kontejneru. Zvedl víko a shodil poručíka do popelnice. Otřel víko na místě, kde se jej dotkl, pak víko zavřel na západku.

Zamířil pryč. Jeho smůla, ale to je riziko povolání. Možná ho ten výbuch zabije; každopádně ho však zřídí tak, že v dohledné době nic vyprávět nebude.

Lepší on než já…

Velitelství Net Force Quantico, Virginie

Jay Gridley seděl v Thornově kanceláři a vypadal jako obvykle, jako teenager, co jde pozdě na rande.

„Máš tu zprávu o základně na Havaji?“ zeptal se Thorn.

„Ještě jsem ji nečetl,“ odpověděl Jay. „Byl jsem v bazénu, když jsi volal.“

„Někdo prostříhal plot a vyhodil do povětří kontejner.“

Jay se zasmál. „No teda. To je útok jako hrom.“

„Útočník zjevně složil poručíka a vhodil ho do kontejneru k bombě.“

„Ježíš. Zabil ho?“

„Ne. Odpadky částečně ztlumily výbuch. Přišel o bubínky, má silný otřes mozku, protrženou slezinu, zničené plíce, popáleniny a tržné rány. Není na tom dobře, ale zatím žije.“

„Chudák.“

„Čekám, že mi každou chvíli zazvoní telefon, a na druhém konci bude rozzlobený generál, který bude chtít vědět, co jsme učinili, abychom ty lidi dopadli. Takže – co jsme učinili?“

„Dřu na tom, šéfe, víš, jak to je. Je to stejný jako hledat jeden řádek špatného programu v programu o milionu řádků – uvidíš to, až když na to narazíš.“

„Já to chápu, Jayi, ale oni ne. Řekni mi něco. Cokoli.“

„Ta počítačová hra je složitá a dobře vystavěná, takže máme co do činění se seriózním programátorem, který je navíc tak mazaný, že hru zveřejnil a pak ji zničil, aniž by zanechal zřetelnou stopu. Pracuju s kapitánkou Lewisovou z MILDAT, pátráme po stopách.“ Thorn přikývl. „Ten, kdo to má na svědomí, se snaží na sebe upozornit. Nevím proč, ale vyhodit do vzduchu kontejner nemá extra strategickou hodnotu, o nic větší než ten nájezd v Oklahomě, kde vyrazili pancéřované dveře, vytloukli pár oken, načež se otočili a odešli s prázdnýma rukama. Podle mého se snaží ukázat, že se dokážou dostat na tyhle základny a dělat si tam, co se jim zachce.“

Jay řekl: „Třeba chtějí prodat klíčky od cukrárny.“

Thorn přikývl. „Jo. Možná. Na světě je kupa pomatenců, kteří by zaplatili fůru peněz za něco takového. Když ukážeš, že průnik na vojenskou základnu je hračka, ti blázni se ti seřadí do fronty přede dveřmi.“

Jay řekl: „Nebo tohle byly jen finty, které mají armádu přesvědčit, že se nemá čeho obávat, a plánují něco mnohem horšího. Jedna z těch základen má k dispozici taktické atomovky a podle té části DCP, kterou máme, existovaly způsoby, jak proniknout přes první úroveň bezpečnosti. Těžko říct, co je v těch částech, které nám unikly.“

„Už jsi o tom řekl armádě?“

„Jo, jistě, je to všechno v mojí zprávě, měl bys to mít někde ve schránce. Změnili bezpečnostní postupy na všech základnách, nové kódy, nové postupy ostrahy, všechno posílili. Možná jsme je zkratovali.“ Jay se zamračil. „Počkej moment. Tys říkal, že ta základna je na Havaji?“

„Ano, je nová, nic moc tam není, jen škola pro průzkumníky. Poblíž Hany na Maui.“

Jay zavrtěl hlavou. „Nevybavuju si, že bych tam narazil na základnu na Havaji.“ Odmlčel se. Pak řekl: „A kruci!“

„Co je?“

„Ten člověk má zapnutou další hru!“ Jay vstal. „Musím na net. Že mě to nenapadlo dřív!“

„Jen jdi,“ řekl Thorn.

Když Jay odešel, Thorn si sedl ke stolu. Net Force strávila spoustu času hašením malých požárů a tu a tam pár větších, jako byl tenhle nebo ten čínský generál. A Thorn měl pocit, jako by se zlepšil v pozici ředitele agentury, i když měl v ruce spínač. A přece to nebylo totéž, jak si myslel, když odcházel z civilního sektoru. Mohl jít do důchodu už před pár lety a sedět a vymýšlet si nové způsoby, jak utratit své peníze. Nebyl extra bohatý, ale mohl by hodně příjemně žít jen z úroků, které plynuly z jeho milionů. Práce pro armádu dosud nebyla zatěžující, ale obával se, že jednou k tomu dojde. Pokud měl Hadden pravdu – pokud z něj opravdu udělají generála, i když je to spíš technická než faktická otázka – co to bude znamenat?

Nechtěl se stát součástí toho problému. Přijal tu práci jako velitel, aby něco vrátil své zemi, která byla poměrně vstřícná vůči chudému klukovi z indiánské ubytovny ve státě Washington. Kmen si dnes vedl lépe – kousek od Walla Walla měli kasino a snažili se vybudovat další u hranic s Idahem, na pozemku směněném s federální vládou. Neměli sice tolik peněz, aby všichni zbohatli, ale stačilo to na to, aby nikdo nebyl chudý. A to bylo fajn.

Až se s Marissou vezmou? Co pak? Mohla by opustit své místo v CIA, kdyby chtěla. Nebo ne. To se rozhodne sama. A možná on odejde, pokud se pro to rozhodne i ona. Mladší přeci už nebudou. Mohli by cestovat, poznat svět, užívat si spolu, radovat se ze života. Mimo šermu a sbírky mečů neměl žádné nákladné koníčky. Měl příjemný dům, měl před sebou vztah s fantastickou ženou. Život je krátký – třeba ho srazí náklaďák, spadne na něj strom a všechny peníze budou k ničemu. Možná je načase to zabalit v práci a užívat si čas, který mu ještě zbývá, ne?

Zazvonil mu telefon.

„Ano.“

„Generál Hadden na jedničce.“

Samozřejmě. „Beru si to.“

Natáhl se pro sluchátko. To bude rozhovor k popukání…

Odchod do penze zněl najednou velmi lákavě…

7

Velitelství Net Fotce Quantico, Virginie

Generál Abe Kent chtěl Thornovi něco ukázat.

Setkali se ve skladišti, deset minut ostré chůze od Thornovy kanceláře. Dvojice ozbrojených strážců nesalutovala, ani se to od nich nečekalo – měli být schopni zahájit palbu, pokud by se zde objevil někdo, kdo sem nepatřil.

Viděl Kenta přicházet po betonu, nešel přímo pochodovým krokem, ale rozhodně se neploužil.

„Abe,“ řekl Thorn.

„Pane. Je to přímo tady.“ Generál Kent kývl na oba strážce.

„Na co se mám dívat?“

„Na KORD,“ odpověděl Kent.

Thorn zamrkal. Měl pocit, že se v těchhle věcech vyzná, ale rozhodně v současnosti nebyli v armádě lidi, kteří by stále používali kordy…

„Prosím?“ zeptal se a zamračil se. „Říkal jste na kord?“

„K-O-R-D,“ řekl Kent. „Znamená to ‚Komplexní rozpoznávací detekční systém‘.“

Thorn se usmál. „Už rozumím. Armáda se ve zkratkách vyžívá, že?“

„Ano, pane, tak to je.“

„Nemusíte mi říkat pane, Abe.“

„Ale moje informace hovoří o něčem jiném, generále Thorne.“

Thorn zavrtěl hlavou. „Ještě se to nestalo. A co to je, ten KORD?“

Kent ho zavedl do vyprázdněného místa ve skladišti. Až na to, co stálo uprostřed.

„Co to proboha je?“

Kent řekl: „V zásadě je to robot, pane. Asi metr na výšku, pohybuje se po pásech jako tank – trošku dokonce vypadá jako obnažený tank, že? Tento model váží asi padesát kilo, pohánějí ho lithium-iontové baterie, má pracovní dosah tisíc metrů, ujede asi pětatřicet kilometrů na jedno nabití nebo vydrží sedět zaparkovaný a rozhlížet se po dobu pěti hodin, než se mu vybije baterie, během pár minut ji vyndáte. Má k dispozici čtyři kamery – širokoúhlou a zaostřovací s výhledem dopředu, jedna se dívá dozadu a jedna slouží jako mířidla. Lze na něj namontovat lehký kulomet M240, pás s municí se schová do schránky, pojme asi tři sta nábojů.“

Thorn se díval na zařízení. Působilo děsivě, jen jak tam tak stálo.

„Když potřebujete větší sílu, můžete získat zařízení vybavené raketometem M202-A1 6 mm.“

Thorn se podíval na Kenta, pak znovu na KORD.

„KORD je ovládán rádiově,“ pokračoval Kent. „Můžete vzít děcko, které si hrálo s Gameboyem nebo Boxem, nasadíte mu helmu na VR. On bude držet ovladač a dál je to jako videohra. Může se projíždět po ulici, rozhlížet se všemi směry a střílet na nepřátelské pozice z chráněného umístění až kilometr od místa.“

Thorn zavrtěl hlavou, nebyl si jist, zda ho to uchvátilo nebo jen zdrtilo. „A co ta hračka stojí?“

„Začíná na ceně něco přes čtvrt milionu, nejvyšší je tři sta padesát, čtyři sta tisíc, záleží na vyšperkovanosti. Existuje i jeden vyhledávač munice, který stojí milion – vyčmuchá sklad munice, který by běžný voják mohl minout. Nebo můžete mít zařízení s detektorem chemikálií nebo radiace. Další je vybaven plamenometem – zaparkujete, vysune se malá trubice a roztočí se a z ní šlehají plameny v dokonalém kruhu – na padesát metrů pokryje celý kruh. Docela solidní pomocník na potlačení ozbrojeného povstání. Pro méně vražedná setkání se nabízí model, který naprosto stejně vysílá plyn – slzný plyn, pepřák, blicí plyn, cokoli, a dodává se s náhradní baterií, která nabije kondenzátor, který vyšle do každého, kdo je tak hloupý, že si na zařízení sáhne holou rukou, asi devadesát tisíc voltů nízkonapěťového výboje, který jej srazí na zadek poměrně spěšně.“

„Pěkné.“

„Jistě. Začali je vyrábět v druhé válce v Iráku, Útočná brigáda. Šloo následovníky pyrotechnických robotů Talon od firmy Foster-Miller z Massachusetts. Někdo prý prohlásil, že když zneškodní bombu, proč by na to nešlo přimontovat pušku? Tak to udělali.“

Thorn znovu zavrtěl hlavou. Byl si jist, že ho to rozhodně nenadchlo. „Je to jako z nějakého vědeckofantastického filmu.“

„To je pravda, že? Zprvu se objevovaly pochybnosti. Co když padouši mají rádiové kódy a použijí roboty proti našim lidem? Používají kódované, náhodně se měnící operační kanály, takže k tomu nedošlo a ani se to v dohledné době neočekává.“

„Jsou odolné?“

„Lepší než voják v neprůstřelné vestě. Ty nové používají keramické pláty a speciální pavučinovou tkaninu. Šťastný střelec možná vyřadí kameru, ale jinak to odolá ručním zbraním poměrně dobře.“

„Počítám, že první nepřítel, který to uvidí blížit se k sobě, si bude muset vyměnit prádlo.“

„To asi ano. Nejspíš ale nebude mít příležitost. Někteří hoši, kteří to ovládají, dokáží palbou zatloukat připínáčky. Pokud něco uvidí, tak to zasáhnou. V činné službě jich je několik stovek, další asi stovka je objednána.“

„A jak jsme k tomu přišli my?“

„Laskavostí kapitána Julia Fernandeze.“

Thorn se usmál.

„Nejlepší chmaták, jakého znám,“ řekl Kent.

„Pořád ještě dělá s Johnem Howardem, že?“

„Ano, pane. Ten člověk by vyždímal i krev z kamene. Nevím, jak se mu to povedlo, ale nakonec nás to stálo jen nějaké vybavení, které nepoužíváme a asi dvacet tisíc dolarů.“

„Otázkou však je, pane generále, co s tím budeme dělat?“

Kent pokrčil rameny. „To ještě nevím jistě, pane, ale je lepší to mít a nepotřebovat, než to potřebovat a nemít. Když dojde na nejhorší, můžeme to prodat armádě a ještě na tom vyděláme.“

„To asi ano,“ řekl Thorn.

„A to je konec naší prohlídky, pane.“

Thorn přikývl. „Čím se v poslední době zabýváte, Abe? Když pominu sbírání předmětů ze starých Schwarzeneggerových filmů?“ Kent nějakou chvíli ukazoval Thornovi, jak se používá katana, japonský meč. Kentův děda ho naučil iaido a Thorna zajímaly všechny druhy práce s mečem.

„Učím se hrát na kytaru,“ řekl Kent.

„Vážně?“

„No… zdědil jsem ji, jak si možná vzpomínáte.“

Thorn si vzpomínal. Ten gruzínský střelec, jak se jen jmenoval? Natadze?

„A jak to jde?“

„Pomalu. Hrozně pomalu. Ale mám skvělou učitelku. Je velmi trpělivá.“

Thorn měl pocit, že z Kentova hlasu zachytil nějaký zvláštní tón, když Kent mluvil o učitelce, ale nechal to plavat.

„A co vy?“

„Marissa plánuje svatbu. Brzy bych prý měl navštívit její prarodiče.“

„To gratuluju, pane.“

„Dostanete pozvánku, pokud se vůbec shodnou na datu.“

„Už se na to těším.“

„Já taky.“

Oba se usmáli.

„Byl jste někdy ženatý, Abe?“

„Už je to dávno. Zemřela před pár lety.“

„To je mi líto.“

„Mně taky.“ Pauza, pak řekl: „A dosáhli jste nějakého pokroku v otázce průniků do armádních základen?“

Thorn zavrtěl hlavou. „Ne. Právě jsem se viděl s Jayem Gridleyem. Odběhl něco prověřit. Generál Hadden je fakt nešťastný.“

„Na jeho místě bych byl taky,“ řekl Kent. „Hodně usiloval o vybudování a spuštění těch novějších, menších, technologicky vyspělejších základen. Snažil se, aby armáda rychleji vstoupila do jedenadvacátého století. A to, že se někdo do pár z nich dokázal nabourat, ho nestaví do dobrého světla. Není vhodné, když je předseda sboru náčelníků štábů ve špatném světle.“

„To jistě.“

Kavárna U Modrého papouška Miami, Florida

„Vy jste žena,“ řekl muž. Jeho nevěřící tón zněl skoro stejně, jako by řekl: „Vy jste pes.“

„Ano,“ odpověděla Lewisová.

„Váš pán poslal ženu.“

Lewisová čekala, že bude takový – spousta fundamentalistů byla stejná. Dotklo se ho to, samozřejmě, i když měla na hlavě šátek, který jí zakrýval vlasy, na očích černé brýle a nevýrazný kostým s dlouhými rukávy, aby ho neurazil pohled na větší část odhalené kůže.

Seděli u malého kulatého stolu U Modrého papouška, malé, spíš venkovní kavárny v Miami – někoho jemu podobného by ve Washingtonu sotva potkala, možná nejblíž v Baltimore. Bylo teplo, vlhko a v tom kostýmu jí nebylo zrovna příjemně. Aspoň že ten slunečník zabránil průniku přímého slunce. Ve většině země panovala zima, ale tady dole jste mohli ležet na pláži a opékat se. Kdyby sem přijela na dovolenou, měla by na sobě šortky a krátký top a spoustu opalovacího krému. Chápala, proč se sem stěhuje tolik lidí na penzi. Metrové závěje v Chicagu a lidé v bikinách v Miami – staré kosti mají radši teplo.

Ten muž – mohlo mu být čtyřicet, byl vysoký, tmavý, s hustým knírem – se představil jako Mishari Azíz. Měl tmavorudou havajskou košili, bílé plátěné kalhoty a sandály a byl pro zdejší klima oblečen rozhodně lépe než ona.

„Pane Azízi, říká se, že muž hledající vlky, musí projít i kolem lišky.“

Azíz udiveně zamrkal, jako by nebyl věřil, že umí mluvit. Pokud ten citát nebyl z koránu, něco podobného tam rozhodně bylo.

Byl to fanatik, ale nikoli hlupák. Pochopil ji. „Ach ano, snad je to moudré.“ Nevěřil ženám, ale byl kupující, nikoli prodávající. Pokud měl zájem o obchod, musel jednat s ní. Jen ať si myslí, že je to loutka, kterou vede muž, když mu to udělá dobře.

Seděl na hliníkové židli naproti ní.

„Tak spusťte,“ řekl. Mínil to jako rozkaz.

„Můj zaměstnavatel může dodat libovolnou z řady armádních základen – kódy, strážní obhlídky, veškerá bezpečnostní opatření. Patří do toho i některé základny s jadernými zbraněmi.“

Zahlédla fanaticky záblesk v jeho očích.

„Pozorný pozorovatel si jistě všiml příkladů naší schopnosti proniknout libovolně do armádních základen.“

„Oklahoma a Havaj,“ řekl.

Byli pozorní. Havaj sotva proběhla. „Přesně tak.“

Zaklonil se na své židli a zaujal skeptický postoj. „Vyhazování popelnic do povětří a vyhrnování dveří? Nic úžasného.“

„Pane Azízi, znáte to přísloví o tančícím medvědovi? Nejde o to, že tančí dobře, ale že vůbec umí tančit. Naši pracovníci dokázali překonat obranné mechanismy armády – mohli klidně srovnat se zemí kasárny plné vojáků nebo ukrást cokoli, co by se jim zachtělo. A to právě nabízíme.“

„Mohli jste zasadit ránu…“

„Vy můžete zasadit ránu,“ skočila mu do řeči. „My jsme obchodníci; my se nezajímáme o politiku.“

Svaly v obličeji se mu napjaly. Neměl rád, když mu někdo skákal do řeči, tím méně nějaká žena, a taky ho netěšilo, když lidi zaujímali postoje – hlavně jiné než ten jeho. Ale ona měla něco, co chtěl. Takže svůj vztek potlačí.

„Částka, kterou požadujete, je obrovská,“ řekl.

„Člověk musí zvážit, co kupuje. Za funkční atomovou zbraň není deset milionů tak vysoká suma.“

„Ale vy nic takového neprodáváte.“

„My prodáváme klíč k skladišti a mapu pastí mezi ním a člověkem, který bombu chce. Zbytek už je na vás.“

Azíz přikývl. „Mí nadřízení budou požadovat další ukázku.“

„A co je třeba proto, abychom je přesvědčili?“

„Něco zásadního. Průnik a zisk něčeho, co bude mít materiální hodnotu.“

„Atomovku ale nedoneseme.“

„To nebude nutné. Ale bude potřeba, abyste získali něco lépe hlídaného než jen popelnici.“

„To zvládneme.“

„Kdy?“

„Za pár dní, týden, podle toho.“ Vstala. I on se zvedl. „Uvidíte doklad, až k tomu dojde, spojíme se s vámi jako dříve.“

Nenabídla mu ruku. On taky ne.

Když odcházela od Modrého papouška, věděla, že Azízovi lidé ji budou sledovat. Ani se po nich neohlížela. Mávla na taxík a řekla řidiči, aby ji zavezl do obchodního domu Dolphin Mail.

Nebylo to zrovna blízko a ona se v duchu cestou usmívala. Samozřejmě, že Azíz ji nechá sledovat. Informace znamenají moc, a kdyby ji mohl sledovat, třeba by tím získal výhodu.

Obchodní dům, pár mil západně od mezinárodního letiště v Miami, byl obrovský komplex, stovky obchodů, sto čtyřicet tisíc metrů čtverečních. Pokud by se jí tady nepodařilo setřást pronásledovatele, tak si nezaslouží hrát tuhle hru.

Užívala si klimatizaci v taxíku. Tenhle kostým plus to, co měla na něm, byl příšerně teplý.

Konečně tam dorazili. Zaplatila řidiči a vstoupila do obchodu. Bylo plno i ve dne – nakupující, starší lidé na procházce. Zamířila úmyslně do obchodu Lace and Secrets. Stavila se tu už před setkáním s Azízem. Nedalo se čekat, že na jejich schůzku přivede ženu, protože by ho nenapadlo, že se setká se ženou. Samotný muž v obchodě se spodním prádlem nebyl úplnou výjimkou, ale vyčníval by. Všechny prodavačky by se mu snažily pomoci – pokud by byl takový hlupák a vstoupil by dovnitř.

Prohlížela si prádlo, dokud nespatřila své pronásledovatele. Menší, mladý muž s knírem postával u jedné z lavic před obchodem a tvářil se, že si čte noviny. Na sobě měl bílou košili a šedé kalhoty. O pár metrů dál druhý muž stejného střihu, který zdánlivě hovořil do telefonního automatu.

Oba se pokradmu dívali k obchodu.

Amatéři. Klidně na sobě mohli mít neonová světla odhalující jejich tajné poslání. Tady jsme – sem se dívejte!

Lewisová by se byla usmála, ale momentálně nesměla vypadnout z role. Byli tak předvídatelní. Kdyby byl Azíz tak chytrý, jak by měl být, najal by plavovlasou surfařku v šortkách a tílku nebo spoře oděnou ženu s opáleným tělem, která sotva strávila celý život v burce. Jenže tihle hoši rádi všechno udržují v rodině. Lewisová by se vsadila, že oba mladší muži jsou Azízovi příbuzní – bratři, bratranci, synovci, nebo tak něco.

Odešla za prodavačkou. Za pultem stála mladá žena s kroužkem v nose a propíchnutým obočím, mohlo jí být tak devatenáct.

„Prosím?“

Lewisová se snažila tvářit vyplašeně. „Mohla byste mi prosím pomoci? Před obchodem je můj bývalý manžel, sleduje mě a mám strach, že mě zabije.“

Prodavačka zamrkala. „Mám zavolat ochranku?“

„Ne, nechci žádný rozruch. On… je to násilník. Když jsme byli spolu, tak mě bil. Mívá u sebe zbraň. Mám sice rozsudek, že se ke mně nesmí přibližovat, ale to je k ničemu. Kdybych mohla zmizet, aniž by mě sledoval, to by bylo nejlepší. Není tu náhodou zadní východ?“

Sice dávno věděla, že tu je, ale kdyby jím odešla, spustila by alarm – pokud by ten alarm dříve někdo nevypnul.

„Kdybych mohla tamtudy vyjít, dostala bych se k autu. Odjíždím z města, chci jet ke své sestře do Houstonu. Pomohla byste mi, prosím?“

„Jasně,“ řekla prodavačka.

Jakmile se ocitla v chodbě za obchodem a prodavačka za ní zavřela dveře, svlékla si kostým. Pod ním měla šortky a tričko. Vytáhla si z kabelky sandály, pak odhodila kostým, strohé střevíce a kabelku do nejbližšího odpadkového koše. Zamířila na parkoviště ke svému půjčenému vozu. S trochou štěstí už bude dávno v letadle do Washingtonu, než si Abdul se Sayedem vůbec všimnou, že ji ztratili.

Měla samozřejmě i další potenciální kupce. A pokud to nevyjde s Azízem, ozve se jim. Až se příště setkají, bude mít za zády Carrutha a pár jeho lidí. Fanatikovi se nedá věřit, a jakmile si Azíz uvědomí, že mu může dodat služby, tak se rozhodně pokusí vyhnout placení. To se dalo čekat.

Lewisová měla důvody nenávidět armádu, ale nikoli svou vlast. Neexistoval důvod, proč by dávala atomovou zbraň do rukou zarputilce, který by bez mrknutí oka zabil stovky tisíc lidí jen ve jménu nějakého pokřiveného vnímání reality. Musel však věřit, že to provede, musel vědět, že mu může dát, co chce, takže to bude muset prokázat, ale k tomu nedojde. Nemluvě o tom, že cíl, který by si takový člověk vybral, by klidně mohl být tím městem, v němž by se Lewisová sama mohla nacházet. Jistě, prodá mu ten klíč, ale na pana Azíze pak bude čekat nepříjemné překvapení, až se pokusí ty dveře otevřít. A armáda jí za to dá vyznamenání. No není to ironie?

8

Šermířská hala Fine Point Washington, D.C.

Thorn se potil, a to nečekal.

Šermoval s Jamalem v té malé holé šermímě, kterou otevřel před nedávnem, byli tam sami.

Tohle byl jeho sen – nebo přinejmenším jeden ze snů.

Thorn sám se vypracoval tvrdou prací z nuzné existence v rezervaci a šerm pro něj byl únik. Chtěl pomáhat k úniku i jiným.

Takže před pár lety potichu koupil tuhle malou tělocvičnu ve Washingtonu, nepatrně ji opravil a otevřel ji jako šermírnu. Pak po ulici rozhlásil, že je otevřeno a že hledá lidi, kteří mají zájem o šerm.

Jamal byl jedním z mála, kdo odpověděli.

Thorn si pohrával s myšlenkou věnovat tomu více času, skutečně zapracovat na snaze vytvořit z tohohle místa něco velkého. Něco podobného tomu, co se před pár lety povedlo v New York City. Mohl by si najmout trenéra, oslovit místní a dát dohromady něco, co by lidem doopravdy změnilo život.

Ale ne hned. Samotný trenér by nestačil. Chtělo by to obrovské úsilí člověka s vizí, oddaného tomu snu. A jelikož to byla jeho vize, jeho sen, musel by to nejspíš být on sám, kdo za tím půjde. Ale on nemohl.

Ještě ne. Aspoň dokud mu Net Force bude zabírat tolik času. No, jednoho dne, třeba…

Jamal vyrazil rychle. Thorn provedl rychlou obranu a zaútočil na otevřené zápěstí, jenže to zápěstí tam nebylo. Byla to léčka.

Jamal sklopil hrot, kroužil pod Thornovou čepelí, pak zatlačil nepatrně na její vnější stranu a vedl ji dále dovnitř, pak odskočil a provedl rychlý výpad proti Thornovu rameni.

Thorn se usmál a zaklonil, takže Jamalův hrot na něj nedosáhl. To byl dobrý pokus.

Když se zakláněl, nechal svou obranu poklesnout, pak rychle zvedl svůj hrot a zasáhl Jamala na okraj dlaně.

„Hej!“ řekl Jamal. „Jak jste to udělal? Já měl trefit vaše rameno!“

Thorn se usmál. Uvědomoval si, že Marissa sedí na lavičce stranou, ale nešermoval usilovněji jen proto, že se dívala.

I když, možná se snažil trošku víc…

„Pěkný pokus,“ řekl. „Nachystal sis to krásně. Jde ale o to, že nesmíš přemýšlet příliš. Kdybych dával pozor na to, co děláš, a snažil se předvídat tvůj další krok, tak bys mě dostal.“

Tborn i přes síťovinu masky viděl, jak se jeho mladý protivník mračí. „Takže co?“

„Je to, jak jsem řekl, Jamale, předvídavost tě může i zabít – mě by teď připravila o zásah. Existuje i jiný přístup, o kterém bys měl přemýšlet.Když šermuješ, na co se zaměřuješ? Myslím očima. Kam se díváš?“

Jamal pokrčil rameny. „Asi na nic. To jste mě naučil vy. Snažím se dívat přímo před sebe, ale nedívám se na nic konkrétního, abych periferním pohledem viděl víc.“

Thorn přikývl. „Přesně tak. Na nic se nedívej, ale sleduj všechno.“

„A stejné je to i s hlavou. Nezaměřuj se na nic konkrétního. Buď. Nereaguj na zbraň. Buď ta zbraň, buď výpad. Buď zásah.“

Jamal vrtěl hlavou. „To už jste mi říkal, ale já to pořád nechápu.“

„To přijde. Přinesl jsem ti pár knížek, na které už máš asi čas.“ Thorn mávl k Marisse. Na zemi vedle ní ležel batoh a v něm menší výběr knih, které vybral konkrétně pro Jamala. Zen a uméní lučistnické od Heugela, Kniha péti kruhů od Musašiho, Tao mlčí od Smullyana. A několik dalších.

Zamlčel nicméně, že s sebou ty knihy nosí už půl roku a čeká na chvíli, až Jamal dosáhne bodu, kdy by mu prospěly nejvíc.

Thorn měl připravené i další dva komínky knih, určené pro další kroky v Jamalově růstu.

„Nemyslet, jo?“ zeptal se Jamal.

„Přesně tak. Nemysli. Buď.“

„Jasně. Tak fajn, zkusíme to znovu.“

A pustili se do sebe ještě jednou.

Washingtony D.C.

Carruth neměl tušení, že se to podělá, těžko to kdokoli mohl předpokládat. Ale jakmile se stalo, neměl na vybranou.

Přijel k novému klubu v jihovýchodní části města, Cairo Mirage. Carruth na tyhle věci moc fanda nebyl, kupa pitomců, co fetují a tančí, dokud nepadnou, ale potkal jednu nádhernou zrzku, která měla nějaký program pro děti z problémových rodin v Anacostii. Ráda chodila na party do klubů a řekla mu, že přijde i sem, takže pokud chtěl být po jejím boku – což chtěl –, musel přijít tam, kde to vřelo.

A takhle pohledná žena stojí za trošku hluku a úsilí.

Jihovýchod nebyl zrovna nejlepší částí města, ale neměl obavy, že by ho otravovali pouliční pobudové. Byl vysoký, silný, trénovaný, ozbrojený, klidně si ho mohli splést s poldou. Vlci si většinou dvakrát rozmyslí, než se pustí do lva, když je kolem tolik ovcí.

Auto měl vypůjčené, takže kdyby mu někdo vytloukl okna, až bude uvnitř se slečnou Zrzkou, jeho to bolet nebude. Našel prázdné místo – na zákazu parkování u chodníku, ale když mu dají pokutu, tak co? – a zacouval do něj. Vystoupil, upravil si těžkou pistoli na boku pod sportovní bundou a zapnul alarm auta. Klub byl v bloku na východ od něj, ještě bylo brzo, ani ne devět večer; v devět večer ve všední den by neměly být žádné problémy.

Už urazil polovinu cesty, když u chodníku před ním zastavil sedan městské policie a policista uvnitř zapnul sirénu.

Carruth zastavil a díval se na auto. Bylo bílé, na boku stylizovanou americkou vlajku. Dveře se otevřely a z nich vystoupila dvojice policistu. Neodepínali si pouzdra a podobně, ale zcela zjevně si s ním chtěli promluvit.

„Dobrý večer, pánové,“ pozdravil a usmál se. Co to je?

Nejbližší policista, udělaný chlápek, vysoký asi jako Carruth, kolem třicítky, si zasunul obušek do smyčky na opasku a celou dobu pozoroval Carrutha. „Musíme se vás na něco zeptat, příteli.“

Carruth se stále usmíval. „Jistě, proč ne.“ Ale už měl obavy.

Na sobě měl normální bundu a kalhoty; měl vypadat jako obyčejný občan. Neměli důvod ho osočovat. A ani ho nepozdravili. Přitom washingtonská městská policie bývala k lidem obvykle vstřícná. To nevěstí nic dobrého.

Druhý policista, menší a hubenější než ten první, měl tenký knírek, a řekl: „Víte, že před pár minutami došlo k loupeži pár bloků odsud? Někdo vyloupil samoobsluhu.“

„Nikoho jsem neviděl,“ řekl Carruth. „Zaparkoval jsem půl bloku odsud a jdu do klubu za slečnou.“

Oba policisté se přiblížili, ale drželi se v dostatečné vzdálenosti od sebe. „No, víte, jde o to, že lupič byl urostlý běloch ve sportovní bundě.“

Ježíši Kriste, to si snad dělají legraci – oni si myslí, že přepadl sámošku a teď se prochází po silnici, jako by mu patřila?

Carruth se zasmál. „Já to nebyl. Já nejsem lupič, já jdu na rande s jednou ženou.“

„Jo, to už jste říkal,“ řekl urostlý. „Mohl byste nám ukázat nějaký průkaz?“

„No jistě. Mám peněženku v zadní kapse.“

„Tak já vám ji vyndám,“ řekl knírač a pořád se usmíval.

„Prosím?“

Urostlý položil dlaň na pažbu svého glocka.

Devítimilimetrové pistole Glock byly nebezpečné zbraně – žádná pojistka, jen spoušť, často spustily v rukou nervózního policisty, když ještě spouštět neměly. Občané vedli spoustu řízení proti špatně vycvičeným policistům, kteří někoho odstřelili těmihle zbraněmi, i když měly tužší spoušť. Carruth neměl glocky rád.

„Děláte chybu,“ řekl Carruth.

„Otočte se, opřete se dlaněmi o zeď, odstupte a roztáhněte nohy,“ řekl urostlý. „Pokud se mýlíme, omluvíme se vám.“

A do hdje! Jestli najdou jeho pistoli, bude až po uši v bryndě. Ilegálně držená zbraň je ve Washingtonu velký prohřešek, přinejmenším by mu ji zabavili a posadili by ho do místní káznice, dokud by ho z ní právník nevysekal.

To ale nejde. Lewisovou by kleplo. A on navíc nechtěl přijít o svou zbraň.

„Dobře, dobře, hlavně klid.“ Carruth se začal otáčet doprava. Když měl ruku zakrytou tělem, trhl s ní dolů a sáhl po pistoli…

Oba policisté začali okamžitě křičet a šmátrali po svých pistolích, ale Carruth měl náskok. Rychle vytáhl zbraň z pouzdra, natáhl a namířil velkou pistolí na urostlého, který stál dva metry od něj, a stiskl spoušť.

I když věděl, jaký hluk to dělá, výstřel Carrutha div neochromil. Měl pocit, že mu před očima vybouchla bomba; při střelbě jednou rukou mu zpětný ráz div nevytrhl zbraň z ruky.

Ochranná kevlarová vesta muži moc neposloužila. Dostal zásah do středu těla, a i když střela nepronikla skrz, náraz se podobal zásahu dělovou koulí do hrudi – bude mít zlomenou hrudní kost a žebra a srdce mu stlačí jako kladivem.

Knírač zaklel a zvedl svého glocka, ale ten vystřelil, dokud ještě mířil na chodník. Plášťová střela se odrazila od betonu a narazila do stěny za Carruthem, zatímco stahoval svou pistoli dolů, zatím totiž mířil na nebe. Sevřel ji i druhou rukou, pohyboval se jako želva, tak strašně pomalu…

Kníračův glock znovu vystřelil, tentokrát už téměř i zamířil, ale kulka minula, letěla po Carruthově levé ruce, on zatím zamířil a vypálil druhou střelu…

Knírač se svalil, znovu zasažen do středu těla, proti čemuž ho vesta sotva mohla ochránit, na zem vedle urostlého policisty.

Do prdele!

Bylo to jako hněv boží. Dva nahoře, dva dole. S největší pravděpodobností právě zabil dvojici městských policistů.

Už měl být dávno odsud.

Rozhlédl se. Na ulici nebyl nikdo v dostatečné blízkosti, aby ho mohli identifikovat, aspoň nikoho neviděl. Ale za pět minut tady bude hlava na hlavě, a to už musí být pryč!

Carruth vrátil pistoli do pouzdra. Sklonil se, vytáhl ze zadní kapsy urostlého policisty chirurgické rukavice, nasadil si je cestou k předním dveřím policejního auta, nasedl do něj. Stiskl ovladače sirény a majáčku a s pištěním pneumatik odjel od chodníku.

Musel se dostat pryč co nejrychleji.

Tohle bylo zlé. Velmi zlé.

9

Washington, D.C.

Lewisová mířila domů, jela ve svém politicky korektním japonském voze na hybridní pohon, který koupila ojetý vloni. V téhle fázi hry nechtěla udělat nic, co by k ní přitáhlo pozornost, a ten malý vozík, který si soukromě překřtila na „Priapus“, byl naprosto nenápadný. Stále však používal určité množství benzinu pro posílení elektrických motorů a nádrž byla skoro prázdná. Zastavila u čerpací stanice pár mil od svého domu, vystoupila, zasunula kreditní kartu do otvoru a začala čerpat palivo. Za rok, za dva bude moci poslat svého komorníka, aby jí natankoval benzin, pokud se jí zachce…

Na parkovišti vedle minimarketu zastavila sanitka. Řidič vystoupil a vešel dovnitř.

Lewisová se najednou neubránila vzpomínkám. Připadala si jako v nejlepší VR, bylo to takřka skutečné – obrazy, zápach, vzduch…

V noci, kdy jí zemřel otec, byla Lewisová v nemocnici s jeho matkou. Babička se po dědově smrti pomalu a tiše blížila k senilitě. Jeden den vypadala dobře; druhý den mluvila o tom, že jí stěnami domu procházejí muži a honí ji po ložnici. Bylo to smutné – babička bývala silná, chytrá žena, která vychovala dva syny a dceru, pracovala jako účetní a vedla svou domácnost jako výcvikový seržant, kterým byl děda, ale nechal toho, když šel do penze.

Její doktor chtěl provést testy a potvrdit tak to, co už všichni stejně věděli, že má Alzheimerovu chorobu, což před rodinou úspěšně skrývala. Nikdo z toho neměl radost.

V místnosti vládlo nesnesitelné horko. Byl richmondský srpen, letní dny téměř tropické a noci ulepeně teplé a vlhké, ale babičce byla i přesto zima, takže přitopili, až v jejím pokoji bylo ke třiceti stupňům. Členové rodiny se tam u ní střídali – její matka, Ráchel, dva její bratranci – a tu noc byla na řadě Ráchel.

V pokoji bylo horko, babička byla střídavě při smyslech. Jednu chvíli dokázala vyprávět o tom, co četla v novinách a inteligentně k tomu dodávala komentáře, pak se najednou divila, jak se jí ta kočka dostala do pokoje a na postel.

Lewisová, které bylo čerstvých osmnáct, si sama připadala jako troska. Vojenský soud s jejím otcem dopadl podle předpokladu – byl vinen. Nikdo nepochyboval, zda vzal svou pistoli a prostřelil jí vojínovi Benjaminu Thomasi Littleovi hlavu, a tím mu způsobil okamžitou smrt. Její otec čekal na rozsudek a všichni věděli, že dostane doživotí nebo něco hodně podobného, to podle toho, nakolik budou soudci se seržantem Lewisem soucítit, protože i dva z nich měli dcery.

Ten hajzl Benny. Býval to její přítel ze základny, vojín. Vysoký, pohledný, zábavný a ona si myslela, že ho miluje. Ještě dvě, tři rande a dala by mu, co chtěl.

Ale on neuměl čekat. Odmítal přijmout její ne jako odpověď, když se líbali na zadním sedadle jeho vozu, přidržel ji a znásilnil ji.

Když se dostala domů, košili roztrhanou a tvář samou slzu, otci stačil jediný pohled, vzal svou pistoli, odjel do kasáren a Bennyho zastřelil.

A ona se teď pekla v nemocničním pokoji s topením na plné pecky uprostřed horké srpnové noci, poslouchala, jak její chudák stará babička drmolí o kočce, ačkoli tu žádná nebyla, a pňpadala si odporně, protože jenom kvůli ní její otec měl strávit zbytek života ve federálním vězení. Měla pocit, že horší už to být nemůže.

Dokud se v babiččině pokoji neobjevila její matka se zprávami.

Rachelin otec se právě zastřelil. Jinou pistolí, ale se stejným výsledkem jako u Bennyho…

Spěšné třísknutí dveří sanitky vrátilo Lewisovou zpět do reality. Řidič rozsvítil světla a vozidlo odjelo z parkoviště minimarketu, a než dojelo na ulici, už se rozezněla siréna.

Lewisová naplnila nádrž auta, cítila se však mimo tu skutečnost. Dlouhou dobu se obviňovala ze smrti svého otce, ale postupem doby přesunula velkou část té viny na armádu. Benny byl voják – proč ho nikdo nenaučil, že znásilňovat ženy je špatné? Proč se armáda nedívala na to, co vykonal její otec, jako na něco, co by udělal každý otec? Proč nebrala ohledy na člověka, který jen konal spravedlnost? Kdyby zašla za vojenskou policií, tak by šoupli Bennyho do díry a ve spravedlivém světě by právě Benny odešel do vězení jako mladík a vrátil se až jako stařec.

Ano, ona vstoupila do armády – poslední vůle jejího otce říkala, že by měla, jak si to vždycky plánovali –, ale postupem doby si uvědomila, že armáda musí zaplatit za to, co se stalo jejímu otci. A jelikož to odmítala udělat dobrovolně, bude ji k tomu muset přinutit.

Nasedla do auta, položila účtenku na sedadlo a nastartovala anemický motůrek svého stroje. Celé roky jí trvalo, než se dostala do postavení, kde měla dostatek moci na to, aby zasáhla armádu na místě, kde ji to bude bolet. Nikdy to nebude taková rána, jak by si byla představovala, armáda byla na takovou ránu příliš velká organizace, ale štípne ji to. Ztrapní ji, bude ji to stát čas, námahu a peníze a nikdy se nikdo nedozví, kdo nebo proč to udělal. Možná někde Lewisová nechá časovou schránku, která se otevře až po její smrti a v ní bude vysvětlení. Nebo taky ne.

Vyjela na ulici. Trvalo dlouho, než to připravila, ale už to přijde, přesně jak plánovala. Pokud se pomsta nejlépe podává vychladlá, pak v jejím případě to tak určitě bude. Očekávala však, že až bude hotovo, bude to chutnat skvěle.

U Pražce Washington, D.C.

Jennifer Hartová se zeptala: „Co konečky prstů?“

Bylo skoro devět večer. Vzhledem k práci bylo těžké, aby se Kent sebral kolem poledne a šel cvičit na kytaru, ale Jen nevadilo sejít se s ním tady v osm. Obchod byl zavřený, ale měla klíč, a majiteli zjevně nevadilo, když tady vyučovala podle toho, jak se jí chtělo.

Když přišel poprvé, omluvil se, že jí kazí večer.

Zasmála se. Většinu večerů tvořilo její společenský život sezení, ve vycpaném křesle, kdy se snažila číst nějakou knihu a na klíně měla kočku stočenou do klubíčka.

Kent odpověděl: „Ujde to.“ Ve skutečnosti ho prsty na levé ruce hrozně bolely – měl pocit, že má puchýře na konečcích, a palec ho bolel, jak silou tlačil na zadní stranu krku. Odhadoval, že to přejde, až se mu utvoří mozoly a získá sílu v ruce. Nemá smysl z toho dělat vědu.

Usmála se na něj a jemu se líbil pohled na vrásky smíchu kolem jejích očí a úst. „Aha. Je z vás stoik, co?“

Usmál se na ni. „Na změnu už je pozdě,“ řekl.

Vzala si černou hedvábnou látku a začala otírat hmatník a tělo kytary. On měl v pouzdře podobný kus látky, takže provedl totéž.

I když měl člověk čisté ruce, do strun se vždycky vetřela určitá dávka potu a nečistoty, které podle Jennifer vedly ke korozi. Rychlé otření látkou po hře pomáhalo tento proces zpomalovat.

Kent se už dozvěděl o strunách, ladičkách, zvlhčovadlech a všech možných kouzlech spojených s klasickou kytarou a bez probíému zvládal dělat, co je třeba. Když byl malý, děda ho učil nabrousit nůž a mít ho naolejovaný; stařík nesnesl lidi, kteří se neumějí starat o své vlastní nástroje.

„Jde vám to poměrně dobře,“ řekla Jen.

„Je to mnohem těžší, než to vypadá ve vašem podání,“ řekl.

Dokončila otírání svého nástroje a uložila jej do pouzdra, které zavřela. „Samosebou. Každý s troškou dovednosti v čemkoli to podá jako mnohem snadnější.“

„A mám šanci se naučit dost, aby mělo smysl, že mám takovou kytaru?“ zvedl kytaru v jedné ruce a pak ji uložil do pouzdra.

„Upřímně? Nejspíš nikdy nebudete sedět na koncertním pódiu a nebudete v lidech budit touhu vrátit se domů a vyhrabat staré nahrávky od Segovii. Ale když budete cvičit a nenecháte toho, za tři až čtyři roky budete schopen zahrát poměrně pěkné kousky, které se budou hezky poslouchat – a nebudete se muset bát, že vás brzdí váš nástroj.“

Přikývl. „To stačí. Ale těžko se tomu věří po těch prvních skladbičkách a stupnicích na struně E.“

Zasmála se. „Všichni museli někde začít. Před pár lekcemi jste ani nevěděl, jak se ty struny jmenují. Teď umíte kytaru naladit a zahrát jednoduché melodie, znáte i pár základních akordů. A většinu toho, co lidé hrají na akustické kytaře, lze zahrát s pomocí toho, čemu se říká ‚kovbojské akordy‘, a těch je tak deset nebo patnáct.“

„To je název,“ ušklíbl se.

„Vzpomeňte si na ty staré filmy o kovbojích, které jste sledoval jako malý kluk v televizi – Gene nebo Roy nebo někdo takový a jeho kamarádi sedí u táboráku, někdo má kytaru, jiný harmoniku – ten název pochází nejspíš odsud.“

Kent přikývl. Chápal to.

„U spousty blues,“ pokračovala, „si vystačíte se třemi nebo čtyřmi, u rock and rollu vám jich stačí tak pět šest. Na radost z muzicírování nemusíte být světový hráč.“

Vstala. „Ve stejnou dobu, v úterý?“

„Vyhovuje. Můžu vás doprovodit k autu?“

„Myslíte, že se tam sama nedostanu?“

„Parkuju kousek od vás,“ řekl. „Kdybych cestou upadl, mohla byste mi pomoci na nohy.“

Znovu se zasmála. Bavilo ho rozesmávat ji.

„Vy jste býval ženatý, že?“

Přikývl. „Ano, madam. Zemřela před pár lety.“

„Já byla taky jednou vdaná. Ale můj manžel byl do práce zažranější než já. Před dvaceti lety se sebral a odešel dobývat hudební svět.“

„A povedlo se? Dobyl ho?“

„Dá se říct, že ano. On hraje na cello. Může sedět na jednom pódiu a udrží krok s hráčem, jako je Yo-Yo Ma. Hrál první cello ve velkých evropských orchestrech, založil vlastní komorní soubor, který tu a tam vydává desky, obvykle se dostane poměrně vysoko v žebříčcích klasické hudby. Od našeho rozchodu se oženil ještě třikrát. Myslím, že jeho současná žena je šestadvacetiletá dcera nějakého německého barona. Kdybych měla odhadovat, je to krásná žena, nejspíš nemá ani ponětí o rytmu – Armand bývá rád jediným hudebníkem v páru.“

Kent zaslechl jen stín zatrpklosti a náznak nepříjemné minulosti, alepak se znovu zasmála, zdálo se, že nepředstírané. „Už je to dávno,“ řekla. Otočila se a zamířila k východu. „Nemá smysl se k tomu vracet a prožívat to znovu.“

Nic na to neřekl, jen za ní šel ke dveřím. Možná se podívá na internet, co se mu povede najít o tomhle „Armandovi“. Možná by bylo zajímavé zjistit, jaký druh muže opustí ženu, jakou je Jennifer Hartová. Čím víc se s ní stýkal, tím uvolněněji se cítil. A to bylo taky zajímavé…

10

Bramblettova kavárna White Hope, Virginie

Carruth věděl, že by se měl zbavit své zbraně. Posbírají nábojnice a balistika ho usvědčí, pokud se někdy dostanou k té pistoli. Po okolí se asi nepohybovalo příliš mnoho padesátkových pistolí a ještě méně na zakázku vyrobených reederů. Ale ta zbraň ho stála skoro tři tisíce a měl ji rád. Poldy s ní sundal hodně rychle, i když měli vesty.

Háček tedy vězel v tom, zajistit, aby se policie k pistoli nedostala, dokud si nebude moci koupit novou.

Unavená servírka, hubená holka něco přes dvacet s krátkými vlasy, devíti náušnicemi v každém uchu, cvokem v nose a propíchnutým obočím i rtem, mu dolila do hrnku kafe, které za moc nestálo. Neusmála se na něj.

Tutově je to lesba, říkal si. Nebo fetuje. Nebo obojí.

To, že na něj ti poldové takhle vystartovali, byla šílená nehoda. Jaká je pravděpodobnost, že se to stane? A jaká je pravděpodobnost, že se to bude opakovat?

Jistě, nechal tam to vypůjčené auto, ale už když jel policejním vozem, zavolal jednomu ze svých mužů, aby to auto odvezl, než policisté stihli celou čtvrť obsancovat, takže tohle je v suchu. Auto stejně vypůjčil na jméno falešné společnosti. Nikdy předtím v téhle čtvrti nebyl a Bůh ví, že už se sem víckrát nevrátí.

Světový průser, ale on byl v pořádku.

No, nic, ta pistole musí časem zmizet, ale ještě nějakou chvíli bude asi v pohodě.

Zahrával si, to mu bylo jasné, ale tu zbraň měl hodně rád.

Tedy, ne že by nikdy předtím nikoho nezastřelil. Skolil pár „povstalců“, jak si sami říkali – „teroristů“ pro zbytek světa – během své druhé cesty, ale civilistu nikdy a už vůbec ne poldu. To bylo zlé. Poldové vždycky vynakládali všechny síly, aby dopadli někoho, kdo zabil jejich kolegu, ale i když se začnou rozhlížet, někde začít musejí, na někoho musejí zamířit svůj spravedlivý hněv nejdřív, ale neměli tušení, kde ho mají hledat.

Hlavní bylo, že se o tomhle nesmí dozvědět Lewisová. Už takhle prudila až až. Kdyby měla sebemenší ponětí, že on je ten padouch, který odstřelil dva z nejčestnějších mužů ve Washingtonu a dostal se díky tomu na přední stránky novin a do zpráv v šest večer na každém kanále, tak by byl v pořádné bryndě. Nemohla ho sice předat spravedlnosti, na to o ní a jejich společném podnikání věděl až příliš, ale nelíbilo by se jí, že ohrozil celý plán. A kdyby se navíc dozvěděla, že se nezbavil zbraně, kterou použil, tak to by ji zcela jistě kleplo…

Ti dva poldové, to byla šance jedna ku milionu, nebyla to jeho chyba, nemohl nic takového plánovat. Už se to nikdy nestane. Nemá smysl se tím zabývat.

Zvedl hlavu a viděl, jak přichází Lewisová. Seděl v další zapadlé kavárně padesát kilometrů od posledních obydlí. Dávala si pozor – a jemu to dvakrát nevadilo. Vůbec neriskovala. A člověk by nerad pracoval s někým, kdo si nedává bacha, když jde o jeho vlastní kůži. Carruthovi nevadili kovbojové, dokud před výjezdem na rodeo nenechali doma mozek.

Lewisová se posadila. Pokud si servírka zachová tvář, nevšimne si jí dřív než za deset minut. Tak dlouho tady totiž čekal na tu břečku on sám. Žádný div, že tu nikdo kromě něj, Lewisové a jednoho staříka u pultu nebyl. Všichni kamarádi toho staříka už asi umřeli.

„Vypadáte nervózně,“ podotkla Lewisová.

„Ne, jenom únava. Dnes ráno jsem byl v posilovně, možná jsem toho navzpíral o trochu víc.“ A byla to pravda. Kdykoli se dostal dopotíží, zamířil do tělocvičny spálit napětí. Někdy to zabralo. Tentokrát však ne. „Co je?“

„Náš zákazník chce, abychom ho přesvědčili. Musíme mu dodat něco, z čeho bude slintat.“

„Jo? A co?“

„Vím přesně, co na něj zabere.“

Propíchaná servírka přiběhla. Přiběhla. Ježíši, to byla rychlost. Servírka se na Lewisovou usmála. „Copak si dáte, zlatíčko?“

Jo. Jasná lesba…

Když servírka odešla, Lewisová mu to pověděla.

„Hergot, to je kurážná myšlenka. Myslíte, že pak zaplatí?“

„No jistě. Ten člověk je takový macho, že i vy byste vedle něj vypadal zženštile. Když tohle zvládneme – když tohle zvládnete – tak se přerazí, aby s námi uzavřel dohodu.“

„Tak dobře, beru. Kdy?“

„Co nejdřív. Stáhněte si statistiku do programu ve VR a párkrát si ho projeďte. Až budete hotový, vyrazíme.“

Přikývl. Bylo fajn mít zase něco na práci. Zapomene na ostatní nepříjemnosti. Mrtvé poldy a tak…

Velitelství Net Force Quantico, Virginie

„Můžeš si vzít pár dní volno, Tommy?“

Thorn kývl na obraz Marissy na displeji svého stolního telefonu. „Nechápu, proč by to nešlo. Ministerstvo obrany mi může dýchat na záda přes virces, ať jsem v Georgii, nebo tady.“

„Fajn. Tak řeknu prarodičům, že přijedeme.“

„Chceš vzít letadlo?“

Zasmála se. „Letadlo? No jasně, těch tam na té červené udusané hlíně vedoucí k farmě v Pinehurstu přistává dost. Slepice by přestaly rok snášet. Letadlo, to se povedlo. Pojedeme mým autem – nechci, aby se tvůj pilot nebo šofér ztratili. Kdy můžeš odjet? Zítra?“

„Proč ne. Tobě dají v CIA volno?“

„Snad jo. Mohla bych odejít, když si přece mám vzít bohatého chlapa, ale dluží mi šest týdnů. Nic z toho, čím se zabývám, nemůže nepočkat na dokončení ještě pár dní. Vezmi si něco teplého – touhle roční dobou tam bývá poměrně chladno.“

„Dle rozkazu,“ řekl.

Když se odpojili, zavolal Thorn své asistentce. „Pár dní budu mimo kancelář,“ sdělil jí. „Naléhavá volání lze přesměrovat na můj virces. Když budu pryč, budu kontrolovat e-maily a zprávy.“

„Ano, pane. Kam máte namířeno?“

„Do Georgie. K Marissiným prarodičům.“

Svět brouků Brouci základna č. 13

Jay ležel na svahu porostlém vysokou a hustou rudou trávou nad jednou z mimozemských základen. Nebe mělo vířivě oranžovou barvu, viselo na něm tmavomodré slunce a chundelaté, elektricky modré mraky. Dole pod kopcem se rozkládal jeho cíl, mimozemská základna, která zase byla jasně zelená. Vizuální kontrasty bily do očí. Vzduch voněl po zvláštní ozónovité vůni a další vrstvy iluze přidávaly podivné zvuky – praskání a křupání a hlasy zvířat, avšak jiné, než jak je známe. Jay měl pocit, jako by doopravdy vězel v cizím světě.

V této části planety právě začal soumrak. Modré slunce vrhalo dlouhé a nejasné stíny. S ohledem na odstín zdejších hvězd neměl pocit, jaké by mohly být skutečné barvy, ale na tom nezáleželo.

Skoro včas.

Jay si naplánoval útok na chvíli po západu slunce. Získá tím určitý stupeň krytí a stráže možná nebudou tak ostražité, když se zrovna začalo stmívat.

Díval se dalekohledem a zamířil na strážní budku vedle brány. Na dvě stě metrů viděl, jak tam stojí dva tmavofialoví mimozemšťani, stvoření jak ze špatného snu, každý v ruce futuristickou zbraň připomínající karabinu. Hlavy měli obrovské a Jayovi připomínali mucholapky obecné – ploché, trošku zahnuté s obrovskými čelistmi. Na temenech měli kostnaté okraje, tři oči – dvě vpředu a jedno vzadu. Připlížit se k nim bude pěkná fuška.

A nebyli to žádní drobečkové. Museli měřit dobře dva a půl metru, měli tři silné nohy a tři ruce.

Z lidského pohledu vypadali naprosto nesprávně.

A to byla součást zábavnosti celé hry. Jak asi může být těžké zneškodnit taková stvoření? Zvyšoval se tím pocit zapojení, realistický vzhled špičkové počítačové hry, kdy hráč dostával atraktivní cíl.

Pozemšťan versus odporné zrůdy.

Jay dvakrát překontroloval svou vlastní zbraň. Šlo o jednu z nejpřesnějších ostřelovačských pušek Accuracy International AW-SP s těžkou hlavní a tlumičem.

U téhle základny už byl potřetí. Zkoušel se dostat blíž se zbraněmi, které měly kratší dostřel, ale nedařilo se mu to, aniž by ho stráže zahlédly.

Takže tentokrát se rozhodl pro útok z dálky.

Válka proti broukům obsahovala rozsáhlou databázi zbraní zabudovaných do hry, od mečů a nožů po moderní palné zbraně. Cokoli, co se dalo na Zemi najít a s čím by se dalo vyrazit na vojenskou základnu, to se tu dalo použít. Což znělo rozumně.

Hra umožňovala hrát v týmu – buď s jinými hráči, nebo roboty –, ale Jay rád hrál sólo.

Tentokrát si říkal, že asi má vybavení i strategii správně.

Zásadní bylo načasovat to. Každých dvacet minut projela kolem brány mobilní hlídka. Jay chtěl načasovat svůj útok tak, aby získal co nejvíce času, než si těch mrtvých strážců u brány všimne tahle hlídka. Snažil se odstranit všechny strážce najednou, ale neměl na to dostatečnou rychlost – jeden z nich vždycky stihl zavolat pomoc, a to nebylo dobře. Dva najednou bylo jeho maximum – na velké brouky byli rychlí…

Jakmile pronikne do základny, bylo jeho cílem vyhodit do povětří skladiště zbraní. Měl s sebou všechny potřebné výbušniny, ale na zničení cíle se musí dostat dovnitř – zvenčí jej chránil pancéř a těžké ocelové dveře. Měl s sebou však i elektronický dešifrovací přístroj kódů. Informace, které získal o téhle mimozemské základně dávala tušit, že tu mají vysokobitový kódovací zámek. To znamenalo, že než se do něj dostane, může uplynout až pět minut.

Časové faktory – dvacet minut, než se vrátí stráže minus pět minut u dveří plus čas nutný na seběhnutí s kopce a k skladišti – bude sebou muset hodit. Pokud se tedy chce zase vrátit ven.

Mohl by zastřelit i mobilní hlídku, jakmile bude uvnitř, ale neměl vůbec představu, kolem kolika jiných kontrolních bodů tahle stráž projíždí, ani kde by si ho nevšimla.

Právě se objevil člen mobilní hlídky, jeho tři nohy kráčely vpřed s pravidelným dup-dup-dup.

Jay počkal, dokud mu nezmizel z dohledu, a počítal do dvaceti. Přitom nastavil puškohled.

Tak…

Bum! Zbraň nebyla úplně tichá, ale hluk se daleko nedonese. První strážce padl k zemi, z hlavy mu stříkala žlutá krev.

Druhý strážce tam chvíli zmateně postával a pak se otočil k poplašnému spínači.

Jenže Jay si tohle dobře načasoval – zbývající strážce byl tři metry od poplachu, takže měl čas na další střelu.

Zasáhl druhého do hrudi, roztočil ho – naštěstí směrem od knoflíku.

Jenže tenhle voják byl z odolnějšího těsta, protože se i přesto snažil plazit k ovládacímu panelu.

Jay znovu vypálil. Strážce klesl.

Pak už byl Jay na nohou a běžel dolů, batoh s výbušninami na zádech…

Hodiny v hledí s periferním úhlem vidění mu začaly odpočítávat čas…

18:50… už byl u strážní budky. Proběhl kolem ní.

VR fungovala skvěle, všechny obrazy zůstávaly ostré a čisté. Vlevo nic, vpravo taky nic.

Přeskočil závoru, která blokovala vstup…

Rozhlédl se napravo a viděl záda mobilní hlídky, jež byla stovky metrů od něj. Nepatrně zpomalil, aby na sebe nepřipoutal pozornost, ale potřeboval udržet rychlost…

17:45…

Minul pár budov směrem ke svému cíli.

Nikde nikdo.

Nikdy dřív se takhle daleko nedostal. Vnímal všechny detaily. Osvětlení na světlemodrých sloupech se začínalo rozsvěcet se zapadajícím sluncem a on se držel ve stínech a mířil ke skladišti zbraní.

Už to bude.

Připravil si dekodér, vytáhl jej z opasku a stiskl spínač. Druhou rukou držel pušku HK USP ráže .45. Infračervená laserová mířidla zajišťovala zaměřovači bod, který viděl teoreticky jen on, pokud mají mimozemšťané stejný zrak jako lidé.

16:10…

Jayovi bušilo srdce. Často tomu tak bylo, když se mu podařil postup ve hře. Mohl by hrát jedinou úroveň několikrát za sebou, vždycky se zasekl na stejném bodě, ale někdy se mu podařilo proniknout za právě tenhle bod, a dostat se při příštím pokusu až na konec.

A zdálo se, že by tohle mohl být ten případ…

Podíval se doprava a doleva a hledal potíže. Problém s tím, že byl tak rozrušený, byl, že si člověk dával menší pozor. Pořád nic.

Už byl u skladiště.

Jdi, jdi, jdi…!

Přitiskl dekodér k zámku a zapnul jej. Ha!

Zrak mu ozářily jasné záblesky světla…

Kruci!

Jay sledoval, jak se jeho zorné pole ve VR posunulo k bodu o tři metry výš.

Ze dveří asi deset metrů od něj se vynořil mimozemšťan v uniformě hlídače. Usmíval se. Pokud se tedy tomu odpornému šklebu dalo říkat úsměv.

Do hdje.

Netušil, že se blíží. Což souviselo s tím, že se takhle daleko nikdy předtím nedostal. Ve snaze o dokončení mise trochu polevila jeho obezřetnost. Objevila se před ním jasně zelená písmena z nabídky VR doprovázená temnou basovou linkou:

Mise neúspěšná. Chcete to zkusit znovu?

Jay zkontroloval reálný čas. 12:45. Pokud teď neskončí, přijdeo oběd. Podíval se na časomíru hry. 15:23. Byl by to stihl, kdyby ho ten zatracený strážce nedostal.

Jo. A kdyby tvoje teta měla kolečka, byl by z ní vozík na čaj…

K čertu s obědem.

Svou rukou ve VR sáhl pro ovladač volby „zkusit znovu“, ale najednou ho něco napadlo a zarazil se. Nejsi tady kvůli tomu, abys v té hře vyhrál, chlapečku. Nezapomnel jsi na to?

Zavrtěl hlavou.

Musel se sklonit před člověkem, který tu hru dal dohromady. Jasně chápal, proč měla hra takové výsledky – byla návyková. Ale on potřeboval spíš zjistit, kdo ten scénář vytvořil a jak ho dopadnout – ne zvítězit ve hře. Přišel sem vypustit močál, ne porážet aligátory…

Usmál se. Videohry může hrát pro zábavu kdykoli. Tohle ale byla vážná věc. Nesmí na to zapomínat.

11

Htiachuca City, Arizona

Terorista – nebo „bojovník za svobodu“, podle vašeho sociopolitického nebo náboženského přesvědčení – Abu Hassan byl rodilý Palestinec, ale vyrůstal v USA jako Ibrahim Sidys. Své bojové jméno převzal, věřte nevěřte, ze starého komiksu o Alí Babovi a čtyřiceti loupežnících. Ne že by se poprvé objevilo právě tam – nebylo vůbec neobvyklé – ale právě tady na něj narazil on.

Jen v Americe…

Tenhle Abu Hassan však nikdy nebyl komiksovou verzí Bluta, ale chladnokrevným zabijákem odpovědným za smrt stovek lidí při bombových atentátech, přestřelkách i několika otravách jedem. Už devět let stál v čele jedné z nejradikálnějších frakcí na Blízkém východě a pátrali po něm takřka všichni kvůli nejtěžším zločinům – nenáviděli hoi v Sýrii – protože Abu Hassan nedělal výjimky při výběru terče. Skoro všichni byli jeho nepřátelé a neměl žádné problémy s vedlejšími dopady, pokud se mu podaří splnit úkol. Alláh své věrné pozná, a ostatní? Komu na nich záleží?

A tak se stalo, že jednoho nedělního rána v květnu roku 2012 si Terry „Butch“ Reilly, tehdy v hodnosti majora americké armády, dával kávu ve Starbucks kousek od zeleného pásma, když skupina Abu Hassana přijela a samopalem rozstřílela policejní stanici naproti němu. Na místě zemřeli čtyři policisté a šest civilistů, ale Hassanův land cruiser měl poruchu, když odjížděli – pak se ukázalo, že jedna střela, nejspíš nějakého iráckého policisty, pronikla kapotou vozu a přerušila svorku baterie. Vozidlo se zastavilo a nedalo se znovu nastartovat, takže útočníci – pět jich bylo – vystoupili a prchali po svých.

Abu Hassan mával puškou AK-47 do všech stran, vběhl do Starbucks pro další automobil, předpokládal totiž, že aspoň někdo z přítomných má auto. Major Reilly seděl klidně přikrčený jako ostatní lidé v civilním oblečení, když ta přestřelka začala, teď však vytáhl zpod rybářské vesty svou berettu a zasáhl Hassana dvěma střelami na vzdálenost čtyř metrů. Jednou do hrudi, druhou do hlavy.

Nikoho tahle skutečnost neudivila víc než Reillyho, hlavně proto, že byl, a po celou svou vojenskou kariéru se ničím jiným nezabýval, úředníkem, pracoval v PR, informační službě a tady byl na „poloaktivní, pozorovatelské“ službě z toho důvodu, že bez pobytu zde nemohl pomýšlet na postup. Z pistole nevystřelil od základního výcviku s výjimkou každoroční recertifikace, přičemž měl vždycky co dělat, aby prošel.

Skutečnost, že nejhledanější terorista široko daleko padl kulkou chlápka od počítačů, který sotva tušil, kterou stranou z pistole létají kulky ven, se v tisku přetřásala dlouho.

Když se Reilly šel přesvědčit, jestli ten terorista už nevstane a nikoho nezastřelí, všiml si, že má u sebe kromě pušky AK ještě pistoli. A nebyla to pistole ledajaká: Walter PPK ráže .380 z modré oceli s pažbou ze slonoviny, na míru seřízená, jak se Butch později dozvěděl, od vyhlášeného výrobce zbraní z Lareda v Texasu. Butch se pak i dozvěděl, že ta pistole byla dárek od kolegy teroristy, který býval kdysi velmi vysokým činovníkem v OOP a blízkým spolupracovníkem zesnulého Jásira Arafata.

Major netušil, k čemu by Abu Hassanovi taková pistole v budoucnu mohla posloužit, a byla by škoda nechat takový pěkný talisman, aby skončil v nějakém šuplíku s důkazy, takže si pistoli zastrčil do kapsy. Pokud si toho někdo ze šokovaných lidí ve Starbucks všiml nebo seo to zajímal, nedal to najevo.

Skutečnost, že při souboji muže proti muži skolil nejhledanějšího teroristu světa, jeho kariéře vůbec neuškodila. O pár měsíců později byl major Reilly povýšen na plukovníka a následně získal velitelskou funkci ve Státech. Stál v čele jedné z nových technologicky vybavených základen vybudovaných pro partnerskou organizaci Fort Huachuca. Pevnost a partnerská organizace se nacházely kousek od mexických hranic u SR 90, nedaleko od Huachuca City v Arizoně. Plukovník Reilly zodpovídal za řízení informací, DISA společně sJITC, především podporu interoperability C4I, operační hodnocení v poli a technickou pomoc různým bojovým velením a řadě souvisejících úřadů.

Carruth věděl, že to je horda komand z kanceláří. Jenom mačkali knoflíky.

Jenže: plukovník Reilly měl na stěně za stolem v dubové vitrínce suvenýr ze svého jediného aktivního odpoledne v poli – pistoli Abu Hassana.

To všechno bylo veřejně známo a Carruth o tom četl, viděl to v televizi a slyšel o tom historky, když ještě sloužil u námořnictva. Stačí být v pravou chvíli na pravém místě, a i ouřada se může stát náhodným hrdinou.

Mezi teroristy stále panovalo zbytkové zahanbení z toho, že zabijáka Abu Hassana zneškodnil někdo, kdo zdaleka nespadal do kategorie zářný bojovník. Jedna věc je, když Goliáše skolí lstivý a podlý David vybavený lepší zbraní; něco jiného však bylo, když ho sundal Davidův zakrslý brýlatý bráška mezi šálky kávy Starbucks.

Navzdory nedávným útokům stačilo pro průnik do téhle základny mít řidičák, doklad o registraci vozu a pojistku a kopii pověření nebo dokladu o dočasné službě. Carruth znal tiskaře, který svedl padělati peníze, které by prošly jako pravé, takže totožnost byla pro něj hračka.

Carruth ukázal své falešné papíry a odjel na základnu, zamířil k budově, kterou řídil Reilly, tam ukázal další falešné povolení a během oběda se procházel chodbou, jako by mu patřila, a mířil k plukovníkově kanceláři.

Na dveřích byl zámek, což nebylo nic zajímavého – mohl by ho rozkopnout, ale spustil by tím alarm. Jelikož však znal kód k zámku, který se měl každý týden měnit, ale který se měnil možná dvakrát do roka, stačilo Carruthovi vyťukat kód a vejít.

Zabezpečení. K smíchu.

Sundal vitrínku, otevřel ji, zastrčil si pistoli do kapsy a místo ní vložil vzduchovou kopii pistole s pažbou z umělé slonoviny. Při detailním prozkoumání by neobstála, ale když na ni člověk jen mrkne, možná si toho hned nevšimne. Bude to fajn, až se plukovník příště bude zase vytahovat:

Abu Hassan mel u sebe vzduchovou pistoli, když jste ho zastřelil? A ta jeho puska AK-47, to bylo co, vodníflinta…?

Carruth musel smeknout před Lewisovou, bylo to skvělé. Tahle trofej bude mít u zarytých fanatiků cenu zlata – bylo to pro ně cosi jako svátá relikvie…

Carruth se usmíval cestou z kanceláře, z budovy, pak nasedl do auta a odjel. Tohle že je těžké?

Zločin to byl, to jistě. K čertu s armádou.

Ale ten rádobyterorista, s nímž Lewisová jednala, nemusel vědět, jak jednoduché a prostinké to bylo, ne?

Jen pro případ, že by si záměny nikdo nevšiml do doby, než bude dávno za horama, Carruth plánoval anonymní telefonát, jen co to Lewisová všechno domluví. Nezavolá plukovníku Reillymu, který by mohl mít sklony nechat si to pro sebe, ale do novin. Zákazník Lewisové to jistě hodně rychle zachytí. A bude se moci přerazit, jen aby dal Lewisové peníze, až uvidí tuhle pistoli…

Zatím šlo všechno hodně dobře.

Churchill, Virginie

Kent se nepatrně odsunul od stolu. „Nejlepší těstoviny, jaké jsem kdy jedl,“ řekl s úsměvem.

Nadine Howardová opětovala jeho úsměv. „To určitě.“

„No, dobře, tak nejlepší těstoviny za poslední týden.“

„To už je lepší,“ řekla.

John Howard prohodil: „Mám tady ještě pár kubánských doutníků.“ Ohlédl se na svou ženu. „Nech to nádobí, miláčku, já to uklidím, než půjdu ležet.“

„Běžte si kouřit to vaše škaredý bejlí,“ řekla. „Já to tady sklidím.“ Kent přestal s cigaretami před pětatřiceti lety a nepřešel k jinépodobě tabáku, ale kubánské doutníky dvakrát až třikrát za rok ho asio život nepřipraví, pokud se tak dosud nestalo. Navíc už teď žil přesčas.

„Ne abyste je zapálili dřív než v garáži,“ řekla Nadine. „Nechci, aby můj nový dům smrděl.“

Howard s Kentem se usmáli.

Venku bylo chladno, ale Howard měl v garáži menší topidlo. Bylo tam místo pro dvě auta, ale měli jen jedno, stál zde starý gauč a pár stolků s popelníky. Zapnul topení a podal Kentovi zabalenou trubičku s tlustým doutníkem, snad dvanáct, čtrnáct centimetrů dlouhým. Kent otevřel obal a ozvalo se zašumění unikajícího plynu.

„Inertní plyn proti vyvanutí,“ řekl Howard. „Helium nebo argon, tak něco. Prý je to lepší než vakuum.“

Vůně tabáku mu zaplnila nozdry.

„Hermovo číslo čtyři,“ řekl Howard. „Ručně balený z Havany. Mám je od britského diplomata, který je kupuje ve velkém.“

„Díky.“

Howard vytáhl ořezávač, který oba použili, pak dřevěnou zápalku, zapálil ji a vteřinku počkal, než s ní zapálil Kentův doutník, pak se otočil ke svému.

Oba muži tam chvíli postávali a bafali. Modrošedý kouř zaplňoval vzduch a halil jim hlavy do omamné vůně.

„Máš pěkný dům,“ pronesl Kent. „Velká zahrada.“

„Musíme na jaře najmout zahradníka, aby se o ni někdo staral.“

„Tyrone neumí sekat trávu?“

Howard se zasmál. „Leda až se vrátí ze Ženevy. Ta studentská výměna trvá až do června. Kdybych čekal se sekáním trávy na něj, tak bude po kolena vysoká a samý plevel. Já sám na to nemám náladu. Nasekal jsem se trávy dost jako kluk. Teď už je pro mě jednodušší někoho zaplatit.“

„Civilní konzultace jsou dobře placená práce,“ podotkl Kent.

„No, kamaráde, je to tak. Jestli chceš pověsit svou práci na hřebík a přidat se k nám, klidně můžeš. Znám pár lidí, kteří by byli rádi, kdyby je učil starý ostřílený bojovník jako ty. Vydělával bys dvakrát, třikrát tolik co teď.“

Kent se na svého přítele usmál. „Mít ženu a dospívajícího syna, asi bych neodolal, ale dům nepotřebuju a stejně neutratím ani to, co vydělávám teď. Kolik myslíš, že potřebuje starý mariňák místa?“

Howard dlouze potáhl z doutníku. Vyfoukl kouř ve velkém kroužku ke stropu. „Mohl by ses znovu oženit. Třeba i mít dítě.“

Kent se zasmál, div se nezakuckal kouřem. „Jo, jasně. Aby mě měl kdo tlačit na vozíčku, jen co vyleze ze základky, ne?“

„Myslíš, že se toho dožiješ? S tímhle v ruce?“ Howard mávl doutníkem.

Oba se usmáli.

„Nadine potkala v kostele jednu příjemnou dámu, nedávno se sem přistěhovala. Vdova, o pár let starší než ty, ale hrozně příjemná, prý…“

Kent se znovu rozesmál. „Vyřiď své ženě, že v tomhle oboru žádnou pomoc nepotřebuju.“

Howard musel něco zaslechnout z jeho hlasu. „Fakt? Chodíš s někým?“

„To ne. Scházím se s jednou ženou, ale je to spíš… profesionální vztah.“

Howard zamrkal.

Kent ho ponechal v nejistotě o pár vteřin déle. Pak se usmál „Není to tak, jak si myslíš, Johne. Je to učitelka hry na kytaru. Snažím se to naučit – je to takový koníček.“

„Nekecáš?“

„No, kdybys mě slyšel, asi by sis myslel, že to nemůžu myslet vážně, ale chodím na hodiny. Dvakrát týdně.“

„To ale není stejné jako romantické procházky, Abe.“

„V mém věku bývají večírky spíš rezervovanější. Sedět na příjemné pevné židli a brnkat na kytaru je rychlost, která mi vyhovuje.“

„Tolik ti přece není.“

„Tohle mi přijď říct za patnáct let. Pokud tu ještě budu.“

„Přijdu. Pokud tu ještě budu. Dáš si pivo?“

„Jistě,“

Howard se zaklonil přes pohovku.

„Ty tady máš ledničku?“

„Jenom malou,“ řekl.

Kent zavrtěl hlavou.

Howard vytáhl dvě lahve piva. „A jak se vyvíjí situace s útoky na armádní základny?“

Kent vzal jednu z lahví, zvedl ji na pozdrav a napil se. „A jak to, že civilní konzultant ví o takových věcech?“

Šlo o řečnickou otázku. Síť starých kamarádů fungovala v armádě stejně jako kdekoli jinde. Howard odešel do důchodu jako armádní generál – technicky vzato byl generál Národní gardy, která řídila Net Force, než ji převzalo ministerstvo obrany –, ale tuhle hodnost člověk nedostane bez toho, že by znal spoustu lidí, kteří se mohou podělito informace.

Když Howard neodpověděl, Kent řekl: „Gridley jim je na stopě. Je jako královská kanadská jízdní policie – vždycky je dopadne. Aspoň pokud vím.“

Howard se napil. Zvedl láhev. „Na naše muže v uniformě, včetně tebe.“

„Jo, jo.“

Napili se. „Tak povídej o té učitelce.“

„Moc toho není. Je jí asi padesát. Je rozvedená, hraje dobře, učí dobře. Prý má kočku.“

„A něco romantického?“

Kent pokrčil rameny. „Je hezká.“

„Ale máš zájem?“

„Říkal jsem, že jsem starý, ne mrtvý.“

„A zkusíš to?“

Znovu pokrčil rameny. „Nevím. Možná.“

Howard odklepl popel z doutníku a nechal ticho promluvit místo sebe.

Kent párkrát potáhl ze svého doutníku. Prověřil si Jenina bývalého muže – byl si tedy poměrně jistý, že našel toho pravého. Asi není moc hráčů na violoncello, kteří se jmenují „Armand“, vydávají desky a právě se oženili s mnohem mladší ženou. Nebo jich je víc, ale ti nejsou na internetu. Kdysi znal člověka, jmenoval se Ted McCall, který napsal knihu o, věřte nevěřte, ostnatém drátu. Zjevně existují tisíce různých druhů a pár lidí vždycky odstřihlo půlmetrový kus a přibilo je na desku a dělalo si z nich sbírky. Za vzácné druhy tihle lidi neváhali platit značné sumy. McCall měl velkou sbírku, takže napsal knihu o tom, jak se různé druhy liší. Nazval ji Zatoč a křič: Pojmenováváni neobvyklých druhů ostnatého drátu.

Jednoho dne se stařík Ted podíval na internetovou stránku, která prodávala jeho knihu, a zadal své jméno, aby zjistil, jak se hýbe prodej. A objevil se titul Druhy ostnatého drátu od Teda McCalla. No tohle, pomyslel si, ti pitomci mu zkomolili celý název! Klepnul na odkaz, aby zjistil, co ještě pokazili, a zjistil, že se dívá na obraz člověka, který je ale někdo jiný. Ukázalo se, že existuje ještě jiný Ted McCall, který napsal úplně jinou knížku na stejné téma. McCall není tak neobvyklé jméno, ale jaká je pravděpodobnost, že existuje jiný člověk se stejným jménem, sbírá ostnatý drát a ještě o něm napíše knížku? Měl z toho zamotanou hlavu.

Je tedy možné, že existují dva Armandové – nebo i víc –, kteří odpovídají tomuhle popisu, ale bylo to velmi nepravděpodobné. Čím víc detailů znal, tím jistější si byl, že je to ten muž, že jde o bývalého Jenina manžela. Objevil i určité náznaky toho, že Armand je „poněkud složitý“ co do spolupráce a prý je to perfekcionista, což zapadalo do Jenina popisu.

Proč se tím Kent zabýval, když nemá o Jen zájem? Odpověď na tuhle otázku zatím neznal.

12

Greenville, Jižní Karolína

„Jsem rád, že jsme se rozhodli pro auto,“ řekl Thorn.

„Ještě že to umím,“ podotkla Marissa. Jeli jejím SUV, malou sportovní hondou s dostatečným pohodlím, právě jeli na dálnici mezi Charlotte a Greenvillem.

„Jenom to, že auto nepotřebuju, neznamená, že jsem se nikdy neučil řídit. Díky tomu, že mám řidiče, vyřídím spoustu práce cestou.“

„Takže můžeš klidně jezdit autobusem nebo vlakem,“ namítla.

„Jo, a ty bys mi seděla na klíně?“

Zasmála se. „Jsem ráda, že ses trošku uvolnil. Hrozně nerada bych, aby si babička s dědou mysleli, že jsi suchar. Stačí, že jsi s barvou na štíru.“

„Budu se víc opalovat,“ řekl.

„I když máš indiánskou krev, pořád budeš vypadat jako vybledlá růžová ponožka přimíchaná do pračky nových modrých riflí, aspoň vedle mé rodiny.“

Usmál se.

„Jezdil jsi hodně autem, než jsi zbohatnul a začal lítat soukromými tryskáči pro hamburger?“

Thorn se usmál. „No jistě. Mám to shrnout? Nebo chceš slyšet celý cestopis?“

„Pověz mi to všecko, Tommy. K babičce je to ještě lán cesty.“

„Tak fajn. Když jsem byl mladý a mířil jsem do výšin své pitomosti – v létě, co mi bylo třináct, takže jsem ještě měl pár let čas, mě děda vzal na jízdu po silnici. Naši lidi pocházeli většinou z okolí Spokane, měli jsme vzdálené bratrance a pratety a prastrýce, kteří byli z kmene Choctaw, a děda mi dovolil, že bychom za nimi mohli jet.

Nevím, jestli znáš historii. Kmen Choctaw byl spolu s kmeny Čerokí, Chickasaw, Creek a Seminole shromážděn a poslán po Slzavé stezce do Oklahomy v rámci záboru půdy bělochy. Mí vzdálení příbuzní kdovíjak dokázali uprchnout do mokřadů podél cesty v Louisianě. Tam se skrývali a snažili se vypadat jako černí Holanďani a tak. Nikdo je nikdy nehledal, lidi je nechávali na pokoji, z většiny z nich se stali farmáři nebo rybáři. Nikdo nezbohatl, ale nikdo neumřel ve vymydlené rezervaci Oklahomě.

A můj děda se rozhodl, že je na čase, aby mě s nimi seznámil. Takže naložil svou starou dodávku Chevrolet a jeli jsme.“

Thorn se znovu usmál při té vzpomínce.

„Byla to dlouhá cesta. Asi dva a půl tisíce mil jednou cestou. Můj děda moc neuznával systém mezistátních silnic, takže jsme jezdili po státních silnicích, pokud to jen šlo, někdy i po okreskách. Projeli jsme Idaho, Utah, Wyoming, Kansas, Oklahomu a Texas, než jsme dojeli do Louisiany, pak jsme navštívili i Nové Mexiko, Arizonu, Nevadu, Kalifornii a Oregon cestou zpátky do Spokane.

Můj děda v mládí hodně cestoval. Jeli jsme třeba devadesátkou někde po Kansasu a on najednou zastavil. Vystoupili jsme a on mi vyprávěl o tom místě: ‚Tohle jsou Kouřové hory. Tamhleto vzadu, to je Pawnee Rock. Sem přišli Španělé, sem Francouzi a Američani se ukázali až v roce 1806. Vítr stále vane.

Protáhli jsme se, vyčůrali se, naskočili do dodávky a zase se jelo. Bylo horko, slunce pražilo, nebo pršelo a oblohu bičovaly blesky, jednou jsme viděli i tornádo. Všude jsme takhle zastavovali. Stavili jsme se vždycky v nějakém obchodě, koupili si chleba a sýr a maso, udělali si sendviče, dali si jablko a napili se a tak. V noci jsme vlezli do spacáků buď dozadu na korbu nebo na zemi. Dívali jsme se na hvězdy a děda mi vyprávěl. O tom, kde byl. O lidech, co znal, o barech, kde se zpil.“

Vzpomínky byly v Thornově hlavě stále čerstvé. Usmál se.

„Tahle země měla dlouhou historii i dávno předtím, než běloši přepluli Atlantik. Můj děda pár z těch příběhů znal a vyprávěl mi je. Hodně mi uniklo, protože jsem viděl jen sám sebe, ale něco si i pamatuju.“

Marissa přikývla. „Běloši sem vozili moje lidi v podpalubích v řetězech v dobách, kdy lynčovali tvoje lidi,“ řekla. „Až přijde soudný den, spousta z nich se bude mít z čeho zpovídat.“

Thorn souhlasně přikývl. „Byla to zlá doba pro spoustu lidí. Hm. Stejně jsem nikdy pořádně nepochopil, jak velká je tahle země, dokud jsem nestrávil pár týdnů na cestě kolem ní. Když projíždíš těmi malými městy, dlouhými kusy země mezi nimi. Zastavili jsme u obchodních stanovišť Čerokíů v Oklahomě, nebo v barech v Texasu, tábořili jsme v prériích, v lese, na poli, jednou ve staré jednotřídce, která už byla léta nepoužívaná. Ten výlet byl jedním z vrcholů mého života.“

„A dědu jsi měl hodně rád.“

„No jasně. O takových věcech jsme sice nemluvili, byli jsme chlapi, že jo, ale on mi vždycky nabídl pomoc. Chybí mi.“

„To je mi líto. Já jsem ráda, že mí prarodiče tu ještě jsou.“

„Neřekla jsi jim, že jsem viděl ty jejich obrazy u tebe na stěně, viď?“

Zasmála se. „Tommy, vědí, že spolu spíme, jelikož mě učili, že až bude čas se vdát, musím mít jistotu, že v téhle oblasti všechno funguje jak má, než se zavážu. Takže vědí, že jsi strávil noc v mém bytě, a vědí, že mám na stěně ty obrazy.“

Přikývl. „Jo, to asi jo.“ Ty obrazy zpodobňovaly její prarodiče, Amose a Ruth, jako mladé lidi a její babička byla na tom svém zcela nahá. Jako mladá žena byla velmi pohledná.

„Babička je v hodně dobré formě na ženskou těsně pod osmdesát,“ řekla. „Možná že když ji poprosíš, tak se svlékne a ukáže ti, jak hezky zestárla.“

„Ježíš, Marisso!“

Zasmála se. „Aha, takže ten suchar stále ještě nezmizel, lásko. Na tom musíme zapracovat.“

Ranč Circle S Oatmeal,Jižní Dakota

Jay odhadoval, že v nějaké předchozí inkarnaci byl asi nějaký průkopník Divokého západu – jinak musel být mnohem větším romantikem, než by si sám přiznal –, protože jeho vlastnoruční scénáře, pár z těch nejoblíbenějších, byly kovbojské sekvence.

V tomhle představoval Jay kovboje, který sledoval jiné kovboje, jak sedlají vzpínající se hřebce. No jistěže to bylo uhozené, ale informační toky a datové sety by člověka uspaly a cokoli, co je učiní záživnějšími, je vítáno.

Jenže jak stoupal k dřevěné ohradě, zvedl oči k oprýskané stodole a zahlédl, jak se o dřevěnou stěnu s úsměvem na rtech opírá Siddharta Gautama, alias Buddha.

Jay se zasmál. Saji. Ona byla jediný, kdo měl neomezený přístup k jeho scénářům. I Thorn musel klepat…

Slezl z ohrady a zamířil k té štíhlé postavě. Buddha se někdy znázorňoval jako smějící se tlustý chlap – Hotai –, ale historicky vzato byl Siddharta v jedné fázi asketa, který sotva jedl, aby přežil. I poté, co našel Střední cestu, se člověk, který se stal ztělesněním Buddhy, nikdy zbytečně nepřejídal. Jay to věděl, protože Saji ho naučila základy celé filozofie a její historie, i když ne všechno pochopil…

Došel k Saji v Buddhově podobě. „Ahoj, Budko. Jak se vede?“

„Budko. Zase ten samý vtip. A jako kovboj nestojíš za nic. V tvém přízvuku cítím příliš kukuřičných polí.“

„Jau. Jsi podlý, svátý muži. Copak se děje?“

„Nic, jenom nám dochází mlíko a chtěla jsem tě poprosit, aby ses cestou domů pro nějaké stavil.“

„Jasně, stavím. A tentokrát vezmu správnou značku.“

„To bych ti radila. Jinak budeš celou noc utěšovat synka sám.“

Zasmál se.

Buddha se tajemně usmál a pak zmizel jako přízrak, zůstal po něm jen úsměv, který se rozplynul o chvíli později.

Jay zavrtěl hlavou a vracel se k ohradě. Matky, nedovolte, aby se z vašich holčiček staly programátorky…

Pineburst,Georgie

Thornův děda by o Ruth řekl, že je to kus. Poté, co objala Marissu, objala i Thorna a bez ohledu na svůj věk měla pořád velkou sílu. Pak se zaklonila a podívala se mu zpříma do tváře. „Pěkná stavba kostí,“ řekla. „Určitě je v tobě víc indiána než bělocha.“

Thorn se zasmál. „Za to může moje maminka,“ řekl. „Bělošská stopa v naší rodině přišla mnohem dříve.“

Ruth se zasmála, byl to hlasitý, hrubý smích z hloubi duše. „Mně nepřipadá jako takový třasořitka.“

Marissa se doširoka usmála a Thorn zavrtěl hlavou. „Tak teď už vím, po kom to Marissa má.“

„Tak pojďte dál, utíká nám teplo. Amos jel s Sheilou k veterináři; vrátí se tak za půl hodiny.“ Zavřela za nimi dveře.

V domě bylo mnohem tepleji než v tom sychravém georgijském dopoledni venku, velká kamna u krbu zajišťovala sálavé teplo. „Právě jsem dala do trouby sušenky. Hoďte si věci do ložnice a vraťte se dolů, udělám vám snídani. Vypadáš, že bys unesl ještě pár kil navíc, a Bůh ví, že po Marissině kuchyni nepřibereš ani gram. Doufám, že tě varovala.“

„Ano, madam, informovala mě, že není žádná vyhlášená kuchařka.“

„Snažila jsem se ji jako malou učit, ale ji mnohem víc bavilo lézt po stromech a prát se s klukama. Tak běžte nahoru, udělám vám vajíčka.“

Ruth odešla.

Dům byl poměrně velký a asi více než sto let starý. Byl tu velký obývací pokoj, vysoký strop se štukováním a tmavomodrá, skoro tři metry dlouhá pohovka u krbu. Viděl zde i čalouněné křeslo a pár stolků, konferenční stolek, který vypadal jako z třešňového dřeva, s matným povrchem a navoskovaný nebo naolejovaný, ne lesklý. V jednom rohu stála knihovna v podobném stylu a měla dvířka dokořán a za nimi bylo vidět velkou obrazovku. Určitě tu někde mají i satelit; na kabel byli od města příliš daleko.

Celou jednu stěnu zabíraly police s knihami od podlahy ke stropu čtyři a půl metru na šířku, naplněné vázanými knihami, brožovaných bylo jen pár.

Dům mu okamžitě připadal jako domov – zabydlený, pohodlný, plný života.

Nalevo od něj byla chodba s místností a kuchyň byla přímo za ní. Bylo zde čisto, malované a otapetované stěny působily čerstvým dojmem a vůně z kuchyně přímo lákala – sušenky se už pečou. Jeho vlastní babička vždycky chystala bohaté snídaně, ale Thorn si už dávno odvykl jíst po ránu hodně.

Když stoupali po schodech, Thorn se zeptal: „Kdo je Sheila?“

„Pes. Má špatnou kyčel. Děda ji párkrát týdně vozí na léčení.“

„Vy jste v rezervaci neměli zvířata, Tommy?“

„Jasně že měli, ale žádného terapeuta pro psy, jenom veterináře, který se ale staral jen o koně a krávy. Kdo by dával takové peníze za psa?“

„Tak to je další mezera v tvém vzdělání.“

Vystoupali až nahoru a Marissa je vedla do ložnice s velkým oknem, které vpouštělo dovnitř značné množství světla – tedy vpouštělo by, nebýt venku tak Šedo a zataženo jako dnes. Stálo tu dvojlůžko s mosazným kováním u hlavy, které tvořilo velké písmeno H s druhým přeškrtnutím, přes postel ležela silná patchworková deka. Bylo tu chladněji než dole a Thorn odhadoval, že ten krb je hlavní, ne-li jediný zdroj tepla. Když tu zavřete dveře, bude tu přes zimu večer pěkně chladno.

„Malá koupelna je na konci chodby, v ní je přímotop – bývá tam zima. Můžeš se tam osprchovat, ale vana je ve velké koupelně dole.“

„Pěkné.“

„Tohle býval můj pokoj. Můj děda z něj naštěstí neudělal muzeum, když jsem vyrostla, takže tady nevidíš ty plakáty Wesleyho Snipese, Denzela Washingtona a Toma Cruise, které tu visely, když mi bylo čtrnáct.“

„Toma Cruise?“

„Už tenkrát jsem měla slabost pro pohledné bílé kluky.“

Thorn se usmál. „Chtěla jsi něco říct o Sheile.“

„Každý, kdo říká: ‚Je to jenom pes‘, nikdy žádného pořádně nepoznal. Moji prarodiče mají Sheilu – nebo spíš ona má je – už deset let. Je to členka rodiny. Před ní měli jiné: Tita, Laramie a Winslowa, ty si pamatuju.“

„Já nikdy psa jako kluk neměl,“ řekl. „Kolem domu bylo vždycky tolik bratranců a sestřenic, že nebylo místo ani na křečka.“

„Lidi mají rádi svoje zvířecí společníky. Některé z nich krmí líp, nežco jí spousta lidí v téhle zemi. Berou je k veterináři, když jsou nemocní, kupují jim léky, zajišťují jim operace. V podstatě skoro všecko to, co dokážeš se skalpelem na lidském pacientovi, dokáže veterinář na zvířeti – spravují přetržené šlachy nebo zlomené kosti, vyoperovávají nádory, vyměňují kyčelní klouby. Rentgen, magnetická rezonance, cokoli si vzpomeneš. Jednou jsem znala člověka, co utratil šest set dolarů za léčbu zlomeného křídla svojí andulky. A ten pták ho původně stál třicet dolarů.“

„Ježíši.“

„Takže když si tvůj pes roztrhne zadní packu při běhání po poli, necháš mu ji spravit u špičkového veterináře, který se zabývá ortopedií u psů, pak ho vezmeš na místo, jako je Špičková výkonnost psů, kde ho rehabilitační pracovník ponoří do nádrže s vodou, kde je běhací pás a posilují mu svaly, aniž by zraněné místo příliš namáhal, jako když jde po vaší čtvrti. A to právě dělají se Sheilou.“

„Fakt?“

„Je to pokrok. Už to funguje léta, začínali tam s rehabilitací cirkusových zvířat nebo psů z atletických soutěží – chytání lítacích talířů nebo závodů agility a podobně – a jakmile si lidi všimli, jak to zabírá, začali tam vozit i svoje nezávodící zvířata, jako je třeba Sheila.“

„To jsem netušil.“ Thorn zavrtěl hlavou. „A v georgijských chatrčích je podobné zařízení?“

„Vede je moje druhá sestřenice,“ přikývla. „Udělala si kurz v Raleigh Hills v Oregonu, kde pracuje nějaká veterinářka Helferová, ta chová závodní psy. Sestřenice Louella má dost zákazníků, takže má práce dost, a to i tady.“

„Asi budu muset chodit víc ven.“

„To je jednoznačné, Tommy. Šíleně zaostáváš za všeobecnou znalostí světa. Po všech těch letech, co jsi strávil u počítače. Já tě ale vytrénuju, neboj.“

Usmál se. „Dle rozkazu.“

Zaslechli motor blížícího se vozu. Thorn přešel k oknu a podíval se ven. Přijel k nim starý tmavozelený Ford pick-up. Z něj vystoupil vysoký a štíhlý černoch, sáhl na korbu a vyzvedl z ní velkého krátkosrstého psa. Thorn nepoznal rasu. Muž – určitě to byl Marissin děda Amos – podřepí a postavil psa opatrně na zem. Pes zavrtěl ocasem a zamířil k předním dveřím, lehce napadal na pravou zadní packu.

Marissa řekla: „Půjdeme dolů, seznámím tě s dědou a Sheilou. A jestli tě pes pokouše, asi budu muset přehodnotit náš vztah.“

Thorn se usmál. Marissa zachovávala na chvíli vážný výraz. A ve chvíli, kdy začínal mít pochybnosti, jestli to nemyslí vážně, vyprskla smíchy. „Ty jsi legrační,“ řekl.

„To jsem. Zkus být taky. Nikdo nemá rád zapšklého bělocha, i když jsi hezoun.“

13

New Orleans, Louisiana

Lewisová se tentokrát rozhodla setkat se s potenciálním kupcem, Misharim Azízem v New Orleans. Bylo tady mnohem chladněji než v Miami, skoro doslova zima, na teploměru těsně nad nulou, zatažená obloha a úporný vítr. I v tom chladnu tady bylo cítit vlhko. Když poprvé zamířilo její letadlo na přistání před pár dny, vlastně ji překvapilo, že z bažin kolem letiště nevystupují dinosauři.

Všichni se asi utopili v nedávné potopě. New Orleans je uprostřed cesty hurikánů a na zaplnění údolního města se neustále těší přívaly vody.

Tady dnes skutečně žádné dinosaury nenašla – pokud nepočítá Azíze a jeho úzkoprsý protiženský postoj.

Jela svým vypůjčeným vozem k pobočce FedEx na letišti a vyzvedla si balík, který si sama poslala před odletem z Washingtonu. V autě krabici roztrhla a vyndala z ní svou malou zbraň – revolver s krátkou hlavní ráže .38 Speciál. Vzít si pistoli na palubu samozřejmě bylo možné, ale člověk ji musel přihlásit a několik leteckých společností by asi na takový kufr nalepilo velkou ceduli „ZBRAŇ“, a takovou popularitu nepotřebovala. Navíc u odběru zavazadel čekali zloději právě na takové kousky. Lidi, kteří si myslí, že jejich přihlášený kufr je v letadle v bezpečí, se pletou.

Zasunula si revolver do kapsy u kalhot, pak vytáhla zbraň Walther PPK, kterou nechala dárkově zabalit.

Zatím Carrutha neviděla, ale měl se dostat na letiště tři hodiny před jejím příletem, nepochybně ji sleduje. Zůstává ukrytý, ale tak to má být.

Vytáhla z opasku mobil a stiskla klávesu s naprogramovaným číslem.

„K službám, madam,“ řekl Carruth.

„Kde jste?“

„Na druhé straně parkoviště FedEx, v bílé dodávce s magnetickou značkou na dveřích.“

Rozhlédla se. Dodávku viděla. Na dveřích spolujezdce stál nápis „SPĚŠNÁ KURÝRNÍ SLUŽBA“.

„Tak jdeme na to.“

„Já můžu. Dejte mi tři čtvrtě hodiny náskok, abych všechno připravil.“

„Jeďte.“

Snažila se zachovat klid, ale ve skutečnosti byla nervózní. Teď půjde do tuhého. Až doposud byl Azíz opatrný, možná si nebyl až tak jistý, že mu zboží může dodat. Čím víc o tom bude přesvědčen, tím nebezpečnější ta hra bude.

A i kdyby na tom nemělo záležet, ztrapnila ho v Miami tím, že setřásla jeho sledovací tým, který za ní vyslal. Rozumný, racionální člověk by to přijal a pokračoval dál; jenže rozumný a racionální člověk by samozřejmě nechtěl provést to co Azíz.

Existovala možnost, že jakmile uvěří, že ona mu dodá klíčky ke skladišti zbraní, napadne ho, že by si je mohl vzít, ne za ně platit.

Nevěděla, jak moc je chytrý, a bohužel jediný způsob, jak to zjistit, znamená dostat se do poněkud riskantního postavení. Důvěřovala mu stejně jako své schopnosti chodit po vodě, ale aspoň by mohla udržet rizika na minimu.

Pořádným plánováním předejdeš pfímo příšernému propadáku. Usmála se té vzpomínce. Tohle jí řekl její otec – ale nakonec sám nedokázal své heslo dodržet. S ohledem na dosavadní vývoj se jí však zatím dařilo poměrně všechno řádně připravit. Prohlédla si umístění, všechno zajistila, procházela si to v hlavě pořád dokola. Žádný bitevní plán nepřežije první kontakt s nepřítelem, to jistě, ale neváhala by se vsadit, že je lépe připravena než Azíz, který bude o konkrétním místě setkání vědět teprve ve chvíli, kdy tam dorazí Carruth.

Schůzku naplánovala do parku Woldenberg Riverfront, dvacetiakrové zelené plochy u Mississippi, u francouzského trhu. Budou tam turisté i v tomhle chladném počasí – existovalo tu cosi jako „Měsíční chůze“, díky níž jste mohli doputovat až na břeh řeky. Byl odsud vidět velký most a přístaviště u Toulouse Street. Kousek odsud kotvil starý říční trajekt. Velmi veřejné místo.

New Orleans nepatřilo k místům stvořeným pro jízdu autem, aspoň ne Francouzská čtvrť, tuhle část města postavili dlouho předtím, než se velké automobily staly běžným dopravním prostředkem. Úzké uličky a silný provoz způsobovaly, že se tudy jezdilo velmi pomalu, a když jste potřebovali rychle odjet, mohli jste se snadno ocitnout v úzkých. Navíc tady teď byly kamery snad na každém rohu – neudržitelné výtržnictví, v něž se tady každoročně zvrhával masopust, mělo za následek, že se tu začalo všechno kontrolovat a nahrávat na kameru, aby měla místní policie větší radost.

Tam, kde se chtěla sejít s Azízem, žádné kamery nebyly, aspoň ty oficiální ne. Zkontrolovala to už předevčírem.

Cesta z letiště chvíli trvala, ale neměla kam spěchat a nakonec našla parkoviště a vystoupila z auta. Ten studený vítr foukal od řeky, jež byla v těchto místech neskutečně široká.

Na levé ruce měla rukavici a držela v ní zabalenou pistoli Walther, pravou ruku měla v kapse větrovky, prsty svírala pažbu své malé zbraně. Nejrychlejší způsob tasení zbraně je, když ji máte v ruce, jakmile se objeví potíže. Pokud k tomu dojde, bude připravená.

Cestou k řece na smluvené místo setkání zahlédla bílou dodávku. Muž v dodávce s puškou s dalekohledem bude mít dokonalý výhled na celou oblast, a to přesně chtěla.

Ve vzduchu se nesla vůně plevele a řas, snad s příměsí mrtvých ryb. Nebylo to stejné jako u moře, necítila žádnou sůl, ale příjemné to nebylo. Vlasy si stočila pod baseballovou čepici a oblečení měla volné. Z dálky mohla vypadat jako trošku tělnatější muž nebo dospívající chlapec.

Azíz už na ni čekal. Byl teple oblečený, měl dlouhou bundu a vlněné kalhoty, čepici s klapkami na uši a kožené rukavice. Vypadal, že je mu pořád zima.

Viděl, že se blíží, a neudržel se a podíval se rychle napravo od sebe.

Jako by zvedl ukazováček a křikl: Hek, moje gorila se schovává zrovna tamhle…

Nedívala se tam. Carruth se o to určitě postaral.

Azíz na ni nevraživě civěl, z očí mu sršelo mužské opovržení. „Co jste to přinesla?“

„Podívejte se sám.“

Podala mu balík.

V jejich blízkosti nikdo další nebyl. Azíz obal roztrhal, až uviděl zbraň.

„Ah!“ řekl. Usmál se. Pěkné zuby. Rovné, pravidelné, bílé.

Samozřejmě věděl, o co jde, ale ona ho chtěla trošku pokoušet. „Poznáváte to?“

„Samozřejmě. Ta zbraň patřila bojovníku za svobodu a mučedníku Abu Hassanovi. O té loupeži jsem četl teprve včera.“ Hladil pistoli, jako by se dotýkal náboženské relikvie.

„Jsme tedy v situaci, kdy už mi věříte, že jsme schopni dodat předměty, o nichž jsme se spolu bavili?“

„Ano, věříme tomu.“

No konečně. Jak sladce ta slova zněla.

Ale jeho další věta tohle všechno zkazila: „Je ta zbraň nabitá?“

Cítila, jak se jí sevřel žaludek. „Ne.“

Copak si fakt myslel, že je úplná husa? Že dá nabitou zbraň fanatikovi, který chce to, co ona má, tím nejhorším způsobem? Možná si to skutečně myslel.

„Ach tak, no nic.“ Zasunul si volnou ruku do kapsy u bundy. Ještě svou pistoli ani nevytáhl, když ho dvakrát zasáhla zbraní v kapse větrovky. Byl od ní tak blízko, že se ho mohla i dotknout, nepotřebovala ani mířit. Obě střely ho zasáhly doprostřed hrudi, neměl na sobě vestu. Vytřeštil oči bolestí a zkoušel promluvit, ale jenom chroptil a padal na kolena.

Slyšela ostřejší prásk! pušky, která vystřelila za jejími zády, a zvedla oči a viděla, jak jeden z Azízových mužů klesá k zemi poté, co vystoupil z úkrytu stromů dvacet metrů od ní, přesně z míst, kam se Azíz před chvílí podíval.

O něco později se ozval další výstřel z pušky, ale neviděla, co tato střela zasáhla, pokud vůbec něco – už se otočila k odchodu.

Kruci!

I když v blízkosti nikdo jiný nebyl, určitě ty výstřely někdo zaslechne a dvě nebo tři mrtvoly v parku jistě brzy přitáhnou pozornost, a toi v New Orleans.

Sebrala walthera ze země, kam Azízovi spadl, strčila si jej do levé kapsy a rychle zamířila k řece. Z díry v pravé kapse se nepatrně kouřilo od žhavého průstřelu. Super. Té bundy se musí zbavit.

Předevčírem sem objednala malý člun, asi sto metrů odsud. Došla k němu za minutu, nastoupila a nastartovala motor. Odrazila od břehu a zamířila proti proudu.

Doufala, že k tomuhle nedojde, ale těšilo ji, že s touhle možností počítala a připravila se na ni.

Nikdy předtím nikoho nezastřelila a čekala, že bude cítit něco jiného, než co cítila teď – strach, lítost, snad i děs. Cítila jen vztek. Ten pitomý, chamtivý hajzl si to zavinil sám. Byl by ji unesl a pokusil se ji využít k tomu, aby získal informace, které potřeboval, aniž by za ně musel platit. No, nakonec zaplatil, a to mnohem víc, než sám chtěl, to bylo bez debat.

Vysvětluj si to Alláhovi, až ho uvidíš – zabila mě žena…

To naštve…

Pár bloků odsud parkovalo další její vypůjčené auto připravené pro případ nouze na dlouhodobém parkovišti.

Doplula s člunem ke břehu – otisky nenechala, měla rukavice – a rychle mířila k autu. Odjela. Místní policisté zjevně identifikují Azíze jako teroristu poměrně rychle a budou se domnívat, že šlo o nějaký nevyřízený účet, ale neexistoval způsob, jak to spojit s ní. Její vypůjčené auto nakonec odtáhnou, ale průkaz, na který si je vypůjčila, byl falešný, a když podepisovala formuláře, vypadala jako někdo v baseballové čepici s černými brýlemi, asi z Nového Mexika.

Krucindl! Bude teď muset začít zase od začátku a hledat nového kupce. Bude muset postupovat opatrně, a to nějakou dobu potrvá.

Zamračila se, ale po chvíli její zachmuřený výraz povolil. Třeba to bude její výhoda. Možná se rozkřikne, že není jen tak někým, s kým si můžou zahrávat. Tihle lidi spolu tu a tam mluví.

Slyšel jsi, co se stalo Azízovi? Slyšels, že to prý udělala žena?

Carruth už bude touhle dobou dávno pryč – plánoval si únikovou trasu – a ona si s ním promluví, jakmile se vrátí do Washingtonu.

Sakra.

Pod sedačkou měla prázdnou krabici Fed Ex, vložila do ní svou osmatřicítku i Abu Hassanova walthera, pevně je zabalila do bublin a zalepila. Balík předá na letišti a řekne Carruthovi, aby jej někdo z jeho lidí ve Washingtonu vyzvedl. Osmatřicítka bude muset pryč, jelikož je balisticky spojena s mrtvolou, ale doma má ještě jednu. A walther? Toho ukryje někam do bezpečí, aby mohla případně ohromit dalšího kupce.

Mohlo to dopadnout i hůř. Azíz to má za sebou, ale takových jako on je spousta, sami potenciální kupci ze všech koutů světa. A ona je pořád naživu a ve formě.

Podívala se na hodinky. Měla zamluvená místa ve třech letadlech odlétajících během následujících šesti hodin, každé pod jiným jménem, ke každému měla průkaz totožnosti s fotkou. Jejím základním plánem bylo odletět posledním dopoledním letadlem do Atlanty, odkud měla zamluvené místo na let do Washingtonu, zdálo se, že to vyjde.

Asi na čtyři odpoledne si domluvila schůzku s Jayem Gridleym v její kanceláři, to nebude problém.

Azíz tedy nevyšel, ale nebyla to žádná katastrofa. Vlak byl stále pevně na kolejích.

Teď už jí zbývalo jen se ujistit, že Jay Gridley je ve svém lůžkovém voze…

14

Klub Young Chicago, Illinois Duben 1943

V klubu Young byla tma, zakouřeno a plno, jediný stolek nebyl volný. Polovinu osazenstva tvořili vojáci nebo námořníci v uniformách. Vysoká tmavovlasá zpěvačka v černých hedvábných šatech stála v kuželu světla na pódiu a za ní malý swing band. Zpěvaččin hlas byl temný a zakouřený jako atmosféra v místnosti, zatímco zpívala „Mean to Me“.

V obličeji se podobala Ráchel, říkal si Jay. Možná si to jenom myslel.

Kromě občasného cinkání sklenek bylo v baru ticho, jak všichni poslouchali zpěvačku.

K Jayovi přišla úchvatná plavovlasá djvka ve sporých šatech, na nohou černé hedvábné síťované punčochy a patnácticentimetrové podpatky. Předklonila se k němu, čímž odhalila velkou část svého dekoltu a nabídla mu ze svého podnosu. „Nedal byste si něco, pane?“

Jay zavrtěl hlavou. „Ne, nedal. Děkuju.“

Po pár verších zahrál trumpetista vlastní sólo s dusítkem, kterým dodával nástroji kvákavý zvuk.

Ráchel Lewisová seděla vedle Jaye a zeptala se: „Líbí se ti to?“

Byli v dalším jejím scénáři, dobře vystavěném. Byl tu cítit kouři alkohol. „Velmi vydařené,“ přikývl.

Ráchel pro toto prostředí pozměnila svůj vzhled jen nepatrně. Měla dlouhé vlasy učesané ve stylu, který Jayovi připadal typický pro 2. světovou válku – hladké, splývavé, konečky stočené jakoby dovnitř, jako kapka deště. Oblékla si hnědý kostým s vycpávkami na ramenou a ve slonovinové špičce měla cigaretu. Pokud Jay mohl odhadovat, všichni tu kouřili, snad jen on ne, nikdo nepoužíval filtr. Ráchel měla u lokte balíček cigaret CareFree s obrázkem plavovlásky na pláži v plavkách, která se dívala do klína ostřílenému chlapíkovi, který stál před ní taky v plavkách. Na stole ležela i krabička zápalek. Na logu krabičky od sirek bylo růžové, stylizované tučné písmeno Y, nejspíš podle jména klubu, i když to logo působilo nepatrně obscénně.

„Tak co, našla jsi něco?“ zeptal se.

Potáhla z cigarety a vyfoukla kouř do vzduchu. „Asi se mi povedlo najít páteřní server, do kterého se naboural kvůli distribuci.“

„Fakt? Jak se ti to povedlo? Mně to pořád uniká.“

Zpěvačka dozpívala. Publikum jásalo, potlesk se měnil do rytmické vlny, která se vzdouvala a ustupovala. Rozsvítila se světla – pořád ještě nebylo úplně jasno, ale jasněji bylo – a kapela spustila „In the Mood“ od Glenna Millera.

Za Jayem se zasmála nějaká žena, byl to hluboký, až vyzývavý hlas.

Většina publika se zvedla a zamířila na parket. Hlahol jejich hlasů zněl vesele, vzrušeně, radostně. Jakoby taková hudba.

Ráchel vstala a natáhla ruku. „Pojď, Jayi, trsnem si.“

Zavrtěl hlavou. „Netancuju.“

„Jsi v mém scénáři. Nebraň se, zaručuju ti, že ti to půjde.“

„Ráchel…“

„Vstávat, Jayi. Víš, že to je k ničemu, když neswinguješ.“

Jay se neochotně zvedl. Ráchel ho chytila za ruku.

Na leštěném dřevěném parketu Jay zjistil, že když se uvolní, dostavují se pohyby, které mu slibovala Ráchel – kroky, otočky, dokonce ji uchopil a prohnal ji mezi svýma nohama, pak ji vyhodil do vzduchu. Sukně se jí zvedla a odhalovala hedvábné punčochy na černém podvazkovém pásu.

S drobnými detaily si uměla pohrát.

Byl to velmi energický tanec.

Melodie dospěla k frenetickému crescendu a skončila.

Jay se usmál na Ráchel a ona na něj.

Kapela znovu začala hrát, tentokrát pomalu – „Stormy Weather“.

Ráchel se usmála a zvedla obočí. „Ještě jednou?“

Jay pokrčil rameny. Chytil ji levou rukou za její pravou a pravou dlaň jí položil na záda, zůstalo tak mezi nimi asi na sedm centimetrů.

Přitiskla se k němu hrudí i boky a položila mu hlavu na rameno.

Pohupovali se do rytmu.

Nejdřív ho napadlo, že je to velmi příjemné.

A hned vzápětí, že by nemel.

„Ráchel,“ spustil.

„Dotancujeme, Jayi, pak se vrátíme k práci.“

„Tak fajn.“ Nakonec, vždyť je to jenom VR, ne?

Ale neměl z toho dobrý pocit. Či spíše měl z toho mnohem lepší pocit, než by měl mít. Při tanci se snažil myslet na Saji a svého syna, ale bylo to těžké a Lewisová to vůbec neusnadňovala. Napadlo ho, že znovu vypne zpětnou vazbu, aby jeho tělo ve VR nekopírovalo jeho reakci z RS, ale ruce měl na jejím těle a nemohl zvednout ruku, aniž by narušil postavu.

To samozřejmě věděla, což bylo zjevně důvodem, proč ho vytáhla na tenhle parket.

Co má za lubem?

Skřípal zuby a snažil se vyvolat v paměti obrázek Saji a syna.

Lewisová při tanci tiskla tělo kjayovi. Jistě, byla to iluze, laskavost špičkové elektroniky a zařízení pro biologickou zpětnou vazbu; i tak bylo snadné odhodit nevěřícnost. Mohli být v nočním klubu v Chicagu za války, pohybovali se podle hudby od Billie Hollidayové, která zemřela dávno předtím, než se Ráchel narodila. Jay nebyl ošklivý, byl chytrý a bystrý jako bystřina. Ona měla odjakživa slabost pro chytré muže. Pochopitelně ho musela držet v šachu, protože pro ni byl nebezpečný. Ale nemuselo jít o nepříjemný úkol. A co lze provést ve VR, to se jistě podaří časem i v reálu…

Ona sama taky nebyla k zahození. Zaplnila svůj scénář vylepšujícími prvky – drobnými zařízeními, která měla u každého hráče evokovatpodvědomou reakci. Šlo o starý psychologický trik – dejte někomu slovní test vedoucí k tvorbě vět z pěti nebo šesti slov a vložte do nich téma pečlivým výběrem slov v každé větě. Tím ho navedete konkrétním směrem. „Autopilot“ podvědomí mozku obvykle činí rychlá rozhodnutí, takže se těchto slov zachytí: dejte do relace termíny jako „důvěryhodný“, „spolehlivý“, „chytrý“, „mazaný“, „schopný“ a pošlete tu osobu na krátký test. Bude se mu dařit lépe než jindy.

Když použijete slova jako „tupý“, „hloupý“, „zmatený“ a „pomalý“, tentýž kvíz dopadne výrazně hůř než obvykle.

Zdá se, že dojem je mnohem důležitější, než si většina lidí myslí. Ovlivnit lidi pomocí podvědomí je mnohem snadnější způsob manipulace, než by většina věřila. „Autopilot“ totiž bere určité věci za jisté; snaží se odrážet společenská očekávání. Vysocí, dobře vypadající, usmívající se lidé jsou obvykle považováni za inteligentnější, poněkud nadřazenější. Menší, oškliví a zachmuření lidé mají horší hodnocení – aspoň podvědomě, bez ohledu na to, zda to lidé přiznají. Je mnohem více vysokých generálních ředitelů než menších. A to svědčí o mnohém.

Scénář Ráchel prakticky přetékal náznaky, aby se Jay Gridley nechal unést a oddal se smyslové radosti, přičemž Ráchel měla být primárním centrem této radosti. Písně hrané kapelou měly vyvolat sympatii ke zpěvačkám – „Mean to Me“ a „Stormy Weather“. A instrumentálka „In the Mood“? To je přece jasné. Prsa dívky s cigaretami a její nabídka, balík cigaret na stole, zjevná kontrola tance, kdy se Jay pohyboval, jak si přál, těsný kontakt při ploužáku, i trumpetista s dusítkem, to vše navádělo Jaye po jediné cestě – k její ložnici.

Usmála se té představě. Sex ve VR nebyl protizákonný, nebyl důvodem k rozvodu, pokud se nepočítá nevěra v představách, což se nepočítá. Aspoň podle zákona ne. Jejím cílem pochopitelně bylo zmást Jaye, a až dojde na reálný svět – a ono na něj časem dojde –, jeho pocit viny nemůže škodit. Šťastně ženatý muž, který se zaplete s kolegyní? To mu jistě poskytne mnohem víc důvodů k zamyšlení než snaha vypátrat, zda kapitán Ráchel Lewisová je tím zloduchem, kterého hledá…

Jay byl ve svém oboru dobrý, ale ona taky. A muž s chytrou a nikoli nepohlednou ženou, která se ho snaží ulovit? Jay je ve zjevné nevýhodě…

Hudba dohrála a tanec ustal. Viděla, že její plán funguje, aspoň podle neradostného výrazu na Jayově tváři. Usmála se. „No, pěkné to bylo. Tak se vrátíme k práci, co říkáš?“

Cestou ke stolkům spustila kapela „Když v baru houstne dým“.

To tedy houstl.

Pinehurst, Georgie

Amos Jefferson Lowe pozval Thorna na procházku, aby se fena mohla trošku protáhnout. Thorn přikývl.

Amos byl pěkně urostlý muž, o půl hlavy vyšší a možná o patnáct kilo těžší než Thorn, měl trochu prošedivělé vlasy a pohyboval se jako člověk mnohem mladší než na prahu osmdesátky. Na sobě měl pracovní košili a montérky s těžkými botami a působil velmi štíhlým dojmem.

Zamířili po štěrkové cestě. Nejbližší dům byl asi půl kilometru od nich. Vítr byl studený a poměrně silný a Thorn jej cítil i přes bundu. Pokud Amosovi chladno vadilo, nedal to nijak najevo.

Pes běhal tam a zpět, očichával zem, jako by stopoval nějaké zvíře, trošku kulhal, ale nezdálo se, že by mu to vadilo.

Oba muži chvíli mlčeli. Thorn si vybavoval podobné procházky se svým dědou, když byl malý kluk. Někdy ušli i hodinu beze slova; pak se stařík zastavil a ukázal na zem: „Vidíš? Jelení stopy – laň a kolouch, vidíš ty stopy tady a tam?“

Děda viděl věci, které Thorn neviděl – a měl pocit, že je neviděla spousta dalších lidí. Děda byl spojen se zemí tak, jak se to většině lidí nikdy nepodaří.

Thorn se usmál při té vzpomínce.

Amos zvedl obočí.

„Jenom jsem si vzpomněl na dědu,“ řekl Thorn. „Když jsem byl malý, hodně jsme spolu chodili.“

„Už zemřel?“

„Ano, před nějakou dobou.“

„A tobě chybí.“

„Ano.“

Starší muž přikývl. Sehnul se, zvedl větev. „Sheilo!“

Pes se otočil a zahlédl větev. Amos ji hodil – ne moc daleko – a pes pro ni odběhl. Stařec se usmál.

„A tohle má být můj předsvatební pohovor?“

Amos se zasmál. „Marissa si vybrala sama a vybrala si tebe. Pokud nemá v palici dost na to, aby něco takhle zásadního nevěděla, tak už toho moc nezmůžeme.“

Thorn přikývl. „Ale…?“

„Kdepak. Žádné ale. Babička a já, my chceme, abychom v tobě viděli to, co v tobě vidí Marissa. Ruth si tě oblíbila ve chvíli, kdy jsi vstoupil do domu. Dokáže vidět věci rychleji; já jsem o něco pomalejší – obvykle to potřebuju promyslet.“

Pes přiběhl s větví a upustil ji před Thorna. Sehnul se a zvedl ji, hodil ji pár metrů před sebe. Sheila pro větev znovu odběhla.

„Ruth umí odjakživa rychle a přesně odhadnout charakter. Kdyby si myslela, že jsi pro naši vnučku ohrožení, tak by ti dala do sušenek jed.“

Thorn zamrkal. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že starší muž ho tahá za nos. Aspoň doufal, že tohle Amosův úsměv znamená.

„Na něco se tě zeptám. Chodil jsi hodně s barevnýma holkama?“

„Ne.“

Pes se vrátil, pustil klacek. Thorn jej znovu zvedl a odhodil.

„A proč teď začínáš?“

Thorn měl chuť pokrčit rameny, ale potlačil ji. Nějak mu to nepřipadalo vhodné. „Většinou mě přitahovaly vysoké a chytré severské ženy. Profesorky z univerzity, programátorky, jednou i doktorka. Marissa nevystavuje svou inteligenci na odiv – ale je chytřejší než já. A je s ní zábava. Je… moudrá v ohledech, kde já nestačím. A je nádherná. Asi by mi bylo jedno, kdyby byla zelená nebo modrá. Ale nevím, jak ona vidí mě.“

Pes se znovu vrátil, ale ztěžka oddychoval, když pouštěl klacek Thornovi k nohám. „To stačí, Sheilo,“ řekl Amos. „Nechci, aby ses unavila tak, abych tě pak musel nosit po schodech.“

Thorn by přísahal, že fena se usmála a přikývla. Nechala klacek na zemi, otočila se a šla po cestě znovu s čumákem u země.

„Dnes odpoledne bude pršet,“ podotkl Amos. „Být chladněji, tak chumelí, ale to tady moc často není.“

Thorn přikývl.

„Máš poměrně dobré místo,“ řekl Amos.

„Ano.“

„Baví tě to?“

„Většinou ano. Jsou dny, kdy bych nejradši sbalil kufry.“

„To je v každé práci stejné. A můžeš se tedy postarat o naši vnučku, až se rozhodne odejít z práce a zůstat doma? Třeba i mít dítě?“

Thorn se usmál.

„Unikl mi nějaký vtip?“

„Marissa vám neřekla, že jsem měl vlastní firmu, než jsem nastoupil k Net Force?“

„Nevybavuju si to.“

Thorn se ušklíbl. „Měl jsem štěstí a vyvinul jsem oblíbené programy. Prodaly se ve správný čas. Pokud mě vláda vyhodí, tak, hm, nebudeme hladovět.“

Starší muž přikývl. „To stačí. Marissa mi říkala, že prý šermuješ?“

„Trénuju sám, ale nejlepší formu jsem měl před dvaceti lety.“

„Fleret, kord nebo šavle?“

Thorn znovu překvapeně zamrkal. „Spíš kord.“

Amos odpověděl na Thornovu nevyslovenou otázku. „Počítám, že ti řekla i to, že jsem fanda do Shakespeara. Některé role vyžadují i trošku šermování na pódiu. Za ty roky jsem se toho trošku naučil.“

„Aha.“

„No, nechci už pejska přetěžovat moc, tak můžeme klidně zamířit zpátky. Ruth bude brzy chystat oběd, a já jí chci říct, aby ti do jídla žádný jed nedávala.“

Natáhl ruku. Thorn ji přijal. Amos měl pevný stisk. „Vítej do rodiny.“

„A je to?“

„Marissa si tě vybrala, Ruth se líbíš.“

„A co vy?“

„To je bez problémů – já poznal, že jsi v pořádku, jakmile ti pes přinesl klacek. Je to lepší odborník na charakter než Ruth nebo já.“

15

Let 1012 aerolinií Eastem Seaboard Ve vzduchu nékde nad Tennessee

Carruth seděl v první třídě a upíjel, ve sklenici měl kostky ledu s bourbonem. Usmíval se. Byl to pro něj reklamní týden, aspoň pokud jde o střílení do lidí. Nejdřív ti dva policisté, pak dva rádobyteroristé v New Orleans. Bylo fajn vědět, že když dojde na věc, ještě v tom umí chodit. Jistě, trénink na střelnici je fajn, VR je taky čím dál realističtější, ale skutečnosti se nic nevyrovná: pak pocítíte ten nával adrenalinu. Zpětný ráz pažby pušky do ramene, vůně střelného prachu, ostré prask!, když kulka vyletí z hlavně a prolomí zvukovou bariéru, což slyšíte i přes ucpávky uší…

Stiskl spoušť, nabil, znovu stiskl a protivníci byli vyřízení!

Věděl, že Lewisová nechápe ty tři skolené v Mississippi jako vítězství – kromě toho, že to přežila, protivníci ne –, ale právě proto tam byl on jako záloha, odvedl svou práci dobře. Ona dvakrát střelila kupce – bum-bum! hodně rychle – a on už měl na mušce toho, který se podle všeho skrýval jen pár metrů od nich. Sundal toho prevíta dřív, než vytáhl pistoli.

Druhého muže Carruth zahlédl, až když se dal do pohybu, ale poměrně dobře odhadoval, kde bude, a hleďme, on byl skoro přesně na tom místě.

Dva výstřely, dva živí, dva mrtví – lepší to asi být nemůže.

Tři mrtvoly na zemi a byl čas na odchod!

Lewisová zamířila k připravenému člunu. Buď to zvládne, nebo nezvládne, to je její problém. On nastartoval dodávku a mizel pryč.

Připravil si tři trasy, ale první mu bohatě stačila. Měl pocit, že se na něj směje štěstí – všude zelená, žádné nehody, žádná práce na silnici, plynuleji to snad ani nejde. Někdy prostě máte kliku a Carrutha těšilo, že tohle byl ten případ.

Přejel Mississippi po mostě na Highway 90 směrem na Gretnu, jel na západ a pak zahnul na prašnou cestu na jih. Zastavil u velkého kalného rybníka u železniční tratě – měli tady spoustu vody – rybníky, zátoky, kanály, jezera a další.

Nejdřív se pořádně rozhlédl, jestli ho někdo nevidí, pak teprve vytáhl pušku z dodávky.

Neměl k té pušce na jeleny žádný citový vztah. Hodil ji do rybníka. Nasedl do dodávky a pokračoval na západ kolem nemocnice farnosti svátého Karla, namířil na sever a na východ po 1-310 k letišti, pak na letiště. Pokud tu zbraň někdo najde, což nečekal, byla čistá, bez otisků a neexistoval způsob, jak ho podle ní vystopovat – koupil ji jeden z jeho lidí na střelecké výstavě v Orange County v Kalifornii od někoho, kdo neměl ani stolek, ale v hlavni pušky mu trčela cedulka „prodám“. Transakce za hotové – Carruthův muž neudal jméno a neznal ani jméno prodávajícího. Skvělé.

Vrátil dodávku bez magnetické značky, zahodil rukavice do koše a šel na letadlo s dvouhodinovým předstihem. Šlo to jako na drátkách.

Když nechal winchesterovku na dně rybníka, byl víceméně neozbrojen. Nechtěl riskovat, že by s pistolí BMF někam jezdil, takže ji nechal uzamčenou doma v trezoru.

Napil se. No, úplně beze zbraně nebyl. Měl kufr – jedno z těch velkých těžkých hliníkových monster, uvnitř dvě knihy tak tlusté, že sotva mohl kufr zavřít. Byl si poměrně jistý, že kufr a knihy by dokázaly přinejmenším zpomalit běžnou střelu z pistole, takže by ho nezabila, kdyby pronikla skrz. Pokud by se tedy nějaký únosce pokusil zmocnit letadla, měl by se čím ochránit, až by si na něj vyšlápl. A kdyby ten člověk měl nůž? Tak to by mu v souboji s vycvičenýmbojovníkem jednotek SEAL námořnictva s pětikilovým kovovým kufrem v ruce nepomohlo. Carruth by ho srazil k zemi jako hřebíček.

Nějakou dobu už nedošlo k úspěšnému únosu komerčního letadla v USA – ti maniaci, kteří provedli útok na Dvojčata, změnili únosy letadel na nebezpečný obor. Dřív by lidé klidně čekali, až si s tím úřady poradí; teď když někdo vstane a oznámí, že se zmocnil letadla? Vrhnou se na něj všichni cestující včetně batolat – budou do něj mlátit vším, co není přišroubováno. Když si myslíte, že to s vámi naperou do domu, pak vám človíček s nožem na obálky nepřijde tak děsivý. Píchnutí se dá přežít – náraz do mrakodrapu v rychlosti pár stovek kilometrů v hodině a výbuch už tak příznivé vyhlídky nenabízí.

Carruth dopil. Přemýšlel, jestli si má dát ještě, ale zamítl to. Potřeboval být střízlivý, co kdyby. Je hrozné, že člověk musí myslet na takové věci ve Spojených státech amerických.

No, Carruth byl připraven. Tohle letadlo nikdo neodveze tam, kam nemá, aspoň pokud u toho bude on.

Překážková dráha FBI/Net Force/Námořní pěchoty Quantico, Virginie

Bývaly dny, kdy se Abe Kent cítil na devatenáct. Z postele vstal odpočatý, nic ho nebolelo, a nebýt zrcadla v koupelně, skoro by na chvíli zapomněl, že devatenáct mu bylo před více než čtyřiceti lety.

Dnes to nebyl ten případ. Obvykle si v rámci zahřívání před překážkovou dráhou udělal deset až dvanáct shybů, padesát kliků, pár sklapovaček a protahovacích cviků, aby se mu krev rozproudila a klouby rozhýbaly. Ale blížila se fronta, padala studená a nepříjemná sprcha, trochu sněhu a pár ledových krupiček, a po osmi shybech věděl, že pokud si nechce něco natáhnout, musí toho nechat.

Než mu došla pára, svedl čtyřicet kliků a jednu sadu sklapovaček, ačkoli obvykle zvládal dvě. Byl pak tak utahaný, že představa, že teprve teď vyrazí na dráhu, mu připadala až příliš nepříjemná.

Ďábel, který mu seděl za krkem, řekl: Kruci, Abe, ty jsi teď generál, můžeš přece jenom rozdávat úkoly. Nikdo nečeká, že budeš pobíhat po překážkách v studeným dešti jako néjakej rekrut! Nemusíš dokazovat, jestli přeperešlidi, co by mohli byt tvoje vnoučata! Kašli na to! Bež domů, dej si horkou sprchu, dej si dvacet – zasloužil sis to!

Kent se usmál. Jo, takhle to začíná. Poslechněte tenhle hlas a hodně brzo budete sedět jenom u televize, srkat pivo a vzpomínat na to, jak to bylo za mladých časů super. Možná ho z dráhy odnesou s infarktem, ale pokud ano, určitě je to lepší, než sedět doma na zadku.

Zamířil k dráze.

Takhle brzy tu bylo jen pár lidí, navíc v té zimě a mokru. Jeden z nich přímo před ním mu připadal povědomý…

„Johne?“

„Dobré jitro, Abe.“

Muži si potřásli rukama. „Nevěděl jsem, že sem pořád ještě chodíš.“

„Musím,“ řekl Howard. „V civilu by se ze mě brzo stal bačkora.“

„Můžeš chodit do vyhřáté posilovny.“

Howard se zasmál. „Když to mám tady zadarmo? Kdepak. A kromě toho v posilovnách je příliš mnoho milých mladých děvčat v těsných kalhotkách, a moje žena nemá ráda, když se na ně dívám. Člověk se těžko soustředí na trénink. Tady to nehrozí, jsou tu jen páprdové ve špinavých mikinách.“

Kent se zasmál.

„Když jsem tě viděl, myslel jsem si, že se otočíš a půjdeš pryč,“ řekl Howard.

„Chvíli jsem měl sto chutí. Někdy je ta lenost skutečně nepřemožitelná.“

„To znám. Mám ti dát náskok?“

„To ne. Počítám, že starý páprda udrží krok s tlustým člověkem z formy, který už odešel z armády, i když mu je o dvacet míň.“

Oba se zasmáli.

Richmondy Virginie

„Věř mi, Tommy, líp to proběhnout nemohlo. Ve srovnání s Ruth a Amosem budou moji rodiče – pokud se někdy vrátí z dovolené v Kanadě – procházka růžovou zahradou.“

Thorn přikývl. „Líbilo se mi tam.“

„To je dobře.“

„A kdy bude ta svatba?“

Pokrčila rameny. „Mohlo by to být v pátek, kdyby šlo jen o mě, ale moje máti chce velkou slávu v kostele. I když už nejsem na bílý šaty nejmladší. Myslím, že máma ani nečekala, že k tomu někdy dojde, takže tohle je to nejmenší, co můžu udělat.“

„A čekáš tedy, že ta příprava potrvá pár měsíců?“

Zasmála se. „Pár měsíců? Bože, i blesková svatba by trvala takhle dlouho. Příprava normální svatby trvá nejmíň rok.“

„To si děláš legraci.“

„Tohle říkáš vždycky, když víš, že nedělám.“

„A co chceš tedy plánovat? Kostel, šaty, vytisknout pozvánky, najmout kněze.“

Znovu se zasmála. „Tolik se musíš naučit, a tak málo času…“

16

Washington, D.C.

Cestou na setkání s Carruthem Lewisová přemýšlela o svém novém problému. Začala tušit, že se objevují rizika při jednání s lidmi, kteří chtějí mít schopnost proniknout na vojenské základny. Lidé jako Azíz se nezastaví před smrtí jiných osob, aby získali, co potřebují. Myslela si, že toto riziko sníží, když do něj půjde po hlavě. Nejdříve protřídila potenciální kupující řadou slepých míst a zkratek po celém světě. Použila jeden server v severní Africe, pak se vytratila po vojenské komunikační družici nad Panenskými ostrovy, použila bezdrátový uzel v Argentině, ty všechny a ještě další vedly její signály tam a zpět mezi sebou, než je odeslaly na druhový server, který měla v pronajatém bytě v Delaware. Server všechny záležitosti ukládal do souboru, k němuž měla anonymní přístup na základě hesla, teoreticky nikdo netušil, že existuje, snad jen ona a poskytovatelé jmen domén. Šlo o složitou síť, takže nikdo by se neměl prodrat až k jejím dveřím. A pokud by otevřely dveře v Delaware bez deaktivace, k rozbušce tam byla připevněná cihlička C4, která by server a všechny přihlížející roztrhala na kousíčky, takže i kdyby někdo dospěl takhle blízko, tak z toho nic mít nebude…

Některé nabídky, které se k ní dostaly, nestály za posouzení, některé pocházely od vládních agentur různých zemí, možná včetně USA, jen velmi málo z nich vypadalo jako legitimní.

Ty posledně jmenované oddělila.

Pracoval pro ni velmi diskrétní vyšetřovatel, kterému jména poslala. Simmons byl pracovník vojenského zpravodajství, pak placený agent CIA a NSA, dokud ho nedopadli, jak obchoduje na černém trhu v Sýrii. Zjevně věděl, kde může příliš mnoho mrtvol ohrozit jakoukoli veřejnou legální činnost, takže byl potichoučku s tučným odchodným vyvázán z vládních služeb a musel slíbit, že bude držet jazyk za zuby a nevyčnívat, jinak že prý ho dostanou na protiteroristický zákon.

Lewisové se hodila jeho schopnost hrabat se v pátrání do hloubky a vyhledávat správné lidi.

Právě tak se dostala k Azízovi, a kdyby nebyl chamtivý, mohli si už plácnout.

Když však byl tenhle kupec po smrti, musela začít zase od začátku. Vrátila se tedy ke zkratkám a získala pár dalších potenciálních zájemců.

Jeden z nich prý pocházel z Blízkého východu, druhý, věřte nevěřte, z Austrálie. Než se však setká s někým dalším, musela mít jistotu, že to nejsou policisté, případně prověřit možné reference. Takže jména poslala Simmonsovi stejně jako předtím. Tohle byla nejriskantnější část celé operace a ona si dávala velký pozor.

Nemohla předpokládat, že další kupující bude nějaký fundamentalistický terorista, kterého ohromí zbraň mrtvého mučedníka, takže to vypadalo, že Carruth bude muset navštívit další armádní základnu. A tentokrát by se měl vrátit s něčím, co bude mít větší hodnotu než nějaká bambitka.

Čas utíkal. Ale Simmons se jí neozval, což ji trápilo. Mohlo za tím být několik nejrůznějších důvodů – ale i kdyby pro ni neměl nic užitečného, obvykle jí to poměrně rychle sdělil. Kdykoli pro něj něco měla, koupila si laciný jednorázový telefon, poslala mu číslo v zašifrovaném souboru a on se jí většinou ozval tentýž den, nejpozději zítra.

Jenže teď už od něj neměla zprávy třetí den, a to ji trápilo.

Místo, kde se měla sejít s Carruthem, bylo těsně před ní. Kavárna v ulici, kterou uzavřeli kvůli rekonstrukci. Museli jste zaparkovat blok odsud a dojít až sem, což za tu námahu nestálo. Vařili tu strašně a káva tu říkali té komerční břečce, co ji mají celý den v konvici…

Usmála se. Ona i Carruth asi zhubnou, jestli se budou pořád scházet na takových místech.

Zaparkovala auto a vystoupila.

Gril v centru

„Simmons. Tady je adresa,“ řekla Lewisová.

„A kdo je to?“ zeptal se Carruth.

„Bývalý pracovník zpravodajství – dělal pro armádní rozvědku, JMTS, pak pro CIA a NSA –, teď je na volné noze. Tenhle člověk pro mě vyhledává potenciální kupce našeho produktu.“

Carruth přikývl. „Fajn. A já za ním jdu proč?“

„Musíte zjistit, proč mi neodpovídá na e-maily ani telefonáty.“

„Možná zapomněl zaplatit účet za telefon.“

„A možná se změnil v motýlka a odletěl do střední Afriky.“

Carruth se podíval na adresu a usmál se. „Co tam mám udělat, až ho najdu?“

„Zjistit, proč se mi neozval v souvislosti s těmi dvěma jmény, co jsem mu poslala k prověření.“

„O koho jde?“

„To nemusíte vědět,“ řekla.

Zasmál se. „Pamatujete, když jste stála na cestičce v New Orleans a Abdul a jeho zlý bratr vystoupili zpoza stromů s pistolemi a chystali se vás odstřelit?“

„To si pamatuju, ano.“

„Kapitáne, jsme v tom oba až po uši a já prokázal svou loajalitu tím, že jsem ty prevíty zastřelil a poslal k ledu. Nehodlám zdrhnout a založit si vlastní firmu. Nemluvě o tom, že když se na ta jména Simmonse zeptám, tak by mi je mohl klidně omylem říct.“

Zamyslela se. „Tak fajn. Máte pravdu. Jeden z těch lidí je Australan, jmenuje se Brian Stuart; druhý je z Blízkého východu, používá jméno Alí bin Ráhmán bin Fahád Al-Saúd.“

Carruth zavrtěl hlavou. „Jeden z princů? Tihle hoši si dávají velký pozor, aby nepojmenovali nikoho, kdo je s nimi příbuzný, ne? Je to samý bin.“

„Podle mě je to jméno falešné,“ řekla. „Není to princ o nic víc než vy.“

„Takže já mám od Simmonse získat informace o Brianovi a binovi a pak jsme zpátky ve hře, že?“

„Pokud se prokáže, že některý z nich má přístup k požadovaným sumám peněz, tak ano. Ale počítám, že z té pistole, kterou jste ukradl, nebudou tak nadšení, takže asi budeme muset znovu navštívit nějakou základnu a přinést něco užitečnějšího.“

„Jako třeba?“

„Pár nápadů mám. Sejdeme se znovu, až se vrátíte. Tady je nové místo a číslo na nový jednorázový telefon.“ Podala mu žlutý samolepicí lístek s adresou a telefonním číslem.

„Další díra s děsným kafem?“ zeptal se. Přečetl si zprávu, zjevně si ji zapamatoval, pak ji zmačkal a strčil do kapsy.

„Ano. V podnicích s dobrou kávou bývají hosté, my ale nestojíme o žádnou pozornost.“

„Taky byste mohla přijít ke mně domů,“ řekl. „Mám nejlepší kávu ze Seattlu, umelu ji a dáme si.“

„Jo, ale až naprší a uschne.“

Zasmál se.

Cleveland Park Washington, D.C.

Pan Simmons měl kancelář na Connecticut Avenue, nedaleko od kina Uptown ve stylu art-deco. Poměrně příjemná oblast, většinou nízkopodlažní nebytové prostory, ale pořád to byla součást Cleveland Parku. Kancelář sídlila v cihlové budově, adresa stála nahoře nad vchodem. Asi si vede dobře.

Carruth se rozhlédl, jestli tu jsou kamery. Nevšiml si, že by se nějaká dívala směrem, kudy šel. Pokud byl Simmons špion, tak asi nechtěl místo, kde by byl moc na očích.

Na tlačítku nad adresou, kterou mu Lewisová dala, nestálo žádné jméno. Carruth klepl na tlačítko a čekal.

Nic.

Nahoře byly další čtyři kanceláře a on se mohl opřít o další tlačítka a nakonec by ho někdo pustil dovnitř, ale nechtěl tu nechávat více stop, než bylo nutné.

Bezpečnostní dveře byly z ocelového rámu, který měl působit jako tepané železo, kovové mříže vyplňovaly mezery, za nimi bylo sklo. Zámek se otevíral elektrickým impulzem shora nebo klíčem, nebyl to slepý, ale klasický zámek. Hodní lidé se měli zastavit tady.

Carruth měl s sebou slabý kousek pružinové oceli o něco menší než kreditní karta. Sáhl do kapsy u bundy a vytáhl tenké rukavice. Poskytovaly minimální ochranu před rozmary počasí, ale byly tak tenké, že jste v nich mohli používat své ruce. Mohl s nimi zvednout i pětník. Nemělo smysl nechávat tu otisky.

Prstem v rukavici otřel tlačítko, pak zasunul pružinu do okraje dveří.

Lidi, kteří šli po ulici, by si asi řekli, že má v ruce klíč.

Plochou pružinou mu trvalo celé čtyři sekundy, než uvolnil zámek a otevřel dveře. Vlastně to v podstatě byl klíč…

Usmál se a zamířil vzhůru.

Simmonsovy dveře byly neoznačené, měly jen číslo – 4 – a nacházely se na konci chodby vpravo. Všechny dveře zde byly pevné, bez skla, bez průhledů do chodby, takže nikdo neviděl, že tudy prochází.

V chodbě zjevně nebyla žádná bezpečnostní kamera.

Dveře pana Simmonse byly odemčené. Carruth otevřel dveře. „Haló? Pane Simmonsi?“

Jen co vstoupil dovnitř, ucítil zápach. Byl to ten nasládlý zápach něčeho zkaženého, jaký člověk nikdy nezapomene.

Ani nevytahoval zbraň, přešel do kanceláře a krátkou chodbičkou k zavřeným dveřím. Pokud tam byla mrtvola tak dlouho, že zapáchá, tak asi u ní nebude stát člověk s pistolí, který by čekal, až shnije a někdo se na ni přijde podívat.

Vnitřní dveře byly taky odemčené a za nimi, no jistě, ležel mrtvý muž na zemi vedle velkého dřevěného stolu.

Mohlo mu být pětapadesát, měl pleš a nadváhu. Na sobě měl kalhoty a sportovní bundu, světle modrou košili měl u krku rozepnutou. Zula se mu jedna bota, na noze měl světle šedou ponožku.

Za stolem bylo okno, ale zakrývaly je žaluzie.

Carruth se sklonil. Možná dva až tři dny. Žádné stopy po kulkách nebo zranění nožem. Žádná krev.

Nepatrně zaklonil muži hlavu – tělo už nebylo ztuhlé – a všiml si oděrky kolem jeho krku. Uškrtili ho slabým lankem nebo drátem. Nebyla to amatérská práce. A teď zraje ve vyhřívané budově. Ještě pár dní, a sousedi si toho všimnou.

V zadní kapse měl muž peněženku. V ní měl asi dvě stě dolarů ve dvackách a několik pětidolarovek a desetidolarovek. Měl i poměrně hezké hodinky. Loupež to tedy nebyla.

„Dobrý den, pane Simmonsi,“ řekl, když si prohlížel řidičský průkaz. Měl u sebe celkem tři řidičáky – z Washingtonu, Virginie a – no tohle – z Oklahomy. Měl i zbrojní pas z Washingtonu – to bylo obdivuhodné, protože ty se nesháněly snadno. Pak tam měl i pár velmi oficiálně vyhlížejících karet s fotografiemi pro FBI, CIA, NSA a metropolitní policii. Velmi zajímavé.

Carruth vrátil zpět obsah a peněženku mu zasunul zpět do kapsy. Všiml si přitom malého pouzdra na pistoli u opasku, ale zbraň, která v ní kdysi byla, zmizela.

Na stole stál počítačový terminál. Sedl si na židli a stiskl klávesnici. Terminál byl ve spánkovém režimu a s hučením obživl.

Našel program na zasílání zpráv a spustil jej. Když se pokusil získat přístup k doručené poště, chtělo to po něm heslo. Carruth nebyl počítačový maniak, který by se uměl vloupat do souborů. Podíval se do zásuvek, našel krabici plnou prázdných DVD. Zasunul jeden disk do mechaniky. Zkopíroval program na zasílání zpráv a k tomu co nejvíce dalších programů, vypálil je na disk, vysunul a strčil si jej do kapsy. Totéž zopakoval ještě třikrát, až zkopíroval celý pevný disk. Lewisová si s tímhle poradí, nechá to na ni.

Nastavil program na „Přeformátování disku“ a spustil jej. Doufal, že tím vymaže soubory tak, aby se k nim policie nedostala.

Zvedl telefon a stiskl ovladače. Simmons měl placenou službu Kabelový balík včetně příchozích hovorů, identifikace volajícího a předávání hovorů. Carruth stiskl tlačítko posledně vytočených čísel a objevil se seznam posledních hovorů. Vytáhl si z kapsy sešitek a opsal si čísla. Pak je smazal tlačítkem pro vymazávání. Policie si vyžádá seznam hovorů od telefonní společnosti, ale proč jim to usnadňovat.

Stálo tu pár kartoték, probíral se jimi i věcmi ve stole, ale nenašel nic jiného než šekovou knížku v prostřední zásuvce stolu s vyznačenou částkou čtyřiceti tisíc dolarů a drobnými. Všechno zásadní zřejmě bylo v počítači a chráněno heslem.

Sice ho to lákalo, ale nakonec nechal šekovou knížku ležet.

Zvedl se. Někdo tu zabil pana Simmonse, a i když si člověk v jeho oboru mohl nadělat spoustu nepřátel a nemuselo to mít nic společného s Lewisovou a Carruthem a jejich podnikáním, už jen ta možnost byla zlá. Mohlo jít jen o shodu náhod, ale co kdyby ne? Copak předchází pád?

V námořnictvu se Carruth naučil předvídat nejhorší scénář a připravit se na něj, dokud nezíská co nejpřesnější informace. Kdo si myslí, že tam bude patnáct nepřátelských vojáků, a nakonec jich najde jen pět, tak to je příjemné překvapení. Když jich čekáte pět a narazíte na patnáct? To nemusíte přežít.

A ten, kdo sejmul pana Simmonse – zjevně profesionál a velmi pravděpodobně byl ozbrojený –, byl nebezpečný. A pokud měl u sebe Simmons informace, které by vrahům umožnily nejmizivější šanci, že vypátrají kapitána Ráchel Lewisovou, tak je nutno vycházet z tohoto předpokladu. Pokud budou moci, tak se jim to povede, a jak se proti tomu nejlépe ubránit, až se to stane?

Nejvyšší čas zvednout kotvy. Tím, že tu bude stát, už nic dalšího nezíská, ale může hodně ztratit – když už je zase doma a má u sebe zbraň, která zabila dva příslušníky metropolitní policie. Ještě pár takových překvapení, a bude muset zvážit, zda si tu pistoli opravdu ještě nechá. Až tohle všechno bude za ním, bude mít spoustu peněz – koupí si pak stejnou a pojede lovit lvy, když se mu zachce. Možná by měl svou zbraň aspoň někam skrýt, aby ji nikdo nenašel, dokud nebude mít ty peníze. Nebyla to přece jeho jediná zbraň.

No, s tím si poradí později. Nejdřív se musí odsud dostat tak, aby ho nikdo neviděl.

Carruth se rozhlédl chodbou. Nikde nikdo. Vyběhl ven a sešel dolů po schodech, pak vyšel do chladného odpoledne. Rychle kráčel od budovy, sice ne tak rychle, aby upoutal pozornost, ale neloudal se.

Lewisovou tahle zpráva asi nepotěší, ale bude lepší, když se ji dozví, než naopak.

A co tohle bude znamenat pro jejich podnik?

17

Obchod a občerstvení Sinclair Washington, D.C.

Lewisová projížděla seznam čísel, která jí Carruth dal. Ta a zkopírované soubory – nebylo obtížné se do nich dostat, Simmons měl místo hesla své datum narození – poskytly jeho vrahovi nejméně dva prsty namířené aspoň nepatrně jejím směrem. Na seznamu byl párkrát jeden z jejích jednorázových telefonů a k tomu jeden e-mail.

Jednorázový telefon rozdrtila patou a zahodila ho do odpadkového koše na rohu ulice. E-mailová adresa byla falešná a vymazala ji. Zde stopa končí.

Možná že ten, kdo skolil Simmonse, s ní neměl nic společného, ale je lepší mít jistotu než potíže. Neexistoval způsob, jak by ji někdo mohl najít z toho, co měl v souborech. Telefon, který koupila za hotové v obchodě s elektronikou jednu rušnou sobotu; adresa e-mailu byla ze serveru v Hongkongu, zaplatila za ni kreditní kartou, která vedla jen k poštovní schránce pronajaté na falešné jméno. A už se k ní nevrátí.

Jenže:

Přece jen ji něco trápilo. Ona a Simmons se párkrát sešli. Nesdělila mu své pravé jméno, to jistě ne, ale on věděl, jak vypadá. A pokud ten, kdo ho zabil, hledal ji – neexistoval důvod, proč by to tak mělo být, ale co kdyby –, pak mu možná sdělil její popis, jestli na něj zatlačil.

A pokud Simmonse zabili, aby se dostali k ní?

Samozřejmě že „mladá žena s blond vlasy“ se hodí na spoustu lidí, a pokud nic jiného nemají, budou ji hledat milion let. Ale i přesto ji to trápilo. Co to znamená?

„Takže tohle bude pro nás problém?“

Zamítavě zavrtěla hlavou. „To sotva. Ať ho zabil kdokoli, s námi to nesouvisí. A i kdyby ano, není tady nic, podle čeho by nás mohli najít.“ Doufala.

Carruth přikývl. „To je dobře. Co dál?“

„Musíme – musíte – znovu na základnu.“

„A nezměnila už náhodou armáda všechny kódy a další věci?“

Usmála se. „Já jsem armáda, na to nezapomínejte. Gridley si možná myslí, že tyhle smyčky utáhl, ale nemůže mít jistotu a nikdo jiný taky ne. Mám nové kódy pro náš příští cíl.“

„A ten je…?“

Pověděla mu to.

Usmál se. „To se mi líbí. Konečně něco, na čem můžeme i vydělat. Kdy?“

„Nejlépe co nejdřív. Jak dlouho potřebujete?“

„Den nebo dva na nácvik scénáře, přípravu kluků. Cesta do Kentucky. Myslím, že se do toho můžeme pustit poměrně rychle.“

„Fajn. Tak do toho.“

Když odešel, seděla tam ještě pár minut nad chladnoucí kávou. Nelíbilo se jí, že Simmons je po smrti, ale nebyl to jediný využitelný pracovník. Najde si jinou smyčku a bude pořád všechno kontrolovat. Ještě nevykolejili.

Saloon Billa Curtise 13. ulice, 3. okrsek, údolí Chestnut St. Louis, Missouri Štědrý večer 1895

Zásadní je ten klobouk, říkal si Jay. Existovaly desítky příběhů a verzí toho, jak se to událo, dvacítky, možná stovky verzí toho, kdo co komu udělal, ale základem všeho byl ten klobouk.

Někdo tvrdil, že je to klobouk z lidské kůže, který vyrobil sám ďábel, aby zpečetil dohodu o duši pasáka Lee Sheltona, ale podle toho, co Jay zjistil, a to hlavně díky vynikajícímu dílu Cecila Browna, který o tom všem napsal celou knihu, to byl jenom obyčejný, vybledlý kovbojský klobouk. Mléčně bílý stetson se širokou krempou.

Štědrý večer roku 1895 a Curtisův saloon se nacházel uprostřed mokré čtvrti St. Louis v okolí barů, bordelů a kulečníkových heren.

Bylo tu plno kouře z doutníků a dýmek, hluk, vzduch by se dal krájet, všude čpěl rozlitý alkohol. Muži popíjeli nebo jedli nakládaná vařená vejce, ženy brakového charakteru nabízeli svou brakovou pověst na krátkodobé použití. Třebaže Jay obvykle své prostředí ve scénářích neměnil, tentokrát zvyk porušil – jeho bledá tvář by se sem nehodila. Tady byl – v terminologii té doby – negr; a postavu měl takovou, že by odolal běžné potyčce, na sobě hnědé kalhoty a boty a staral se o svoje.

Billy Lyons a Henry Crump, dva dobře oblečení černoši, stáli u baru mezi muži, kteří byli poněkud nižšího zařazení i kasty. Byl to podřadný bar a Lyons si vypůjčil nůž od Crumpa pro případ, že by musel vzít situaci do svých rukou. Jay tu historku znal: Oba muži byli na počátku večera v lepších podnicích, ale přišli si k Billu Curtisovi odfrknout, i když věděli, že tu jde o krk.

Jay však věděl, že po alkoholu je málokdo chytřejší.

Byla chladná a větrná noc a Billy s Henrym přistoupili blíž ke kamnům u baru. V pozadí vrzala ragtimeová kapela, pianista, banjo a kytara, hráli vánoční písničku, pak možná něco od Scotta Joplina. Tu a tam některý muž vykřikl nad kostkami na dřevěné hrací desce vzadu, a i když tu nebylo moc nacpáno, bylo tu dostatečně rušno na to, že byl svátek, kdy většina lidí zůstává doma s rodinami.

Billy s Henrym už pociťovali mírnou únavu po předchozích oslavách, začali pivem a povídali si o Vánocích a Novém roce.

Jay stál opodál, pil pivo a sledoval tuhle dvojici. Vytáhl z kapsy hodinky a podíval se na ně. Tak teď někdy…

Lee Sheldon, alias „Stack Lee“, alias „Stagolee“ dorazil a i ve slabém světle to byla pozoruhodná postava. Měl ručně šité kožené boty, „saintlouiské střevíce“ s nízkými podpatky, zahnutou špičkou a zrcátky na vršku, od nichž se odráželo světlo. Měl šedé psí dečky, šedé kalhoty s proužkem a kabát na žluté vyšívané košili s vysokým límcem. Červená vesta, slonovinová hůlka se zlatou hlavicí a stetson – s obrazem své oblíbené dívky a ženy Lillie vyšitým na lemu – doplňovaly krejčovskou dokonalost Stackova oděvu. Byl to bohatý pasák a oblékal se tak, aby to každý viděl – jako jeden z elitních pasáků – i jako majitel svého vlastního klubu, jak se proslýchalo. Proč nebyl tam, ale tady právě tuhle noc, to nikdo nedokázal říct.

V jiných příbězích vystupoval jako číšník, barman nebo taxikář, vyberte si. Všichni se shodovali na tom, že je to dandyovský typ se spoustou bankovek v kapse a nejméně čtyřmi či pěti ženami v závěsu, a to včetně manželky.

Jay se díval, jak Stack – pojmenovaný podle říčního člunu nebo jeho kapitána, podle toho, koho jste se zeptali – si zapálil velký doutník a zastavil se na kus řeči s někým poblíž. Jay nebyl tak blízko, aby ho slyšel, ale proslýchalo se, že Stack se ptal, kdo tu noc platí.

A ukázalo se, že Billy Lyons měl onoho chladného vánočního večera štědrou náladu, takže Stack zamířil jeho směrem a dovoloval všem pokochat se svou dokonalostí.

Stack a Billy se znali celou věčnost. Podle jedné verze mezi nimi panovaly neshody – Billyho nevlastní bratr, Charlie Brown, měl zabít Stackova kamaráda Harryho Wilsona a Stack se prý chystal k odvetě – ale té noci spolu postávali a popíjeli, smáli se a bavili se. Aspoň tedy prozatím.

Jay se přiblížil o krůček blíž a poslouchal. Hovor se stočil na politiku a hlasy nezněly tak klidně.

„Vo tom víš kulový,“ řekl Stack a vrtěl hlavou.

Billy se napil ze své sklenky. „Podle mýho vim víc než ty – já tam byl, slyšel jsem, co ten chlap řiká, rovnou vod něj.“

„Tak tys tam byl, jo?“

„No dyk ti to povidám, ty ignorante tupá.“

Stack postavil svou sklenici a zvedl se do celé své výšky, což nebylo zrovna moc; měl možná metr šedesát sedm až metr sedmdesát. Máchl rukou a trefil Billyho klobouk, buřinku.

„Já sem podle tebe ignorant, jo? Tak to máš za to,“ řekl Stack.

„Za to, jo? A tohle máš ty za to.“ Billy, vyšší muž, pleskl Stacka do stetsonu a poposunul mu jej trošku nakřivo.

Stack Lee se usmál. Narovnal si stetsona. Rychle zvedl ruku a chytil Billyho buřinku a strhl mu jí z hlavy. Držel ji v levé ruce a prudkým úderem rozdrtil dýnko, až rozbil lem. A zasmál se.

„Tys mně zničil klobouk!“ řekl Billy.

„To si piš.“ Hodil zničený klobouk na bar. „A vypadá teď mnohem líp, jestli chceš něco vědět.“

„Dlužíš mi za klobouk. Mám u tebe pětasedumdesát centů!“

„Pětasedumdesát? Hovno, za ty prachy si takovejchhle klobouků koupíš celej krám. Todle nemá cenu ani nikláku.“

Billy, který už byl opilý jako Dán, ale vůbec ho to nezpomalovalo, natáhl ruku, chytil Stackův stetson a strhl mu jej z hlavy. „No, a sme si kvit.“

„Vrať mi klobouk,“ řekl Stack.

„Kdepak, nevrátím, dokaď mi nedáš mejch pětasedumdesát.“

„Vrátíš mi ten můj klobouk, nebo ti dám přes držku!“

„To tvrdíš ty.“

Jay pozorně sledoval následující dění. Byla to lekce eskalace násilí – a taky ukázka, proč není vhodné pít a hádat se v zapadlém baru.

Stack vytáhl revolver Smith & Wesson .44 z modré oceli z kapsy svého kabátu a udeřil Billyho Lyonse do hlavy.

Billy nic neřekl, odskočil od baru a otočil se zpět k Stackovi s vražedným výrazem v očích. Nedostal takovou ránu, ale jistě to stačilo na to, aby ho to překvapilo a naštvalo.

V saloonu se rozhostilo hrobové ticho.

„Teď mi vrať můj klobouk, ty hajzle, jinak tě odprásknu!“

Lyons stále držel klobouk v levé ruce, zasunul si pravou ruku do kapsy, kde, jak Jay věděl, měl ten vypůjčený nůž.

„Ty šilhávej kreténe, tak ty mě chceš zabít!“

Nastal všeobecný úprk ke dveřím, jelikož většina z dvacítky lidí se v tu chvíli rozhodla, že má někde jinde mnohem důležitější práci.

V téhle části města se tasily zbraně poměrně často a málokdy nadarmo. Toho Štědrého dne bude v barech, hernách a bordelech v okruhu pár mil nejméně pět dalších přestřelek. Někteří střelci nebyli zrovna zdatní a nevinní přihlížející to pak poměrně často odnášeli. Není příjemné nechat se zastřelit za něco, co uděláte; ještě horší je přijít o krk kvůli zbloudilé kulce. Mrtvým je to ale jedno.

Stack ustoupil o tři kroky dozadu a namířil na Billyho.

Jay zůstával na svém místě.

Stack vystřelil. Jenom jednou, zasáhl Billyho do břicha. Výstřel byl v saloonu hrozně hlasitý a šedý kouř, který se mísil s tabákem, nesl nezaměnitelný zápach střelného prachu.

Billy Lyons padl zády k baru, svalil se na bok a pořád držel Stackův stetson.

Nikdo nic neříkal. Těch pár štamgastů a barmanů tam postávalo jako zkamenělí. Nikdo se nechtěl pohnout a nabízet se jako terč.

Billy visel na baru a upustil klobouk. Stack k němu přistoupil. „Já ti to řikal. Ten klobouk mi vrátíš!“ A na ta slova se sklonil, vzal si stetson a nasadil si jej.

Lyons klesl o kus níže. „Tys mě zabil,“ hlesl.

„Tys mi vzal klobouk. Můžeš si za to sám.“

Po těch slovech Stack schoval revolver a kráčel pryč.

Ploužil se, vůbec nespěchal.

Jay věděl, že Billy ještě nějakou dobu bude žít. Vezmou ho k ranhojiči, pak do nemocnice, kde zemře asi ve čtyři hodiny ráno. Nesvědčí to zrovna o jeho inteligenci. Jaký člověk odmítne vrátit odcizený klobouk majiteli, když se dívá do hlavně pistole?

No, takový, který bude brzy mrtvý…

Jay věděl, že Stack zamířil do jednoho ze svých domů – měl jich několik –, dobil revolver, zasunul jej do zásuvky a zcela lhostejně šel spát. Tak ho taky našla policie i s revolverem asi ve tři ráno, přibližně hodinu předtím, než Billy Lyons zemřel.

Tohle byl pravdivý příběh o tom, jak Stagger Lee zastřelil Billyho.

Žádný hazard, Lyons nevyhrál všechny Stackovy peníze, a i když Lyons měl tři děti s jednou z místních žen, nebyl ženatý s ní ani s žádnou jinou ženou, takže většina verzí o písních, které se vynořily později, se mýlila. Bylo to v St. Louis, ne v Memphisu, Chicagu ani New Orleans. A to, jak se Stack Lee Shelton stal jakýmsi hrdinou, to Jaye udivovalo. Chladnokrevná vražda kvůli klobouku mu nepřipadala vůbec hrdinná.

Stack Lee byl za tento zločin dvakrát souzen. První soud skončil neschopností poroty dojít k závěru, když Stackův bílý právník hovořil o sebeobraně kvůli noži v kapse Billyho Lyonse. Ale ten právník, alkoholik, zemřel krátce na to po bitce v opilosti a další Stackův advokát zjevně nebyl tak dobrý jako první. Při druhém stání byl tedy obviněn a odsouzen k pětadvaceti letům. Po krátké podmínce byl znovu uvězněn a zemřel v nemocnici Missourijského státního vězení 11. března 1912 na tuberkulózu.

Jedna z nejlepších písní, která se objevila na říčních lodích koncem devatenáctého století, obsahovala závěrečný verš, který se Jayovi líbil:

Kdo budeš někdy v St. Louis

A přijdeš do Curtisova klubu

Tam každej schod, to uvidíš

Je Billyho krví nasáklý

Povídám o mrtvým muži

Co ho zabil Stagolee…

Jay se díval, jak barmani a hosté táhnou Billyho Lyonse z klubu. Co se tady dozvěděl? No, ne tolik, jak doufal, ale aspoň to bylo zajímavé. A možná když se někdy naštve a odejde z Net Force, mohl by se dát na showbusiness. Dokázal vyprávět a předvést poměrně dobrý příběh. A pro tvůrce scénářů jeho kalibru se vždycky práce najde.

No co, proč ne zrovna Hollywood…

18

Pevnost Thomase Bravermana Winslow, Kentucky

Všechno to šlo jako po másle, říkal si Carruth. Bylo hotovo a už mířili pryč, a pak zničehonic se objevil faktor průšvihu a všecko se podělalo. Objevil se chlápek, co nemůže dospat, nebo potřebuje rozchodit křeč v noze nebo si zapálit, čertví, a začne hulákat a všude se rozsvěcují světla…

Carruth ho umlčel, ale lék – kulka z pistole BMF – byl horší než choroba. Ani nepřemýšlel, prostě zbraň vytáhl a pálil, skoro instinktivně.

Rána z pistole zněla jako výbuch bomby a všichni, kdo měli lehčí spaní, se po tomhle kraválu posadili na posteli.

A teď, když jejich dodávka s pištěním pneumatik proletěla serpentinou tři kilometry od základny, s hummerem plným lidí z vojenské policie v patách, si Carruth uvědomoval, že jsou v pěkné bryndě. Vojenské policii možná ujedou, ale existují i takové věci, jako je vysílačka, a jakmile se armáda postaví na nohy, začne volat o pomoc. Jistěže by se rádi postarali o svoje věci sami, ale kdyby jim Carruth a jeho lidi ujeli, tak by začaly padat hlavy, a o to šlo především.

Zátarasy státní policie by Carruthovu situaci určitě nezlepšily.

Stark ležel na korbě a hvízdavě dýchal kvůli střele z M-16, která se mu pravděpodobně zachytila v jedné plíci. Dexter mu přitiskl tlakový obvaz na ránu, aby zastavil krvácení a bodl Stárkovi do nohy injekci morfia proti bolesti, ale nevypadalo to s ním dobře. A fakt, že ležel na korbě dodávky, která se řítila stodvacítkou po silnici, zraněnému nijak nepomáhal.

Carruth se otočil na Hilla: „Pošli jim jednu.“

Měl na mysli hračky, které právě ukradli, šlo o čtyři poloautomatické raketomety včetně raket M-47, alias FGM-77. Říkalo se jim Dragon, šlo o přenosnou zbraň proti obrněným vozidlům od firmy McDonnell-Douglas tvořenou odpalovačem, střelou a systémem navádění pomocí kablíku. Byla to víceméně starožitnost, kterou měli vedenou jako přebytek, protože ji nahradil bezdrátový typ FGM-148 Javelin. V armádních skladech jich však stále bylo poměrně dost a fungovaly bezchybně. Dragon se snadno ovládal: namíříte na terč a stisknete spoušť. Pokud nepohnete mířidly, tak na to místo dopadne raketa. Ideální na dvanáct, patnáct set metrů a se schopností proniknout pancéřem o tloušťce 400 mm. Skvělý likvidátor tanků.

„Tady to nemůžu odpálit, šéfe,“ řekl Hill. „Zpětný zášleh spálí vnitřek dodávky na kov a zabije nás všechny.“

Pravda. Starý systém neměl motor pro měkké odpálení a nebyl naváděn infračerveným senzorem jako nové javeliny, které stačilo odpálit a o víc se nestarat. Mohli jste okamžitě nabít další v nějakém domě nebo voze a nemuseli jste čekat a použít naváděcí kablík. „Já vím. Připrav to. Vyhoď pár granátů, aby trošku couvli, a za příští zatáčkou trošku zpomalíme a já vypadnu.“

„To je šílený,“ řekl Hill.

„Furt lepší než strávit zbytek života v Leavenworthu – nebo na krchově.“

Hill přikývl. Vytáhl tříštivý granát M-61, olivově zelený se žlutým proužkem nahoře, trhl za pojistku, vteřinu počkal a hodil jej zezadu ven. Granát byl protipěchotní, neměl zastavovat vozidla, ale udělá velký rachot, záblesk a možná i zasype pronásledovatele trochou střepin. Trošku je zpomalí.

Granát poskakoval po silnici – Carruth viděl jiskry v místech, kde se dotkl asfaltu – a chvíli poté explodoval.

Světlomety hummeru pohasly a prudce brzdily.

Běžné hummery nebyly moc dobře pancéřované, pokud vůbec. Granát mohl ve voze prorazit díry, třeba i zabít řidiče. To záhy poznají.

„Blíží se zatáčka, šéfe. Ještě pár stovek metrů.“

„Zpomal, až jí projedeš. Najdi mi měkký místo!“

Carruth sebral dragona. Celé to vážilo dvacet, dvaadvacet kilo. Doufal, že to neupustí a nerozbije, až dopadne na zem.

A doufal, že on sám se nerozbije.

Hill vyhodil další granát, tenhle načasoval pro výbuch nad zemí.

Dodávka zpomalila. Carruth vyskočil, dopadl na zem vedle silnice, překulil se, vstal, znovu spadl zcela bez dechu. Hergot!

Dodávka uháněla pryč.

Carruth se odplazil kousek dál od vozovky, pak se rozplácl na zem a nehýbal se.

Světlomety hummeru se prohnaly zatáčkou. Vozidlo letělo dál. Z okna spolujezdce se vykláněl nějaký voják a mířil puškou M-16 na dodávku před sebou.

Carruth se posadil, zapnul elektroniku, zamířil kříž na zadní část hummeru. Už byl skoro sto metrů daleko. Moc blízko, pokud nechtěl dostat některou střepinou…

Dvě stě metrů… dvě stě padesát…

Odpálil. Ozvalo se hlasité svissst! Raketa uháněla pryč. Maximální rychlost byla jen pár stovek metrů za sekundu, takže jí chvíli potrvá, než tam dorazí, ale hlavní je nespouštět mířidlo z terče, pořád zamířené…

Raketa zasáhla zadní část hummeru. Raketa a hummer vyletěly do vzduchu současně v strašném záblesku a hluk k němu dorazil o něco později…

Měl pocit, že to hrozně dlouho trvá, než se pro něj dodávka vrátila, ale nemohlo to být víc než pár minut. Projeli kolem hořících zbytků hummera a vojáků v něm.

„Pardon,“ řekl Carruth, když je míjeli.

„Stark umřel,“ řekl kdosi.

Carruth přikývl. „Musíme se zbavit dodávky, a to rychle. Dojeď na výměnný bod.“

Výměnný bod se nacházel za starou čerpací stanicí; čekaly tam dva pick-upy. Vylezli z větší dodávky, naložili do nich dragony a zakryli je hadry.

Carruth vypustil pár galonů benzinu z nádrže velké dodávky, polil Stárkovo tělo a vnitřek dodávky. Nasedl do jednoho z pick-upů, vyklonil se a zapálil světlici. Když míjeli dodávku, světlici odhodil. Ve voze nebyly žádné doklady, nic, podle čeho by je šlo spojit se Stárkem, a než se sem kdokoli dostane, bude z něj oharek.

„Jedeme!“

Oba menší vozy odrazily.

Dodávka se změnila v oranžovou ohňovou kouli.

„Adios, amigo,“ řekl Carruth. Zasalutoval směrem k vnějšímu zrcátku. Aspoň Stárkovi zajistili vikinský funus, nebo tak něco.

Světlo z hořící dodávky bylo vidět daleko za nimi, když odjížděli pryč.

Tohle byla noc na spalování všeho, to jistě.

Lewisová asi nebude nadšená.

Pentagon Washington, D.C.

Tentokrát si generál Hadden pozval Thorna do své kanceláře. A nebyl zvyklý chodit kolem horké kaše.

„Netěší mě váš postup v téhle věci, Thorne. Včera v noci někdo ukradl čtyři raketomety z jedné z mých základen a zabil pár mých vojáků – ztratili jsme šest mužů při raketovém útoku na vozidlo plné příslušníků vojenské policie!“

„To je mi líto. Pracují nám na tom nejlepší lidé na světě, jdeme tak rychle, jak to jde. A víc dělat nemůžeme.“

„To říkáte vy, ale já nevidím žádné výsledky, dostávám jen počty obětí.“

„Ve vší úctě, pane, my nevyrábíme hamburgery a hranolky. Někdy to prostě nejde tak, jak by si člověk přál. Máme co do činění s pachatelem, který je chytrý a nechce se nechat dopadnout. Naši lidi jsou na jeho stopě, postupují, a tak to funguje.“

Hadden řekl: „Vždycky existuje něco, co může postup zrychlit – jdeo to, přijít na to. Možná vaši počítačoví odborníci potřebují větší motivaci. Možná… přímý dohled. Podle toho, jak já tomu rozumím, vy jim něco dáte a vypustíte je – nejste tam a nedohlížíte na ně, jak pracují.“

Thorn zavrtěl hlavou. „Pane, já jsem do téhle pozice nastoupil z počítačového průmyslu. Pracoval jsem s počítačovými odborníky odjakživa. Byl jsem vlastně jedním z nich. S časovou tísní si dokáží poradit hodně dobře, ale stát nad nimi a řídit jejich kroky je horší než snaha sehnat kočky do houfu. Nejlepší hráči jsou jako umělci; jak na ně začnete naléhat, přeruší to, co dělají, a složí ruce. Tohle není malování po číslech.“

„Já nemluvím o člověku s karabáčem v ruce, Thorne, ale o tom, že bych vám třeba dodal nějakého… asistenta. Výkonného odborníka, vedoucího kanceláře, někoho, kdo by zajistil, aby věci běžely rychleji.“

Thorn se zasmál.

„Nejsem zvyklý, že by se lidé vysmívali mým nápadům, mladíku.“

„Nejste zvyklý jednat s tímhle typem civilistů, pane generále. Nemůžete nabulíkovat mým lidem, že pořád jsem velitelem já, když tam pošlete nějakého ouřadu, aby na ně dohlížel. Jsou dost chytří na to, aby věděli, že bych někoho takového nikdy nepřijal. Pokud se tam objeví, budou vědět, odkud přišel, a pochopí i proč. Kdokoli z našich špičkových pracovníků by mohl ještě dnes odpoledne odejít a sehnat si lepší práci s vynikajícími podmínkami – víc peněz, víc výhod, naprosto žádný přímý dohled a mohl by pracovat z domova. Možná je budete moci přilákat a udržet si je, ale bez jejich plné spolupráce od nich nikdy nedostanete to, co potřebujete.“

Odmlčel se a nespouštěl oči z Haddena. Pak dodal: „A kdybyste chtěl vyhodit mě, pane, tak to je taky v pohodě. Můžu mít stůl vyklizený ještě dnes odpoledne.“

„Nikdo vás nevyhazuje.“ Thorn zaslechl to nevyslovené „zatím“.

„Fajn. Takže pokud bude na dveřích moje jméno, nikdo mi nebude posílat asistenta, kterého nechci nebo nepotřebuju. Mí lidé tuhle práci dokončí tak rychle, jak je to možné. Nebudou zpomalovat ani zrychlovat – když budete stát u postranní čáry a křičet’Zrychlit, zrychlit!‘ na někoho, kdo uhání maximální rychlostí, ničemu to nepomůže.“

Předseda sboru náčelníků štábů byl podřízen civilistovi, prezidentovi Spojených států, ale Thorn odhadoval, že nebyl zvyklý na odmlouvání od kohokoli níže postaveného. Thorn tušil, že to nenese nejlíp.

„Je to podobný úkol jako přesívat pláž a hledat konkrétní zrnko písku. Naši lidi ho poznají, jakmile ho najdou, ale nemůžou prostě přijít na dunu, zvednout to zrnko a říct,’Aha!‘“

Hadden nic neříkal.

Thorn už měl v minulosti co do činění s podobnými lidmi – generální ředitelé velkých firem bývají blázni do řízení; šlo o součást toho, jak se dostali na vrchol, když lpěli na všech detailech. A armáda Spojených států byla velmi velká firma. Thorn řekl: „Chápu, že sedíte na horkém křesle, pane generále, a že odpovídáte za spoustu věcí, o kterých já nemám ponětí. Ale takhle my pracujeme. Jakmile vypustíte psy, musíte počkat, až chytnou stopu a nadeženou zvěř.“

„Nerad čekám.“

„To chápu, pane, já taky. Nemusí vás to těšit, ale musíte to pochopit. Takhle to prostě je.“

Hadden o tom chvíli přemýšlel. „Dobře. Ale nakažte svým lidem, aby se rozhodně vůbec neloudali.“

„Ano, pane.“

Ale Thorn nic z toho Jayovi neřekne. Generál si myslel, že trocha nátlaku pomůže udržet lidi na nohou; pocit, že jim někdo kouká přes rameno, ale v tom se mýlil. U těchhle lidí by to věci jen uškodilo.

Když Thorn odcházel z Pentagonu a mířil k vozu a řidiči, uviděl, jak po cestě k němu spěchá Marissa.

„No ne, Tommy, co ty tady?“

Ani na vteřinu si nepomyslel, že by mohlo jít o náhodu. „Ty mě sleduješ?“

„Samozřejmě. Snad sis nemyslel, že jsem tady náhodou, ne?“

Usmál se. „A proč?“

„No, býváš poměrně zaslepený, takže by tě mohlo napadnout, že jsem se náhodou ocitla právě tady…“

„Ne, Marisso. Proč mě sleduješ?“

„Jen mám o tebe starost. Bála jsem se, abys tam nesděloval předsedovi sboru náčelníků štábů, že už si s ním nechceš hrát.“

„Skoro. Ale on mě nevyhodil a já nerezignoval.“

„To je dobře. Učíš se trpělivosti, to se mi líbí. Je pravda, že pro tebe něco mám, když už pracuju jako spojka CIA k Net Force – i když nevím, jestli to k něčemu dnes je.“

Zvedl obočí.

„Víš o tom vloupání, při němž byly odcizeny raketomety M-47 Dragon?“

„Myslíš ty, kterými pak vyhodili do vzduchu policisty, kteří je sledovali?“

„Jo, ty. No, ukázalo se, že máme jednoho z jejich lidí. Zabila ho střela z M-16. Snažili se spálit jeho tělo v dodávce, kterou použili, ale tu jsme získali a zjistili jsme jeho totožnost; potvrdily ji záznamy od zubaře.“

„To je skvělé.“

„Možná pro tebe. Ukázalo se totiž, že ten člověk byl od nás – ze CIA.“

„Nekecáš?“

„Kdepak. Pracoval externě, nebyl přímý zaměstnanec. Jmenoval se Stark. Dříve byl v armádě – u Rangerů –, pak fungoval jako žoldák v Kongu, pak se potuloval po Iráku jako soukromý ochrankář. Zjevně ho místní stanice používala pro získávání informací – mluvil trošku arabsky a kurdsky. Před pár lety jsme ztratili jeho stopu. Podle svého pasu je pořád na Blízkém východě.“

„Pokud jste jeho tělo našli v dodávce v Kentucky, tak odhaduju, že používal i jiný pas,“ řekl Thorn.

„Chytréj kluk. Nechala jsem ty informace poslat tvým lidem – známí, společníci, příbuzní, bývalá jednotka a tak. Možná by Gridley zjistil něco, co nám uniklo.“

„To doufám. Ty raketomety, které ukradli – jak těžké by bylo s tím sundat osobní letadlo?“

„No, je to starý model, teď už jsou lepší, ale – stačí zamířit a stisknout spoušť. Když se dostaneš na kilometr od cíle, třeba od Bílého domu, tak klidně prostřelíš raketou prezidentovo okno.“

„Toho se Hadden doopravdy bojí,“ řekl Thorn.

„Jistě. A má proč. Neprůstřelné sklo nezastaví protitankovou raketu. Proletí cihlovou zdí jako horký nůž máslem.“

Thorn přikývl. „Nechceš svézt?“

„Mám svoje auto. Zavolej mi, až pojedeš z práce.“

„Rozkaz.“

Cestou k autu Thorn přemýšlel o nových informacích. Chápal, že obavy generála Haddena jsou oprávněné. Tihle lidé zjevně dokázali proniknout na základny armády zcela libovolně, tahle poslední epizoda jim dodala zbraně, s nimiž by mohli napáchat hodně škody.

Co se pokusí sebrat příště?

Možná by se o tom měl aspoň zmínit Jayi Gridleymu…

19

Džungle Nejhlubší, nejtemnéjší kout Afriky 1940

Jay Gridley měl na sobě jen bederní roušku a u pasu měl nůž a pohupoval se na silné a pružné liáně. Kolem těla mu proudil horký vzduch džungle a slyšel volání:

„Hůůů-háááá-hůůů-hááá-hůůů-hááá!“

Usmál se. Volání o pozornost opičího muže zvládl velmi dobře. Sledoval v mládí celkem hodně filmů o Tarzanovi a trénoval ten křik slavného Johnnyho Weissmullera. Jistě, Tarzana hráli i jiní herci, předtími potom, někteří dobří, jiní strašní, ale Jay uznával jen jediného Tarzana – James Bond byl taky jen jeden, Sean Connery…

Když ho liána donesla k silnému stromu, pustil se jí. Napadlo ho, že by ten křik zkusil znovu, ale nebylo to nutné. Obyvatelé džungle věděli, že Jay tady je, nebylo o tom sporu. Jako u většiny svých scénářů Jay spojil fakta s fikcí do snad bezešvého celku. Třeba ten křik. O jeho zrodu se tradovalo několik historek. Weissmullerova verze zněla, že křik založil na tom, že jako malý chlapec jódloval. To byla holá fikce. Johnny Sheffield, který hrál „chlapce“ v roce 1939, si pamatoval, že někdo ze zvukařů zahrál něco na piano a nahrál si hlas, pak si s tím pohrával.

Ve skutečnosti výkřik – původní verzi MGM – vytvořil Douglas Shearer, technik, který křik nahrál; možná šlo opravdu o Weissmullerův. Shearer výkřik rozdělil a pustil jej pozpátku. Od druhé půlky byl křik opačnou částí první půlky, zněl stejně zepředu i pozpátku.

Později, když filmy přešly z MGM do RKO, Weissmuller přišel se svým vlastním křikem a předvedl jej i na plátně. Neznělo to stejně, a i když někteří lidé preferovali tuhle verzi, Jay si oblíbil verzi MGM. Poměrně dost se mu dařilo opičit se – když se chcete houpat na liánách, musíte i dobře znít…

Ale dost už o tom, Jayi. V buši byli zlí lovci a on je musel vypátrat a zjistit, kam přesně mají namířeno. Chytil další liánu, která tam byla připravená, a vrhl se do vzduchu.

Přemýšlel, kdo asi nachystal ty liány na správné místo. Že by si každé ráno Cheetah přivstal a nachystal je? Jistě by nevypadalo hezky, kdyby opičí muž přistál na větvi, skočil do prázdna a někdo mu tam zapomněl přichystat liánu…

Ale tak proč ne, klidně si ještě může zakřičet: „Hůůů-háááá-hůůů-hááá-hůůů-hááá!“

Je to tady pořádná zábava…

Jay postupem času dospěl až na zem. Houbovitá půda byla pro bosá chodidla příjemná. Tábor zlých lovců byl nedaleko, s lehkostí pronikal mezi stromy.

Jedním z prvků jeho scénáře byla nepřítomnost komárů.

Vždycky se nad tím pozastavoval – buď divocí obyvatelé džungle mají přirozenou chemickou ochranu, jinak by museli vypadat, jako když mají neustále nějakou vyrážku, když by je komáři pořád hryzali. Jay také připustil přítomnost několika velkých hadů škrtičů, ale nezaplnil džungli jedovatými hady. Šlápnout bosou nohou na hada, když se proplétá džunglí, to by asi nebylo klidné odpoledne: „Hůůů-háááá-hůůůa kruci, kousnul mě had!“

Ale i tak šlo o přiblížení se filmové verzi džungle.

U tábora lovců stál obrovský strom, Jay po něm snadno vylezl a usídlil se na široké větvi asi šest metrů nad zemí. Smrákalo se a rychle padala tma – v tropech se stmívá rychle – a lovci se sesedli kolem velkého ohně, jejich domorodí nosiči posedávali u několika menších, všichni si opékali nějaká zvířata. Ve snášejícím se soumraku zařvalSimba a Jaye potěšilo, jak se lovci i nosiči nervózně rozhlížejí při zvuku lvího řevu. Ačkoli většinou lovily hlavně lvice, ten samec s velkou hřívou měl mnohem impozantnější vzezření a rád hovořil nahlas.

V jednadvacátém století by sezení na vysoké větvi stromu za snášející se noci ochranu moc neposkytlo – existovaly infračervené brýle, noktovizory, detektory tepla, FLIR, všechny možné způsoby, jak zahlédnout převážně nahého muže na stromě, a to i v černočerné tmě. Ale ve 40. letech nic takového nebylo – a nikoho ani nenapadlo zvednout oči. To Jayovi připadalo fair, jelikož on měl k dispozici jen vlastní mozek a nůž, zatímco lovci měli pistole, pušky, brokovnice a nosiče, kteří jim to všude nosili.

Hlasy skupiny – měla pět členů – stoupaly k Jayovu úkrytu:

„A já vám povídám, že na domorodý kletby nevěřím.“ To řekl Stone, vedoucí. Byl z nich nejzákeřnější – jakmile vás zahlédl, střílel, a udělal by cokoli, aby se dostal k pokladu. Měl úzký knírek a v určitých nízkých společenských kruzích by byl považován za neodolatelně krásného.

„Jo, ale naši nosiči na ně věří.“ To řekl Mackey a jeho hlas zněl jako sténání. Byl to spíš zbabělec, ale do zad by vás střelil, mít příležitost. „Kdo nám pomůže vynýst poklad, když se nosiči rozutečou po džungli?“

„Každej uneseme svůj díl,“ řekl Stone. „Nebo se můžeš sebrat a vrátit se hned do Boombahbah, když se tak bojíš.“

„Pánové, takhle se nikam nedostaneme.“ To pronesl profesor. Byl nejstarší a nejvzdělanější z celé skupiny. Šedé vlasy i vousy, byl zde z vědeckých důvodů, ale nechal se najmout ostatními. Nevyznal se v reálném životě, a až se všechno zhroutí, profesora udiví, jak zlí jsou ti muži, s nimiž cestoval.

„Profesor má pravdu.“ To řekl Armstrong, poměrně dobrý člověk. Fajn chlapík, jak by řekli Britové. Zde byl hlavně kvůli Josephine, profesorově dceři, která byla krásná a trošku praštěná, když běhala po džungli v khaki sukýnce a blůze.

„Pořád myslím na toho chudáka chlapce, kterého snědl krokodýl,“ pronesla Jo, která spíš měla zůstat doma a vyšívat nebo péct koláčky. Džungle není místo pro takové ženy…

Ozvalo se souhlasné mručení. „Jo, smůla. Krokouš. Hm.“

V těchto starých filmech byl přístup bělochů k domorodým nosičům spíše na úrovni nezájmu.

V další fázi příběhu se jen Jo měla dostat živá z džungle, a to ještě jen s Jayovou pomocí. Viděli lvy, nosorožce, krokodýly, gorily a slony, brzy se měli setkat s ostrozubými kanibaly, jejichž jediným smyslem života bylo střežit bájné klenoty Alabary a pojídat ty, kdo jim je chtějí ukrást.

Domorodí nosiči, kteří měli v téhle věci výrazně víc rozumu než bílí lovci, už zjistili, kterým směrem fouká vítr v těch nebezpečných lesích, a plánovali útěk, jakmile lovci usnou.

Až se dostanou k jeskyni, Mackeyho popadne chamtivost a bude si chtít nacpat kapsy pokladem, načež se utopí v tekutém písku. Armstrong zakryje vlastním tělem Jo a za odměnu dostane zásah kopím do jater. Profesor padne jako další na následky zásahu šipkou. Stone vyprázdní svůj revolver do blížících se kanibalů a naposledy bude spatřen ve zmenšujícím se kruhu štíhlých a vyhladovělých domorodců, kteří si přišli pro večeři. A Jo vysvobodí z džungle Jay, strop jeskyně se zřítí a pohřbí skrytý poklad navěky.

Jo se zalíbí dřevěné chatrče, šimpanzi a možnost plavat s Jayem nahá v jezírku, ale tak daleko to nedojde.

Jay se usmál. Bylo to všechno tak… jednoduché. To byly ty časy, kdy se nikdo nepídil po složitých odpovědích a zloduši vždy dostali, co zasloužili…

Jay ve skutečnosti hledal spojení mrtvého teroristy na jeho živé přátele. A hromada klenotů je naprosto ideální metafora.

Jak by se asi takové bohatství v diamantech, rubínech, smaragdech a nejrůznějších zlatých ozdobách dostalo do skalní jeskyně uprostřed bezejmenné africké země v hluboké temné džungli? Koho to zajímá. Tady nikdy nebyla žádná civilizace přesahující hliněné boudy a hladovějící domorodce – Aztékové a Mayové byli v Jižní Americe. Drahé kameny byly všechny leštěné a zasazené, museli je vyrobit zkušení klenotníci, kteří tu nikdy nebyli. A proč by lidé schopní vyrobit takovou kupu bohatství to všechno táhli osmdesát kilometrů nejhlubší, nejtemnější džunglí plnou zvířat a malárie, aby ji ukryli do jeskyně?

Protože si to scenárista přál, to bylo Jayovi jasné. Žádný jiný reálný důvod v tom nebyl, a bylo jedno, co spisovatel navyprávěl o starověkých civilizacích a podobných nesmyslech. Jay scénář jen používal, sám ho nevytvořil…

Jay se usmál. No, realita nepatřila k primárním východiskům jeho scénáře, kdy se houpe na liánách a jódluje přitom, sráží zloduchy a zachraňuje spanilé panny…

Ale zpět k rozhovoru. Jay tu chtěl něco zaslechnout, a nakonec se to objeví. Kde je přesně ta jeskyně? To ještě nevěděl, ale pokud se s touhle skupinou zdrží dost dlouho, dozví se to.

Jak těch pět sedělo kolem ohně, tváře jim osvětlovaly oranžové plameny vystřelující jiskry do temnoty, Jay seděl na větvi jako pán všehomíra a poslouchal.

Do tmy nějaké zvíře zavolalo: „Jú-hou! Jú-hou! Jú-hou!“

Fajn detail, pokud to sám říká…

„Jayi?“

Chvíli mu trvalo, než se rozkoukal. Tenhle hlas přece nepatří…

Thorn. Jeden ze dvou lidí s možností proniknout do Jayova světa VR.

Bude se muset k lovcům vrátit později. Pokud ho volá šéf a chce jej vyrušit, když je ve VR, jde o něco zásadního.

„Ukončit scénář,“ řekl Jay.

Džungle se vytratila a Jay zůstal ve své kanceláři oblečený do svého obleku pro VR.

Thorn stál ve dveřích.

„Copak, šéfe?“

Thorn řekl: „Právě jsem absolvoval příjemný rozhovor s generálem Haddenem,“ začal.

„Ó jé.“

„Ano, to jsi vystihl přesně…“

20

Poblíž Mare Ingenii Měsíc

FBI a armádní rozvědka vyslaly své pracovníky pro informace o mrtvém teroristovi a po rozhovoru s Thornem se Jay rozhodl, že může svůj čas strávit lépe, když se bude zabývat věcmi, které nenajdou tak jako on. Takže když Thorn odešel, Jay opustil scénář z džungle a vydal se na odvrácenou stranu Měsíce.

Z okraje kráteru, kde stál, měl Jay dobrý výhled na mimozemskou základnu. Sice se nacházel na „temné“ straně Měsíce, ale přesto tu bylo solidní množství světla – sice nepřímého, ale přece. Terén tu byl kamenitý, byl severně od Mare Ingenii – Moře moudrosti, což se jevilo být vhodným umístěním.

Byl v jedné z posledních úrovní té hry. A nedokázal se hnout dál – nepoznával, které vojenské základně to odpovídá v RS.

Vyskočil a sestoupil po stěně kráteru. Gravitace tu byla jen 0,165 zemské přitažlivosti, ale vládla tu setrvačnost, takže používal brzdné rakety pro zpomalení sestupu. Snášel se dolů jako pírko.

VR byla skvělá. Dynamické světlo a efekty ještě posilovaly vizuální stránku, takže měl pocit, že doopravdy je na Měsíci. Ostré světlo a nezřetelné ticho se spojovaly s velmi realistickou mimozemskou základnou, až mu naskakovala husí kůže. Jemný prášek odlétal od jeho bot, když poskakoval po prudkém svahu, zvedal se do vzduchoprázdna a zase pomaličku klesal k povrchu Měsíce.

Nebyl v téhle misi živě – cílem bylo vyhodnotit základnu a zjistit, jestli se mu podaří najít něco, co uniklo jeho týmu. Takže hra byla zmrazená a on obcházel nastavení.

Běžel k základně a znovu kolem zpomaleně vířil prach.

Ješté že to není v reálném čase, jinak by mé určité vidéli přicházet.

Základna měla téměř šestiúhlý půdorys, zatím neviděl žádnou takhle neobvyklou. Měla tmavomodrou barvu, působila trošku průhledně, jako by byla z velkých safírových krystalů. Na všech šest stranách byly obří zásobárny vzduchu, u tří stran stály větší zásobárny velké jako nákladní auto.

Stěny působily monumentálně jako cosi vybudovaného v sumerských nebo babylonských dobách. Skoro čekal, že tu narazí na velké chrámy nebo na zikkuraty.

V koutku paměti probleskla vzpomínka. Jako by tohle už někde viděl – něco takového, ale ne úplně totéž.

Stiskl tlačítko na svém vesmírném obleku a malý raketový motor ho vynesl nahoru. Stěna byla dobře definovaná ve VR, ale nebyla tak ostrá jako zbytek scénáře. Krystalická struktura byla jakoby položená na poněkud starším kódu. Nebyla tak… integrovaná jako zbytek scény.

Dospěl na horní okraj stěny a podíval se na střechu.

Tady viděl ostřejší, lépe rozlišenou VR – jemnou síť velkých krystalů.

Střecha je novéjší.

Jay pozastavil scénář a posunul referenční rámeček, který se zvětšil současně s tím, jak se základna smrskla na velikost konferenčního stolku.

„Odstranit novější části základny definované podle těchto parametrů,“ řekl analytickému programu. Ohlásil další pokyny.

Základna se na chvíli zachvěla, pak se znovu utvořila, pořád měla šest stran, ale teď působila spíš jako starodávné opevněné město bez střechy.

Tohle už přece někde viděl. Ale – kde?

Jay pozastavil scénář a odešel do osobního kyberprostoru. Byl ve dřevěné chodbě, z níž vedly kůží potažené dveře. Tohle byla herna, skladiště her, které sbíral přes dvacet let od doby, kdy byl malý kluk. Každé dveře měly mosaznou destičku s rokem.

Kdy to viděl? V kterém roce to mohlo být?

O pár pohybů rukavice VR dále se stěny chodby zvedly nahoru a objevil se rozlehlý prostor. K vystaveným uměleckým dílům se rozpínaly ary světlé dubové podlahy, každé představovalo oblíbenou videohru, kterou si někdy hrál.

Tady rodičovská póza od Gordona Fremauxe z hry Půl-život 4. Tamhle model útočného plavidla z hry Záře. Na protější stěně visela stará olejomalba z desáté úrovně Zlatého oka – aktualizované verze Nintendo-21.

Jistě, nic z toho. Ale byl si jistý, že je to někde tady.

Dospěl k oddílu her VR, které tvořila realistická dioráma.

Za artefaktem ze hry Doom 5 našel obrovskou budovu na kopci, velké opevněné město z doby bronzové, včetně zavěšených terčů.

Půdorys města nebyl šestiboký, ale to se dá snadno změnit několika řádky programu. Zásadní však bylo, že bez ohledu na tvar a nové překryvné plochy šlo o tutéž základní strukturu.

Jay si přečetl kartu na stěně u tohoto artefaktu.

Obléhání Tróji – Student MPO, vl, MU. Bylo tu i datum – den, měsíc a rok. Pár let po absolutoriu.

Pamatoval si na to. VR hry byly poměrně nové a kdosi vytvořil velkou hru pro více hráčů on-line; během téhle hry stovky hráčů útočily na starodávné město Tróju.

Řekl mu o tom jeden kamarád, takže se na to šel podívat ve VR. Experiment se změnil na několik týdnů hraní, jež vedlo ke zničení starého města. Byl to krásný, promyšlený, složitý scénář. Jay byl v té době zcela ohromený. A pořád to bylo kvalitní. Helena, Paris, Achilles, Ajax, božstva…

Přesunul se ve VR a znovu se ocitl ve hře.

Nebylo pochyb – stejná stavba stěn, stejné brány.

Smyslem všech ostatních úrovní té zločinné hry bylo proniknout do základen v reálném světě, ale tady něco nesedělo. Co mu uniká?

„Topografická kontrola stěn kráteru, překryvu a vyhledat shodné pozemské základny.“

Objevila se aurální lišta postupu – tentokrát se zvukem blížící se lokomotivy, načež zase odsupěla pryč. Když program skončil, ozvala se parní píšťala. Možná nejde ani tak o reálnou základnu, jako spíš o něco jiného?

„Objevena jedna shoda.“ Jeho druhové programy nadřazené programům obvykle mívaly sexy, hrdelní ženský hlas. Tohle nebyla žádná výjimka.

Jay klepl na místo v blízkosti toho, kde zazněla píšťala, a objevila se před ním modrá zeměkoule. Spěšně se otáčela na místo, kde program nalezl odpovídající základnu.

Tady.

Pohyboval se za severní cíp Jižní Ameriky do Karibiku. Nyní byl nad vodou.

Pokračoval v simulaci a ocitl se pod vodou, díval se na obrovskou potopenou základnu s probořenými částmi, vypadaly jako plechovky. U základny kotvila jaderná ponorka.

Už znal odpověď. Tohle byla konstrukce armádní VR – nebylo to nic reálného. Spíš nějaký výcvikový prostor, aby si lidé osahali krajinu. Zkušební vzorec.

Jay se usmál. Tak vyřešil aspoň část problému.

Takže buď měl někdo přístup k té hře a ukradl data hry z MIT, nebo ten, kdo vytvořil Tróju, byl tím, kdo ji použil jako základ pro ten zločinný scénář. Tak nebo tak, bude to oříšek. Jay měl aspoň kde začít s prohledáváním.

Utíkat můžeš, ale neschováš se.

U Pražce Washington, D.C.

Kent si otřel kytaru černým hedvábím a uložil ji do pouzdra. Jen odložila svůj nástroj.

Zhluboka se nadechl. „Nešla bys, hm, někam na večeři?“

Na chvíli přestala zavírat pouzdro a podívala se na něj.

„Na večeři?“

„Ano. Jídlo. Večeře. V restauraci.“

Nic neříkala.

Pronesl: „No tak mi trošku pomoz. Už jsem to hrozně dlouho neabsolvoval.“

„Ty už jsi dlouho nejedl?“

Zasmál se.

„Ano. To bych ráda,“ řekla. „Asi bude lepší, když necháme kytary tady zamčené, ne? Je to bezpečnější než v autě.“

„Jistě. Znáš tady poblíž něco solidního?“

„Znám.“

„Chceš řídit, nebo mě navedeš?“

„Budu řídit.“

Venku byla zima, když šli k autu. „Tak, Abe, kdy jsi naposled pozval ženu na večeři?“

Chvíli se zamyslel. „Čtyři až pět let zpátky.“

„Opravdu?“

„Ano, madam.“

Zavrtěla hlavou. „No páni.“

„A to lepší teprve přijde – ona odmítla.“

Jen se zasmála.

„Nechci tě dlouho zdržovat,“ řekl. „Aby tvoje kočka nehladověla.“

„O kočku se neboj,“ řekla. „Má v kuchyni krmítko s vydáváním jídla. Hlady neumře.“

Usmál se. Jen tak dál…

Zavezla je k malé italské restauraci asi kilometr a půl od prodejny hudebních nástrojů. U Dina byly kostkované ubrusy, svíčky v lahvích od vína, deset stolků, většina z nich plná. Muž u vchodu, pohledný tmavovlasý mladík asi ve věku dvaceti let se na Jen usmál. „Ach, paní Jennifer, jak se dnes máte?“

„Fajn, Gino. Máte místo pro dva?“

„Máme.“ Vzal pár jídelních lístků a vedl je k malému stolku v tmavém rohu. „V nabídce máme těstoviny s omáčkou ze škeblí. Prosím.“

Než se stihli posadit, číšník jim přinesl sklenice s vodou, košík s česnekovým chlebem a láhev červeného vína se dvěma sklenkami.

Kent si všiml vína, když zvedal jídelníček. „Co doporučuješ?“

„Dej si cokoli – nikdy jsem tu neměla nic špatného. Chodím sem jednou až dvakrát týdně. Ginův táta vaří, jeho máma kasíruje a pracuje tady ještě pár jeho sester.“

Servírka, mladá žena, která byla nepochybně Ginova příbuzná, se zastavila u jejich stolku. „Dobrý večer, paní Jen.“

„Ahoj, Marie. Tohle je generál Abe Kent, jeden z mých studentů.“

Žena se na Kenta usmála. „Aha, vítejte U Dina, generále.“

Jen si objednala nabídku dne a Abe špagety s masovou omáčkou. Když Maria odešla, kousl si chleba a Jen jim nalila sklenku místního červeného. Chléb i víno byly skvělé. „Jak víš, že jsem generál?“

„Mám doma počítač a přístup k internetu,“ řekla. „Vyhledala jsem si tě.“

„Aha.“

„Aha?“

„No, já si tě taky vyhledal. Nezmínila ses, že jsi taky vydala pár desek.“

„Od poslední už je to hodně dávno. Stará sláva.“

„Líbily se mi. Věděl jsem, že hraješ dobře, ale ty nahrávky jsou moc pěkné.“

Pokrčila rameny. „Nejsem žádná Ana Vidovic,“ řekla. „Kdybys měl šanci slyšet její předehru k Bachově čtvrté loutnové suitě, to je nejlepší verze za posledních dvacet let, klidně se vsadím, a nevadí, že to je krátké. Ale jo, tu a tam se mi něco podaří.“

Napila se vína a podívala se na něj přes okraj sklenky. V očích jí svítila záře svíček. „No, takže jsme se navzájem proklepli.“

„Zdá se.“

„Za jakým účelem, pane generále?“

„No, právě teď za účelem večeře.“

Usmála se, byl to široký a líný úsměv. „A po večeři? Chtěl byste mě doprovodit ke mně domů?“

Napil se vína. Tuhle hru už nehrál hrozně dlouho.

„Ano, madam, bylo by mi ctí.“

Znovu se na něj usmála.

Oba se napili vína.

Washington, D.C.

Saji držela dítě na klíně, když se Jay vrátil domů, pohupovala s ním v dřevěné židličce. Byl to dlouhý den a příšerný provoz. Prezident se vydal na nějakou oslavu a policie uzavřela tolik ulic, že Jayovi trvala cesta domů hodinu a půl. Bude muset začít vážně přemýšlet o práci z domova. Jakmile se vyzuje z povinnosti absolvovat návštěvy v tom zatraceném Pentagonu…

„Ahoj, miláčku,“ řekl.

„Ahoj.“

„Jsi v pořádku? Vypadáš unaveně.“

„Ne, jsem v pohodě.“ Dlouho bylo ticho. „Před pár minutami ti volala kapitánka Ráchel Lewisová.“

Jayovi se sevřel žaludek. Proč mu volá domů?

„Máš jí co nejdříve zavolat. Je to prý důležité.“

„Jo, jasně.“ Když to bylo tak zásadní, tak proč mu nezavolala na virces? Přece zná jeho číslo. Jayovi se sevřely útroby ještě víc. Proč se cítí provinile? Přece nic neudělal!

Pokrčil rameny. „Je to ten armádní člověk na počítače, jak jsem ti říkal.“

„Pročpak ses nezmínil, že je to krásný plavovlasý kus?“

Tak ona si i zapnula kameru na ten hovor. Kruci.

„Není to můj typ. Nebylo to důležité.“

„Aha.“

Jay přišel k Saji, políbil ji a pak pohladil Marka na hlavě. Moc ho bavilo hladit ty hedvábně jemné dětské vlasy.

„Ty šprýmaři,“ řekl. A dodal: „Miluju tě.“

Přešel k telefonu na stole vedle pohovky a vyvolal číslo ze seznamu volajících. Hovor se spojil a Ráchel ho přijala. Měla zapnutou kameru svého telefonu a zjevně před chvílí vyšla ze sprchy – vlasy měla mokré a kolem těla měla omotaný ručník, který ji zakrýval od prsou dolů. „Jayi.“

„Kapitáne Lewisová.“

„Kapitáne Lewisová? Nech toho, Jayi, to už přece máme za sebou!“ Zasmála se a zavrtěla hlavou.

Měl jí zavolat z kanceláře, napadlo ho hned. I když byla obrazovka telefonu natočena tak, aby ji Saji neviděla z místa, kde houpala dítě, hluchá nebyla.

„Co je?“

„Našla jsem materiál týkající se té hry. Zdá se, že někdo před několika lety umístil cosi na univerzitní desku a použil podobné prvky.“

„Jo, to jsem taky zjistil,“ řekl Jay. „Společné soubory MIT/CIT, pár let po mojí promoci. Ale bylo to vyvěšeno anonymně, a když jsem se po tom vydal, našel jsem slepou uličku.“

„Já taky. Ale našla jsem v tom programu zasunuté spojení. Ne v poděkováních, ale v jednom řádku programu. Starou adresu. Už dávno nefunguje, ale získala jsem její kopii ze Starých stránek – měli bychom to prověřit. Třeba to něco znamená.“

„Skvělá práce.“ Jay najednou pocítil píchnutí… čertvíčeho. Podráždění? Za to, že našla něco, co jemu uniklo? No, neměl přece čas sledovat každý řádek programu ze staré hry, i když se té hře podobá. Možná to stejně nic neznamená.

„Měli bychom se sejít a porovnat poznámky,“ řekla. Zaklonila se na své židli.

Ručník omotaný kolem hrudníku se uvolnil a Jay najednou civěl na Rachelina odhalená ňadra.

Byl to krásný pohled, nádherný tvar, tuhé bradavky a tak.

Ježíši Kriste!

Zdálo se, že jí trvá až moc dlouho, než si ručník zvedla a vrátila jej na místo. „Jejda,“ řekla. „Omlouvám se.“ Usmála se. „Zavolej mi později, domluvíme si setkání a mrkneme na tu stránku.“

Když se Jay odpojil, měl potíže dívat se na Saji.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se.

„Jo, super. Dej mi prcka. Stýskalo se mi po něm.“

Jay přešel k místu, kde seděla Saji, a zvedl synka ke své tváři. „Tak jak se dneska má nejlepší dítě na světě?“

Synek se na něj zasmál a žvatlal.

Jay se usmál na něj. Měl krásnou, dokonalou, milující ženu a báječné šťastné dítě. Nic dalšího nepotřeboval. A už vůbec ne něco, co by mu způsobilo potíže v rodinném životě. Ani omylem.

Jenže… Lewisová byla chytrá a přitažlivá žena, která zjevně neměla pocit, že by Jay byl ohyzda. Lichotilo mu, že chytrá a pohledná žena s ním flirtuje. A dokud v té věci nebude nijak aktivně pokračovat, tak se nic neděje, ne?

Tak proč má tak sucho v puse? Že by proto, že krátký pohled na Rachelina ňadra dokonale odpovídal její VR kopii, kterou viděl, když se poprvé setkali? A to včetně toho malého mateřského znaménka vedle levé bradavky?

„Tak co, klučino?“ řekl Jay a položil si synkovu tvář nad rameno. „Co kdyby ses šel s tátou trošku projít, co?“

Jasně. Pěkně na studený, chladný vzduch, kde by mohl Jay vypustit trochu toho žáru z tváře.

Lewisová zavěsila a usmála se. Trvalo dlouho, než se jí ozval. Seděla ve svém bytě skoro dvě hodiny v mokrém ručníku, každou půlhodinu chodila do sprchy a znovu si namáčela vlasy, aby to vypadalo, že právě vystoupila ze sprchy k telefonu. Nebyl to nejpohodlnější způsob trávení večera, ale pro její účely to posloužilo.

Nechat si odhalit ňadra nebyla žádná dřina, ručník měla nachystaný tak, aby sklouzl, až se zhluboka nadechne, a ten výraz v Jayových očích, jeho vykulený pohled, byl k nezaplacení. Svádění pana Gridleyho postupovalo poměrně dobře. To, že mu zavolala domů a promluvila s jeho ženou, k tomu patřilo. Maminka a synáček, kteří čekají doma na tatínka, možná se trochu nudí nebo nepatrně žárlí na jeho volnost pohybu. A pokud by pak Jayova žena ve vztahu k němu poněkud ochladla? To nemůže škodit.

Domnívala se, že ta akce s univerzitní hrou je velmi chytrá. Napsala ji sama, byl to příliš dobrý program, než aby jej nepoužila opakovaně – nebylo ji možné vystopovat. Ale ta adresa schovaná v programu? To zařídila minulý týden. Čekala, že Jay najde tu starou hru sám, a kdyby ne, tak by mu o ní řekla. Vyvěsit revizi a zpětně ji upravit by byla dřina, jenže během studií se jí podařilo nechat si ve školním operačním programu připravená zadní vrátka. A byl to vynikající výkon, protože povolila aktualizace OS a serveru a připravila si návody, které ji upozornily, když se něco takového stalo. Nebyl to žádný červ ani virus nebo trojský kůň, ale určitý jednorázový soubor cookies VR, který jí umožňoval přístup k aktualizacím, jakmile se objevily, takže měla stále přístup k zadním vrátkům. Předělávala soubory cookies při každé aktualizaci svého vlastního hesla, takže mohla vždy zůstat napojená na systém univerzity. Ze svého skrytého souboru, který nikdo nenajde, i kdyby se hodně snažil. A nikdo, kdo by hledal potíže způsobené hackery, by to asi nezaznamenal, protože to nic nedělalo – nezabíralo místo, nic neničilo, nekopírovalo se ani to neškodilo e-mailu. Jenom to tam sedělo a čekalo na změnu OS, pak jí o ní řeklo. Jednorázová akce a takřka nezjistitelná, pokud jste se nedívali přímo na ni, když se objevila.

Kdyby to dala Jayovi, dříve než to sám našel, by bylo fajn, ale i fakt, že našla část, kterou zjevně minul, nebyl k zahození. Datum bylo zamčeno v systému, nešlo nijak zjistit, že je tam spousty let poté, co to bylo vyvěšeno.

Zasmála se. Bylo fajn být královnou.

Vstala a šla se obléct. Musela ještě vyřešit další věci. Musí si znovu promluvit s Carruthem, navíc ta věc s novým člověkem, kterého našla na ověřování informací o možných kupcích. Potřebovala ho otestovat, zjistit, zda jí dodává přesné informace. Dá mu něco, co ho nechá prověřit, i když už to ví, a zjistí, jak moc se jeho informace shodují s jejími. Pokud uspěje, bude to skvělé.

Objevilo se sice pár potíží; to se ale dalo čekat. Obecně vzato vše pokračovalo úplně perfektně.

21

Washington, D.C.

„No páni,“ řekl Kent.

„Beru to jako kompliment,“ řekla Jen.

Leželi vedle sebe v její posteli. Almiron, kočka – pojmenovaná, jak se Kent dozvěděl, podle slavné klasické kytaristky, která se narodila v Argentině v roce 1914 –, ležela kousek od jeho chodidel.

„Ano, madam, to můžete.“

Jen se zvedla na jednom lokti a usmála se na něj. „Tak mi řekni, proč ti tak dlouho trvalo, než jsi mě někam pozval, Abe? Nevšiml sis, jak ses mi líbil už při první schůzce?“

„No, ani ne. Jsem v tomhle ohledu trošku pomalejší.“

Zasmála se. „Radši později než vůbec.“

„Ano, madam…“

Bylo neuvěřitelné, jak uvolněně se s ní cítil. No, dobře, právě v dané chvíli by asi uvolněnost tak skvělá nebyla, ale… celkově…

„Pokud si myslíš, že tohle dělám se všemi chlapci, tak to tě musím vyvést z omylu. Jsi první muž, kterého jsem pozvala k sobě domů, za strašně dlouhou dobu.“

„Jsem poctěn.“

„To bys měl.“

„A proč já?“

„No, neber to špatně, ale jsi jako starý pár bot, který jsem najednou našla ve skříni. Padnou mi, jsou pohodlné, nevypadají vůbec zle.“ Zasmál se. „Ty bys měla stát na pódiu.“

„Proč? Nepřipadám ti vleže hezčí, nebo co?“

„Ale to jistě, madam.“

Zasmála se a jeho těšilo, že ji rozesmál.

New York City Mistrovství Východního pobřeží v šermu

„Jamal si vede dost dobře, co?“ zeptala se Marissa.

Přišli ho podpořit při dnešních závodech. Šlo o poslední den oborového mistrovství – jeden krůček před národním mistrovstvím – a Jamal bojoval o titul. Právě získal zásah, kterým se dostal před svého protivníka. Pokud se mu podaří i ten, na mistrovství zvítězí; pokud další nezíská, bude skóre la belle a budou ještě nějakou dobu šermovat, jelikož v tomto zápasu se musí vyhrát nejméně o dva zásahy.

Ve velké tělocvičně bylo chladno. Sedačky byly zasunuty, aby bylo víc místa na další dráhy, takže všichni diváci seděli na jedné straně. Byli poměrně ticho, tlumeně šeptali o posledním zásahu…

Vedoucí závodu umístil šermíře na čáry, zeptal se, zda jsou připraveni, a když oba naznačili, že ano, řekl: „Allez!“

Teď šlo o vítězství.

Publikum zmlklo.

Jamalův protivník, Michael Sorenson, byl favorit. Bylo mu dvaadvacet, měl titul národního šampióna, všichni očekávali, že odejde ze zápasu jako vítěz. Skutečnost, že Jamal ho poměrně proháněl – byl v podstatě krůček od vítězství –, působila rozruch.

„Já se na to nemůžu dívat,“ řekla Marissa a stiskla mu paži. „Povídej mi, co se tam děje, Tommy.“

Thorn se usmíval. Dělala si legraci. Pokud něco, tak byl mnohem nervóznější než ona… a bylo jí to jasné.

Jamal byl od nich nalevo, což byla nevýhoda. Byl to pravák, takže se mu dívali na záda, ale neviděli ho tak dobře, jak by byli chtěli. Nebylojim to po chuti, ale nic s tím dělat nešlo. Oba protivníci přišli na dráhu v pořadí, jak je vyvolali, a diváci měli vyhrazené konkrétní místo.

Thornovi to však nevadilo. Viděl všechno, co potřeboval.

Sorenson útočil.

Chvíli bylo slyšet jenom skřípání bot po podlaze, řinkot zbraní jedné o druhou a případné zavrčení nebo výkřik jednoho či druhého ze soupeřů.

Sorenson útočil, Jamal stále ustupoval a neochotně, ale přece ztrácel půdu.

„Blíží se až příliš ke koncové čáře, ne, Tommy?“

Thorn přikývl.

„A když oběma nohama překročí čáru, tak přijde o jeden zásah, že?“

„Nepřekročí,“ řekl Thorn.

Jenže Jamal se k ní hodně blížil. Zadní nohou už linii překročil a Thorn měl pocit, že Sorenson si ho připravuje na zvláštní lest. Předpokládal, že Sorenson asi zahájí silný útok, možná ve výšce, pak najednou klesne dolů a provede výpad k Jamalově přední noze.

Reflexivní obranou by bylo stáhnout přední nohu zpět a zaútočit na masku protivníka.

Potíž byla, že kdyby to Sorenson dobře načasoval, Jamal by mohl stejně snadno vyhrát i prohrát. Kdyby svou přední nohou ucukl dozadu a dotkl se místa za koncovou čárou i jen zlomek sekundy předtím, než hrotem zbraně zasáhne Sorensonovu masku, rozhodčí uzná zásah Sorensonovi, nikoli Jamalovi a zápas bude znovu nerozhodný.

„Dívej se,“ řekl Thorn. „Řekni mi, co vidíš.“

„Když jsou takhle na konci dráhy, vidím prakticky jenom Sorensonova záda a nic víc.“

„A vidíš Jamalův obličej?“

„No jistě, skrz masku.“

„Dívej se mu na oči.“

Jamalova obrana zabrala. Sorenson útočil, ale Jamal, jednou nohou za koncovou čárou, odolával.

Zbraně létaly dopředu a dozadu. Útok, odvrátit, stáhnout, odvrátit, opakovat, odvrátit, zaútočit.

Thorn se v nitru uklidnil. Tohle byla nejtěžší fáze tréninku. A byla to i nejtěžší část zápasu, když mohl jenom přihlížet. Už hrozně dlouho závodně nešermoval, ale vždy, když se díval na nějaký zápas, litoval, že u toho nemůže být osobně.

„A je to tady,“ šeptal.

Jamal odvrátil poslední Sorensonův útok, nechal svou vlastní zbraň o trochu výš, než by byl měl. Sorenson reagoval okamžitě, udělal krok vpřed a zahájil složitý útok přes Jamalovo pravé zápěstí, naznačil útok na vnější stranu jeho pravého lokte a pak přetočil svou ruku k rameni. Jak se Jamal snažil uzavřít tuto linii, Sorenson prudce sklopil čepel a vyrazil proti špičce Jamalovy nohy.

Marissa vedle Thorna zalapala po dechu.

Usmál se.

Sorenson se přikrčil a snažil se získat další chvilku, než Jamalův protiútok zasáhne jeho masku. Takže lstivý výpad proti Jamalově noze, nebyl vůbec žádnou lstí. Sorenson se snažil o zásah nebo o vytlačení Jamala za konec dráhy.

Jenže Jamal nereagoval tak, jak by všichni očekávali. Jakmile Sorensonova čepel začala klesat – později Thorn slyšel některé diváky, že to vypadalo, že se dal do pohybu ještě chvíli předtím, než Sorenson zaútočil, což Thorna pobavilo – Jamal uhnul, ale ne dozadu. Vyskočil vzhůru, skrčil pravou nohu pod sebe a zasáhl vlastním hrotem horní stranu Sorensonovy masky.

Touché.

A vítězný bod.

Rozhodčí ohlásil konec a uznal bod Jamalovi, ale to byla jenom formalita. Jamal vyhrál.

„Jak to dokázal, Tommy?“ zeptala se Marissa.

Thorn se znovu usmál. „Řekni mi, cos viděla.“

„Myslíš jeho oči? Skrz síťku se těžko dívá, ale vypadaly jinak. Jakoby nesoustředěné, ale víc než jindy, jestli mi rozumíš.“

Thorn přikývl. „Co dál?“

Odmlčela se, zamyslela a řekla: „Nejzvláštnější byl jeho obličej. Jamala jsem už párkrát šermovat viděla, pokaždé mám pocit, že se usmívá nebo vrže zuby nebo si kouše rty nebo tak něco. Ale teď, na konci zápasu mi připadalo, jako by jeho tvář neměla žádný výraz.“ Podívala se na něj. „Proč, Tommy? Znamená to něco?“

Thorn se usmál. „Znamená to, že už se tam dostává.“

Přišli k hloučku lidí, kteří se shromáždili kolem Jamala.

„Super zápas, Jamale,“ řekl Thorn a potřásl mu rukou.

Jamal se usmál. „Díky,“ řekl.

„Jo, fakt nádhera.“ Marissa mu taky potřásla rukou.

Otočili se k odchodu a kráčeli k místu, kde měl Jamal svoje věci.

„Ale řekni mi,“ řekla Marissa, když získali trošku prostor. „Co se stalo s tím posledním zásahem? Zdálo se, jako bys věděl, co udělá, ještě dřív, než to sám udělal, ale to asi ne, že? Tommy vždycky říká…“

„Předvídavost tě přivede do hrobu,“ dodal Jamal a znovu se usmíval. Pak jeho úsměv zmizel. „Upřímně, Marisso, sám nevím, co se to stalo. Cítil jsem, jak na mě tlačí, a věděl jsem, že něco plánuje, a věděl jsem, že už nemám místo, pak ale nevím. Jako bych se ocitl metr nad zemí, moje zbraň klesala k jeho masce, aniž bych vůbec tušil, jak jsem se tam dostal.“ Pokrčil rameny, tvářil se neradostně a mrkal na Thorna.

Thorn přikývl. „Asi právě nastal tvůj nejlepší protiútok.“

Jamalovi se rozzářily oči. Přikývl. „Jasně,“ řekl. „Jako bych to ani nedělal já.“

„Paráda,“ přikývl Thorn. „A gratuluju.“

Už svolávali lidi na předávání medailí. „Běž si pro ně,“ řekl Thorn.

Jamal se znovu usmál a odběhl.

„Tommy?“ zeptala se Marissa a z jejího hlasu zazníval důrazný požadavek na odpověď.

Thorn se usmál. „Fiká se tomu ‚vypnout mozek‘. Nejde vůbec o západní pojem. Ale je to velmi přiléhavé. Když splyneš se zbraní, tak, že máš pocit, že reaguje sama, ty ji neovládáš, a útoky a obrana jdou samy od sebe. Šíří to dál, až zásah přijde ještě dříve než pohyb, a zápas skočí dříve než začne, ale tuhle debatu asi necháme na jindy.“

Zamračila se na něj. „A proč?“

Usmál se. „Protože chci vidět, jak Jamal dostane medaili.“

Velká pouštní pustina Severní Afrika

Jednou z věcí, které Lewisová o mužích za ta léta pochopila, bylo, že nejjistější způsob jejich polapení je pomocí řady návnad. Někteří muži mají rádi, když jsou považováni za fyzicky atraktivní; jiní jsou radši obdivováni kvůli své inteligenci, osobnosti či smyslu pro humor. Jiní chtějí, abyste žasli nad jejich schopností vydělávat peníze – nebo třímat v rukách moc. Muž, který se hlasitě zasměje, když ho nazvete „fešákem“ nebo „kancem“, možná bude pyšný jako páv, když pochválíte jeho inteligenci nebo soucit.

U člověka, jako je Jay, je nutno působit nejméně na dvou frontách. První a nejdůležitější návnadou, říkala si Lewisová, je být obdivovatelkou Jaye, počítačového kouzelníka. To nebylo nic těžkého – on byl dobrý, lepší než většina ostatních, takže nemusela tolik předstírat, že obdivuje jeho postup a znalosti.

Ale počítačoví hošíci bývají nejistí co do fyzické roviny, a když pochopí, že jsou přitažliví i v oblasti vztahu mužů a žen, je hotová druhá návnada. Věděla, že je to normální heterosexuál – měl ženu a dítě a neskrývala tedy, že by se s ním ráda vyválela a rozbila postel a prováděla něco, co by doma asi dělat nemohl, když vedle spí malé dítě.

Určitě je aspoň zvědavý a lichotí mu to.

Vzhledem k jejímu výběru bude mít vlastní scénář určený k tomu, aby udělala dojem na Jaye Gridleyho, plný podvědomých prvků, které rozproudí Jay o vy hormony tak, aby je mohla využít, jako v tom klubu v Chicagu. Ale Jay trval na tom, aby se přidala do jeho výtvoru VR, což znamenalo, že je nervózní z těch jejích, což jí vyhovovalo. Vyvést ho z rovnováhy, o to jí šlo.

Usmála se a kráčela za Jayem. Šli po klasické poušti, na sobě beduínské bílé pláště a sandály, měli moderní hůlky proti hadům a pohybovali se po cestě kolem vysokých písečných dun s trsy uschlé trávy. Přes hlavu měla přehozenou kapucu a většinu obličeje jí zakrýval šátek. Byla vlastně zahalená celá až na oči, čelo a dlaně, což u ní budilo další úsměv.

Její hůl však nebyla obyčejnou sukovicí nějakého ovčáka. Byla to titanová teleskopická tyč, s poutkem na zápěstí a měkkým madlem.

Dolní konec byl ostrý a měl kulatý kovový „košíček“ pár centimetrů nad špicí hole, aby zajišťoval větší podporu ve sněhu nebo, jako tady, v písku. Pod rozevíracím víčkem držadla hole bylo tlačítko. Když jste je stiskli a zapíchli přitom hůl do země, košík vyslal dostatečné nízkoampérové napětí, aby odradil dotěrného hada. Pokud to nefungovalo, mohli jste plaza zasáhnout hrotem, nebo ho jen udeřit holí jako palicí.

A pokud by to bylo potřeba, hrot byl tak ostrý a těžký, aby odradil člověka, který by mohl mít zálusk na vaši peněženku nebo počestnost.

Přemýšlela, jak by asi Jay reagoval, kdyby ho tím ostrým hrotem píchla do zadku.

Zasmála se té myšlence.

Jay se na ni otočil, vypadal dočista jako Lawrence z Arábie, v tom oděvu a arabských hadrech na hlavě – jak se to říká těm šátkům? Kefije? Jo, tak nějak. Přidržuje to pár kozích chlupů nebo tak něco, a tomu se říká… hm… agaU Asi.

„Promiň,“ řekla.“Jen jsem si vzpomněla na starý vtip.“

Jay se na ni tázavě zadíval, ale ona mlčela.

Pak řekl: „Ta adresa a stránka by měly být za další velkou dunou.“

Tohle byl ten kus, který vrátila do své staré hry a přichystala jej pro Jaye, a byla to falešná stopa; nebylo tam nic, co by Jayovi pomohlo najít něco užitečného. Ale bylo pár věcí, které by na první pohled mohly vypadat, že by stálo za to je prozkoumat. Pokud Jay uháněl po falešné stopě, proč ne. Postupem doby přijde na to, že se takhle nikam nedostane, ale „postupem doby“ může být taky hodně dlouho.

Obešli svažující se dunu. Z dvacetimetrového hřebene foukal příjemný vítr s jemnými zrnky písku.

Tři sta, čtyři sta metrů od nich ležela oáza – trs zeleně s pouštní travou, palmami a olivovníky kolem jezírka. Samozřejmě. Co jiného by tady mohlo být?

Deset metrů před nimi se proplazila zmije růžkatá a točila se ve tvaru S. Nepochybně se snažila dostat do stínu – hodně štěstí, hade.

Bylo tu horko, a i když věděla, že světlý oděv, který má na sobě, je do takového podnebí ideální, nebavilo ji, že sluneční paprsky zůstávají venku a vlhko uvnitř. Kdyby bylo po jejím, tak se namaže ochranným krémem a jde nahá. Kdyby se ale Jay otočil, tak by z toho měl asi infarkt.

Ve stínu u vody v oáze bylo o dvacet stupňů chladněji, možná třicet stupňů, namísto padesáti. I když to byla Jayova práce, věděla, co hledá, a mohla snadno odhalit „stopy“, které zde byly ukryté.

Jay řekl: „Zahlédl jsem něco na té palmě, půjdu se na to mrknout.“

„Já si zatím ochladím nohy ve vodě,“ řekla. „Budu u vody.“

„Přijdu za tebou,“ řekl.

Lewisová si sundala sandály na písčitém břehu poměrně rozlehlého jezera, do kterého přitékala voda nepochybně z podzemního pramene. Voda byla chladná a celkem čistá. V RS by asi byla zakalená a plná bakterií, které by ji zbarvily do zelena, ale tady vypadala jako čerstvě napuštěná z kohoutku.

Sestupovala po mokrém písku a zvedala si lem šatů oběma rukama. Zašla do vody, dokud ji neměla až do půlky stehen, šaty si držela u boků.

Nezatěžovala se spodním prádlem, což bylo dobře.

Chvíli tam stála, dokud neslyšela Jaye přicházet tmavým křovím k vodě. Otočila se a poskytla mu krátký pohled pod šaty. Jak už věděl z jejího scénáře na pláži, je přírodní blondýnka, a malá připomínka nemůže škodit…

Odešla na břeh a pomalu si cestou spouštěla šaty.

Velmi pozorně ji sledoval.

„Viděls něco?“ zeptala se velmi chladným a sladkým hlasem. Myslím kromé brány ke smyslové rozkoši?

Vypadal, jako by se bál, že se zakucká. Beze slova tedy jen zvedl dlaň. Na ní měl malé elektronické zařízení, veliké asi jako krabička zápalek. Lewisová samozřejmě věděla, oč se jedná, sama to tam dala.

„Vypadá to jako nějaký generátor signálů,“ řekla.

Jayovi se konečně vrátila řeč. „Vysílač pro úzkou skupinu,“ řekl. „Nejspíš má za úkol vysílat slabé rádiové nebo LOS signály. Musíme zjistit, jestli se nám povede vypátrat, kam svůj signál vysílal.“

Musela mu poskytnout další vítězství. Řekla: „Vypadá to hrozně malé.“

„To je pravda. Možná je tady někde ukrytý parabolický talíř,“ řekl. „Tohle je moc slabé na nějaký pořádný výkon. Talíř signál posílá a předá dál. Když ho najdeme, můžeme zjistit, kterým směrem se vydat.“

Přikývla. „Jsi fakt eso, Jayi. Nemám na tebe.“

„Ale tuhle stránku jsi našla ty,“ namítl.

„Taky bys ji našel, kdybys kolem ní prošel.“

Přikývl. Věděla, že to tak je. Samozřejmě by nevěděl, že ji má najít, protože mu ji tam sama nastražila.

Lewisová věděla, že nemusí hrát úplnou slepici. Opravdu chytří muži často jeví zájem o chytré ženy, zejména pokud sami mají jistotu ve svém oboru. Je jen dobře, že i ona je kompetentní v Jayově oboru – může tak pochopit, jak úžasný je, a to on věděl. Stejně jako dobrý amatérský basketbalista dokáže ocenit dovednosti skutečného odborníka lépe než někdo, kdo hrát vůbec neumí, takhle ona s ním může urazit kus cesty, což pomáhá.

Každý má rád pozorné publikum. Přivést v úžas laiky je jedna věc; přivést v úžas další odborníky z vašeho oboru je něco zcela jiného. A všechno, co od téhle chvíle Jay Gridley udělá, bude vedeno snahou udělat na ni dojem. Ach Jayi. Ty jsi tak chytrý. A ješté takový krasavec…

„Zkusíme najít ten talíř,“ řekl.

„Kam se mám dívat?“ zeptala se. Jen ať má pocit, že má navrch. Udělám, co mi řekneš, Jayi, jenom mi řekni. Cokoli…

„Mrkni se do těch keřů nalevo, tamhle. Já půjdu doprava.“

„Ty jsi velitel,“ řekla.

Věděla, že talíř, který Jay hledá, je nalevo, ale taky věděla, že ho mine, nechá Jaye, aby k ní přišel, našel talíř a ukázal jí ho. Další vítězství, za které ho bude moci obdivovat. Ty jsi taková bedna, Jayi. Jsi jednička. Počítám, že v posteli jsi taky třída, co? Ukážeš mi to?

Usmála se v duchu. Pojď na můj práh, řekl pavouk mouše.

Byla to jen otázka času. Stačí trknout a on spadne, a ona bude v době jeho pádu pod ním. Chtěla si to užít, a to nejen v jednom směru.

22

Washingtony D.C.

Někdo Carrutha sledoval.

Zatím si nemohl toho člověka prohlédnout, jen auto, ve kterém jel, a i když mohlo jít o paranoiu, Carruth si to nemyslel. Někde za ním jel pozdní model jednoho z těch krabicovitých sedanů, které vypadají jako všechno ostatní vyrobené v USA za posledních deset let, má to nějaké pitomé jméno – springa nebo freemele, tak něco. Chevrolet, Ford, Dodge? Na tom nesejde.

Carruth se vracel z obchodu, kam si zajel pro potraviny. Nebyl žádný zvláštní kuchař, ale občas se mu nechtělo jít na jídlo ven, takže měl mrazničku plnou věcí, které mohl ohřát v mikrovlnce – burritos a sendviče, kuřecí prsty, tak něco. Většinou s nízkým obsahem tuku. K tomu cereálie, mléko, kafe a pivo. A ovoce, spoustu jablek, banánů, pomerančů, hrušek a hroznového vína. Příliš mnoho nekvalitního jídla vám způsobí otylost a na správné fungování těla člověk potřebuje něco čerstvého. Ovoce bylo fajn.

Takže každých pár týdnů zajel nakoupit, naplnil košík jídlem a na chvíli měl pokoj.

Když vycházel z domu a šel k autu cestou do supermarketu, viděl ten malý šedivý vůz, jedno ze čtyř nebo pěti aut, která projela kolem, kdyžotevíral tlačítkem zámky svého auta. Nevěnoval mu žádnou zvláštní pozornost, neměl k tomu důvod. Registroval je, ale s nízkou prioritou.

Obchod stál šest bloků od jeho domu a v půli cesty zahlédl ve zpětném zrcátku stejné auto.

Pořád bez poplachu – takových aut jezdí po ulicích milion. Ale když se pohybujete v oboru, kde veškeré vaše jednání je buď nejisté, nebo přímo ilegální, musíte si dávat větší pozor na všechno. Nemohl zapomenout na ty dva policisty, to byl tedy průšvih.

Vešel do obchodu, naložil nákup do auta a nastartoval. A když odjížděl z parkoviště, viděl, jak to šedé auto jede za ním. Neviděl značku, ale bylo to místní auto.

Do třetice všeho zlého.

Možná to byla jen jeho fantazie, ale nemohl to brát na lehkou váhu. Zahnul na první křižovatce, ke které dojeli. Zatím ještě nepojede domů…

Poté, co Carruth odešel z námořnictva, přemýšlel, že bude pracovat jako žoldák, pro toho, kdo bude mít peníze, aby mu zaplatil. Chvíli se tomu na několika místech věnoval – Severní Afrika, Jižní Amerika. Pak přestoupil do oboru ochrany osob pro společnost v Iráku a Íránu – to byly, panečku, peníze – a tam se seznámil z některými lidmi z týmu, kterému velel teď. Na jedné z těch civilních zakázek pracoval s bývalým špionem, který se jmenoval Dormer. Nebo možná nebyl bývalý. U těchhle lidí člověk nikdy neměl jistotu, vždycky by radši vylezli na strom a zalhali, než aby zůstali stát na zemi a řekli pravdu. Jenže Dormer byl starý chlap, který věděl svoje, a když šlo do tuhého, což bylo každou chvíli, učil Carrutha základům špionské práce.

Dormerovi bylo kolem šedesátky, byl úplně obyčejný chlap – střední postava i výška, při akci nosil knír a barvil si knír i vlasy načerno, takže s opálenou pletí vypadal dočista jako domorodec. Mluvil jejich jazykem, oblékal se jako většina chlapů na ulici a Carruth ho jednou viděl, jak vešel do davu a zmizel, jako by byl neviditelný.

Dormer mu ukázal základy sledování osob, aniž by si vás sledovaná osoba všimla – a jak odhalit, že vás někdo sleduje, aniž byste to dali najevo.

„Když tě někdo sleduje,“ řekl Dormer, „není těžký zjistit, jestli ti jde jenom o to, aby ses dozvěděl, jestli tě sleduje. Trik je v tom, udělat to tak, aby člověk, co ti visí na patách, nepoznal, že sis ho všimnul.“

„A to proč?“

„Protože, můj velký příteli ze SEAL, pokud si ten, kdo tě sleduje, myslí, žes ho odhalil, odpadne a oni ho nahradí někým jiným. A je lepší mít pronásledovatele, kterého znáš, než někoho, o kom nevíš.“

Carruth přikývl. Jo, tomu rozuměl.

„Takže když si myslíš, že ten chlap půl bloku za tebou tě sleduje, a je jedno, jestli jde pěšky nebo jede autem, nesmíš se otočit a podívat se na něj. Když řídíš, nedupej na brzdy a nezajížděj ke kraji, aby tě předjel. Neprojedeš na červenou, abys zjistil, jestli pojede za tebou. Neuděláš vůbec nic, z čeho by pochopil, že o něm víš. Musí si myslet, že jsi slepej, hluchej a blbej.“

„A co tedy uděláš?“

Starší muž se usmál. „Poslouchej a uč se, synku…“

Dormer se nadobro vytratil pár měsíců po tomhle rozhovoru. Odjel s některými lidmi do pouště dodávkou pro něco ilegálního do iráckého přístavu, a pokud Carruth věděl, tak o něm nikdy nikdo víc neslyšel. Možná jeho kosti vybledly na poušti, ale Carruth dával přednost představě, že se tu pořád ještě pohybuje, pořád jede.

Když projížděl ulicemi Washingtonu, vzpomněl si na jeho lekci. Nechtěl zamířit přímo domů. Musel se nejprve někde zastavit a muselo to být na správném místě.

Jel pár bloků, zatočil doleva, pokračoval další kilometr a zatočil doprava. Nespěchal, a i když odbočil mnohokrát na to, aby se ho někdo držel náhodou, mířil ke konkrétnímu místu.

Byl to obchod s nožířským zbožím, kam se Carruth tu a tam chodil dívat na nože, které patřily k základním nástrojům jeho oboru. Obvykle u sebe nosil taktický skládací nůž, někdy i malou dýku skrytou ve sponě pásku, nebo dokonce nůž, který mu visel na šňůrce pod košilí.

V terénu měl u sebe vždy solidně velký nůž – oblíbil si design tanto, ale nevadil mu ani základní finský pukka.

Hlavním důvodem pro ten obchod s noži byl, že se nacházel na ulici, která se stáčela a měla jen jeden směr pro nájezd nebo výjezd z hlavní silnice. Připomínala písmeno P a obchod byl vpravo těsně předtím, než jste se dostali na horní stranu smyčky.

Když mu Dormer poprvé ukázal tenhle trik, Carruth si myslel, že už to chápe. Zajedete s pronásledovatelem do slepé ulice, a když vás sleduje, tak ho máte, ne?

„Kdepak,“ řekl Dormer. „Většina slepých ulic už je dnes označena. Jsou u nich značky s nápisem ‚Slepá ulice‘ nebo ‚Bez výjezdu‘. Ten, kdo tě sleduje, ví, co dělá, takže za tebou nepojede, zastaví se někde, kde uvidí na jedinou cestu tam nebo ven, a počká, až se vrátíš.“

„Aha.“

„Pokud opravdu nutně musí zjistit, kam jsi tou ulicí jel, s kým ses setkal nebo s kým jsi mluvil, může zaparkovat a jít po svých, nebo tam může risknout zajet. Dobrý pronásledovatel to nezkusí, pokud se domnívá, že bys ho zahlédl. Bude mít dalekohled a fotoaparát a pravděpodobně tě uvidí, když vystoupíš z auta, pak se vrátí později a zjistí, koho jsi to navštívil. Ví, že se musíš vrátit stejnou cestou, kudy jsi tam zajel, takže mu stačí počkat na místě, odkud uvidí na křižovatku, protože ví, že druhou stranou nevyjedeš.“

„Správně.“

Dormer se odmlčel a pokračoval: „Pořád to může být náhoda – ten člověk tam může mít nějakou práci. Ale když se tam dostaneš dlouhou oklikou, tak to není tak pravděpodobné.“

Carruth se usmál a vzpomněl si na lekce staršího muže.

Návštěva v nožířství byla krátká – nový nůž nepotřeboval, ale podíval se na pár skládacích nožů z titanu – bengálský kerambit byl opravdu hezký a ne příliš drahý. Měl zámek a pěknou střenku. Někteří odborníci na nože neměli ty malé zahnuté nože v lásce, protože nevěděli, jak dobře se s nimi dá pracovat. Když to použijete správně, tak ten, kdo vás obtěžuje, ani nepozná, že jste měli u sebe nůž, dokud ho nepořežete. Může cestou do nemocnice vykrvácet, pokud trefíte správné místo, a Carruth trénoval zásahy správných míst víc než často.

Přemýšlel o koupi, ale rozhodl se, že až příště.

Když se vrátil ke svému autu, ten šedý sedan neviděl. Objel smyčku a trochu zrychlil, až se vrátil na rovnou cestu ke křižovatce. Vyrazil, zahnul doprava a nepatrně zpomalil.

Možná o patnáct sekund později dojel na křižovatku muž, který ho sledoval. Stejné šedé auto.

Carruth cítil, jak se mu svírá žaludek.

No. Takže ho někdo skutečně sleduje. To ale nemá logiku.

Kdo?

A… proč?

Zpomalil tak, aby si mohl přečíst poznávací značku. Vytáhl z kapsy pero a napsal si číslo na zápěstí.

Musí o tom říct Lewisové. Možná ho nechala sledovat ona. Nechápal sice proč, ale už se staly i podivnější věci. A pokud to nebyla ona, musí o tom vědět. Kromě jejich společných aktivit a těch dvou mrtvých poldů nebyl žádný důvod, aby ho někdo sledoval.

Na policii to nevypadalo. Kdyby měli podezření, že on je tím, kdo zabil jejich dva kolegy, tak by za ním přišli v plné polní. A nesledoval by ho jenom jeden člověk. Napíchli by mu i záchod a vrhli by se na něj jako vosy. Lewisová má přístup k počítačovým věcem; třeba by mohla zjistit něco z té poznávací značky.

Vytáhl telefon na jedno nabití z opasku a vytočil číslo podobného mobilu Lewisové.

Zadní budova Pentagonu Washington, D.C.

Když se Lewisová prohrabovala množstvím informací – v tomto scénáři VR zastoupeném prachem a rozdrcenou rudou ze zlatého dolu, kterou proplachovala na obrovském sítu – našla nugget jako pěst. Podívala se na něj.

Nuget se rozevřel a zevnitř slyšela hlas. Poslouchala asi půl minuty…

A do háje!

„Ukončit scénář,“ řekla.

V kanceláři se párkrát zhluboka nadýchla, aby uklidnila bušící srdce. Ta informace byla škaredá, a to v nejednom ohledu.

Carruthův telefonát, že ho někdo sleduje, byl dost zlý, když netušila, kdo za tím asi stojí. A teď to bylo ještě horší.

Její nový kontakt zkontroloval značky auta. Řidič byl naštěstí tak tupý nebo sebejistý, že neukradl cizí značku nebo nepoužil půjčené auto. Její kontakt zjistil, o koho jde, a to napojení bylo překvapivé – a nebezpečné.

Pokud by musela hádat, který z té dvojice mužů, kteří s ní chtěli mluvit, to byl, vsadila by na Alího bin Ráhmána bin Faháda Al-Saúda. To by se ale škaredě spletla. Kdepak, byl to Brian Stuart, „Australan“.

Zavrtěla hlavou nad hloupostí svého omylu. Mohlo to být i horší, ale Carruth si pronásledovatele naštěstí všiml a ona to prověřila.

Dostávala se do nebezpečí i s nově najatým pracovníkem – mohla by se objevit informace, kterou by neměl znát. V takovém případě by se ten člověk musel odebrat do péče toho velkého úřadu v nebi. V téhle chvíli by už jedna mrtvola navíc nic moc nezhoršila, museli si začít chránit kůži. Nevydala se na tuhle dráhu s úmyslem zabíjet lidi, ale tak to prostě chodí. A je třeba se s tím smířit.

Po překvapení způsobeném „Australanem“ se jí nelíbila ani celková neutěšenost té situace. „Brian Stuart“ nebyl schopným kupcem jejích dat. Jmenoval se ve skutečnosti Jusuf bin Abdulla Al-Sání, Katařan? Katarista? To je fiik, zkrátka byl z Kataru, a pokud mohla věřit svému vyšetřovateli, byl starším bratrem jistého Mohameda bin Abdulla Al-Sáního. Což jí nic neříkalo, dokud jí její člověk nesdělil, že Mohamed, který se před nedávnem odebral za Alláhem do ráje, používal také jméno „Mishari Azíz“. A Azíz/Al-Sání byl stejně jako jeho bratr význačný terorista.

Jeho bratra znala, protože ho zastřelila v New Orleans v parku, když šmátral v kapse po pistoli.

Hergot, hergot, hergot!

Bratři Al-Sáníovi byli tamilští Arabové vzdáleně příbuzní s vládci Kataru, i když už nepatřili do slušné rodinné společnosti z důvodu svých příliš radikálních názorů. Teroristé nejsou nejspolehlivější zákazníci.

Bylo celkem jasné, proč se ji Jusuf/Brian snažil najít. Zabila mu bratra, a jeho to pochopitelně štvalo. Ale hlavně jí neskutečně vadilo, že se dostal až takhle daleko. Jak blízko se dostali? Byla si poměrně jistá, že Jusuf a jeho pár kamarádů nějak našli cestu k Simmonsovi, jejímu bývalému tajnému vyšetřovateli a zabili ho ve snaze najít ji. Pokud Simmons neměl dávného nepřítele, který ho náhodou vyhledal, tak to bylo jediné rozumné vysvětlení.

Ale jak?

Ve skutečnosti je jedno, jak se vám tygr dostal do domu, dokud se ho nezbavíte, ale přesto jí to vrtalo hlavou.

Nevěděla, kolik toho dostali ze Simmonse, ale asi už si dali dohromady, že za akcí stojí žena. Pokud ti dva muži zabití s Azízem/Al-Sáním u řeky v New Orleans nebyli titíž, kteří ji sledovali v obchodnímdomě na Floridě po prvním setkání, tak se dalo očekávat, že bratr Jusuf má lepší popis, než že se jedná o mladou blondýnku.

Vědět, jak vypadá, sice není totéž, jako vědět, o koho jde a tohle je navíc velká země. Ale přesto to byl balvan v cestě, a ona do něj nechtěla narazit…

Jak ale proboha našli Carrutha? Nezdálo se jí to možné. A přece, podle jejího člověka to auto patřilo fiktivní společnosti, kterou řídí Al-Sání, a jaké jsou asi šance, že to je shoda náhod? Že někdo sleduje jejího člověka a ten někdo je zároveň napojen na člověka, kterého zastřelila v New Orleans?

Pustit to z hlavy se nedalo.

Tohle bylo zlé. Když vás aktivně hledá terorista snažící se pomstít svého bratra? Jistě by znamenalo značné potíže, kdyby se tu objevil. Nemluvě o jejím osobním životě.

Co s tím tedy udělá?

Možná ten jeho bratr netuší, o koho jde. Simmons to nevěděl, neměl šanci, jak to vše spojit přímo s ní. Skutečnost, že se tenhle Jusuf Al-Sání dostal takhle daleko, znamenala, že má hodně dobré zdroje – buď to Simmons pohnojil, nebo ne, ale pokud ne, jak se mohl Al-Sání objevit u jeho dveří, to byl pořádný oříšek.

Simmons možná narazil na něčí nástrahu, když se informoval na Azíze? Možné to je.

Ale i tak, Simmons přece netušil, kdo je Carruth.

A přece teď Jusuf – on sám nebo jeho lidé, sleduje Carrutha.

Prohlédla si zbytek souboru, který jí poslal nový člověk. No, aspoň už věděla, o koho jde a jak vypadá. Možná jí to nebude k ničemu, jestli na ni počká v ložnici s napřaženou nohou a zbraněmi, až se jednou v noci vrátí domů, ale lepší než nic.

Přemýšlela o tom. Jakmile se vydáte cestou násilí, je těžké z ní sejít; ona zabila bratra toho člověka, to se nedalo nijak popřít, pokud by ji někdy našli.

On sáhl po pistolijako první! by asi jako výmluva neuspělo, kdyby stála proti rozzuřenému a ozbrojenému bráchovi.

Nuže. Jaký je nejlepší způsob obrany? Nechtěla strávit zbytek života tím, že se bude ohlížet přes rameno a hledat fanatika s mečem pomsty, který by se chystal srazit jí hlavu.

Vyndala svůj současný telefon na jedno nabití a vyťukala číslo na Carruthův mobil.

„Jo?“

„Našla jsem tu informaci, kterou jste požadoval. Sejdeme se tam dnes v sedm večer.“

„Rozumím.“

Zavěsila. Vypnula telefon a zasunula si ho do kabelky. Ztratí ho, až odejde z práce, a doma si vybere nový. Měla jich desítky, všechny byly stejné. Ochranka nikdy nekontrolovala čísla, šlo jim jen o to, jestli je to skutečný telefon, a to byl.

Carruth měl svůj cíl, a tohle bude přímo v jeho oboru.

Restaurace U Tmavého koně Richardson, Maryland

„Si ze mě děláte prděl?“ hlesl Carruth.

„Kéž by.“

Zavrtěl hlavou. „Ty kluci s utěrkama na hlavě po tom jdou víc než vosy po bonbonech, co? Jak mě našli?“

„Nemám ponětí,“ odpověděla.

Pokrčil rameny. „Tak jaký je plán?“

„Domluvíme schůzku s ‚Brianem‘. Vy a pár vašich mužů tam budete, a až se objeví – as ním asi pár mužů –, zlikvidujete je.“

Přikývl. Tohle byl nejlepší způsob. Zloduch vás nepíchne kudlou do zad, když ho rozsekáte na dostatečný počet kusů. Jak ho ale mohli najít? Rád by to věděl, ale když se k němu nedostali, bylo to jedno. „To zvládnu. Přijdou tam ale s vražedným úmyslem.“

„Připravte to někde, kam budou muset zajet, daleko odevšad. Někde s jedním vjezdem nebo výjezdem. Pokud přijedou ozbrojení a s očima na stopkách – což, jak správně říkáte, určitě přijedou –, vaši lidé budou pořád ve výhodě.“

„Mohli by přijet s plnou dodávkou střelců. Já bych to udělal, být na jejich místě. Mohla by to být pořádná mela.“

„Zbytek těch dragonů jste ale nezahodil, ne?“

Usmál se. „Ne, madam.“

„Tak si najděte místo, které vám bude vyhovovat, prozkoumejte ho, zjistěte, co potřebujete, a dejte mi vědět. Ale musíme to udělat rychle. Nechci, aby se mi tenhle člověk a jeho kamarádi objevili někdy doma u večeře.“

Carruth taky neměl zrovna radost z toho, že se o něm dozvěděli. „To já taky ne. Rozumím.“

23

Velitelství Net Force Quantico, Virginie

„Pan Gridley?“

Jay se zadíval na obraz na displeji telefonu. „Moje číslo. Kdo by to byl jiný?“

„Doyle Samuels, FBI. Mám pro vás nějaké informace.“

„Povídejte.“

„Jak nepochybně víte, provádíme společné vyšetřování s armádní rozvědkou týkající se vyšetřování vašeho úřadu v případě průniků do armádních základen.“

„Jo?“

„Toto se týká vojína Jeroma Jordana, který byl jedním z vojáků zabitých během teroristického útoku na základnu Thomase Bravermana.“

„Ano?“

„Vojín Jordán byl první muž, kterého útočníci zastřelili. Stalo se to ještě přímo na základně. Než došlo ke zničení hummeru a lidí v něm.“

Jay potlačil vzdech. Proč se lidé z FBI nikdy nedostanou hned k véd?

„Aha.“

„Balistické oddělení FBI zjistilo, že Jordán byl zabit jedinou střelou z ruční zbraně a že ráže nábojnice byl variantou munice .500 Maximu.“ Agent se na chvíli odmlčel, jelikož čekal, že to Jayovi něco řekne – neřeklo.

„No a…?“

„Jde o velmi neobvyklou ráži u ruční zbraně. Je to maximální povolená ráže v USA.“

„Pane Samuelsi, já se ve zbraních nevyznám, pracuju s počítači. Myslíte, že se někdy brzy dostaneme k věci?“

„Ukazuje se, že markanty na téhle střele se shodují se střelami, které byly nalezeny při nedávné střelbě ve Washingtonu, při níž zemřeli dva příslušníci metropolitní policie.“

„Ach tak.“ O tom samozřejmě slyšel.

„Dále se ukázalo, že ta konkrétní použitá střela, .510 GNR, se vyrábí na zakázku v malých sériích pro omezenou skupinu uživatelů, což platí i o zbraních, do kterých se používá. My jsme začali sbírat informace právě o nich. S ohledem na to, že počítačové schopnosti Net Force jsou výrazně vyšší než ostatních úřadů, možná byste nám mohli pomoci najít tu zbraň, kterou hledáme.“

„No jistě, to samozřejmě,“ řekl Jay, kterého to najednou začalo velmi zajímat.

„Pošlu vám soubor na vaši bezpečnou adresu.“

„Ano, pane, to udělejte. A děkuju vám.“

„Ozvete se nám?“

„Jakmile něco najdu, tak vám to předám.“

„S vámi je radost pracovat, pane Gridley.“

„Nápodobně.“

Jay se usmíval. Tohle byl průlom. Měl přístup k počítači Super-Cray kdykoli si vzpomněl. Znal lidi, kteří by bez mrknutí zabili vlastní babičku, aby se k němu dostali, a to se dalo pochopit – přístup k Super-Cray měl cenu drahých diamantů. Pokud by našel správnou sadu parametrů, mohl by to zúžit na kvantovou úroveň – a pokud se ta informace někde vyskytuje, tak by ji mohl najít.

Najde ji.

Znovu se usmál, pak mávl rukou nad ovladačem a čekal, až se dokončí stahování souboru.

No tak dělej…!

Vesmírná konvence o science-fiction Phoenix, Arizona Víkend kolem Svátku práce

Scénář ho zavedl do místnosti prodejců.

Takový podnik byl maximálně šílený, i na VR. V obrovském sále byly tisíce lidí, byla to konferenční místnost naproti velkému hotelu ve Phoenixu v Arizoně. Na stovkách stolů stály stohy proplesnivělých starých časopisů, sci-fi video kazet a všech možných doplňků z oblasti science-fiction a fantasy, od hračkových pušek, které blikaly a vydávaly elektronické zvuky, k plakátům a skutečným mečům vyrobeným podle modelů, které používali Barbar Conan a Highlander.

Bylo to jak v zoo. Hluk, nacpáno a spousta barev. Mezi stoly se tam a sem pohyboval snad tisíc lidí.

Každý třetí nebo čtvrtý člověk měl na sobě nějaký kostým ze science-fiction nebo fantasy – byl tu Darth Vader, Kapitán Kirk a pan Spocks, Klingoni, víly, druidové, Batmani, Supermani, růžoví mimozemšťani a Luke Skywalker, všichni v několika exemplářích. Byla tu zastoupena i princezna Leia v bílých šatech a s drdolem, dívky v malých kožešinových bikinách – některé vypadaly skvěle, jiné by zas udělaly lépe, kdyby si místo bikin vzaly rubáš…

V jednom místě kolem něj prošlo snad celé obsazení Rocky Horror Picture Show.

Jay zavrtěl hlavou. Jako kluk tyhle věci četl, ale nikdy se nedostal do fáze, v níž by se z něj stal fanoušek; jednou sice zašel na Worldcon, jen aby se podíval, a tohle bylo přesně stejné jako v RS: obrovská party různých živočišných druhů…

Někde v tomhle davu byl člověk převlečený za mimozemského kovboje s velkou pistolí u boku, aspoň virtuálně řečeno. Podle Jayova prohledávání pomocí počítače Super-Cray to byl ten člověk, kterého hledají federálové, který měl u sebe pistoli, s níž zabil dva policisty a nejméně jednoho a možná i kupu dalších vojáků.

Doufal, že se neukáže, že je to ten mrtvý a spálený terorista, kterého našli, Stark. To by nebylo moc příznivé.

Ale co.

Jay dospěl k jedné možnosti, která se mu líbila, a sice k člověku, který udal svou adresu v Alexandrii, jež se však ukázala jako falešná. No, bydlel tam sice člověk toho jména, ale ten měřil metr šedesát, vážil padesát kilo, bylo mu osmdesát roků a pohyboval se na vozíku. Ten si nekoupil na zakázku vyráběný revolver v ceně téměř tří tisíc dolarů. Kdyby z takového kanónu vystřelil, asi by si zlomil obě zápěstí. Někdo zjevně využil jeho totožnost, aby překonal registraci NICS. Takže ten, kdo tohle udělal, možná není jejich muž, ale lepší informace zatím neměli. Možná ten chlápek není hráč počítačových her, ale jako všichni, kdo žili v dnešní civilizaci, za sebou zanechával elektronickou stopu. Nebyla sice výrazná, ale Jay se po ní pustil.

Někde tady bude. Jayovi stačilo jenom ho najít a v tomhle scénáři ho vysvléknout z kostýmu, aby zjistil, kdo to ve skutečnosti je. Pak to předá lidem, kteří si pro nejdojdou, a bude hotovo. Jakmile budou mít úřady jednoho teroristu, možná ho přesvědčí, aby udal i ostatní.

Samozřejmě že vzhledem k množství lidí kolem a kvůli stovkám kostýmů nebude snadné toho člověka tady najít…

Do Jaye narazil velmi silný muž v kostýmu Klingona. „Koukej, kam šlapeš, pozemšťane!“

„Pardon,“ řekl Jay.

„Kvi’já!“

Jay chvilku přemýšlel, jestli nemá vyndat blaster a udělat z toho šaška hromádku popela. Ale nepoznal ta slova, která asi byla klingonsky, i když měl pocit, že nadávku by poznal.

Jenže na druhou stranu, k čemu to? Každý někde musí být, a pokud se ukáže, že tenhle chlápek, který byl možná nějaký úředník nebo účetní, radši tráví pár hodin soukáním se do kostýmu ze Star Treku, aby se procházel mezi lidmi a hulákal jazykem mimozemšťanů, tak co? Byla to neškodná hra a lepší než spousta jiných způsobů, které by ho přivedly do potíží. Aspoň nechodí po ulicích a netluče stařenky nebo neprodává heroin.

Jay byl tolerantní ke všemu, co se lidem líbí, dokud přitom neubližují jiným.

Jay zvedl pravou ruku a rozdělil prsty do V znaku, který Spock používal v televizním pořadu o Treku. „Žij dlouze a v blahobytu, bojovníku.“

Převlečený Klingon se ušklíbl, ale odsunul se.

Kovboj, kovboj, kde je ten vesmírný kovboj?

Jay prošel kolem výkladu s raketami a vesmírnými plavidly, pak stolu s časopisy s prsatými ženami v kovových bikinách, jež ohrožují příšery s chapadly. Na televizoru blikal starý černobílý seriál s Flashem Kordonem před císařem Mingem. Hudba mu připadala povědomá. Není to Lisztovo Preludium?

Zvedl oči od televizoru a zahlédl před sebou bílý klobouk. Zcela jistě stetson.

Usmál se při vzpomínce na scénář se Stagoleem. Zásadní je ten klobouk…

Jay se snažil prodrat blíž, ale dav byl velmi hustý. Stoupl na nohu nějakému mimozemšťanovi a odměnou mu byla nadávka, jež zněla velmi pozemsky. Protáhl se kolem chlápka s oholenou hlavou, na níž měl jen jeden pramen, na tváři a očích zelený make-up a dlouhé nehty. Držel se za ruce s naprosto úchvatnou blondýnou v růžových legínách a kožených botách, u opasku měla blaster.

Jay div nešlápl na člověka, který šel před ním po čtyřech, měl na sobě kostým čtyřnohého mimozemského zvířete a vlekl se za spokojeným párem. Ta bestie na něj zavrčela, byl to napůl štěkot, napůl sten.

Bože.

Zvedl oči, ale klobouk se mu ztratil z očí.

Kruci!

Před stolkem, na kterém stály naskládané pásky s televizními pořady Sobotní ráno z 50. let, jako Jak se máte, stál velmi vysoký muž převlečený za Amazonku včetně paruky, kopí a nejspíš laminátové kopie bronzové náprsenky zakrývající obrovská falešná ňadra. Amazonka měřila metr devadesát. Někdo takový bude mít asi dobrý výhled. „Promiňte, hledám kovboje,“ oslovil ho Jay.

„Ale to my všichni, zlatíčko,“ řekla falešná Amazonka. „Její“ hlas zněl hluboce a připomínal spíš hlas Darth Vadera než jakoukoli ženu, kterou kdy Jay slyšel. Klidně by mohla zpívat basy v opeře.

Po nanicovatém čtvrthodinovém hledání, kdy v jedné chvíli vyskočil na prázdný stůl, aby lépe viděl, to Jay vzdal, aspoň prozatím. Kovboj se svou pistolí tady někde byl, ale asi už odešel.

Možná šel přes ulici? V hotelu se mělo konat hodně různých programů.

Jay zamířil ke dveřím. Když se prodíral proudem lidí v kostýmech i v civilu, měl pocit, že je to celkem švanda, i když si říkal, co by si pomyslel spořádaný občan, který by se sem přimotal a viděl lidi oblečené v mimozemských kostýmech.

Asi by si řekl, že jsou to všechno pomatenci.

No co. Realita je ale často mnohem šílenější než fikce.

Jay zamířil do horkého odpoledne. Ježíši, to je vzduch jako v troubě! Jako by dostal ránu do obličeje. Suché horko nebo ne, když jste vyšli z pětadvaceti stupňů klimatizovaného sálu do pětačtyřiceti venku, tak vám to připadalo horké. Div, že lidi venku nepadali na zem.

Hotel byl přes ulici. Jay vykročil.

Nevchází tam do budovy právě někdo v kovbojském klobouku?

Vedro nevedro, Jay se rozběhl.

24

Townenda Hollow Virginie

Carruth si vybral místo, které navštívil, když ještě sloužil u námořnictva. S partou kamarádů sem vyrazili tábořit do lesů Virginie, prošli kolem té staré polorozpadlé stodoly na konci staré rozbité okresky. Stodola, která tu stála, už shořela, zůstal po ní jen komín zarostlý z větší části plevelem.

V okolí stály další farmy, ale dva až tři kilometry od starého hospodářství nebylo živáčka.

Vzal s sebou Dextera, Hilla a Russella. Dvě hodiny všechno kontrolovali – v poslední době na cestě u stodoly nikdo nebyl; možná tu silnici používali lovci nebo táborníci, ale žádné čerstvé stopy.

Jakmile se seznámili s terénem, přešli k taktice. Vedle silnice mezi stromy ukryli pár nádob, zařízení, která by bylo možno odpálit dálkově, přímo v úrovni očí člověka za volantem auta nebo dodávky. Použijí je jako zálohu. Byly to protivné potvory, výbušniny nacpané do trubky, která byla na jednom konci zavařená. Výbušniny obsahovaly malé ocelové kuličky z ložisek. Když se ozvalo bum!, všechno před trubkou dostalo pořádnou ránu. Řidič vozu v dosahu deseti metrů se změní na sekanou, ať má okno nahoře nebo dole, a když jich pár postavíte z obou stran úzké silnice, každý, kdo kolem nich projde, bude natotata na nudličky.

A kromě toho nic vymýšlet nepotřebovali. Měli výhodu znalosti terénu. Carruth věděl, že jednoduchý postup je ideální. Možná to nezabere vždy, ale dokáže to člověku zachránit kůži poměrně často.

Kolem stodoly byly spousty stromů a keříků. Uvnitř nikdo nebude – dřevo bylo tak shnilé, že by spadlo při hlasitějším kýchnutí. Přijedou dvěma auty – jedno bude návnada, zastaví tam, kde bude dobře vidět, druhé důkladně ukryjí. Budou mít na sobě neprůstřelné vesty, a až se zloduši objeví, provedou to jeden po druhém. Bum, bác, děkujeme…

Otevřel mobilní telefon. ŽÁDNÝ SIGNÁL, stálo na displeji. Dobře.

„Fajn, hoši. Sejdeme se u mě zítra v šest ráno. Vezmu s sebou náčiní. Vyspěte se, potřebuju čerstvé oči a pevné prsty, a to hned od rána.“

Ostatní tři přikývli.

Zaparkovali auto – návnadu, Hill je odcizil a dal mu jiné značky, a všichni se dobře ukryli v okolním lesním porostu. Palebná pole Hilla s Russellem se překrývala, oba měli M-16, ačkoli, pokud vše proběhne podle očekávání, tak je budou potřebovat jen na úklid.

Byli na místě a připraveni hodinu předtím, než Lewisová zavolala Al-Sánímu. Schůzka byla naplánována na čtyři hodiny poté, ale možná Al-Sánímu potrvá tak polovinu té doby, než dojede na místo, pokud je někde v blízkosti Washingtonu, a kdyby byl Carruth na jeho místě, tak by se snažil, aby sem dorazili ještě dříve. Ale devadesát minut bylo mnohem víc času, než potřebovali, protože byli připraveni začít už teď…

Carruth měl dragona a plán byl jednoduchý. Jakmile přijede Al-Sání a jeho lidi, vypálí raketu do čelního skla jakéhokoli vozu, ve kterém přijedou, a usmaží je. Ahojky, hoši.

Pokud někdo tohle přežije a podaří se mu z auta dostat živý, Hill s Russellem ho skolí ze svých automatických pušek a bude po tanečku.

Bude to trošku hlučnější, ale než se někdo začne zajímat o to, co způsobilo všechen ten rachot, Carruth a jeho lidi už budou dávno za horama.

Možná budou dost chytří, aby použili druhé doprovodné auto, a pokud ano, tak tříštivé granáty zasypou ten vůz tvrdou sprchou a Dexter vyprázdní několik zásobníků munice, Hill mu přijde na pomoc, jen co tady skončí.

Jednodušší už to být nemohlo. Zahlédni zloduchy, znič zloduchy a nazdar, pánové – mizíme…

Všichni čtyři měli komunikační zařízení LOSIR, které nemá dosah větší než kilometr, a všechny nezbytné změny tak mohli provádět okamžitě. Carruth byl nervózní, cítil adrenalin, který mu proudil v žilách. Takhle to je vždycky, když se člověk chystá do války. Všechno se nastaví na maximální pozornost a v žilách vám buší kladiva…

Po pětačtyřiceti minutách čekání se situace přestala vyvíjet podle plánu.

Dexter to zaslechl jako první. Všichni měli střelecké špunty do uší, které měly potlačit hluk výstřelu a zesílit normální zvuk, ale Dexter odjakživa slyšel i dech myši ve vedlejší místnosti.

„Blíží se sem helikoptéra,“ řekl Dexter.

O vteřinu později ji zaslechl i Carruth. A kruci!

Ani chvilku nevěřil, že může jít o náhodu.

Do háje. Nenapadlo ho, že by mohli mít takhle dobré vybavení.

V duchu si procházel okolí. Nejbližší mýtina, na které by mohl přistát vrtulník, byla tři sta metrů jižně od nich. Tam asi přistanou; muži vyskáčí ven a zkusí se proplést mezi stromy a zaútočit na stodolu. Jakmile se rozběhnou, bude to zlé – Carruth a jeho muži se mohou klidně ocitnout v menšině a výhoda překvapení bude ta tam. Musí dostat všechny najednou.

„Jdeme, jdeme, k mýtině na jihu!“ přikázal Carruth.

Utíkat v maskovacím obleku bylo nepříjemné, ve větru kolem nich poletovaly maskovací blbinky a dragon byl tak těžký, že už po stovce metrů začal ztěžka oddychovat, ale rachot motoru helikoptéry stále sílil. Chůzí to nezvládnou.

Měl pocit, že to trvá věčnost, ale na okraj mýtiny dorazili ve chvíli, kdy byl vrtulník ještě pár stovek metrů nad zemí. Carruth měl pocit, že to je Sikorsky řada S, 76 nebo možná S-76A. Ten pojme šest až osm cestujících a dva piloty s vybavením, ale vejde se tam až dvanáct lidí a pořád ještě může vzlétnout. I kdyby pilot zůstal uvnitř, mohlo to znamenat až deset lidí na zemi, což je proti jeho skupině hrozně moc.

„Roztáhněte se,“ řekl Carruth. „A nikdo nestůjte za mnou.“

Někdo se zasmál.

Carruth se posadil, položil si raketomet na rameno a opatrně jím zamířil na klesající helikoptéru.

Ozvalo se zasvištění a zpětný zážeh serval listy z křoví za ním.

Pilot nejspíš viděl záblesk a poznal jej; zkusil se otočit a odletět, ale už bylo pozdě. Carruth nespouštěl mířidla z letounu a takřka okamžitě raketa narazila do helikoptéry a explodovala, ozval se pekelný randál, který ztlumily jeho špunty v uších. Nebo aspoň částečně ztlumily.

Hlavní rotor se při nárazu uvolnil a sikorsky padal jako cihla zabalená do hořícího benzinu – v to přesně se změnil.

Ze dvou stovek metrů mohl sotvakdo tu srážku přežít, ale Hill a Russell sledovali vrtulník až na zem. Po dopadu se pod Carruthem zachvěla země jako při zemětřesení. Ohnivé palivo prýštilo všemi směry, vysílalo proudy plamenů nahoru a do stran v potrhaném kruhu, jak se rám skládal a hroutil dovnitř.

Hill s Russellem běželi k troskám, ale nedostali se na méně než dvacet metrů kvůli silnému žáru. Carruth viděl, jak se jejich postavy chvějí v rozpáleném vzduchu.

Pokud se člověk nedostane blíž, tak všichni, co jsou uvnitř, už jsou ugrilovaní, to bylo jasné. Pokud nezemřeli při pádu, požár nemohli přežít.

K jasné obloze se zvedal obrovský mrak hustého zvířeného černého kouře, a i když asi za hodinu přijede nějaké záložní auto, Carruth a jeho lidi tady na ně rozhodně čekat nebudou. Tolik dýmu v lese je zlé znamení a místní obyvatelé sem jistě zamíří a rychle to budou chtít ověřit. Z čehož plynulo, že Carruth a jeho lidé musejí zmizet k autu hned teď.

Carruth zapnul svou vysílačku LOSIR.

„Dexi, seber výbušniny, nastartuj návnadové auto a zmiz. My si vezmeme primární vůz. Zastav až na místě setkání.“

„Rozumím.“

„Jdeme, hoši. Jestli se tady zdržíme, budeme mít společnost.“

Utíkali k té skryté dodávce.

Určitě se tady brzy objeví i FAA, Federální úřad pro letectví, a jistě jim nepotrvá dlouho, než zjistí, že ta helikoptéra plná ozbrojených chlapíků nespadla z nebe kvůli chybě pilota. Samozřejmě, pomineme-li jeho hloupost, že se vydal do míst, kde čekal Carruth s raketometem.

Federálové jistě záhy zjistí, co to způsobilo; neměl čas na úklid, museli okamžitě zmizet. Pokud najdou části rakety, což najdou, byl tu natažený kablík, bude to jako otisk prstů, takže pochopí, že jde o dragona, a člověk nemusí být génius, aby si domyslel, odkud to asi pochází.

Koho to tu sestřelili a proč? To možná bude tvrdší oříšek, ale asi je napadne, že ti mrtví hoši by mohli být na nějakém seznamu. Možná se jedna teroristická frakce vydala za druhou, a o to se postará ministerstvo vnitřní bezpečnosti.

Ale to bylo jedno. Carruth a jeho hoši už tu nebudou.

Lewisovou to asi zrovna nerozradostní. Byla jistá šance, že hlavní kápo seděl v té helikoptéře – záložní auto, pokud nějaké mělo přijet, asi nepřiveze šéfa. Carruth to nemohl vědět jistě – možná se ten chlap bál létat nebo tak něco –, ale pravděpodobně byl v té helikoptéře, která už byla roztavená a všichni uvnitř byli spálení na uhel. Nepodaří se jim tady vyčkat a ověřit jim totožnost. Pokrčil v duchu rameny. Tak to chodí. Člověk dosahuje svého maxima s tím, co má. A s ostatním mi polibte…

25

Velitelství Net Force Quantico, Virginie

„Šéfe?“

Thorn zvedl oči a viděl ve dveřích Jaye. „Jayi. Co pro tebe můžu udělat?“

„Právě jsem dostal prioritní hlášení z vnitřní bezpečnosti a FAA – pravděpodobně ti poslali taky kopii. Někde nad lesem ve Virginii explodovala a spadla na zem helikoptéra. Umřelo tam devět lidí.“

„Pane jo.“

„Nezoufej. Lidé v té helikoptéře měli u sebe tolik zbraní a munice, že by mohli vést menší válku. M-16, AK-47 a ruční granáty, plus další věci. Vnitřní bezpečnost má totožnost několika z nich, všichni byli na seznamu nežádoucích osob, které může kdokoli zastřelit bez varování.“

„Teroristi?“

„Oficiální termín zní ‚podezřelí‘. Ale mezi námi, rozhodně to byli teroristi nejhrubšího zrna. Pár z nich je z Kataru, jeden z Íránu. Zjistili i pilota. Byl to Saúd, ostatní zatím nevíme. Vrtulník si půjčili.“

Thorn zavrtěl hlavou.

„A teď, proč se to týká nás. Hoši z FAA tvrdí, že ten vrtulník sundala raketa a že ji vypálil odpalovač FGM-77 Dragon. Našli nějaký kablík a kousky rakety, které to potvrzují.“

„Je to stejný typ, jaký byl odcizen při útoku v Kentucky, že?“

„No jistě. A je to přesné stejný typ. Zvláštní shoda náhod, že?“

„To určitě.“ Thorn se zamračil. „A proč ten, kdo ty raketomety ukradl, s nimi sestřeluje ozbrojené teroristy?“

„Dám se poddat. Možná vlastenci. Nebo se někdo snaží získat místo na vnitřní bezpečnosti?“

Pípnutí počítače upoutalo Thornovu pozornost na příchozí prioritní zprávu. Thorn mávl rukou a objevil se šifrovaný text, který opakoval to, co mu právě sdělil Jay.

„Jak to, že jsi to věděl dřív než já?“

„Kamarádi na správných místech.“

Thorn vzdychl: „Podíváš se, co bys o tom mohl zjistit, že jo?“

„Ve svém drahocenném volném čase, nepochybně.“

„Díky, Jayi.“

„To nic, šéfe.“

Jenže jakmile odešel, Thorn tam seděl a přemýšlel. Byl to problém. Fakt, že tu střelu použili proti zloduchům, byl v pořádku, ale pořád jim ještě dvě rakety zbývají, a tu další by klidně mohli namířit jinam. Nebo taky ne. Chtěl dopadnout ty zloděje a zajistit, aby nevystřelili už žádným směrem…

Jeho asistentka řekla: „Volá vám pan generál Hadden.“

„No samozřejmě,“ řekl Thorn. Zavrtěl hlavou a natáhl se pro sluchátko.

Zastávka a občerstvení pro kamiony Alexandria, Virginie

Lewisová mlčky vyslechla celý příběh. Na konci přikývla. „Nešlo dělat nic jiného. I kdybyste věděli, že mají pronajatou helikoptéru, i tak byste ji museli sundat. Bylo moudré, že jste vzali s sebou ten raketomet.“

Někdo vhodil peníze do jukeboxu u kulečníku. Ozvala se country píseň. Nějaká žena začala huhňavým hlasem zpívat o prolhanejch, podlejch chlapech.

Takoví jsou pfece všichni, děvče.

Carruth přikývl. „Předpokládám, že náš hoch byl na palubě, a pokud se neroztavil během požáru, tak se jistě brzy podaří ho identifikovat.“

„Už se to povedlo,“ řekla Lewisová. „A zemřel při požáru. Je to pro nás dobrá zpráva. Zdá se, že žádné další pokrevní příbuzenstvo v teroristické branži nemá, takže s tím bychom měli být hotovi.“

„Je to asi fajn, mít přístup ke všem těm informacím,“ řekl.

„To je. A fakt, že mi je dávají, protože jim pomáhám, abych je před sebou ochránila, to je ještě lepší.“

„Vy ale armádu nenávidíte, co?“

Zamrkala. „Proč to říkáte?“

„Možná nejsem nejbystřejší na světě, kapitáne, ale nejsem taky úplně tupěj. Je to slyšet. Vychází to z vás, kdykoli mluvíte o službě, máte v hlase nepříjemný tón. Opovržení.“

Nic neřekla. Nemělo se to přece projevit. A pokud to rozpoznal Carruth – který nepatřil mezi žhavé uchazeče o titul nejvnímavějšího člověka roku –, pak to pozná i kdokoli jiný. Musí na tom zapracovat. Nebylo by to vhodné, aby se lidé v práci na ni začali dívat zvídavým pohledem. Pan Jay Gridley především.

„Tak co teď?“ zeptal se.

„Máme jednoho solidního kupce. Pokud je legitimní, začneme jednat. Pokud se osvědčí, je hotovo. Když ne, budeme pokračovat.“

„Myslíte, že tenhle bude potřebovat další důkaz naší schopnosti?“

Pokrčila rameny. „Možná. Uvidíme. Zavolám vám, jakmile budu něco mít.“

„Rozkaz. Udělejte to.“

Když odešla, Carruth si objednal pivo a poslouchal jukebox. Country hudbu měl rád a bar pro řidiče kamionů byl ideální místo na jedno pivo. Truckeři a kovbojové, i když většina lidí, co tu měla na sobě country oblečky, byla asi spíš na oblečky, než na stáda. Možná se tu stavovalo i pár rančerů – ještě tady pořád byli lidi s farmami a ranči. Carruth vyrostl na venkově, aspoň zčásti, v okolí Denveru a měl na ty doby pár příjemných vzpomínek. První dívka, první žena, první pivo, první rvačka v baru, to všechno stihnul do dvaceti. Jedním z důvodů, proč se dal k námořnictvu, byla jedna z posledních rvaček v baru, kdy si jeden velkohubý magor předplatil týdenní pobyt v nemocnici, když Carrutha naštval. Soudce, bývalý mariňák, měl pocit, že armáda je ideální místo pro chlapce, kteří nejdou pro ránu daleko, a Carruth s ním souhlasil – vzhledem k druhé možnosti, kterou bylo jít pracovat na pár měsíců ve skupině vězňů z místní basy.

Takže šel k námořnictvu, objevil v sobě válečnický talent a byl přijat do výcviku jednotek SEAL, kde si vedl velmi dobře. Odjakživa rád plaval, vody se nebál. Fyzické podmínky byly náročné, ale bavilo ho to. Byl velký, silný, měl výcvik a nikdo si s ním nezahrával. Byly i horší způsoby, jak se člověk mohl protloukat životem.

Napil se z lahve piva. Pak samozřejmě nastala chvíle, kdy se s námořnictvem rozkmotřil a bylo mu víceméně naznačeno, aby odešel na vlastní žádost, jinak že ho vyhodí, ale základy už se naučil a od té doby se mu vedlo dobře. Tenhle podnik s Lewisovou bude jeho jízdenka ke svobodě. Mohl by cestovat, užívat si, radovat se ze života, pracovat nebo nepracovat, podle chuti. Nebylo to bez rizika, ale život je samé riziko. Můžete se připlést k zemětřesení, srazit se čelně s opilým řidičem nebo dostat infarkt. Jeden nikdy neví, kdy vytáhnou jeho číslo, a Carruth se domníval, že je lepší žít život naplno, dokud se u vás neobjeví zubatá.

Dopil pivo. U stolu nejblíž k němu se dvojice chlapů v baseballových čepicích kvůli něčemu pohádala. Bývaly doby, kdy by za nimi přišel a snažil by se dostat do středu toho, co se dělo, možná byi někoho zbil. To ale teď nemohl riskovat. Měl příliš mnoho důvodů držet se mimo dosah potíží. Je čas to zabalit a zamířit domů. Ty trable s metropolitní policií ho vyléčily. Velká pistole u jeho boku by ho stála krk, jenom kdyby mu visela na opasku…

Najednou mu hlavou bleskla myšlenka, byla tak překotná, že ji skoro nedokázal uchopit. Ta pistole, něco s tou pistolí…

Do hajzlu! Ten voják!

Carruth tam stál naprosto bez hnutí. Jak mu to mohlo uniknout? Má místo mozku marmeládu!

No jo, to, že vyhodil do povětří hummer plný vojáků o pár minut později, přehlušilo předchozí vzpomínky na tu noc, na prvního člověka, kterého skolil, ale přece – pitomče!

Položil na stůl desetidolarovku za pivo, vstal a zamířil k autu. Bude muset pistoli uklidit. Poldové si mezi sebou vyměňují informace – federálové, NCIC, všichni –, takže dříve nebo později se někdo domákne, že balistika střely, která skolila vojáka v Kentucky, odpovídá střelám, které zabily metropolitní policisty ve Washingtonu. Možná se to nestane brzo, ale časem určitě. A teď už měl na tom kanónu tři zářezy, jasné spojení mezi nimi. Nebylo sice na nich jeho jméno a tak, ale, proboha, nosit ji po městě fakt není moudré. Kdyby musel někoho dalšího zastřelit, tak by se na něj mohli zaměřit. Už takhle měli až moc informací; nesmí jim dát žádné další.

Nemusí to ničit. Může pistoli uklidit pod dům, zabalí ji do igelitu a zastrčí pod izolaci. Nikdo si toho nevšimne, a pokud ji najdou úmyslně, tak už bude stejně všechno v trapu.

Měl to udělat hned, jak zabil ty poldy, to věděl. Jenomže on nechtél – měl tu velkou zbraň rád, rád ji nosil, líbilo se mu, jaký mu dává pocit. Byla to chlapská pistole.

Jenže i když nebyl nejbystřejší, nebyl to ani žádný pitomec, takže se bude muset dát dohromady. Má SIG a S&W, může použít některý z nich, na měkké terče, jako byli lidé, bohatě stačily. Až bude po všem a on dostane peníze, koupí si další dělo nebo dvě a možná se přestěhuje někam, kde je legální je u sebe nosit, sežene si povolení a nikdy se tím už nebude muset zabývat. Jo. Takhle to provede.

Zamířil k autu. Pokud se domů dostane bez toho, že by ho zastavili policisté, bude to v pořádku. A pojede hodně opatrně…

Grahamova země, Weddellovo moře Antarktida

Vysoko nad ledem Jay Gridley přemýšlel o potrhlosti programátorů. Už dlouho věděl, že i když lidé ve většině profesí mají rádi interní vtípky, programátoři je rádi dotahují do extrému.

Jako například tahle VR. Nebyla jeho, ale někdo do ní vložil spoustu myšlenek. Spoustu šílených myšlenek…

Dole pod ním se batolily tisíce tučňáků kroužkových, pohybovaly se jako kusy ledu z obrovské bílé pyramidy uprostřed svého hnízdiště. Tučňáci kroužkoví byli nejčastěji spojováni se „smokingovým“ vzhledem – byli černobílí a kolem očí měli bílé kroužky.

Jay se ve skutečnosti díval na obrovskou databázi záznamů v MIT. Dostal se sem ověřit, zda se mu podaří zjistit datové záznamy z hry o Tróje. Ty záznamy se přirozeně skladovaly a archivovaly – kladly se takříkajíc k ledu.

Na ledě bydlí tučňáci. Šílený nápad číslo jedna.

Muži v oděvech arktických průzkumníků stáli ve dlouhé frontě před několika stoly, u každé seděla stejná zeleně oděná postava s černými otazníky na kožešinovém oblečení. Průzkumníci byli v podstatě žádosti o informace – z řady zdrojů – a zelené postavy byly procesory, které naváděly hledání přes tučňáky do ledové katedrály.

Lidé za stolky byli jako vystřižení ze starých filmů o Batmanovi.

Prosévači a tučňáci. Žert druhý.

Ale dotažení metafory ještě dál znamenalo, že každý z podsaditých tučňáků se hodně podobal „Tuxovi“, slavnému tučňákovi z loga operačního systému Linux.

Tenhle tučňák nedostal své jméno kvůli podobnosti se smokingem, ale kvůli tomu, že jistý Linus Torvald napsal hlavní část OS – která se zakládala na jiném operačním systému s názvem Unix. Jméno tučňáka tak zjevně pocházelo ze spojení Torvald Unix. Což byly vlastně žerty číslo tři nebo čtyři, podle úhlu pohledu.

A poslední žert odkazující sám na sebe v tomhle scénáři – aspoň z těch, kterých si Jay všiml – byla skutečnost, že scénář VR byl vlastně řízen z uzlu systémů na bázi Linuxu.

Bylo to sice trochu přespříliš, ale chápal to. Když se člověk nemůže pobavit, tak proč by se snažil?

Ve svém současném převleku byl Jay racek, jeden z přirozených predátorů tučňáků kroužkových, aspoň jejich vajec a mláďat. Máchl křídly a vznesl se o trochu výše a díval se na frontu pod sebou.

Moc neměl rád ve VR jiné než lidské podoby, ale tenhle scénář je vyžadoval. Bezpečnost databáze byla velmi důkladná. Na druhé straně stále existovaly slabiny.

V tomto případě chtěl programátor udržet hladinu realističnosti scénáře. Bylo by jistější omezit postavy VR jen na tučňáky, prosévače a žadatele. Jenže programátor se zaměřil na to, že bude mít scénář realističtější, což znamenalo pár racků nad zemí, tuleně levhartí ve vodě, velryby a shon.

Takže Jay mohl proniknout.

Tak teď tu byl, předal svou žádost o informace na záda jednoho z průzkumníků dole – obvyklým racčím způsobem. Když milý průzkumník doputuje ke stolku prosévačů, předá Jayovu žádost se svou vlastní.

Můj přenesený požadavek. Pokud by se tenhle racci převlek uměl smát, jistě by se usmál. Takhle se aspoň zachechtal.

V rámci scénáře se požadavek nezjistí, ale až tučňák přijde s informací zpět, bude zkontrolována, než ji průzkumníkovi předají.

Takže Jay ji bude muset tučňákovi sebrat, než se ke stolku dostane.

Znovu se rozhlédl. Jeho průzkumník už stál u pultu.

Muž předal svou žádost a Jay sledoval, jak prosévač podal barevný papírek opodál stojícímu tučňákovi. Ten odešel směrem k obrovské ledové pyramidě.

Jay letěl nad ním, vydával zvuky typické pro racky tak, jak mu to připadalo vhodné.

Tučňák dospěl k jednomu ze vstupů do pyramidy a zmizel uvnitř. Teď už jen Jayovi zbývalo čekat, až se vrátí.

Tučňáků tu byly tisíce, všichni vypadali stejně. Jak pozná, až ven vyjde ten jeho?

Podle papírku se žádostí. Rozlišení VR bylo poměrně ostré, takže viděl kódované číslo objednávky.

Tučňáci se kolébali tam a zpět, ven a dovnitř, procházeli vchodem, který byl asi v půlce stavby. Schody na boku byly neuvěřitelně nízké, byly uzpůsobeny malým krůčkům, jaké tučňáci dělali, což znamenalo, že pyramida byla mnohem širší než vyšší.

Jay nespěchal, létal nahoru a dolů nad vstupem, sledoval každého tučňáka, který vyšel ven, a zaměřoval se na čísla objednávek.

Tady.

Tohle byl jeho tučňák ve smokingu.

Rackové byli přirození predátoři tučňáků kroužkových, ale snažili se o útoky jen na mladé nebo staré a nemocné tučňáky – zdraví dospělí nebývali většinou součástí jídelníčku.

Takže i když by pohled na útočícího racka v tomhle scénáři nijak nepůsobil rozruch, kdyby někdo viděl racka, jak se snaží napadnout vzrostlého a zdravého tučňáka, asi by to způsobilo poplach.

Ale na druhou stranu, jakmile se dostane ke svým datům, může ze scénáře vypadnout. Stačí se jich zmocnit a pryč.

Jay zamířil k zemi.

Nějaký šestý smysl toho tučňáka varoval. Naklonil hlavu do strany a viděl ho přilétat. Tučňák přeskočil okraj cestičky a po břiše skočil na ledovou pyramidu, spouštěl se dolů jako po sáňkách.

Jay mávnul křídly a zvýšil rychlost.

Už to bude…

Tučňák vyletěl po krátkém svahu a byl ve vzduchu.

Cože?

Tučňáci přece nelétají…!

A tenhle taky ne – chvíli plachtil, než klesl dolů a žbluňkl do vody pod ním.

Kruci!

Jay se ponořil do vody, proměnil se z racka na tuleně levhartího.

Pokud byl tučňák poměrně rychlý na zemi, když klouzal dolů, teď byl jako raketa, mával křidélky, která ho poháněla jako nějaké torpédo ve slavnostním oblečení.

Jay se zaměřil na své tulení tělo.

Plavali pod vodou kolem kusů ledu, mezi stříbrnými hejny ryb, rychleji a rychleji.

Jay si uvědomoval, že tučňáka nechytí.

No co. Jak se ale tuleňům podaří neumřít hlady?

Momentíček – četl cosi o opatrných tučňácích – jak nechtějí skákat do vody a riskovat sežrání. Jenže…

Jay zpomalil a nechal tučňáka plavat.

Většina útoků je úspěšných, když jsou tučňáci nejméně opatrní – při návratu na břeh.

Jay se otočil, nadechl se nad hladinou, pak se potopil a schoval za kusem ledovce. Vyčkával s klidem predátora.

Tučňák, který si myslel, že svého útočníka už setřásl, udělal velkou otočku a mířil zpět na břeh. Jay si ho všiml o pár minut později – naštěstí byl ten papír vodovzdorný, číslo bylo pořád vidět. Určitě to bylo jeho.

Jay počkal, až byl tučňák skoro u ledovce, pak zaútočil.

Ve srovnání s předchozí honičkou to bylo snadné. Vyrazil vpřed a chytil malého opeřence svými tuleními zuby.

A mám tě!

Bohužel mu však dopadení Tuxe nikterak nepomohlo. Pták se změnil na dutinu – napodobení. Nenesl žádná skutečná data, jen falešná. Jayovi trvalo celé dvě sekundy, než zjistil, že to není žádný tučňák – bylo to sousto falešných stop.

Hernajs!

Člověk, který vytvořil scénář o Tróji, byl dobrý. Až moc. Proč to dělá? Nebo že by už s takovým předstihem věděl, že použije tu hru k vražedným účelům? To byl ale strašně dlouhodobý plán. Copak má někdo takovou trpělivost? Takovou předvídavost? Aby si nechával falešné stopy léta napřed?

Jay zavrtěl hlavou.

Něco tu nesedělo. Ale co? A jak to najít?

26

Kanceláře USEC SpecProjComPentagon Washington, D.C.

Abe Kent se podíval na generála Rogera Ellise. Roger byl o pár let mladší, ale vlasy mu už zbělely, v pase mu přibylo pár kilo a vypadal o deset let starší. Velet oddílu zvláštního projektu námořní pěchoty v Pentagonu bylo zjevně nemálo stresující.

„Nový stůl?“

„Ano. Z pekanu.“ Díky svému jižanskému přízvuku pronesl poslední slovo jako „pú-kanu“, ne „pekanu“, a vždy trval na tom, že jeho verze je ta správná.

Kent s ním souhlasil – strávil nějakou dobu v Louisianě jako chlapec a tam to taky vyslovovali jako „pú-kan“. „Víš, že se vyrojily další potíže v otázce těch vloupání do základen.“ Nebyla to otázka.

„Ano, taky mám ten dojem.“

„Generál Hadden je z toho na mrtvici. Jediné dobré na tom je, že ti teroristi se omezují na armádu a námořnictvo, letectvo nebo námořní pěchotu nechávají v klidu.“

Kent věděl, že tím někam míří, ale jelikož Roger byl jeho šéf a mělo hvězdičku víc, nechtěl ho postrkovat dopředu. Však on k tomu dojde.

„Jde o to, že předseda sboru náčelníků štábů odpovídá za všechny, a je, jak určitě víš, velmi znepokojen, i když jde jenom o armádu. Hodně se zasazoval, aby všechny ty technické věci fungovaly, takže teď ho to staví do špatného světla.“

Kent přikývl. „Chápu.“

„Třeba bys v tom mohl pomoct.“

Kent řekl: „Nechápu, jak. Budu velmi rád velet týmu lidí, kteří tyhle chlapíky dopadnou a pořádně jim nařežou, ale nemám tušení, kde začít hledat.“

„To neví nikdo. Ale ty máš přímé spojení na lidi, kteří to nejspíš zjistí.“

Kent přikývl, ale řekl: „Víš, Rogere, není to zrovna můj obor.“

„To vím.“

„A není to tak, že bych přišel do kanceláře počítačových hošíků, přikázal jim, aby sebou hodili a co nejdřív našli zloduchy. Nepodléhají mému velení.“

Ellis si jednou rukou promnul oči a přikývl. „To vím taky. Ale když zaštěká velký pes, štěňata si sednou a všimnou si toho. Hadden chce něco provést, pokud možno ještě včera, a nemůžeš mu říct, ať si trhne nohou.“

Kent se té myšlence pousmál. „Po zbytek kariéry bys pak hlídal skladiště čpícího tuleního oleje za polárním kruhem.“

„Kdybys měl štěstí. Jde o to, že pokud tomu dobře rozumím, tak tvůj přímý nadřízený, pan – vlastně generál – Thorn to provedl. Ne sice tak obšírně, ale v podstatě mu řekl totéž.“

„Kuráž má, to se mu musí nechat.“

„To já taky, já bych si rád zachoval kůži, o tom nepochybuj. Oba víme, že pátrání nejde nijak extra popohnat, ale já teď budu moct generálu Haddenovi ohlásit, že jsem na tebe zatlačil. Pokud tě něco napadne, opravdu cokoli, co bude součástí řešení, chci, abys na tom začal co nejdřív pracovat.“

Kent přikývl. „Chápu.“ Nelhal. Sloužil své zemi už dlouho a věděl, jak funguje řetězec velení – nebo někdy spíš nefunguje. Věděl, že nesvede nic zásadního. Ellis s Haddenem taky věděli, že nic nesvedou, ale to nemohlo zastavit snažení směrem dolů. Tlak občas představoval určitou pobídku. Tady to neplatilo, protože člověk řídící hledání v oblasti počítačů, Jay Gridley, neměl pro takové pošťuchování pochopení. Kdyby na něj zatlačili příliš, otočil by se zády a šel, protože mohl. I kdyby se jim podařilo najmout ho a udržet jeho zadnici na židli, těžko by ho mohli donutit k maximálnímu výkonu, a u člověka Gridleyho ražení se mohlo zdát, že pracuje non-stop, a přitom by nedělal nic užitečného. Jak by to mohl poznat někdo zvenčí? Museli by mít někoho tak dobrého, jako byl on sám, aby ho sledoval, jenže nikoho takhle dobrého neměli. On to věděl, oni to věděli, a tak to bylo napsáno v notách.

Kent se znovu usmál té hudební metafoře. Připomněla mu schůzku s Jen. To teď byl pro něj zásadní okamžik. Ani jeden už nebyli adolescenti se zvlhlým pohledem, a i když na jeho straně se rozhodně dalo hovořit o okouzlení, z ní vyzařovalo určité vážné rozhodnutí, které pramenilo ze zkušenosti. Měla ho ráda, on měl rád ji, a ta večeře přerostla v něco, co ve skutečnosti nečekal – rozhodně ne při první schůzce.

On sám už to nezažil moc, moc dlouho.

A používá se ten termín ještě vůbec? Schůzka?

Vrátil se v myšlenkách zpět k Ellisovi. „Pane. Pardon. Zamyslel jsem se.“

„Jo, no, běž domů a zdřímni si. Když se ti povede někoho popostrčit, třeba malinko, bude to super.“

„Udělám, co budu moct. Případný výsledek se stejně určitě dostane nahoru.“ Což znamenalo, že aspoň by mohl popohnat Gridleyho, aby potvrdil, že z Ellisovy kanceláře přišla výzva k urychlení postupu, a tato informace se postupně dostane až na Haddenův stůl. Nebude to moc znamenat, ale každá snaha je dobrá.

Ellis se na něj unaveně usmál. „Díky moc.“

Když Kent odešel za seržantem námořní pěchoty, který ho doprovázel k východu, přemýšlel o nejlepším způsobu, jak se dostat ke Gridleymu. Dospěl k závěru, že nejlépe asi přímo. Staví se u něj, poví mu, že Thornův šéf naléhal na Thorna a pak na něj, a sdělí mu, že si uvědomuje, že nemá smysl nutit Gridleyho k rychlejšímu postupu, ale že takhle prostě funguje armádní mozek. Gridley si kvůli tomu neušpiní prádlo, pokud to Kent předloží takhle.

Nebál se toho; dnes večer ale měl hodinu kytary, a ať už se to skončí jakkoli, díky svému novému vztahu s Jen to bude mnohem zajímavější než zbytek dne.

Když došli k východu, seržant řekl: „Gratuluji k povýšení, pane generále.“

„Díky, chlapče.“

Ještě pořád si na tu hodnost nezvykl, ale nevadilo mu, když ho tak oslovovali.

„Semper fi, pane.“

„To jistě, seržante, to jistě.“

Seržant zasalutoval a Kent pozdrav opětoval skoro stejně energicky. Vrátil muži svou jmenovku a odešel z budovy.

Venku bylo chladno, ale slunečno. Počasí vypadalo jako na začátku jara. Tohle byl klasický Washington. Když se vám nelíbilo počasí, museli jste prostě čekat – brzy se jistě změní.

Lewisová všeobecná nemocnice Porodnice Washington, D.C.

Když se Jay přihlásil do scénáře Lewisové, s překvapením zjistil, že kráčí po chodbě v nemocnici. Byla to dobře vystavěná vizualizace – cítil dezinfekční čistidla a tiché kroky po kobercích a mezi silnými stěnami. Jay se rozhlížel, viděl matky s miminky v náručích nebo na vozíčcích, jak drží své děti na klíně. Porodnice.

Lewisová stála před ním, ruce měla zkřížené a dívala se skleněnou stěnou do velké místnosti s nápisem JESLE.

Jay se přiblížil a nic neříkal.

„Zdravé děti,“ řekla Lewisová.

Viděli řady plastových kolébek s dětmi, všechny možné děti, Jay se na ně s úsměvem díval. Vzpomínal si, že se byl na svého syna podívat přesně na takovém místě.

Lewisová se na něj nedívala, a řekla: „Tou cestou jsem taky téměř šla.“

Jay nic neříkal.

„Jednou jsem byla zasnoubená. Se snoubencem jsme začali s rodinnými záležitostmi trochu brzy. Otěhotněla jsem a rozhodli jsme se, že se vezmeme, až se dítě narodí.“

Pořád se dívala na děti za sklem.

„Sean měl tři a půl kila, zdravý, růžový chlapec. Nebo jsme si to aspoň mysleli.“

Jay zamrkal. Nikdy se nezmínila, že měla dítě.

„Měl vzácnou nemoc, narodil se s aneurismem. Vrozená vada. Jeho aorta prostě… praskla, když mu byly dva dny. Zemřel během pár minut. Přímo tady v RS verzi.“

Jaye ta zpráva šokovala. „To je mi moc líto.“

Pokrčila rameny. „Nešlo s tím nic dělat. Nedalo se to poznat, dokud nebylo moc pozdě. No. Později jsem se dozvěděla, že v rodině mého snoubence se to už párkrát stalo – zjevně šlo o genetickou záležitost. Mělo to jedno dítě ze čtyř nebo pěti.“

„To je hrůza.“

„Hrůza byla, že mi to ten kretén neřekl dřív. Kdybych to věděla, tak bych si nikdy nedovolila otěhotnět – neriskovala bych život dítěte s takovým postižením.“

Jay se díval na zem.

„Čas od času sem chodím,“ řekla. Chvíli se tvářila vážně, pak se na něj smutně usmála. „No nic, nemá smysl tady postávat a truchlit. Už je to dávno. Nezměním to.“

Jay přikývl. Myšlenka na to, že by jeho syn zemřel, byla příšerně bolestná. Jeho vlastní zážitky z toho, když dítě mělo zápal plic a museli s ním rychle do nemocnice, nezapomene nejspíš až do smrti, i kdyby se dožil stovky. Myslel si, že je chytrý a mocný – tahle příhoda ho ale donutila, aby si uvědomil, jak bezbranný je v téhle věci. Neuměl si představit, jak asi bylo Ráchel Lewisové. Jak to muselo být strašné…

„No, jaký scénář sis pro nás dnes připravil?“

Jay byl rozrušen vlastními myšlenkami, a řekl: „No, víš, napadlo mě, že bychom se mohli vydat za kovbojem.“

„Za kovbojem?“

„Hm, jo, ještě jsem ti to nestihl říct. FBI má balistická data. Pistole, která zabila vojáka na základně v Kentucky, je stejná, jakou byli zastřeleni dva příslušníci metropolitní policie. Je to obrovská bambitka na sloní kulky. Není jich na světě moc, a já mám pocit, že jsem zjistil, komu patří.“

Tvářila se překvapeně. „Opravdu? To… to je skvělé.“

„Možná. Možná taky ne – třeba patří tomu teroristovi, kterého našli ve spálené dodávce po Kentucky, Stárkovi, tu pistoli si mohl koupit on, ale aspoň máme kde začít. Ten kovboj mi vyšel z vyhledávání.“

„Tak ho zkusíme najít,“ řekla. „Veď mě. Je to tvůj scénář.“

Jay přikývl.

Vesmírná konference o science-fiction Uméleckd výstava Phoenix, Arizona

Lewisová zuřila. Ten pitomec Carruth zabil dva příslušníky metropolitní policie a nic jí o tom neřekl – to chápala, protože by ho zato sjezdila, sotva by se to dozvěděla. Ale navíc si nechal tu zbraň, s níž je zastřelil, a vypálil z ní na někoho dalšího! A mezi FBI a Gridleym panovala jistota, že toho dementa dopadnou.

To bylo zlé.

Nevěděla, jak mlčenlivý by byl Carruth, kdyby ho obvinili z vraždy. Ve Washingtonu neexistoval trest smrti, ale doživotí bohatě stačilo.

V Kentucky ale pořád ještě popravovali, a pokud by Carrutha dopadli, musel by se zodpovídat z vraždy vojáka na základně, ale i z vraždy těch, kteří jeli v autě, které pak vyletělo do povětří, šlo by o civilní soud, ne vojenský. Nevzpomínala si, jestli na jihu používají smrtící injekci nebo elektrické křeslo. Ale na tom vlastně nezáleželo.

Pokud věděl, že ho posadí na sesli nebo mu dají včeličku, držel by jazyk za zuby a neprozradil by ji, kdyby mu za to slíbili záchranu?

Možná ne, ale spoléhat na to nemohla.

Carruth se zničehonic stal přítěží. A možná fatální.

Nemohla dovolit, aby ho úřady dopadly.

A rozhodně odmítala připustit, aby ho našel tady Jay.

Jaké měla štěstí, že se rozhodl sem přijít s ní, nechtěl ho dopadnout sám. Byla to jeho akce, ale ona měla určitou kontrolu, jelikož k ní měla přístup. A pokud to bude nutné, použije ji.

Jay vedle ní pak řekl: „Můžu ti sehnat kostým, jestli chceš.“

„Nemusíš. Co teda hledáme?“

Jay měl vždycky rád svůj základní průzkum pořádně provedený, takže předměty na výstavě sci-fi pocházely ze skutečných předmětů. Taky se dozvěděl, že skuteční fandové nemají rádi termín „sci-fi“, ale to se nedá nic dělat, takhle se to prostě jmenuje v reálném světě.

Na výstavě byly spousty věcí od olejomaleb po perokresby, sochy, některé z nich pohyblivé a motorizované. Většinou šlo o prvotřídní profesionální práci – obálky knih, karty, hry nebo ilustrace časopisů. Zjevně tu byl i skelet chrliče zasazený v sádře nebo nějakém plastu, který připomínal starou kost, a Jay z něj měl pocit, že to klidně může být skutečné. Vedle toho se krčila obrovská robotizovaná žába, která byla úžasná.

Viděl, jak si to Ráchel prohlíží, a i když se neušklíbla a neohrnula nos, neměl dojem, že by ji ten scénář ohromil. Vypadala nesoustředěné. Možná ještě vzpomínala na svého synka. Pořád musel myslet na to její sdělení. Taková hrůza. Až měl chuť vzít ji kolem ramen a začít utěšovat. Přinejmenším.

Ale – čekala je práce.

Procházeli výstavou.

Jay zahlédl olej kentaura se zuřivě rudýma očima, který vypadal tak děsivě, že Jay si neuměl představit, že by bydlel ve stejném domě – jakoby se ty oči dívaly všude, kam jste se hnuli. Stál u obrazu a díval se na lidi, kteří k němu přistupovali, což bylo samo o sobě taky zajímavé.

Pokud to Ráchel trápilo, nedala nic najevo.

Stála tu tříčtvrteční socha nádherné černošky v šortkách, která měla na hřbetech zápěstí nějaké ultramoderní zbraně, hlavně se rozpínaly souběžně s jejími ukazováčky. Bylo to krásné umělecké dílo a cenovka s částkou deset tisíc dolarů byla toho dokladem.

Byly tu i legrační kresby – obaly knih Stephena Kinga, které nikdy nenapsal, s tituly jako Obrovské zarostlé příšery! nebo Dlouhé žluté tesáky!

Všehovšudy tu bylo až moc jednorožců a pohledných zvířátek z fantasy – tygři s motýlími křídly, okřídlení koně i létající pejsci – a spousta nedokonale vyvedených vil, skřítků, hobitů a postav ze Star Trekua Hvězdných válek, některé z nich neoděné. Jedni umělci měli skvělou představivost a talent, jiní byli na první pohled takoví, že byste se s nimi nechtěli setkat ve slepé uličce…

Některé ty kresby, koláže, asambláže a sochy byly podle Jaye naprosto odporné a ohavné.

Zajímavé ale na spoustě těchto odporností byly nabídky čítající deset až dvanáct jmen a přebíjející se ceny.

Ráchel si toho taky všimla a podotkla: „Někdo je ochoten zaplatit dva tisíce v reálných penězích za tohle?“

Jay se zasmál. Byla to zjevně pravda: krása je pojem individuální. Když bude mít čas, zkontroluje tváře u jmen zájemců o některé další ohyzdné obrázky…

Ale teď ne. Teď zahlédl svou kořist – aspoň měl ten pocit. Vysoký muž s červeným make-upem, ale v novo-kovbojském oblečení – takové futuristické verzi – s velkou pistolí v pouzdru na opasku. Zbraň byla ovázána vícebarevnou stužkou stejně jako pouzdro – „pojistka míru“, jak se Jay dozvěděl. Návštěvníci se neradovali, že jiní návštěvníci u sebe mají pistole, nože nebo meče – a pracovníci hotelu, těm se to už vůbec nelíbilo. Existuje snad lepší příležitost pro krádež než kupa ozbrojených lidí v přestrojení? Mohli jste tak přijít k recepci, namířit na recepčního a všechno to vykrást, a nikdo by neměl tušení, kdo to udělal. Jay si uměl představit výslech na policii:

„Ano, pane, byl to Fantomas, jistěže. Jo, jenom tak zavrčel a řekl: ‚Dej mi kreditky, nebo umřeš, pozemšťane!‘ Co jsem měl dělat? Jak by to vypadalo v novinách, kdyby mě rozstřílel na cucky takový panák?“

„To bude on,“ řekl Jay Ráchel.

„On tu u sebe má pistoli?“

Jay jí vysvětlil základy pro tyto záležitosti. „Jo, když máš na sobě kostým, jehož součástí je zbraň, musíš ji mít v pouzdře nebo pochvě a tak, a to zaručuje právě ta stuha.“

„A to jako stačí?“

Jay pokrčil rameny. „Když tě zahlédnou, jak se procházíš po chodbě a točíš pistolí nebo do vzduchu děláš monogram kouzelným mečem, ochranka tě vynese v zubech a uvidíš, jak se ti povede přivolat taxík, když vypadáš jako krabí muž z Marsu…“

Přikývla, ale neusmála se.

Ochranka pořadatelů a společenské úzy teď ale Jaye netrápily. Rudý jezdec byl přímo před ním a on se ho potřeboval držet, dokud nezjistí, kde sídlí a pod jakým jménem.

„Drž se u mě,“ řekl. „Podíváme se, kam jde.“

Šlo jim to dobře. Ten člověk mířil ke dveřím, když scénář najednou zhasl a všechno zmizelo.

Co to kruci…?

Pentagon Washington, D.C.

Vystoupili z VR a Lewisová se zeptala: „Co se to stalo?“

„To kdybych věděl. Možná chyba programu.“

„Chceš se tam vrátit?“

Jay zavrtěl hlavou. „Ne, mám na velitelství schůzku se šéfem dnes odpoledne. Musím se vrátit tam.“ Začal si sundávat vybavení. Krk měl zatuhlý. Zakýval krkem, aby si ho protáhl a jednou rukou si promnul zátylek.

„Jsi v pořádku?“

„Jo. Moc sedím u počítače.“

„Počkej.“ Vstala a postavila se za něj. „Na to znám lék. Trošku se předkloň.“

Jay zamrkal, ale poslechl.

Stála za jeho židlí a zarývala se mu palci do spodní části lebky a začala hníst. Bylo to příjemné.

„Super,“ řekl. „To je věc.“

„Jedna moje kamarádka dělala masérku. Ukázala mi, jak působit na akupresumí body.“ Položila mu levou dlaň na čelo a podpírala mu hlavu, přičemž mu neustále masírovala zátylek palcem a konečky prstů.

Páni, to byla lahůdka… Jestli pohne levou rukou, tak mu spadne hlava…

„Lepší?“

„No jasně.“

„Fajn, teď se trošku otoč doprava a opři se.“

Poslechl… a zjistil, že mu hlava přistála na jejích pevných ňadrech. Musí za ním snad dřepět. Začala mu oběma dlaněmi mnout čelo a dále tlačila jeho hlavu do svého výstřihu.

Nemohl si pomoct. Zasténal.

„Líbí se ti to, co?“

Jay v té chvíli pochopil, že pokud by otočil hlavu a zabořil obličej do jejích ňader, vůbec by jí to nevadilo. Pak by se k němu připojila na židli a masáž by se změnila na něco zcela jiného…

Ježíši!

Odtáhl se. „I když bych hrozně rád zůstal takhle celý den, musím se fakticky vrátit na velitelství.“

„To je v pořádku,“ řekla. „Můžeme to dokončit jindy.“ Usmála se.

Samosebou. Dávala mu najevo, že mu je k dispozici.

A jaký z toho měl pocit?

Vzrušený. Vylekaný. Nadšený.

A provinilý…

27

Washington, D.C.

Kent se otíral do osušky a vystoupil ze sprchy. Už skoro končil, když zaslechl z ložnice kytaru. Usmál se, omotal si ručník kolem pasu a zamířil za zvukem.

Jen seděla nahá na okraji postele a hrála na kytaru, kterou nikdy předtím neviděl. Měla nějaký kožený popruh s přísavkami na boku nástroje, který si opírala o nahou levou nohu.

Akt s kytarou. Krásný pohled.

Hrála melodii Nelsona Riddlea pro televizní pořad Routě 66.

Původní melodie byla orchestrální a jediná kytara nemohla všechno obsáhnout, ale znělo to nádherně. Vrátily se mu četné vzpomínky. Vzpomínal na ten pořad, tehdy byl malý kluk – byl o dvou mladých mužích, Todu a Buzovi, kteří se potloukali státem v červeném kabrioletu Corvette a zažívali různá dobrodružství na staré Routě 66. Dnes už větší část té silnice pohltila mezistátní dálnice, ale tehdy, na konci padesátých a začátku šedesátých let, když ten pořad běžel, šlo převážněo dvouproudovou nedělenou, nespoutanou silnici.

Kent se opřel o stěnu a poslouchal, jak Jen hraje. Možná to nebyla skladba pro klasickou kytaru, ale v jejím podání zněla nádherně.

Když dohrála, usmála se na něj.

„Super. Ale ten pořad přece nemůžeš pamatovat,“ řekl, „protože i já už na něj skoro zapomněl, a to jsem o deset let starší.“

Zavrtěla hlavou. „Nepamatuju, ale pouštěli ho v reprízách na Nostalgia Channel. Viděla jsem jednou jeden díl – bylo to prdlý, ale hudba se mi líbila, tak jsem si ji přepsala.“

„Sledoval jsem ten pořad jako kluk, bylo mi osm, devět let. Martin Milner a George Maharis v jejich corvettě projížděli malými městy a hledali místo, kde by se usadili. Svět byl tehdy jednodušší.“

„Myslíš i lepší?“

„Ne nezbytně, hlavně když šlo o černochy, ženy nebo lidi s obrnou. Nebo když jsi měla tátu nebo strýce či bráchu, který byl v Koreji. Ale určité detaily byly lepší. Pamatuju si, že jsem byl párkrát na výletech s našima, když jsem byl malý, jeli jsme po staré Routě 66. Procházela celými Státy, od Chicaga do L.A. Pamatuju si na čerpací stanice a zastávky pro kamiony a děsivé motely, kde můj táta zastavoval. Jeli jsme tenkrát starým kombíkem s dřevěnými bočnicemi. Pil jsem kolu z malých lahviček. Pamatuju si prudké slunce v Oklahomě, Texasu a Novém Mexiku. Jedli jsme boloňské sendviče s hořčicí na bílém chlebu, které dělala moje máma. Většina té cesty byla před lety upravena a velkou část tvoří dálnice MO. Nyní už něco takového najdeš jen v muzeích…“

Nechal vzpomínky doznít. Podíval se na ni. „Nová kytara?“

„Ne, stará. Z Rumunska, říká se jí Trobador. Má smrkový vršek, javorové boky i záda. Koupila jsem ji před pár lety za babku na internetu. Byla levná, nemusela jsem se bát, kdyby se poškodila nebo mi ji ukradli. Dala jsem na ni nové kolíky a má poměrně dobrý zvuk za těch pár stovek, co mě stála.“

„A co je to kožený udělátko na boku?“

„Je to proti bolení krku. Když někdo hraje dlouho, tak se mu může objevit problém s nervy nebo se svaly, když má jednu nohu na stoličce, takže kdosi vymyslel tohle. Krk je pak v správném úhlu a můžeš sedět, aniž bys musel zvedat nohu. Někdy to používám, když jsem někde, kde podložka pod nohu není vhodná.“ Mávla na postel.

Nic na to neřekl. Jen tam stál a usmíval se.

Byla prostě plná překvapení.

Po chvíli se na něj podívala, viděla výraz v jeho tváři a sama zvážněla. Opatrně položila kytaru stranou a pak se na něj znovu ohlédla.

„Pojď zpátky do postele, Abe,“ řekla jemným, hrdelním hlasem.

Odhodil ručník i vzpomínky a poslechl ji. Minulost byla skvělá, měl pestrý život a spoustu krásných zážitků, ale tuto ženu, tuto chvíli, by nevyměnil za žádný z nich.

Galerie Pamely Robbové Washington, D.C.

Po večeři požádala Marissa Thornova řidiče, aby je zavezl na místo vzdálené jen pár kilometrů od restaurace.

Thorn řekl: „Kampak to jedeme teď?“

Marissa odpověděla: „Jedeme do Galerie Pamely Robbové na Byersovu výstavu.“

„Čí výstavu?“

Usmála se. „Čteš někdy noviny, Tommy? Díváš se na zprávy? Mike Byers, pracuje se sklem. Malované, ryté, hutní sklo – nejlepší je v hutním skle. Věnuje se mu už třicet let, ale ‚objeven‘ byl před pár lety a je nyní nejuznávanějším umělcem v téhle oblasti od Dalea Chihulyho.“

„Od koho?“

„Ty si ze mě děláš legraci, viď?“

Vlastně dělal – viděl Chihulyho fantastické skleněné sochy. Ale vzpomínal si, že v tomto případě šlo o kolektivní práce, Chihuly byl vedoucím a hnací silou v pozadí.

Usmál se na ni. „Trošku.“

Zavrtěla hlavou a zvedla oči k nebi. „Muž udělal vtip. Nic extra, ale aspoň něco. Pokrok tu je.“

Galerie Pamely Robbové měla vysoké klenuté stropy a spousty oken, jimiž pronikalo slunce na světlé stěny. Jelikož byla noc a tma, museli dnes použít umělé světlo, ale dali si záležet při výběru a umístění světla. Uvnitř se pohybovalo poměrně dost lidí, ale místo bylo zařízeno tak, že kdo si chtěl prohlížet vystavená díla, neměl pocit stísněnosti. Některé kusy byly zavěšeny na stěnách, jiné stály na stojanech.

Thorn rozhodně nebyl žádný odborník – ale zjistil, že abstraktní skleněná tvorba přináší více dojmů, než by byl čekal. Spousta děl byla z černého skla, šlo o geometrické tvary s různě barevnými vrstvami.

V některých byly části z mědi nebo bronzu. Jedno konkrétní dílo ho upoutalo, jmenovalo se „Fuhoni-te“, šlo o tři černé čtverce postavené kousek od sebe, procházela jimi rudá a modrá žilka. Další se jmenovalo „Hledám nižší orbit“ ze skla a mědi. Byly tam i „Théby“, pak tu byl kus „V čase snění“, „Polapení času“ a taky „Smrt v Somálsku“. Barvitá jména, to jistě. Jeho favoritem však byl název „Fyziologie jedenáctirozměrné klonované kočky“.

Mnohá z děl byla malá – zmínil se o tom Marisse.

„Tyhle věci je nutno vypalovat v peci na třináct set až patnáct set stupňů. S většími kusy se obtížně manipuluje a potřebují větší pec. Většina jeho raných prací je menších rozměrů. Jakmile si pak materiál osahal, začal dělat i větší.“

„Jak tohle všechno víš?“

„Kdyby ses díval, když jsme sem šli, bylo to napsané na ceduli u dveří.“

„Aha.“

Přišli k většímu panelu, který připomínal nepatrně rozházené klávesy od piana, bylo to osmnáct dílů, jež byly útlé, úzké, ani ne obdélníky, všechny vyvedené v různých zářivých barvách a mezery mezi nimi byly černé, přes spodní části vedly tři tenké černé čáry. Předposlední tvar vpravo měl na spodku malou červenou skleněnou tečku. To celé mělo na šířku tak půl metru, pět až osm centimetrů na výšku, spolu s rámem byly rozměry kolem třiceti centimetrů na šedesát.

„Tohle se mi hodně líbí,“ řekl Thorn. „Jmenuje se to ‚Chromatická sekvence‘.“

Marissa se podívala na cenovku. „Šest tisíc dolarů,“ řekla. „Ale už je to prodáno.“

„Škoda. Už jsem si to představoval nad krbem.“

„My máme krb?“

„Kdybys po něm toužila.“

Zavrtěla hlavou.

Sáhl si do kapsy u saka a vytáhl sametovou krabičku. „Jo, málem bych zapomněl. Na.“

Věděla, že je to šperk – prozrazovala to velikost a tvar krabičky – a takřka najisto věděla, že je to zásnubní prsten. Ale nevěděla… Otevřela krabičku. „No tohle!“

Prsten byl jednoduchý, poměrně nenápadný kroužek ze žlutého zlata s krásně broušeným smaragdem. Nechal jej vyrobit u klenotníka v Amsterdamu a poslat si jej kurýrem.

„Jak jsi na to přišel?“

„Zeptal jsem se tvé babičky.“

Nasunula si prsten na prst. „Dokonale padne. Nikdy ses neptal na mou velikost.“

„Babička Ruth má v krabici doma tvůj absolventský prsten. A říkala, že jsi od té doby určitě neztloustla.“

Do očí jí vyhrkly slzy. „Děkuju, Tommy. Je to nádhera.“

„Ale na tebe to nemá.“

Objala ho.

Život byl v té chvíli opravdu krásný.

Washington, D.C.

Carruth měl poměrně solidní trezor na zbraně, čtvrttunovou Liberty, vešlo se tam deset dlouhých zbraní a dvakrát tolik krátkých, i když sám tolik neměl. Trezor ochrání jeho vybavení před nenechavci, ale kdyby někdo vykopl dveře s povolením k prohlídce, asi by se nejdřív chtěl podívat sem. Dříve nebo později by se jim povedlo jej otevřít, takže umístit BMF do trezoru nebylo k ničemu. Pokud si má tu zbraň nechat, musí ji skrýt jinam.

Problém byl, že policajti už znali skoro všechna místa, kam se v domě dá něco ukrýt – nádrž na záchodě, mrazničku, pod lednicí. Feťáci jsou při výběru úkrytů velmi vynalézaví – využívali i dutiny za vypínači nebo zásuvkami, prázdné plechovky od piva nebo vyříznuté knihy. Policisté uměli posouvat nábytek, dívat se za zásuvky, pod volná prkna v podlaze, do stereoreproduktorů nebo televizorů. Viděli už skoro všechno. Pořád přemýšlel o místě, kam by se nedívali – pod trezor? Venku na stromě? – když zazvonil poslední telefon na jedno nabití. „Jo?“

„Musíme se sejít. Na novém místě. Zítra, šest ráno.“

„Potíže?“

„Prostě přijeďte.“

No, nebylo to skvělé? Tak copak tentokrát? Další terorista?

Prozatím uložil zbraň zpátky do trezoru. Nějaký úkryt ho napadne později.

Kavárna a prodej keramiky u Jane Washington, D.C.

„Tentokrát jste se překonala,“ řekl Carruth. „To kafe chutná, jako kdyby ho vařili z vajglů.“

Odbyla to mávnutím ruky. Nechtěla mu říkat, že Jay Gridley mu je na stopě, ale svěřila se mu, že Gridley něco má, ale neřekl jí co, jde prý však o něco velkého. Chtěla ověřit Carruthovu reakci. Dát mu šanci přiznat se. Nestalo se, aspoň tentokrát ne, ale zkusit to musela.

Nechytil se. Jen řekl: „No a když ten šašek je takový machr v Net Force a všechno se tam točí kolem něj, co kdybychom mu dali pár za uši a zbavili se toho problému?“

Lewisová zavrtěla hlavou. „Kdysi dávno by to možná smysl mělo, ale teď už ne. Pan Gridley si kdysi držel karty hodně blízko u těla, když se stalo něco podobného – člověk, kterého Net Force stíhala, vytlačil Gridleyho ze silnice a postřelil ho. Nějakou dobu ležel v bezvědomí v nemocnici a dokonce se pochybovalo, jestli to přežije. Měl v hlavě uložené zásadní informace, které nikdo jiný neznal. Po téhle příhodě začal zálohovat svoje soubory a nechával je tam, kde se k nim mohl dostat jeho šéf. Když ho zneškodníme, oni nepřijdou o žádnou Gridleyho práci – někdo zvedne míč a poběží s ním dál. Možná ne tak rychle, ale jeho likvidace nám moc nepomůže.“

„A vy víte, co má?“

„Jenom to, že si myslí, že to rozlouskne.“

„A nepřimějete ho, aby vám to sdělil?“

„Pracuju na tom.“

Ještě pořád doufala, že dostane Jaye do postele. A jakmile se to povede, tak to všude rozhlásí, a tím Jaye vyřadí z činnosti. Bude mít tolik práce s tím, aby zachránil svoje manželství, že si na práci ani nevzpomene.

Fakt, že její poslední pokus nebyl úspěšný, ji trošku trápil, ale pořád nebylo nic ztraceno. Skutečné feromony a horké a roztoužené tělo jsou pořád lepší než cokoli, co někde někdo vymyslí pro VR. On ji chtěl, nepochybovala o tom, cítila to, a ona nastavila jeho pocity, jak nejlépe uměla. Bude se muset pokusit zopakovat to co nejdříve.

Taky se nezmínila, že o život tentokrát přijde Carruth. Blbec blbá, pořád tomu nemohla uvěřit. Byla to jen otázka přípravy a provedení, a to brzy. Při příští nebo přespříští návštěvě se sejdou někde, kde nikdo nebude. Najde si dobrý důvod a Carruth se tady stane další obětí. Najdou ho a možná najdou i tu jeho obrovskou bambitku, něco, s čím jej bude možné spojit. Byl už jednou nohou v hrobě, jen o tom ještě nevěděl.

Carruth přikývl. „Tak fajn. Vy jste šéf. Ale proč mi to tedy říkáte, když ho nechcete sejmout? Vy děláte s počítačem. Na tohle se nepotřebujeme scházet.“

„Nejde mi o tohle. Mám dalšího kupce,“ řekla. „Nového hráče.“ Lhala, ale jak by to on mohl vědět? „Požaduje ukázku, takže potřebujeme poslední útok.“

„A co chce? Snad ne tank?“

„Ne. Chce plukovníka.“

„Cože?“

„Požaduje únos plukovníka letectva a jeho předání.“

„A proč?“

„Co je vám do toho? My mu ho dodáme a je dojednáno.“

„Mrtvého, nebo živého?“

„Živého. Zjevně si s tím člověkem potřebuje vyřídit účty.“

Carruth zavrtěl hlavou. „Už to začíná být otrava, Lewisová.“

„Už bude konec,“ řekla. Chtěla se usmát, ale obličej měla pořád bez výrazu.

„Podrobnosti?“

„Předám vám je na další schůzce. Ještě budu muset sesbírat kódy a získat informace o pozadí ohledně terče. Tady je nové místo setkání. Zavolám vám datum a čas.“

Podala mu lepicí štítek. Podíval se na něj. „Vickers Crossing? Kde to je?“

„Na venkově. GPS souřadnice jsou na spodku.“

„Další kafe na nic. Super.“

Tentokrát ne, Carruthi. Žádné kafe, protože ten malý venkovský obchod už je zavřený. Kromě nich dvou tam nebude nikdo.

A jen jeden z nich odejde z téhle schůzky po svých.

Mrzelo ji, že to muselo dojít až takhle daleko. Zbytek projektu bude pak otrava – bude muset sehnat nové svalovce, další střelce, a to bude fuška –, ale u nových lidí nebude tak otevřená. Aspoň tuhle lekci si vzala k srdci. Měla už pár kandidátů, žoldáků, které umístila na druhé a třetí místo, než přijala Carrutha. Najmi pár, zaplať jim pevnou sazbu a neříkej jim víc, než musejí vědět.

Dívala se, jak Carruth odchází. Skoda. Ale lepší on než ona sama.

28

Konfederační věznice „Klec“ Planeta Omega

Jay nemohl pochopit, proč se zhroutil ten jeho sci-fi scénář, ale neměl čas si sednout a opravit celý software – měl totiž přece jenom i další věci na práci. Vrátí se k tomu později, nebo prostě zapne něco úplně jiného a scény z konference nechá být.

Někdy bylo hledání nového scénáře pro VR skoro stejně zábavné jako hledání informace samotné. Jay musel uznat, že se tomu věnoval víc, než bylo nezbytně nutné, ale říkal si, že pokud to není zábava, tak k čemu to je? Jakýkoli hacker může používat běžně dostupný software a filtry – Jay si o sobě myslel, že je přinejmenším schopný řemeslník, ne-li dokonce umělec…

Takže než našel spojení na zabitého teroristu Starka, strávil pár hodin tvorbou scénáře. Samozřejmě to bylo v dnešní době jednodušší, protože velká část stavebního materiálu byla už předem zabalená, ale rovnalo se to situaci, kdy si buď koupíte steak u řezníka, nebo si chytíte svoji vlastní krávu. Nevadilo mu využít tuhle zkratku; rozhodující stejně je způsob, jakým si to maso upečete. Výsledek byl v pokrmu – nikoho nezajímalo, jestli jste si to zvíře sami rozřezali nebo to udělal někdo jiný.

Během let se Jay dostal pomocí VR do všech koutů světa, od Afriky po Jávu, od Japonska po Austrálii, od Číny po Kanadu, prostě všude, a to nejen v současnosti, ale napříč historií. A vytvořil nejeden fantastický scénář – a nejen tady na Zemi. Sluneční soustava, galaxie, vesmír – klidně i sousední vesmír –, Jay prozkoumal všechny druhy území, reálných i vymyšlených. Někdy bylo zásadnější najít způsob, jak zachovat zábavný prvek celého hledání, než hledání samotné. Byla to součást výzvy.

Tentokrát si připravil scénář, který mu připadal hodně legrační. Zamířil na planetu Omega ve hvězdné soustavě hodně daleko, do nejdrsnějšího vězení v galaxii. Obvykle se odtud nikdo nedostal. Nikoho nepouštěli za dobré chování, všichni seděli na doživotí, nikdo odsud ani neuprchl – aspoň nikdo svůj útěk nepřežil.

I když Richard Lovelace tvrdil, že kamenné zdi vězení netvoří a z tyčí železných klec se neskládá, tenhle objekt měl patnáctimetrové zdi natřené mazlavou hmotou, na které nemohla přistát ani moucha, ozbrojené stráže, které nejdřív střílely, pak se teprve ptaly, a nacházel se uprostřed příšerného tropického močálu plného tekutých písků a lidožravých bestií ve vzduchu i na zemi, které se nemohly dočkat dvounohého oběda. A to byla klec jako hrom. I když se člověk dostal ven, nejbližší přístav byl tisíc kilometrů daleko – a jak by mohl urazit tuhle vzdálenost?

Jay byl v přestrojení za pašeráka drog odsouzeného do Klece, který, jak se rozkřiklo, hned po svém příchodu div nevymlátil duši z člověka, který se ho pokusil otestovat. Tím se začlenil do kolektivu.

Stark byl v téhle realitě taky po smrti, ale chvíli v tomhle vězení pobýval a byli tu lidi, kteří ho znali. Jay je potřeboval najít a přimět, aby mu všechno řekli. To znamenalo sledovat e-maily nebo informace nebo adresy nebo zpravodajské kanály, v nichž se někdo někdy zmínilo Stárkovi. Aspoň natolik, aby mohl najít spojení mezi Stárkem a tím, kdo se ještě účastnil těch útoků na armádní základny. Každá nově nalezená stopa bude muset být prověřena.

Napadlo ho, že by zavolal Ráchel a přizval ji k pátrání, ale jelikož ona pracovala pro armádu a byla při práci na tomhle projektu omezena na použití jejich systémů, znamenalo to, že by musel přijet do Pentagonu a nainstalovat to tam, ale v současné době měl chuť se s Ráchel vidět jen ve VR, ne v reálném světě. Ne že by mu byla protivná, v tom problém nebyl. Přitažlivá byla až moc. Bylo pro něj až moc snadné představit si ji s vlasy rozpuštěnými na polštáři. Rozhodně ho to už napadlo.

Chtěl ji a věděl, že ji chce, ale přál si ji nechtít. Byl ženatý – a šťastně – a svou ženu miloval. Tohle s Ráchel – vlastně dosud s ní nic neměl a ani mít nebude. Ta představa s Ráchel byla pokušení, odvedení pozornosti, představa – i když to byla velmi příjemná představa. Ale v žádném případě nedopustí, aby se z ní stalo něco víc.

Naštěstí se nevěší za myšlenky – aspoň zatím ne.

Ale jak mu masírovala krk, to bylo fakt moc příjemné…

Zabal to, Jayi – zpátky k práci.

Jay se pohyboval po cvičišti, díval se, jak místní netvoři zvedají činky. Teplota tady byla o dost vyšší než teplota těla. Někteří z těch posilujících měli ruce velké jako Jay hlavu a tvářili se, že zvednou sami sebe a všechna závaží na lavici vedle sebe jednou rukou. Jay sem přišel hledat informace o chlapíkovi, který byl na stejném oddělení jako Stark. Jeho metaforický kontakt, který se tady jmenoval „Jethro“, nebyl vzpěrač, ale boxer, který bušil do těžkého pytle.

Třebaže tady v budoucnosti bylo vězení ultramoderní, pořád přetrvávaly staromódní technologie a vycpaný pytel zavěšený na ocelovém rámu patřil mezi ně.

Jethro byl svalnatý jako všichni boxeři těžké váhy, měl na rukou rukavice, na sobě šortky a boxerské boty. V tomhle ulepeném horku mu po těle stékal pot a zmáčel mu horní okraj šortek, další pramínky potu mu tekly po nohách do ponožek. Měl na těle několik zajímavých jizev a pár tetování. Bušil do pytle, ztěžka oddychoval a funěl, vrčel námahou. Úder, úder, výpad. Úder, úder, hák! Druhá ruka, úder, rána nahoru…

Jay stál opodál, nic neříkal a díval se na Jethra. A možná se poplácával po zádech za kvalitu smyslových detailů.

Po pár minutách se muž zastavil a šel se napít nápoje fosforeskující oranžové barvy z plastové lahve a otřít si obličej ručníkem.

„Co je?“ zeptal se.

„Měli jsme společného kamaráda.“

„Jo? A kerýho?“

„Starka.“

Jethro zavrtěl hlavou. „Stark neměl žádný kamarády.“

„Bylo to spíš pracovní,“ řekl Jay.

„No a?“

„No a potřebuju vědět něco, co věděl on.“

„To je blbý. Co já s tím?“

„Dohodnul jsem se s někým. Musím najít tu informaci, kterou on měl, a poslat ji dál.“

„A za to dostaneš co?“

Jay měl na prodej jen jedinou věc, která tu měla reálnou hodnotu. Všichni tu měli doživotí. Z Klece bylo možné dostat se jen na márách. Žádný skvělý odchod.

„Cestu ven.“

„Houby.“

Jay pokrčil rameny.

Jethro si znovu otřel obličej. „A jak?“

„Dvířka budou nezamčená, hlídač se bude dívat jinam. Budu mít zbraň. Není sice moc velká šance, že se dostanu do Port Tau, ale je lepší to zkusit a umřít na útěku než tady.“

Jethro se zamyslel. „A co když do toho pudu? Jak dlouho budou ty dveře nezamčený? A jak dlouho bude ten bachař slepej?“

Jay pokrčil rameny. „Možná dost na to, aby stihli dva chlapi utýct.“

Boxer zavrtěl hlavou. „Víš, že takhle to koupil Stark? Snažil se uniknout a dostal pecku do zad.“

„Slyšel jsem.“

„Od doby, co jsme se se Stárkem znali, už uteklo hodně vody.“

„Já sem právě dorazil,“ řekl Jay. „Ty se můžeš líp bavit s lidma než já.“

„A čím jim za to zaplatím?“

„Dva tři rychlý chlapi proběhnou otevřenýma dveřma tak rychle jako jeden.“

Jethro se nad tím zamyslel. Přikývl. „Možná bych moh zkusit promluvit s pár lidma. Ale jestli si jenom vymejšlíš, tak je po tobě.“

„Jasně. Co můžeme taky ztratit, že jo?“

„To je pravda.“ Jethro pověsil ručník na ocelovou šprušli a vrátil se k pytli. Udeřil do něj prudkou ranou pravačkou. „Najdu si tě, jestli něco zjistím.“

„Nikam neuteču,“ řekl Jay. „Aspoň nějaký čas.“

Jethro se usmál.

Venkovský obchod U Partina Poblíž Damascu, Maryland

Lewisová vybrala ten malý obchod, protože jej nedávno zavřeli. Narazila na něj před pár dny, když jela autem po příliš dlouhém sezení ve VR, potřebovala se projet. Obchod byl na prodej, oznamovala cedule nad výkladem. Komu patřil? Proč ho zavřeli? A kde jsou teď? Na tom doopravdy nezáleželo.

Byl to konec světa – lišky tu dávaly dobrou noc –, ale z Washingtonu to sem bylo hodinu jízdy autem, k ostatním stavením asi kilometr, nejbližší farma stála mimo silnici zakrytá stromy. Pokud se sem a odsud dostane rychle, nebude to problém. Půjčila si auto, vyměnila na něm poznávací značky z auta, které parkovalo na zadní straně obytného komplexu, a byla to stejná značka i model, a na sobě měla standardní převlek – baseballovou čepici, vlasy nacpané pod ni, sluneční brýle, tmavé tričko, džíny, tenisky a větrovku. Navíc měla ještě nový revolver, další S&W Chief ráže .38 Speciál.

Nechtělo se jí parkovat před obchodem moc dlouho, aby si toho nějaký projíždějící nevšiml. Plánovala sem dorazit pět minut před sjednanou dobou, skrýt se a počkat na Carrutha. A jakmile se objeví, vpálí mu dvě kulky do hlavy, než stihne vystoupit z auta. Doufala, že s sebou má tu velkou pistoli, ale i kdyby ji neměl, tak by pak zajistila, aby ve voze bylo něco, co navede policisty k jeho domu. Pronajal si jej na falešné jméno a ona nevěděla, jestli má na řidičském průkazu stejnou adresu nebo ne, ale zmačkaný papírek s ulicí a číslem domu na podlaze bude stačit, a oni jej najdou. Auta zavražděných lidí prohledávali velmi pozorně. A pokud Carruth ještě má tu zbraň, s níž zabil policisty, bude ji mít s sebou, ve voze nebo ukrytou někde doma.

Cítila pokušení stavit se u něj doma a ověřit, jestli tam nemá něco, co by neměli policisté najít, ale nejspíš ne. Carruth byl v těchhle věcech velmi dobrý.

No, to sis o ném myslela, než ses dozvěděla o téch dvou policistech a té zatracené pistoli…

Jela tedy pomalu a opatrně a k Partinovu obchodu dorazila čtyři minuty před dohodnutou dobou. Svítilo slunce a bylo chladno, možná pět stupňů. Příjemné…

Carruth přijel o tři minuty později.

Lewisová pomalu a zhluboka oddychovala, ale v žaludek se jí svíral a srdce jí bušilo rychleji než jindy. Nestávalo se každý den, aby někoho chladnokrevně zabila. To v New Orleans nebylo plánované, jenom se to stalo, ale ve skutečnosti si to nepřála.

Zde šlo o něco jiného. Chystala se usmát na Carrutha, se kterým několik měsíců pracovala a kterého znala, a pak mu provrtat díry do hlavy, bum-bum. No jistě, musela to udělat, ale i tak jí z toho vyschlo v puse a v břiše jí bouřilo. Zhluboka se nadechla. Jdeme, dévče.

Když vystoupila z půjčeného auta, rozhlédla se a viděla, jak po venkovské silnici přijíždí policejní hlídkový vůz. A zpomaluje.

Úplně ji zamrazilo, ale nedala to na sobě znát.

Pokud neměla zabít i státního policistu, tak Carruth přežije ještě další den.

Přemýšlela o tom.

Carruth byl ozbrojený a se zbraněmi to uměl. Nevěděla, jak dobrý bude ten policista. Kdyby vytáhla svou zbraň a zabila Carrutha, mohl by policista zasáhnout, než by stihla zabít i jeho. Carruth by určitě nebezpečný byl, kdyby zabila nejdřív policistu; i když by asi zaváhal, snažil se zjistit, co to dělá, a ona by ho mohla zlikvidovat, než by mu vše došlo…

Kdepak. Nepotřebuje žádné komplikace – někdo by si mohl všimnout mrtvého policisty, než bude z dosahu, určitě by pak postavili zátarasy všemi směry. Možná už zavolal a ohlásil jejich poznávací značky. Mrtví policisté představovali zásadní problém, takže bylo lepší se jim vyhnout, pokud to šlo. Třeba zvládne kazit Gridleyho průzkum ještě o něco déle, s Carruthem to vyřídí jindy.

„Dělejte všechno jako já,“ řekla Carruthovi, když u nich policista zastavoval. „Chceme to tady koupit,“ řekla.

Pod koly policejního vozu zapraskaly kamínky. Policista přijel k nim a stáhl okénko. „Všechno v pořádku?“

Carruth vystoupil z auta s notesem. Podíval se na ceduli na prodej a začal si něco psát. Usmál se na policistu a zvedl ruku na pozdrav.

„Ano, pane,“ řekla Lewisová. „Můj přítel a já jsme se přijeli podívat na ten obchod. Slyšeli jsme, že je na prodej.“

„Bydlíte někde poblíž?“

„Ne, ve Washingtonu, ale město už nás moc nebaví,“ řekla. „A přemýšlíme o svatbě a chceme začít podnikat mimo všechen ten hluk a provoz.“

Policistovi mohlo být tak pětadvacet. Usmál se. „Je tu vážně hezky.“

„To je. Říkali jsme si, že si napíšeme číslo na realitku a zkusíme si domluvit schůzku.“

Přívětivě se usmála na policistu a ten na ni. „Škoda že jste museli přijet dvěma auty.“

Policisté nikdy nevěřili ničemu hned na první pohled, aspoň ti dobří. Sklonila se blíž k policistovi. „Můj přítel a já máme, víte, svoje manželství… Chceme to, hm, vyřešit, ale nechceme, aby nás spolu zatím někdo viděl.“

„Aha, chápu.“

Přikývla. Stačí jim poskytnout přijatelný příběh, a je to.

„No, tak vám přeju hezký den.“

Carruth se otočil a přešel k Lewisové. Objal ji a usmál se na policistu. Špičkami prstů se dotýkal jejích ňader tak, aby to policista viděl.

Policista se rozjel a pomalu se vzdaloval.

„Určitě ujede kilometr, otočí se a počká si, aby se podíval, co budeme provádět,“ řekl Carruth.

„Jestli okamžitě nesundáte ruku z mých prsou, tak uvidí, jak vás kopu do rozkroku.“

Carruth se zasmál. Odsunul ruku. „Musel jsem, kvůli důvěryhodnosti, ne?“

„Musíme zmizet,“ řekla.

„A proč? Můžeme si chvíli popovídat, projít se tady. I kdyby nás ten polda viděl, tak se přece nechceme vloupat dovnitř. Můžeme se držet za ruce, předstírat a nabídnout mu něco, o čem by pak mohl vyprávět chlapcům na stanici.“ Usmál se.

„Zapomeňte na to.“

Neplánovala, že bude muset chystat další útok na základnu, protože čekala, že Carruth už bude tou dobou po smrti. Neměla mu co říct. Chyba. „Ne, uděláme to jindy. Zavolám a domluvíme se.“

„A proč jste se chtěla sejít takhle daleko?“

„Chtěla jsem se projet po venkově. Co je vám po tom?“

Pokrčil rameny. „Nic. Jen že můj poslední výlet na venkov skončil sestřelením helikoptéry plné ozbrojených šašků – to není zrovna mírumilovná vzpomínka.“

„Jeďte. Zavolám.“

Znovu pokrčil rameny a kráčel k autu.

No – sakra. Tohle tedy neproběhlo zrovna tak, jak si to představovala. Znovu se přesvědčila, že RS je horší než VR. Nesmí na to zapomínat. Kdyby se ten policista rozhodl to zahrát jinak, mohl mít špatnou náladu a potřebu dokázat svou moc, kdyby chtěl vidět jejich doklady a třeba je prohledat, asi by to neproběhlo dobře. Měla pocit, že by vlastně měla být ráda. Jeli sem kvůli tomu, že Carruth zabil dva policisty – nepotřebovali dalšího, který by na ně přitahoval pozornost.

Nasedla do svého auta a nastartovala motor.

Najednou ji přitom něco napadlo. Způsob, jak se zbavit Carrutha, aniž by to musela udělat sama. Usmála se. Bylo to dokonalé. Že ji to nenapadlo dřív.

Lepší teď, než nikdy.

29

Velitelství Net Force Quantico, Virginie

Thorn seděl v čele konferenčního stolu, Jay Gridley a Abe Kent seděli proti sobě nalevo a napravo od něj. Thorn řekl: „No nic, Jayi, můžeš nás seznámit s vývojem?“

Jay přikývl. „Moc nového nemám. Většina toho, co jsem prohledával, se ukázalo jako slepá ulička. Tvůrce hry jsem ještě nedopadl.“ Odmlčel se, chvíli se zadíval i na generála Kenta. „Dva směry prohledávání mi ještě pořád připadají použitelné. Ale je možnost, že se dostanu zase do slepé uličky. První je zbraň, kterou byl zastřelen ten voják a policisté. Probral jsem případné stopy a vyšla mi jedna dobrá, ale ještě se mi nepodařilo dotáhnout ji. Zbraň byla koupena na falešné jméno a průkaz a pracuju na tom.“

Thorn přikývl. „A dál?“

„Druhá možnost je ten mrtvý terorista v hořící dodávce v Kentucky. Známe jeho totožnost včetně jména a životopisu. Byl ve Zvláštních jednotkách, u rangerů, jmenoval se Dallas R. Stark. Na Blízkém východě se živil jako žoldák a ochrankář před dvěma lety, než ho ministerstvo zahraničí ztratilo z očí. Snažím se vypátrat jeho bývalou vojenskou jednotku, chlapy, s nimiž pracoval na Blízkém východě, rodinu a kamarády z dětství, obvyklé záležitosti. Jelikož víme, že používal falešný pas, jinak by se nemohl vrátit zpátky do USA, možná to byl on, kdo si koupil tu zbraň a střílel z ní po lidech. To by nám moc nepomohlo. Když se mi povede najít toho mimozemského kovboje – omlouvám se, to je jeho zpodobnění z mého vyhledávacího scénáře –, měl bych to umět rozluštit. Pokud to padne na Starka, pak tato linie končí. Pokud ne, máme tu dalšího hráče. Stark byl poslední dva roky bůhvíkde, a jelikož nebyl sám, když teroristé zastřelili Bravermana, bylo by fajn, kdybychom ho mohli spojit s někým z té skupiny.“

Thorn znovu přikývl. „Ještě něco?“

„Ani ne. Pracuju s kapitánem Lewisovou v Pentagonu, ale většina toho, co jsme prováděli, byla vyřazovací metoda, zatím jsme nenašli žádné šipky, které by ukazovaly správným směrem. Je ale poměrně mazaná. Našla pár věcí dřív než já.“

„Generále?“

Kent se usmál. „Nevím toho dost, abych mohl klást inteligentní otázky. Generál Ellis uvedl, že generál Hadden vyletí vzteky z kůže a já mám všechno popohnat, ale jelikož Jay už pospíchá maximální rychlostí, když budu říkat ‚Zrychlete!‘, tak to ničemu nepomůže.“ Kývl na Jaye a dodal: „Ačkoli, až ty pachatele dopadneme, tak by mně a generálu Ellisovi moc pomohlo, kdybyste se nechal slyšet, že naše popohánění celou akci notně urychlilo, i když my všichni víme, že tomu tak nebylo.“

Jay se usmál. „To zvládnu.“

„Díky, Jayi,“ řekl Kent.

Thorn se rozhlédl po všech přítomných. „Tak fajn, pánové,“ řekl, „to je asi všechno.“

Kent s Jayem odešli.

Thorn se opřel o opěradlo židle. Práce pro armádu měla jednu obrovskou výhodu – nemuseli jste pobíhat všude možně a hasit menší ohně. Tohle byla jejich priorita, a nebylo možné rozptýlit ji tím, že by se zajímali o jiné věci, dokud se nevyřeší ta hlavní. Nikdo z Net Force nemusel honit tvůrce internetového hnusu nebo prodejce porna nebo lidi, kteří se nabourávají do bank – ty teď byli problémem někoho jiného. Na jednu stranu to bylo dobře. Ale na druhou…

Organizace Net Force se bude muset časem změnit. Jak nutné je, aby měli všechny zaměstnance, když dojde k dramatickému poklesu jejich pracovního zatížení? K čemu je námořní pěchota pro domácí potíže? Ozbrojená část Net Force byla přinejlepším pololegální. Jednotka námořní pěchoty, která se vydá přes parkoviště u obchodního střediska na domovní prohlídku, by jistě neudělala dobrý dojem na diváky večerních zpráv – představa silné ozbrojené síly operující na domácím území nebyla určitě na předním místě seznamu zásad pro blaho země, jejž sepsali Otcové zakladatelé. Námořní pěchota se měla vydávat k pobřežím jiných států a připravovat cesty pro armádu, která přijde pak, a pokud to bude nutné, pomáhat bránit USA před invazí, ale kdy došlo k poslední invazi na území USA? 1812? Nebo se počítá i Alamo,i když Texas nebyl žádným státem ještě osm, devět let?

Thorn předpokládal spíš přetvoření Net Force na samostatnou jednotku, jejíž části se začlení pod jiná velení. Někteří z jeho lidí tu zůstanou, jiní ne. Pro něj platilo spíš to ne. Neměl tady toho moc co dělat, když kolem něj byli všichni generálové. Ministerstvo obrany mele pomalu, ale jistě, a jak dlouho asi bude Net Force jako taková existovat?

Thorn odhadoval, že dlouho ne. Bude muset odejít sám, nebo ho vyhodí, a i když to z jednoho pohledu až takový rozdíl nebyl, radši by odešel sám, než aby ho vyhodili…

No, práci přijal a vedl si, jak uměl nejlépe. Sloužil své vlasti, něco jí vrátil, ale tu práci nepotřeboval. Možná nadešel čas, aby se usmál a odešel pryč. Vezme si Marissu a chvíli si bude hrát. Bude cestovat, procestuje svět, seznámí se víc s ženou, kterou miluje.

Určitě šlo trávit čas i hůř.

U Pražce Washington, D.C.

Kent začal vyndávat kytaru z pouzdra, otevíral zámky a díval se na Jen. „Co se děje?“ zeptal se.

„Jen se na něj podívala. Jak víš, že se něco děje?“

„Jen tak. Máš kolem sebe takovou – temnotu.“ Pokrčil rameny. Zahrála sérii arpeggio na horní straně krku kytary, zněly mu poněkud smutně. „Mollové akordy,“ řekla. „Když máš horší náladu.“

Kent nic neříkal. Jednou z věcí, kterou se naučil v manželství, bylo, že jsou chvíle, kdy je třeba mluvit, a někdy že je lepší mlčet. Pokud mu chtěla říct, co ji trápí, tak mu to řekne – naléháním to nespraví. Přestala hrát. „Nedávno umřela moje dávná nepřítelkyně,“ řekla. Pořád mlčel. Nepřítelkyně? Jenina? To se nezdálo pravděpodobné.

„Když jsem byla na střední škole, byla jsem divná – už jsem se učila hrát na klasickou kytaru, pop-music mě vůbec nelákala. Možná jsem měla solidní důvod – bylo to koncem sedmdesátých let, kdy ještě letělo disko – ‚Stayin‘ Alive‘, ‚Horečka sobotní noci‘ a tak. Jediná populární píseň, kterou jsem se naučila, byla od Randyho Newmana, ‚Short People‘, a to jen proto, že moje nejlepší kamarádka z té doby měřila metr padesát.“

Kent se usmál.

„Mohl jsi mě tehdy vidět v prázdné třídě, kde jsem cvičila, všichni mě prosili, ať zahraju ‚Dust in the Wind‘ nebo ‚How Deep Is Your Love‘ a mě nic z toho nezajímalo.’Romana‘? Jistě, dokonce jsem zkoušela ‚Kánon v D‘, i když technicky vzato to na jednu kytaru sám nezvládneš. A hrála jsem všechno od Bacha, co šlo. Ale když po mě někdo chtěl Barryho Gibba, měl bohužel smůlu.“

Rukou se nepatrně pohybovala po strunách, ale nehrála. „Bylo to celkem osamělé, nepatřila jsem k žádné klice, ale bylo to tak. Pak jsem jednoho dne potkala jinou holku, co hrála klasickou hudbu, byla v mém věku, a jelikož jsme byly jediné dvě, kterým se to líbilo – a ještě jsme to hrály – ona na cello –, neexistovala možnost, že by se z nás nestaly kamarádky.“

Mlčel.

Podívala se na něj. „Elizabeth Ann Braunová. Nosila rovnátka, vlasy spletené do copů a byla malá, hubená holka, která už víc nevyrostla. Posedávaly jsme spolu, hrály hudbu, bavily se o klucích, s nimiž jsme neměly skoro žádnou zkušenost. Psaly jsme spolu úkoly. Její maminka byla rozvedená, otce nikdy nepoznala a byla skoro stejně potrhlá jako já. Beth měla ráda poezii – zapamatovala si ‚Havrana‘ a chodila po chodbách a nahlas jej recitovala, na každého, kdo se na ni otočil, se zlověstně zadívala.“

Usmál se.

Usmála se s ním. „To byla dobrá doba. Bavilo nás, že jsme jiné – připadaly jsme si nadřazené nad ty světáky a vlasaté holky, které všechny chtěly vypadat jako Farrah Fawcett. Měly jsme pocit, že jsou úplně marné. Čtrnáctileté holky s komplexem nadřazenosti, měly jsme vlastní partu, jenom my dvě, žily jsme ze společného kapesného, dokončovaly jsme větu té druhé, i měsíčky jsme měly stejně. Kamarádky až za hrob.“

Kent přikývl, ale mlčel. Vypravovala a nechtěl ji přerušovat.

„Zůstaly jsme takhle až do maturity i pak na začátku vysoké. Ona se pak pohádala s profesorem hudby, který ji nechtěl pustit do pokročilé třídy, kam chtěla nastoupit, bez požadovaného kurzu. Naštval ji tak, že odešla ze školy. Měla kompletní hudební stipendium – byla to státní škola –, ale prostě… odešla. A jako by to nestačilo, tak nastoupila do armády. A řekla mi to, až když to udělala.“

Usmál se. „Jo, armáda je na nejnižší příčce všech zaměstnání. Horšíi než úklid přenosných záchodů.“

Jen se zasmála. „Neuraž se, ale Beth to tak nebrala.“

„Neurazil jsem se. Co se stalo?“

„Nenáviděla to. Fakt nenáviděla. Disciplína nebyla nic pro ni. Takže prostě… odešla. Armáda pro tohle ale nemá zjevně moc pochopení, když do ní jednou vstoupíš.“

„Ne, to nemá.“

„Vrátila se domů, schovala se u mě v bytě, tu a tam navštěvovala svou matku. Nakonec ji přišli hledat z FBI. Dezerce je prý federální zločin.“

„Jo.“

„Vyděsilo mě to k smrti, když se mi agenti FBI objevili za dveřmi. Proklepli mě dobře – hodně mi hrozili, co mě čeká, jestli zjistí, že vím, kde Beth je, nebo kdybych jí pomáhala. Fakt mě vylekali, protože v tu chvíli se skrývala u mě v koupelně asi pět metrů od nich.“

„Zločin mívá hořké ovoce,“ řekl.

„Co to?“

„Promiň, to říkal Shadow v rádiu.“

„Jo, hořké to bylo natolik, že mi to nebylo po chuti. Řekla jsem Beth, že to musí nějak vyřešit, že rozhodně nemám v úmyslu strávit ani chvilku ve federálním vězení za to, že jí pomáhám.“

„Opatrné.“

„To jsem si myslela. Beth to vnímala jako zradu. Byly jsme kamarádky, tak bych se pro ni měla trochu obětovat, i když právě sama udělala blbost, kvůli které se mohla dostat do průšvihu. Pohádaly jsme se.“

„Aha.“

Jen přikývla, ztratila se ve vzpomínkách. „Jo. Šlo o to, že já jsem od nástupu na vysokou trošku rozkvetla. Zakulatila jsem se, zjistila jsem, že existují i další blázni do hudby, někteří z nich i kluci, vlastně celá katedra. Měla jsem přítele. První lásku.“

„Začínám žárlit.“

„Harold byl vysoký, měl pronikavý hlas a velký talent na piano a já myslela, že mě miluje. Bavili jsme se o zásnubách, svatbě, o spojení hudebních kariér, úplně sedmé nebe.“

„Ale nefungovalo to,“ řekl.

„Ne. Beth se na mě zlobila, že ji víc nepodporuju. Sama taky dospěla, a i když nevyrostla, měla svůj půvab a uměla jej používat.“

Kent tušil, kam směřuje, ale nic neříkal, nechal ji, aby mu to pověděla sama.

„Takže moje nejlepší kamarádka mi svedla přítele a přemluvila ho, aby utekl s ní. Nechal mi vzkaz: ‚Jenny, je mi to líto, ale Beth a já odcházíme. Potřebuje naši podporu, a jelikož tady ji nemůže získat, bude asi nejlepší, když půjdeme jinam. S láskou, Harold.‘“

„Au.“

„No, au jako dům. Nikdy předtím jsem neměla přítele a neznala jsem pocit opuštění, tím spíš od nejlepší kamarádky. Sesypala jsem se. Neměla jsem ponětí, jak všechno řešit. Vypadla jsem ze školy, vrátila se k mámě a měsíc jsem probrečela ve svém pokoji. Zhubla jsem deset kilo. Celou tu dobu jsem vůbec nesáhla na kytaru.“

Ruka se jí znovu pohybovala, stále bez tónu. „Nakonec ty slzy oschly a začala jsem znovu hrát, vrátila jsem se do školy, ale byla to pro mě poměrně nepříjemná doba.“

„Tomu rozumím.“ Cítil, že ji ta vzpomínka rozrušuje i po tak dlouhé době.

„Beth využila Harolda na podporu jen do chvíle, než našla lepšího. Pak ho opustila a vzala si šikovného právníka.

Harold postupem doby vystudoval a začal učit někde na západě – v Coloradu nebo Wyomingu. Párkrát mi zavolal. Zavěsila jsem mu.“ Usmála se, ale byl to smutný, neveselý úsměv. „Beth měla za manžela zjevně hodně dobrého advokáta. Ujednal dohodu s armádu a ona byla propuštěna sice bez pocty, ale nemusela nic odsloužit. O pár měsíců později mi zavolala. Bydlela pár stovek kilometrů daleko. Prý jí je líto, co udělala, chtěla to napravit, dát do pořádku, abychom byly zase kamarádky.“

Kent zavrtěl hlavou.

„Jo, to jsem taky myslela. Ale byla jsem jako med. Vstřícnost sama. Jasně, proč ne, dej mi svoje číslo a adresu. Zavolám ti.“

„Ale…?“

„Dřív by kvetly hrábě, než bych já jí volala. Zkusila to ještě párkrát, nakonec toho nechala.“

„Tys jí nikdy neodpustila.“

„Za některé zločiny je doživotí,“ řekla. „Ale hořkost se ze mě nějak vytratila. Už jsme sice nemohly být kamarádky, ale postupem doby už jsem dokázala ráno vstát bez myšlenky na to, aby ji přejel vlak. Udržovala jsem s ní volný kontakt přes společné příbuzné a známé. Měla nelehký život. Třikrát se rozvedla a vdala, čtyři děti, dvě z nich fetovaly a skončily ve vězení. Její poslední manžel byl dálkový řidič kamionu. Opustila cello, hodně pila, hodně kouřila a ztloustla.“ Odmlčela se a dívala se do dálky.

„Jednoho dne, minulý měsíc, šla Beth ven pro noviny a dostala infarkt a padla a umřela na trávníku. Stejně stará jako já.“

Neměl na to co říct.

„Je to těžko k uvěření,“ řekla. „Umřela tři týdny předtím, než jsem se to dozvěděla. Kdovíproč jsem si myslela, že pokud se to stane, tak to vycítím, ale nečekala jsem, že by se to stalo. Byla to moje nejlepší kamarádka, pak nejhorší nepřítelkyně a pak… vlastně pro mě nebyla ničím. Představovala velkou část mého dospívání. Moje nejlepší vzpomínky na tu dobu jsou spojené s ní; ty nejhorší taky. Pořád se nějak nemůžu smířit s tím, že je po smrti. Nikdy jsme to spolu nedořešily, pořád jsem doufala, že jí dojde, jak špatně se zachovala, přijde za mnou, padne na kolena, uzná to a bude prosit za odpuštění.“

„Ty bys jí odpustila?“

„Nevím. Ale ráda bych měla tu možnost v záloze.“

Znovu přikývl. Chápal to.

Vzdychla. „Víš, proč jsem ti to vyprávěla?“

Zavrtěl hlavou.

„Abys věděl, že nejsem po všech stránkách milá osoba, než se spolu dáme víc dohromady. Schovávala jsem si to hodně dlouho. Nebyla jsem nad věcí, nemohla jsem se dívat na mladické chyby své kamarádky a prostě to pustit z hlavy. Osmnáct let není žádná dospělost, nechtěla jsem být v té době souzena, ale zlobila jsem se, a to mi zůstalo, i teď se dokážu rozčílit, když na to delší dobu vzpomínám.“

Usmál se. „Takže co? Jsi prostě člověk jako my všichni. To není ostuda.“

Zasmála se. „Jo, já vím, že sis mě postavil na božský podstavec a tak.“

Vyndal kytaru z pouzdra a podíval se na ni. „Připomeň mi, abych ti jednou vyprávěl o mé neteři. Vzala si kluka, který byl u scientistů, ona konvertovala k nim a o něco později umřela na rakovinu prsu. Na jejím pohřbu jsem ho slyšel, jak říká, že Susie si za svou smrt může sama – její víra prý nebyla dost silná. Kdyby to nebyl táta jejich pětileté dcerky, asi bych ho zabil.“

Zavrtěla hlavou. „Jsme ale páreček starých bručounů, co?“

„Tyhle párečky jsou prý nejlepší,“ řekl.

30

Močál zoufalství Planeta Omega

Jay splnil slovo a nyní všichni čtyři byli za zdmi vězení a na útěku. Jethro mu už sdělil všechno, co věděl; byli s nimi ještě obrovitý chlap jménem Gauss a ostřílený stařík, který si říkal Reef.

Pět set metrů od zdí vězení vstoupil Jethro do džungle masožravých rostlin a byl požírán tou jejich zpomalenou peristaltickou křečí, která chvíli trvala, ale rostlina mu zjevně dala nějakou omamnou látku, protože zatímco ho baštila, tak se usmíval. Jay měl pistoli na paprsek s nabitými částicemi a začal rostlinu ničit, ale Reef mu řekl: „Nech toho! Bachaři si toho paprsku všimnou ve snímačích! Jethro už je stejně po smrti, nemá smysl střílet.“

Takže Jay, Gauss a Reef utíkali dál. Chtěli být hluboko v močálu, než je stráže začnou hledat.

Pokud se jim podaří udržet se chvíli naživu – a Jay chtěl mít jistotu, že se jim to povede –, měl by z těch dvou uprchlíků dostat něco, co by mohl využít.

Odněkud se ozývala bouřka, rychlý blesk a hlasitý hrom a k tomu tak hustý déšť, že všechno bylo jedna voda.

„Nešlapej na nic červenýho ani modrýho,“ řekl Reef. „Ani kulatýho,“ dodal.

Asi po čtvrt hodině déšť ustal tak náhle, jako začal, a slunce vykouklo zpoza mraků a začalo odpařovat vodu. Brodili se kalužemi, vyhýbali se modrým, červeným a oblým předmětům.

„Tímhle směrem je kaldera,“ řekl Reef, „horký prameny. Tím zmateme infračervený skenery bachařů. Na zem tam nikoho nepošlou, pošlou jen plachťáky nad stromy. Pokud se tam dostaneme, než sem přijdou, máme určitou šanci.“

„Jak to všechno víš?“

„Strávil jsem v Kleci třiatřicet let – všechny informace jsem slyšel snad pětkrát.“

„Tak nás veď.“

„Asi bys mi nechtěl dát zbraň, když už budu vepředu, co?“

„To máš pravdu,“ řekl Jay.

„Nevěříš mi?“

„Nechci, aby to vyznělo neurvale, ale ne.“

Stařík se zasmál. „Taky bych si nevěřil. Tak jdeme. Dávej pozor na stromy, jsou tady hadi, co vypadají jako lišejník. Jedno kousnutí a je po tobě.“

„Fajn místo.“

„Sem posílaj jenom zloduchy, chlapče. Všichni jsme vinni.“

Cestou si Jay říkal, že musí získat veškeré možné informace co nejdřív. Byl trošku za Reefem a šel před Gaussem. Zpomalil ještě víc, aby si mohl promluvit s větším mužem.

„Tak,“ řekl. „Co Stark?“

„Co s nim?“

„To se ptám já tebe.“

Gauss pokrčil rameny. „Voják. Zabiják. Dostal kulku do zad, když se chtěl dostat k bráně, a vtom se vrátili chlapi ze zásobování.“

„Tohle vím taky. Co ještě?“

„Dával se dohromady hlavně s bývalými vojáky. Žoldáci, chlapi na volný noze, vydělávali si ve válkách, hlídáním feťáků nebo pašeráků.“

„A nějaký jména?“

„Groves. Russell. Hill. Thompson. Carruth. Ještě pár dalších, který jsem nikdy neznal. Zvláštní síly – průzkumníci, zelený barety, rangeři, drsňáci. Zabijou tě dřív, než pozdravěj.“

Reef vpředu řekl: „Už jsme skoro… a kurva!“

Jay se otočil ke staršímu muži, který padl na kolena. Co to…?

Zdálo se, že muže propíchla nějaká šipka, její zahnutý hrot pronikal z jeho zad. Díval se, jak Reefem to trhlo na zem a táhlo po mokré zemi. Jay si všiml, že ta „šipka“ je ve skutečnosti konec dlouhého žilkovitého chapadla, které patří nějakému stvoření, u něhož si nebyl v první chvíli jistý, jestli je to strom nebo zvíře. Vypadalo to jako sépie, ale menší, na sobě to mělo šupiny nebo kůru. Mělo to obrovskou kruhovou tlamu se spoustou špičatých zubů v soustředných kruzích.

A všechny informace, které Reef kdy měl, právě požírala ta bestie.

Hrozný scénář, to nepochybně. Sám se vyděsil.

„ANI HNOUT!“ ozval se hlas z megafonu.

Jay se podíval nahoru a viděl letoun pro pět osob vznášející se dvacet metrů nad nimi, konec plazmového děla mířil na ně. Pokud ne jedna příšera, tak druhá. Hergot.

„Já se tam nevrátím!“ křikl Gauss a rozběhl se kolem keře.

Sépiovitá příšera vystřelila ostré chapadlo jeho směrem, ale minula.

Střelec v letounu byl přesnější. Zahájil palbu kanónem, a když Gausse zasáhl výboj, byl jako strom zasažený bleskem. Gaussovy vnitřnosti se změnily v zahřátou páru a roztrhly ho – prásk ho!

„Auvajs,“ řekl Jay. „To bolí!“

Nejvyšší čas zmizet.

„Ukončit scénář,“ řekl Jay, když střelec začal mířit na něj.

Moc toho nebylo, ale pár jmen se dozvěděl. Aspoň něco.

Washington, D.C.

Lewisová doma pracovala na nejlepším způsobu, jak se zbavit Carrutha. Tušila pár možných rizik, ale měla pocit, že s těmi si poradí. Všechno byla otázka přípravy.

Nejdřív musí vybrat další armádní základnu. Je jedno jakou, pokud přesvědčí Carrutha, že má stoprocentní jistotu, že se dostane tam i odtamtud v pořádku, a to by neměl být problém. Pak už jenom zbývalo vyřešit, jak zajistit, aby ho nedostali živého.

Mohla by použít měnič hlasu a zavolat z jedoucího auta ze středu města; věděla, s kým má promluvit, aby získala maximální odezvu, nikdy by se jim taky nepovedlo včas zaměřit její telefon.

Napadlo ji, jak by to mohlo jít:

„Poslouchejte, nemluvte – teroristi, kteří napadají armádní základny, chtějí napadnout další.“ Tady by pak přidala detaily – čas, místo a tak. „Ale jde o jedno: vůdce skupiny, jmenuje se Carruth, je bývalý příslušník jednotek SEAL, který se nenechá zajmout živý. Už zabil pár vojáků a pár policistů – má u sebe obrovskou pistoli – a na sobě má samé výbušniny. Na opasku má tlačítko, a to když stiskne, tak s sebou vezme půl městské čtvrti…“

Usmála se na scénář, který vytvářela. Dokázala si snadno představit, že by byla velícím důstojníkem ostrahy. Chtěli dopadnout tyhle prevíty, to jistě, ale stejně tak by nedovolili Carruthovi a jeho hochům dostat se na vzdálenost kratší než pár stovek metrů od něčeho, co by nechtěli nechat vyletět do povětří. Takže ideální místo pro jeho zničení by bylo uprostřed pustiny. Ale kdyby ho dopadli dřív, než se dostane na základnu, museli by s tím seznámit civilní orgány – místní a státní policii, protiteroristickou jednotku FBI, ministerstvo vnitřní bezpečnosti, možná i Národní gardu. Armádě by se tohle nelíbilo z mnoha důvodů, z nichž ne zrovna posledním by byla ztráta kontroly.

Pokud by se jim povedlo dopadnout Carrutha po průniku na základnu – zajížďka na dělostřeleckou střelnici by neškodila, nebo tak něco –, pak by ho mohli obklíčit v relativním bezpečí, a kdyby to odnesl, jaká škoda. V současnosti platilo pár poměrně tuhých protiteroristických zákonů, ale kdyby Carrutha jen dopadli, jednou by se jistě dostal k soudu.

Armádní ostraha by určitě měla dojem, že je lepší, když skupina vraždících teroristů vyletí do povětří, než aby nějaký srdceryvný liberální advokát přemluvil porotu, aby ty šašky pustila, protože mají nešťastná dítka nebo podobné blbiny.

To, že Carruth u sebe žádné bomby mít nebude, je jedno. Některý armádní ostřelovač, který by ustřelil mouše levé oko na kilometr daleko, by se mohl někde schovat s pořádnou puškou, a kdyby se Carruth pokusil o útěk – věřil by, že se mu to podaří, protože Lewisová ho informovala, že může použít tajnou díru v plotě – pak už Carrutha víc nebude…

No co, mohla to dokonce nastražit tak, aby musel na základnu sám – že když má jít jenom pro plukovníka, žádná střelba nebude nutná…

Znovu se usmála. Byla dobrá. Věděla to. Měla na takovouhle akci.

Carruth nemá šanci.

31

Pevnost McCartney Chesapeake Point, Maryland

Něco tu nesedělo.

Carruth nevěděl, co to je, ale připadalo mu to… nějak divné.

Měl informace, které mu poskytla Lewisová, kódy, pokyny, konkrétní a podrobné údaje o směru, jako vždycky. Kontrola u brány proběhla jako po másle. Slunce svítilo, vypadalo to, jako by bylo jaro, blížil se čas na tričko.

Lewisová to zatím nepodělala – když to šlo do kopru, mohlo to někomu jinému docvaknout, nějaký voják byl tam, kde neměl být, faktor průšvihu, který bylo vždycky nemožné vypočítat, rozhodně to nebyla chyba Lewisové.

Tohle bude jednodušší, šlo tu o průnik a nikdo se nad tím nepozastaví, když ho uvidí, dokud nesebere svůj cíl. A i pak mu stačilo ukázat plukovníkovi zbraň a držet ji skrytou, budou jen dva chlapíci, kteří kráčí k autu, nic tu není, pokračujte.

Jakmile vjel na základnu, uviděl značku, která blokovala hlavní průtah po pár stovkách metrů, ta objížďka nebyla v jejích plánech, mohla ale začít dnes dopoledne a i tak nemuselo o nic jít. Měl by být v pořádku.

Ale něco se mu nezdálo. Bylo to tu tak nové, že ještě ani nestihla zaschnout barva. Proč by asi nová ulice potřebovala opravit?

Mohlo to být cokoli. Pokládka elektrických kabelů, vodovodních nebo kanalizačních trubek. Nebo možná ještě nedokončili asfaltování. Byla to armáda – ta nedělá věci tak jako všichni ostatní.

Mohlo to být cokoli.

Ale neměl z toho takový pocit. Měl pocit, jako by tam někde byl někdo, koho nevidí, cítil na sobě jeho pohled, jak ho sleduje. Snaží se ho ulovit…

Nebylo na tom nic logického, ten pocit nešlo vůbec ničím potvrdit, ale zdálo se, že nad ním visí neviditelný mrak záhuby, kypí a kypí, aby ho mohl zasáhnout silným bleskem, který ho zuje z bot.

Tenhle pocit už párkrát v životě zažil. Jednou to bylo naprosto nelogické. Ten pocit se dostavil, on se rozhlédl, nic neviděl a nakonec to přešlo.

Podruhé šel mimo tábor v Iráku a cítil panické nutkání zastavit se přímo na místě. V tom okamžiku se zastavil na fleku. Rozhlédl se, neviděl nikoho na dostřel, kdo by ho mohl zasáhnout. Pak se podíval na zem.

Ještě krok a stoupl by na spínač teroristické miny, kterou tam umístil nějaký místní pitomec, šlo o starou dělostřeleckou střelu s pružinovým kladívkem, která by mu určitě přinejmenším utrhla nohu, možná ho i zabila. IVZ se tomu říká – improvizované výbušné zařízení.

Jak to věděl? Který smysl ho to varoval?

Nešlo na ten pocit spoléhat – necítil vůbec nic, když ho zastavili ti dva poldové, ani když se začalo střílet v Kentucky. Ale teď to cítil.

Pokud pojede dál, umře. Věděl to naprosto jasně.

Provedl s autem prudkou otočku, nechal za sebou na silnici stopy po pneumatikách a hvízdavý zvuk. Jakmile kola vozu získala znovu kontakt s vozovkou, sešlápl plyn.

Sevřeli ho do kleští: objevili se před ním tři muži v plné polní s namířenými puškami M-16 a běželi směrem k němu.

Za ním vyrazilo auto, maják mu svítil a siréna hulákala.

Pušky M-16 začaly pálit, jejich zvuk k němu dorazil skoro ve stejnou chvíli, kdy první střely zasáhly vůz – ťuk, ťuk, ťuk – pronikly kovem těsně za ním. Část roztříštěné střely se odrážela vnitřkem vozu a rozbila zadní okno…

„Do háje…!“

Instinktivně se přikrčil a dupal na plynový pedál.

To vypůjčené auto nebyla žádná formule jedna, ale trošku popojelo. Otočil volant prudce doprava, cik, pak doleva, cak. Vojáci dál stříleli, ale nemohl se tím zabývat. Buď ho zasáhnou, nebo ne.

Viděl, jak se k bráně blíží hummer s kamuflážním nátěrem a chystá se mu odříznout cestu.

Jediná zbraň, kterou měl, byla pistole SIG, pitomá devítka, ale vytáhl ji a namířil skrz zavřené okno spolujezdce, vypálil třikrát rychle za sebou a mířil na jiný vůz.

První rána rozbila okno a ta a další dvě zněly v autě hrozně hlasitě, ale s tím nešlo nic dělat.

Řidič hummeru dupnul na brzdy. Nemohl doufat, že ho zasáhne, ale aspoň ho zpomalil…

Viděl jiskry na silnici před sebou. Pálili mu na pneumatiky. Při jízdě po ráfkách by velkou rychlost nevyvinul…

Znovu strhnul auto do strany, kolébal se tam a zpět.

Brána byla před ním, výjezd blokovala jen závora se závažím, i když chlápek v budce zapnul posuvnou bránu, která se začala zavírat…

Pedál na podlaze, ale auto sotva mohlo jet rychleji, zdálo se mu však, že by to mohl stihnout…

Chlápek v budce se skrčil, když Carruth namířil SIG a vyslal jeho směrem jednu ránu…

Proč se na něj nevrhají? Měl pocit, jako by se drželi zpátky úmyslně.

Auto projelo mezerou, i když mu brána odřela zadní dveře a ozval se při tom zvuk škrábání nehtů po tabuli. Musel jet osmdesátkou a během pár sekund už jel stovkou.

Pryč ze základny!

Nikdo tady na něj nečekal – jak to, proboha?

Carruth vytrvale klel a díval se do zpětného zrcátka, jestli ho někdo pronásleduje. Být o dalšího půl bloku dál v základně, tak by se nikdy nedostal ven, i kdyby se otočil a zkusil to. Jeho instinkt mu zachránil kůži – aspoň na nějaký čas.

Ale… co se to vůbec stalo? Jak se na něj dostali?

I tím se bude zabývat později. Teď ale bude muset jet jako o život. Bez jako.

32

Tělocvična Net Force Quantico, Virginie

Thorn vykročil ze sprchy v tělocvičně Net Force, ze které si v podstatě udělal svou soukromou šermírnu, osušil se a začal se znovu oblékat. Chodili sem trénovat i jiní lidé, ale skoro nikdy, když tu byl on.

Nečekal, že sem bude chodit cvičit ještě nějak moc dlouho. Jak říkával jeho děda, na to, abys zjistil, kterým směrem fouká vítr, nepotřebuješ meteorologa. Teplé vánky přinášející změnu se chystaly burácet v Net Force jako menší hurikán. To, co začínalo jako civilní skupina pod křídly FBI, bylo převeleno pod ministerstvo obrany do jiného zařazení a jeho poslání se radikálně změnilo.

Armáda zatím nechávala většinu věcí tak, jak bývaly, ale postupem doby se to změní. Měla to v povaze. Jako firemní útočníci, kteří si vynucují fúzi, se současné síly chystaly rozhlédnout a zjistí, že dochází ke značnému zdvojování úsilí – a že by bylo levnější, jednodušší a chytřejší tuhle duplicitu eliminovat – k čemu mít něčeho čtyři, když dva bohatě stačí?

Proč mít dva, když tu práci zvládne i jeden?

Thorn se oblékl. Podíval se na sebe do zrcadla a učesal si vlasy. Přišel sem ze soukromého sektoru, absolvoval víc než dost odkupů a převzetí a věděl, jak věci fungují. Věci se mění a to z mnoha důvodů: biče na koně se nevyrábějí proto, že už nejsou povozy. Vždy nastane čas, kdy se ta stará šedá klisna nechá pást, protože už nestačí tempu. Tak to bylo vždycky a Thorn neviděl naději, že by se to mělo v dohledné době změnit.

Když ministerstvo obrany převzalo Net Force, byly dny této instituce sečteny, a to číslo nebylo moc velké, jak to vnímal on. Půl roku až rok, možná déle, ale osobně odhadoval spíš dřív než později. Jinak by to nemělo smysl. Net Force rozštěpí na součásti, a ty pak prodá nebo založí, a nakonec nezbude nic. Možná se její jméno ještě nějakou dobu bude vyskytovat, ale srdce a duše budou pryč. Nešlo tu o hardware, ale o lidi, a pokud ti odejdou, je to pryč.

Thorn měl staršího bratrance, který pracoval před asi pětadvaceti lety jako ředitel papírenské společnosti. Společnost myslela dopředu a vždy znovu vysazovala stromy, zasadila tři stromy za každý poražený. Nyní zpracovávala třetí, čtvrtou generaci stromů. A přidávala nové druhy stromů, které rostly rychleji a byla z nich lepší drť, ale tu a tam se jim to nepovedlo načasovat. Určitá oblast se vytěžila a stromy se znovu zasadily, ale vykáceli třeba všechny staré lesy ještě dřív, než nové stromy dospěly. Pak nastala pěti až desetiletá prodleva. Když k tomu došlo, všichni místní pracovníci a pomocníci dostali výpověď. Thornův bratranec byl ředitelem jedné takové oblasti nahoře na Aljašce. Musel zavřít provoz a nechat jen pár údržbářů; pár stovek dělníků, kteří většinou pracovali v lese celý život, třicet, čtyřicet let, muselo jít. Staré dřevařské městečko jiný průmysl nemělo a hodnoty realit šly pod bod mrazu. Tihle lidé, kteří se nedokázali uživit zemědělstvím nebo rybolovem ani lovem, museli odjet a hledat práci jinde. Město nakonec vymřelo.

Thornův bratranec vyprávěl na rodinných setkáních, jak to lidé, kteří pro něj pracovali, těžce nesli. Došlo k sebevraždám, rozvodům, vandalismu vůči společnosti. Byl to hrozný zážitek, říkal jeho bratranec a znovu se napil z lahve. Bylo strašné pro účastníky, deprimující pro přihlížející. Dosavadní způsob života zmizel. Hodně se to podobalo osudu indiánů.

Lidi v místnosti vždycky šeptali a přikyvovali a napili se piva. No jo, ale kdo by mohl mít soucit s bělochy, kteří tím prošli? Je to jejich chyba, je to jiné než být nahnán do rezervace a být v ní držen násilím.

I když jeho situace nebyla zdaleka tak dramatická, Thorn odmítal tohle provést s Net Force. Neměl vůbec chuť jít v čele pohřebního průvodu. Večírek se chýlil ke konci. Bylo načase začít hledat kabát a mířit ke dveřím.

Zadní budova Pentagonu

Lewisová tentokrát zavolala Jayovi na soukromé číslo jeho vircesu. Už neměla chuť vyvádět z rovnováhy jeho ženu. Bylo načase začít se věnovat seriózní práci.

„Ráchel?“

„Musíme se sejít,“ řekla. „Zaznamenala jsem průlom v pátrání.“

„Jakmile budeš moct. Zjistila jsem, kdo je autor té hry. Ale nemůžu ti ten soubor poslat.“

„Už jedu. Dej mi tak hodinu.“

„Budu tady.“

Opřela se o opěradlo a usmála se. Připravila si pro něj další falešnou stopu. Roy „Max“ Waite, spolužák z univerzity, který promoval ve stejném roce jako ona. Začal pracovat na návrzích pro jednu velkou zábavní společnost, vytvořil pár her na základě filmů, měl několik dobrých recenzí. Při jedné z těch skvělých náhod, které se tu a tam objeví, přišel Max Waite nedávno o život – před pár týdny. Zjistila to teprve včera: někdo jí poslal e-mail s informací o bývalých studentech a litoval jeho úmrtí.

Velký tlustý Max byl po smrti. Taková škoda.

Okamžitě věděla, že by to mohla použít. Prošla si systémové soubory, pronikla zadními vrátky do původní hry a našla něco, co vypadalo jako odkaz na drahého zesnulého Maxe, kterého si pamatovala jako velmi podsaditého muže, který trávil většinu času v počítačových laboratořích, kde vysedával na pevné, ale rozvrzané židli. Ta stopa nebyla skutečná, ale to Jay nepozná a nebude mít důvod jí nevěřit. A ještě lepší bylo, že bude skoro nemožné, aby to nějak víc prověřoval. Super.

Dřív by to mohl být jen další nepříjemný chlup, který by Jay mohl zkusit najít a vytrhnout, ale to nebyl důvod, kvůli kterému chtěla, aby se za ní stavil. Jakmile ho bude mít dnes za zavřenými dveřmi své kanceláře, zamíří po něčem mnohem primitivnějším. A nepochybovala, že on bude pro.

Voják doprovázející Jaye zaklepal na dveře Lewisové. „Vstupte.“

Jay poslechl a seržant odešel. Zavřel za sebou dveře. „Obleč se,“ řekla. „Ukážu ti, co jsem našla.“ Zcela věcný hlas, to bylo dobře.

Sedl si na židli pro hosty a začal si připojovat snímače. Už měl pod oblečením svou síť snímačů. Dal si tu práci a nandal si je u sebe, aby to nemusel dělat tady.

Připojil se a rozsvítil se její scénář. Tentokrát šlo o verzi pracovny zpravodajství novin v nějakém velkém městě z 50. let – všude popocházeli poslíčci s potištěnými listy papíru; reportéři, většinou muži, pokuřovali cigarety nebo doutníky za stoly a bušili do starých mechanických psacích strojů. Dokonce to tady vonělo jako drcený papír a inkoust a kouř z doutníků. Pěkné.

Ráchel řekla: „Tudy.“

Jay šel za ní chodbou ke dveřím s mosaznou deskou, na které stál nápis MÁRNICE.

Vešli dovnitř. Starší dáma v šedém vlněném kostýmu a praktických botách za poškrábaným dřevěným pultem se usmála a podala Ráchel velkou složku. Ráchel vedla Jaye ke stolu opodál a posadila se na dřevěnou židli bez podniček, pak pleskla na sedák židle vedle sebe. Posadil se.

Rozložila složku po stole před nimi. Byla plná černobílých novinových výstřižků.

Vyklepla jeden z výstřižků nehtem. „Na.“

Jay četl. Bylo to staré asi tři týdny.

UZNÁVANÝ AUTOR HER ZEMŘEL

PŘI AUTONEHODĚ

Jobsville, CA – Roy B. „Max“ Waite (31) zemřel při srážce dvou vozidel na rohu Herman Avenue a Ishmael Road v Jobsville dnes časně ráno. Podle svědků se Waiteův vůz, Volkswagen Brouk, srazil s přívěsem Ala Huxleyho (43), který nedodržel pokyny dopravní značky a narazil do volkswagenu z boku. Policie tvrdí, že příčinou nebyl alkohol, ale Huxleyho vůz prý jel rychlostí 60 km/h, když narazil do Waiteova vozu.

„Vylil jsem si kafe na kalhoty a chtěl jsem si je utřít – značky jsem si všimnul, až když bylo pozdě,“ řekl Huxley v slzách podle svědků nehody. Policie případ vyšetřuje, zatím nikoho nezatkla Waite byl svobodný a pracoval pro ICG Corporation se sídlem v Lucasville, byl autorem několika populárních a dobře prodávaných počítačových her, včetně „Chapadel“ a „Pánů galaxie“.

Jedná se o třetí tragickou nehodu v Jobsville od počátku tohoto roku, druhou na stejném místě. Místní úřady zvažují instalaci dopravní signalizace na zmíněné křižovatce.

Kdyby ten náklaďák na křižovatce stejně nezastavil, copak by to něco změnilo?

Jay se podíval na Ráchel, jejíž noha, jak si všiml, se pevně tiskla k boku jeho vlastního stehna.

„Promoval na MIT/Cit ve stejném roce jako já,“ poznamenala. „A podívej se sem.“

Vytáhla z kabelky barevnou fotografii a posunula ji Jayovi k očím. Byl to snímek z videohry o nějakém stroji, vozidle, které parkovalo na vyvýšené plošině. Tenhle vetřelec se díval na oranžové údaje napsané nějakým cizím písmem na okraje plošiny.

„Na co se mám dívat?“

„Tohle je váha. Vetřelec váží to auto. Vidíš, co je na displeji?“

Jay se na ni zamračil. „Co je to za vetřeleckou řeč?“ řekl. „To nepoznávám.“

„Převádí se to na čísla – třicet tisíc. A v poslední části stojí ‚Maximální hmotnosť.“

„Aha.“ Jay to pochopil okamžitě. Přezdívka zemřelého programátora – „Max Waite“. No jistě. Každý programátor si podepisuje svou vlastní práci. Ale když nevíte, kdo to vytvořil, je občas poměrně těžké podpis najít, nebo rozluštit.

I když se to vezme jako celek, nešlo o nic, co by se dalo vzít k soudu jako důkaz. Ale všechno to krásně zapadalo: autor, který tvořil hryo vesmíru, jeho jméno skryté v nápisu, to je určitě on. Měl by na to. Jay si dokonce pamatoval Chapadla. Byl to obrovský rozruch, když se poprvé objevila.

Waite byl po smrti, takže jim už ani trochu nepomůže. Nic jim nepoví, pokud si Jay nenajde nějaké médium, které by se s ním spojilo za hrob…

Do prčic.

Byla to ale dobrá práce. Pochválil ji.

„Díky, Jayi. Vážím si toho, zvlášť od tebe.“

V této chvíli posunula svou ruku po jeho noze až do klína.

Jay se v šoku odpojil ze scénáře.

Ale tím si moc nepomohl. Ráchel si klekla vedle jeho židle u sebe v kanceláři a svou skutečnou rukou mu skutečně sahala do klína.

„Ráchel! Co to provádíš?“

„Tak chytrý člověk jako ty, že by tohle nevěděl?“ usmála se a mnula mu klín.

Jay zavrtěl hlavou. „To není dobrý nápad,“ řekl. Zkoušel trošku ucuknout se židlí, ale kolečka se nějak nepohybovala.

„Naopak je to báječný nápad. Dveře jsou zamčené. Nikdo nás nebude rušit.“

„Jsem ženatý!“

„To ti přeju. Tvé ženě to ale neublíží, Jayi. Nedozví se to nikdo kromě nás dvou. Já to nikde nepovím.“ Znovu zamnula. „Vždyť to chceš.“

Měla pravdu – chtěl to – a tato skutečnost jí byla víc než jasná díky tomu, kde měla dlaň. A nikdo se to nedozví…

Na pár vteřin Jay seděl a balancoval na ostří nože. Nahmatala jeho zip a usmívala se…

Chytil ji za ruku. „Ne, nemůžu.“

„Už teď je jasné, že můžeš, Jayi. A není pochyb o tom, že i chceš.“ Předklonila se, aby ho políbila…

Odbrzdil kolečka u židle, ta se náhle rozjela a Ráchel zůstala pár metrů od něj, zatímco narazil tvrdě do zdi.

Vyskočil ze židle. „Promiň, Ráchel. Tohle prostě nemůžu!“

Ke dveřím v podstatě doběhl.

Někde v duchu slyšel pořád dokola: „Magore! Vrať se! Ona té chce! A ty chcešji!“

No jo, jenže to pravé byl ten problém!

33

Bizarní bazar

Jay se vykašlal na scénář z konference o sci-fi a chtěl zkusit něco jiného. Ještě se nevzpamatoval z návštěvy u Ráchel, vážně ne. Měl pocit, jako by se u něj projevila nějaká náhlá tropická horečka; bylo mu střídavě horko a chladno a zvedal se mu žaludek. Nechtěl na to myslet a práce byla tou nejlepší obranou, ale i tak se mu pořád vracely myšlenky na Ráchel.

Ocitl se tak blízko. Až moc blízko. Styděl se sám, že to nechal dojít tak daleko. Že o tom vůbec začal přemýšlet.

A teď byl tady ve fantastické Arábii, díval se na vodní dýmku, když se zapnul alarm. Vodní dýmka byla velká, možná metr vysoká a text ve VR, který visel ve vzduchu před ní, ji označoval za vhodnou pro tabák s příchutí nebo „jiné látky“. Hadice vodní dýmky měla vzorek hadí kůže a náustek byl vytvarován podle toho.

„Jině látky.“ No to jistě.

Alarmy zněly jako sirény proti náletu. Všichni prodejci v okolí chytili svoje krabice s penězi a mířili k východu. Obchodní středisko VR bylo vytvořeno jako směs motivů z Tisíce a jedné noci a hollywoodského filmu ze 40. let o Damašku: košíky, stoly s barevnými ubrusy a jasně ozdobené průchody na obrovském klenutém tržišti. Skutečně bizarní bazar…

Byl to převážně šedý trh – produkty, které byly ilegální v některých zemích, ne však tady, i pochybné přesuny domněle legálních předmětů. Jako třeba ručních zbraní.

Kdyby mohl s určitostí zjistit, kdo si koupil tu BMF, byl by o krůček blíž k dopadení teroristů, kteří napadali základny.

I když tady ta informace možná i byla, stránka obsahující tyto informace byla mezinárodní – z čehož vyplývalo, že nemá žádné oprávnění cokoli požadovat. Jay netušil, jak by se tady ocitlo to, co potřeboval, ale byl si jistý, že to tady je.

Problém byl, jak se záznamy archivovaly. Byly tu stovky prodejců, každý z nich měl své jedinečné soubory. A většinu tu tvořily jen interní soubory – pro sledování peněz mimo tržiště, jejich transakce se musely porovnávat s komerčním zdrojem stránky. Mohl by snadno napíchnout jednotlivé prodejce, ale proniknout do převodů peněz bylo poněkud obtížnější. Ten, kdo zbraň koupil, měl falešnou totožnost, ale provedl to bůhvíproč právě přes tuto stránku. Jay by se vsadil, že jeho skutečné jméno tady někde je.

Data, která potřeboval, se skrývala za velkou ochranou typu firewall, která byla vytvořena podle parametrů Net Force. A to znamenalo, že i když jde o Jaye Gridleyho, tak to nemusí stačit.

Kdybych jen dokázal přesvédčit ty hodné’aby ochraňovali svoje soubory taky tak.

Jeden z jeho profesorů je učil „taktiku proroka“ – pokud nemůžeš sám k hoře, třeba přiměješ horu, aby přišla ona za tebou…

Provedl dva rychlé testy, které zapnuly zabezpečení stránky. Během každého testu viděl, jak se zapínají krizová opatření stránky.

Namísto odstranění riskantních dat se databáze stránky rozdělila a mířila na různé směry. Po nastavené době se jednotlivé dílky znovu sestavily a postup začal jako obvyklý DAV – Další Adresa Virtuální reality.

Jay už dvakrát sledoval tu metaforu v beduínském oděvu, jež představovala záznamy hotovostních převodů, jak mizí temnou uličkou skrz klenutou bránu na zadní stranu tržiště.

Musel tedy znovu zapnout poplach, sebrat záznamy od té postavy – jež připomínala středověkého účetního v jakoby arabské podobě – a bude dobře.

Hele, už jde…

Chlap se záznamy o hotovosti se přesně podle předpokladu vyhrabal z vchodu do firewall – jež připomínala betonový bunkr s reklamami ve farsí nebo tak něčem – a mířil k zadní části tržnice.

A tady jsem jd…

Teď mohl očekávat potíže. Až do této chvíle byl jenom přihlížející, nikdo, kdo by upoutal pozornost zabezpečení stránky.

Pokud by ho zabezpečení stránky rozpoznalo poměrně rychle, mohli by začít odkrývat jeho internetový převlek a vyhledat jeho stopu až k policejní složce USA.

To by nebylo vhodné.

Ne že by USA nebyly zvyklé na nepříjemnosti – ale hlavní odborník na VR v Net Force na ně zvyklý rozhodně nebyl.

A teď už začínat nebudu.

Jay proběhl kolem dlouhého stolu prodavače vodních dýmek ke křižovatce, kterou musel nosič záznamů překonat, než zahne do uličky. Nesledoval nosiče přímo, doufal, že tak upoutá menší pozornost.

Ale… omyl. Někdo umístil do ostrahy tržnice filtr předpokládaných kroků. Nebyly běžné a spotřebovávaly hodně výkonu procesoru, ale majitelé stránky jej zjevně neváhali obětovat, aby ochránili své záznamy. Identifikovali ho jako hrozbu. Desítky strážců v černém, z nichž každý měl dlouhou tureckou šavli, se rozběhli k němu. Působili jako postavy z Alí Baby a čtyřiceti loupežníků.

Kruci!

Nosič byl pořád ještě dobrých dvacet metrů před ním a ti dozorci se k němu rychle blížili.

Čas na pistoli…

Jay spustil vedlejší postup, který si připravil jako pojistku a najednou se všechno zpomalilo – včetně něho.

Běžel, nakročenou nohou se znovu blížil k zemi. Všechno kolem něj se začalo pohybovat jakoby zpomaleným pohybem, takřka nepostřehnutelnou rychlostí…

Ačkoli se nemohl pohybovat ani o trošku rychleji, mohl ustoupit od své postavy a podívat se na scénu jako trojrozměrný model – on běží, nosič je vpředu, dozorci se blíží.

Měl jenom pár sekund – zpomalovací postup bude stránkou VR odblokován, jelikož rychlost byla jejich hlavní výhodou – musí tedy jednat rychle.

No tak pohyb, Gridley!

Viděl, že to nezvládne. Strážci ho dopadnou, než dostihne nosiče.

Měl by to vzdát.

Normálně by ho to ani nenapadlo. Ale nechat se dopadnout při útoku na mezinárodní stránku v dresu USA by bylo ošklivé. Fakt nic příznivého. Hergot!

Pokud však nelze využít jinou možnost…

Bylo tu mnoho strážců a příliš mnoho přihlížejících mezi ním a nosičem. Rozmístění stolů na tržnici jen zužovalo dostupný prostor. Nemohl se dostat k nosiči tak rychle, pokud bude stoly obcházet…

Nikdo ale neříkal, že nemůže béžetpo nich…

Vyskočil na stůl s řadou ozdobných dýk a odkopl jednu vitrínku. Nože létaly napravo nalevo, viděl, jak se jeden z dozorců přikrčil.

Prodavač zařval něco, co bylo nepochybně hodně peprnou nadávkou.

Jay skočil na další stůl, tentokrát plný sběratelských předmětů pro fanoušky komiksu a převrhl krabice s hrnky a figurínami. Podíval se dolů a viděl rudého psa s černým U na prsou.

Neboj se, jsem tady…

Strážci se nedokázali rychle vzpamatovat. Předvídací program sítě byl na chvilku vyveden z konceptu, a to stačilo.

Když běžel po stolech, získal dost času, aby se k ústí uličky dostal chvíli před nosičem. Vrhl se k němu, svalil ho na zem, sebral mu papíry a rychle jimi listoval. No tak, délej…!

Stačilo by jenom… a hele, tady to je, jméno!

Carruth. Poznal to ze scénáře ve vězení.

Mam té!

Stráž se za ním blížila, on se zasmál a zvedl prostředníček jejich směrem. „Ukončit scénář!“ křikl.

Velitelství Net Force Quantico, Virginie

Jay zaklepal na Thornovy dveře a nečekal na pozvání.

Thorn telefonoval, ale řekl: „Ještě se ozvu.“

Jay řekl: „Šéfe, mám totožnost jednoho z těch teroristů. A je to ten samý, co zabil ty dva metropolitní poldy.“

„Carruth,“ řekl Thorn.

Jay se zatvářil, jako by dostal ránu do břicha. „Jak to víš? Napíchnuls mi počítač?“ Ta představa bolela. Co ještě by asi tak věděl? O Ráchel?

„Ne. Armáda dostala anonymní zprávu o útoku na další základnu. Ten anonym označil Carrutha a dal vojenské rozvědce i podrobnosti – kde a kdy. Prý ten člověk bude mít u sebe výbušniny a rozhodně nebude chtít, aby ho dopadli živého.“

„Kruci. Tolik práce a někdo ho prostě… práskne?“

„To potvrzení je cenné, Jayi. Ten člověk právě napadl základnu přesně na čas.“

„Je po něm?“

Thorn zavrtěl hlavou. „Ne. Uprchl.“

Jay se zamračil. „Cože? Jak to mohl zvládnout, když oni věděli, že tam přijde?“

„Těžko říct. Podle toho, co jsem právě slyšel“ – kývl na telefon – „měl být na základně a mířit ke svému cíli – měl unést nějakého plukovníka –, když vtom se najednou otočil s autem a zmizel. To nečekali. Neměli to všude utěsněné. Odjel ze základny a nepodařilo se jim ho dopadnout.“

„Hergot! To jsou pitomci!“ Jo, to s Ráchel mu ještě nešlo z hlavy. „Máme i bydliště,“ řekl Thorn. „Ve Washingtonu. Anonym se ozval znovu a nahlásil armádě adresu. FBI s policií už tam jedou. Abe Kent a jeho tým jedou na místo jako ‚poradci‘. Jestli se vrátí domů, tak ho dopadneme.“

Jay přikývl.

„Můžeš jet s generálem Kentem v mobilním velitelském stanovišti, jestli chceš. Jede asi za dvě minuty.“

„Díky, ale ne. Není to ftioje odbornost a ten člověk má u sebe zbraň. Nechci, aby někdo vysvětloval mé ženě, že mě zasáhla bludná kulka, kvůli které bude muset být rakev na pohřbu zavřená.“

A to ještě dřív, než se s ní stihne sejít a svěří se jí s Ráchel. To bude muset.

„Chytré,“ řekl Thorn.

„Někdy to jde. Jindy zase mám pocit, že moc ne. Dej mi vědět, jak to pokračuje.“

Jay se zvedl.

„Na čem teď právě pracuješ?“

Jay pokrčil rameny. „Jeden nápad. Možná z toho nic nebude, ale něco mě napadlo a chci to prověřit.“

„Zlom vaz.“

„Doufám, že ne svůj.“

Nemělo smysl vytvářet kvůli tomu složitý scénář a Jay na to ani neměl náladu. Bylo mu pod psa a doufal jen, že se mýlí. Nečekala ho zábava; potřeboval jenom fakta.

Carruth, třebaže zabil hodně lidí, nebyl mozkem celé operace. To bylo stále zjevnější. Ten člověk neměl žádnou zavedenou existenci na netu a nic z jeho minulosti nesvědčilo o nějak skvělých počítačových schopnostech. Byl to bývalý příslušník jednotek SEAL. Dokázal by vás umlátit nebo rozstřílet či vyhodit do vzduchu a svedl by to v letadle, na zemi nebo pod vodou, ale neexistovala šance, že by byl autorem hry o mimozemšťanech, sotva se mohl nabourat do armádních počítačů a nezanechat po sobě stopu. Že by byl autorem hry ten zabitý muž, který by mohl působit jako hlava operace, dávalo smysl, ale bylo to hodně jednoduché – možná až moc – a Jay si nebyl momentálně jist ani tím.

Carruth byl pážetem, možná rytířem, ale rozhodně ne králem, kterého Jay hledal.

Možná by se měl snažit najít královnu…

Jay využil běžnou knihovnu VR, zamířil k recepci, získal informace a šel hledat životopis kapitána Ráchel Lewisové z americké armády.

Vzal si knihu ke stolku a otevřel ji.

Fakta a údaje tu byly – datum narození, rodina, školy a tak, ale Jaye zajímalo něco za těmito fakty; naštěstí měl přístup k věcem, k nimž by se většina lidí nedostala, a rejstřík v knize o Ráchel byl velmi obsáhlý.

Některé informace nevedly nikam, ale byla tu i spousta informací, stačilo se jen umět dívat, což Jay rozhodně dovedl.

Trápilo ho, že to dělá. Ne, to nebyla úplná pravda – trápilo ho, že má důvod to dělat. Bylo to nepříjemné podezření, možná je má z nesprávného důvodu.

Je to jen vina? Kvůli tomu, co cítil, když ho hladila v rozkroku? Nebo se styděl za to, jak v panice vyskočil a utekl z její kanceláře?

Protože to bylo lákavé. Jéžiš, a jak! Mohl se jen… poddat, předstírat, že jde o VR, že se to ve skutečnosti neděje, a měl pocit, že by šlo o naprosto výbušný sex. Blondýna, kráska, chytrá, všechny sympatické rysy…

Ale představa Saji s jejich dítětem v náručí byla neodbytná a on kvůli tomu nemohl vnímat ženu, která si olizovala rty, aby ho políbila, a natahovala se k jeho poklopci…

Jistě, spousta chlapů měla poměr i přesto, že byli ženatí. Nikdo z nich se netvářil, že je to něco zásadního, ale Jay si uvědomoval, že nebyl jako většina lidí. Byl už dlouho počítačovým odborníkem – měl pár přítelkyň –, ale nikdo ho dosud nemiloval jako Saji. Byla mu nablízku, když ležel v kómatu, měli spolu syna a cítil k ní něco, co nemohl vyjádřit slovy.

Ano, Ráchel Lewisová byla chytrá, byla sexy a chtěla ho, ale kdyby se vydal touto cestou, mohl by se podívat na sebe do zrcadla? Stálo mu pár minut sexuálního potěšení, i když třeba hodně žhavého, za to, aby si sám sebe přestal vážit? Mělo cenu kvůli nim riskovat manželství?

Odpověď byla jednoduchá: Ne.

Jakmile si tohle uvědomil, jakmile se rozhodl v téhle otázce, i v té panice, která se spustila, všechno se… změnilo. Jedno staré přísloví, které kdesi četl a které pocházelo od I-Čchinga nebo z taoismu nebo tak něco, říkalo: „Pravda čeká na oči nezakalené touhou.“

Když byla představa pádu do postele s Ráchel jen hravou fantazií, nedíval se na ni tak kriticky. Nelíbilo se mu to, ale musel si to přiznat. Měla jakoby propustku.

Z určitého pohledu se mu flirtování zamlouvalo stejně jako ta představa, riziko. Ale když došlo na věc, nemohl to udělat. Nebylo by to správné.

A teď? Teď jeho zrak už neblokovala představa nahé Ráchel ležící v posteli. A začal přemýšlet.

Teď viděl drobné střípky, které nashromáždil a předtím ignoroval. Najednou byly větší, než jak se mu jevily dřív.

Kdo mu dal informaci o adrese, jejímž pronásledováním ztratil tolik času, aby nakonec našel jen slepou stopu?

Kdo byl s ním, když se mu zhroutil scénář, zatímco se chystal dopadnout mimozemského kovboje?

Kdo měl přístup ke všem citlivým informacím armády a možnost je využít bez jakéhokoli podezření?

Z čí jednotky pocházela původní informace?

Kdo, pokud by nešlo o pohlednou, sexy a chytrou osobu, by byl na horním místě Jayova seznamu osob ke zkontrolování, jakmile by se vydal na cestu?

Všechny tyto otázky měly stejnou odpověď.

Člověk rozděluje lidi na dobré a špatné, a jelikož Lewisová byla na stejné straně barikády – a kráska –, zařadila se ipso facto mezi dobré. Odjakživa však existují špatní policisté a jejich dopadení je těžší, protože nikdo nezačne pátrání právě u nich.

Nyní však jejím směrem ukazovalo příliš mnoho skutečností, takže Jay už nemohl zůstat dále slepý.

Narazil na záznam o Rachelině otci. Nalistoval stránku a začetl se. Pracoval v armádě, jak mu to říkala. Zemřel mladý… hmmm.

Vedlejší informace o seržantu Robertu Bridgeru Lewisovi vyjevila příčinu smrti: sebevražda.

Jay četl tu složku a cítil, jak se mu žaludek svírá chladem.

Seržant R. B. Lewis byl odsouzen polním soudem a obžalován z vraždy vojáka a čekal na rozsudek, když se zastřelil.

Soudní zápisy sdělovaly víc: voják prý napadl sedmnáctiletou Ráchel Lewisovou, prý ji znásilnil. Její otec si mladíka našel a zabil ho svou pistolí.

Chlad v Jayově žaludku se změnil na tvrdou ledovou kouli.

Jay se opřel o opěradlo a díval se na knihu. To by mohlo vést k pokroucenému náhledu na armádu, že vám vyšetřují otce kvůli tomu, že zastřelil někoho, kdo vás znásilnil. Ale důkaz to nebyl.

Jay dolistoval zpět na rejstřík a našel oddíl zdravotnických záznamů.

Neexistoval žádný záznam o tom, že by Ráchel Lewisová někdy měla dítě. To neznamenalo nic zásadního – mohla taky uvést jiné jméno. Mohl by se podívat do záznamů a najít živě narozené děti v době, kdy se to asi mělo stát, a úmrtní listy s uvedenou příčinou, prasklou aortou. To chvilku potrvá…

Ne, moment. Našel zapečetěný zápis zdravotnické prohlídky z loňského roku, rutinní prohlídka, kopie poznámek lékaře z prohlídky: „Dobře vyvinutá, dobře vyživovaná stenická osoba bílé pleti a ženského pohlaví, gravida 0, para 0, podle vzhledu ve věku…“

Jay vzal lékařský slovník a listoval jím.

Gravida a para…

Těhotenství a porod…

No tohle.

Po zdravotnické prohlídce a laboratorních testech doktor napsal, že kapitán Lewisová nikdy nebyla těhotná, natož aby měla dítě?

To znamená, že mu o svém dítěti lhala. Proč?

No, pokud se snažila získat jeho sympatie, tak to rozhodně zabralo. Měl chuť ji tam obejmout a uklidnit, když to slyšel, a pokud měla za cíl, aby mu zaměstnala hlavu a on se nevydal po určité cestě…

Pokud? Co všechny ty sexuální obrazy v jejích scénářích? Co ten spadlý ručník v telefonu? Co ta ruka v jeho rozkroku?

Chtěla se s ním vyspat – ale ne proto, že by si myslela, že Jay je boží dar ženskému pohlaví. Chtěla ho odlákat od toho, aby ji pronásledoval!

Byl takový pitomec! Proč jen mu to nedošlo dřív?

Jay si v tu chvíli byl jist. Ráchel Lewisová stála za útoky na armádní základny. Jedinou otázkou zůstávalo, jak získá dostatek důkazů, aby to mohl prokázat.

Možná by se Carruth, pokud ho dostanou živého, rozpovídal a udal ji. Ale na to Jay nemohl spoléhat. Musel získat, co bude potřebovat, i kdyby se Carruth odpálil, až za ním přijdou oficiálně.

Ale na druhou stranu, když jste o něčem přesvědčeni, najít důkazy na podporu vaší myšlenky je jednodušší než se přehrabovat v temnotách a hledat ji.

No. Bude se muset podívat na spoustu materiálů. Musí prověřit všechno, co mu řekla. Celou dobu mu lhala a někde v té změti se třeba objeví ta žíla, kterou musí vytěžit.

Ráchel je ten pachatel. Hergot.

34

Washington, D.C.

Pistole BMF řvala hůř, než kdyby hrom bil. Ten rachot otupil sluch i rozum. Carruth se v téhle chvíli už nebál o uši nebo balistiku – šlo mu o krk. Byli tady a věděli, co je zač. Mělo se o všem rozhodnout.

Namířil pistoli na přední dveře, ani nemířil a stiskl spoušť ještě jednou, druhá nábojnice z komory odletěla do strany takovou silou, že z rámu v chodbě, kde stál, odletěly kousky laku.

Pokud se nestáhnou teď, tak už asi nikdy.

I když mu v uších zvonilo od té rány, slyšel: „Kurvafix! Má tam snad dělo, do prdele, nebo co! Všichni k zemi!“

Předpokládal, že obsadili přední i zadní stranu domu, zbýval mu jediný způsob úniku. Odběhl do ložnice a rozevřel dveře skříně. Na moment zalitoval, když se rozhlédl po všech těch věcech, které tu bude muset nechat, ale je to jenom na chvilku. Když se z tohohle dostane, bude si moct koupit nové vybavení. Pokud se z toho nedostane, stejně to potřebovat nebude. Buď bude po smrti, nebo ho čeká ještě dlouhá cesta.

Jak ho ale našli? Uměl si představit jedinou možnost – stejně, jak se dozvěděli o tom, kde mají nastražit past na základně. Někdo ho udal, a mohla to udělat jen jediná osoba.

Proč? Že by se rozklepala a chtěla ho předhodit vlkům, aby se nevydali za ní? Nebo ji vystrašila záležitost s bratrem toho teroristy? Působila tak klidně a chytře, nikdy by ho něco takového nenapadlo. Nebo začala mít velké oči, když už se blíží čas výplaty?

A za jakého pitomce ho asi má, když si myslí, že mu nakonec nedojde, že ho udala ona?

Pokud ovšem důvod, proč ho nenapadli na základně a sem nevletěli jako kobylky, nebyl ten, že jim řekla něco jiného? Třeba že má sebevražedné sklony? Ona asi nechce, aby byl naživu a mluvil, co?

Do háje. Takový průser.

Byli tu policajti z Washingtonu, FBI a nejméně pár lidí s logy Net Force, všichni byli ozbrojení, někteří měli samopaly, další zase pacifikační pušky a tasery. Musel předpokládat, že skoro stejné množství jich bude vzadu. Chtěli ho dostat živého, podle toho, jak mávali těmi pacifikačními puškami a tasery, ale jakmile vypálil dalších pár ran ze své pistole, tak asi změnili názor. Kdyby ten zátah řídil on a někdo vystřelil z BMF jeho směrem, tak by plán dostat ho živého okamžitě padl a šlo by jen o to, odprásknout toho hajzla co nejdřív, a konec hry.

Jeden proti osmi. Žádné skvělé vyhlídky, i kdyby měl moment překvapení – a ten rozhodně neměl.

Měl jednu šanci, a to nebylo moc. Mohl jen doufat, že je zmátl dřív, než stihli dostat všechny lidi na svá místa. Pokud ne, tak už je nejspíš po něm, protože vzdát se nehodlal.

Přístup do únikové cesty byl ve dně skříně. Zvedl skrytý poklop, vzal si baterku zavěšenou na hřebíku na zadní stěně a nasoukal se do šachty. Ta dvířka časem najdou, ale byla na nich látka stejná jako na podlaze skříně, zatáhl ji zpět na místo. Pár minut jim potrvá, než se dostanou do domu a dojde jim, že už tu není. Dalších pár minut budou hledat tenhle prostor, když bude mít štěstí.

Poté, co všichni slyšeli tu zbraň, se nikomu nebude chtít projít dveřmi jako první, co kdyby tam seděl a čekal, že opustí svět v záblescích slávy a zkusí jich s sebou vzít co nejvíc.

Tajná chodba byla úzká a nízká, na výšku měřila necelý metr. Carruth ležel a začal se plazit kupředu. Tuhle úpravu domu provedl, když si jej pronajal, udělal boční východ, který vedl do úzké chodbičky, která kdysi byla výběhem pro psa. Stála tu i stará bouda a Carruth odstranil jednu její stěnu a přirazil ji k boku domu, aby zakryl poklop vedoucí do zahrady.

Byla tu špína, kupa pavučin a bůhvíjakých brouků, ale to momentálně nepatřilo k jeho největším problémům.

Vylezl z boku boudy, kam by se vešel i bernardýn. Rozhlédl se. Díky tomu, že výběh byl zajištěn dřevěnými vrátky s visacím zámkem, neviděl vzadu na zahradě nikoho, kdo by se díval jeho směrem. To se ale brzy změní. Budou kontrolovat zadní dveře, sledovat okna a dívat se k bráně k výběhu. Vzhledem k dvoumetrovému plotu kolem výběhu si budou říkat, že by ho viděli, kdyby ho přeskočil. Dřív nebo později ale někdo vezme na tu zamčenou bránu štípačky a přijde zkontrolovat bok domu.

Bude muset přidat.

Plot mezi jeho domem a sousedem byl ze dřeva a měřil dva metry na výšku. Naštěstí měl soused kočky a ne psa a nevěděl, že Carruth si vyhrabal díru pod plotem, zakryl ji tenkou deskou a naházel na ni kůru z obou stran, aby vypadala přesně jako zbývající zem. Jeho soused odvedle nebyl fanda na zahradní práce; na jeho straně plotu rostly spousty plevele, což bylo fajn – té zamaskované díry si nikdy nevšiml.

Není čas sedčt tady a rozjímat o vlastní genialitě. Carruthi, vpřed!

Zvedl okraj boudy, natáhl se a uchopil okraj desky, přitáhl ji k sobě. Část kůry se na druhé straně sesunula a spadla do díry, ale místa tam zůstalo pořád dost, a to i pro dospělého muže, který měl naspěch a potřeboval se proplížit pod plotem. Vyrazil.

Na malou chvilku se vzadu opaskem zachytil o dřevo, ale vytrhl se a vyběhl po sousedově zahradě. Z téhle strany nemohl tu díru zamaskovat, ale až si jí všimnou, bude to jedno.

Zůstal přikrčený a jako kachna se posouval podél boku sousedova domu. Uvnitř hrála velká televize a v ní snad baseball.

Když došel za roh a mířil od plotu, zvedl se a dal se do běhu. Pokud ho plot nezakryl, je to v háji; na téhle zahradě nebyl žádný opravdový úkryt, jen pár nízkých keřů a stromů s tenkými kmínky, nebylo se tu za čím skrýt.

Běžel ze všech sil. Minul posuvné skleněné dveře a nakrátko zahlédl souseda a jeho dva dospívající syny, jak sledují televizi. Nemyslel si, že ho zpozorovali, ale i to bylo jedno, neměl na vybranou a musel utíkat.

Policajti pitomí, měli zajistit i tenhle dům – neměli by riskovat civilní obéti – pruní, co měli udělat, bylo dostat rodiny z domů po obou stranách od mého domu ven a pryč odsud.

No, pokud podělali tohle, třeba podělají i něco dalšího. Naděje stále žila.

Zaběhl za roh, zamířil k plotu na druhé straně domu a vrhl se přes jeho okraj rychlým skokem, ne sice flopem, ale chytil se jej a bokem se přes něj převalil.

Pustil se plotu, dopadl, překulil se a běžel dál. Tenhle soused měl psa, uštěkaného špice, který se mohl zbláznit. Naštěstí byl v domě a na ulici ho nikdo nemohl slyšet.

Přeběhl zahradu a přeskočil další plot. Tvrdě si narazil levé koleno, protože je nezvedl dost vysoko, ale plot překonal a div neskončil v bazénu dalšího souseda. Byl sice na zimu překrytý, ale asi by nebylo příjemné vyprošťovat se z plastového krytu.

Další plot byl poslední – byl to rohový pozemek. Carruth k němu běžel kolem bazénu, zastavil se, postavil se na špičky a podíval se přes něj.

Na ulici jezdila auta, ale poblíž nestál nikdo ozbrojený a v uniformě. Musí to risknout.

Připravil se, že plot přeleze.

„Hej! Co to provádíte?!“

Otočil se a viděl majitele domu, menšího, rudého, tlustého muže v mikině, který tam stál s hadicí v ruce a myl zahradní gril.

Carruth měl zbraň v pouzdře a ukrytou pod slabou větrovkou, ale kdyby toho chlapa odpráskl, mohl by klidně vyjít před dům a poskakovat a mávat na poldy. Slyšeli by tu ránu na kilometr daleko.

„Honím chlapa, co se mi vloupal do baráku!“ řekl Carruth. „Držte se radši uvnitř, má nůž! Policajti už sem jedou!“

Přeskočil plot.

Tlusťoch u grilu se za ním díval. Znal Carrutha od pohledu, a i když neviděl žádného zloděje, který by tu běžel s nožem, šlo o záležitost, nad níž bude muset chvilku přemýšlet. Pokud tu fakt někdo takový je a má nůž, tak by asi měl jít domů a počkat na policii, až přijede a vyřeší to. Je to bezpečnější, než stanout proti chlapovi s nožem a bránit se jen hadicí…

Carruth zabočil doprava a rozběhl se po chodníku. Pokud se dostane k dalšímu bloku, aniž by ho někdo zahlédl, třeba by mohl ukrást auto nebo – hele, co tohle – tady stál autobus.

Rozběhl se k němu.

Řidič se chystal odjet, když viděl, jak k němu Carruth běží. Zastavil a čekal.

Carruth vystoupil na schůdek. „Nemám drobný,“ řekl. „Můžu si koupit průkazku?“

„Jistě, ve vaší místní Safeway.“

„Počkejte, třeba by to šlo i u vás, ne?“

Řidič mu chtěl vyhovět. „Na jak dlouho?“

„Na týden?“

„Třicet dolarů na krátké jízdy, čtyřicet na delší.“

Carruth vytáhl peněženku a z ní dvě dvacky. „Na delší.“

Řidič si vzal peníze, Carruth si vzal průkazku a šel se posadit. Pár bloků a může vystoupit a najde si další odvoz.

A pak? No, pak to bude problém, že?

S problémy se roztrhl pytel.

Posadil se a upravil si velkou pistoli na boku. Bude se muset vydat na cesty. Zajet do svého skladiště, kde má staré auto, dobije baterku, sebere tašku s novou totožností a penězi na cestu a vyrazí. Zítra touhle dobou už bude s trochou štěstí osm, devět set kilometrů daleko.

To by měl udělat. Ale chtěl udělat ještě něco jiného, než odjede. Jeho život právě nabral špatný směr a nikdy už to nebude jako dřív. A mohla za to Lewisová.

Lewisová za to musí zaplatit. A pořádně.

Půl bloku od Carruthova domu Kent v maskovaném karavanu, který sloužil jako mobilní velitelské stanoviště, poslouchal bez jediného slova hlášení poručíka.

„Ano, pane. Vylezl chodbou – je do ní přístup ze skříně v ložnici. Vylezl v boční zahradě, skryl se za dřevěnou brankou a předem vyhloubeným tunelem pod plotem pronikl na zahradu sousedního domu. Museli jsme ho propást.“

Kent přikývl. Kdyby operaci velel on, asi by to neproběhlo o nic lépe. Operaci řídila FBI se zálohou od metropolitní policie a tým Net Force zde byl jen jako „přizvaní hosté“, i když to byli hosté ozbrojení.

S ohledem na to, že to byli mariňáci, i když zvláštní jednotka, působící na půdě USA, a to jenom takhle, bylo to o ústa. Zákon Posse Comitatus platil od 70. let 19. století, schválili ho za vlády Rutherforda B. Hayese. Armáda, námořnictvo, letectvo i námořní pěchota si tam došly a políbily mu šos. Doma měly zloduchy dopadat místní orgány. Pokud by nestačila policie, byla tu Národní garda. Vojenské jednotky neměly plnit funkci policie na americké půdě, jen s výjimkou velmi zvláštních situací. A když to kontroloval naposledy, tak stanné právo ještě vyhlášeno nebylo…

Ten starý zákon se pomalu měnil s ohledem na válku proti terorismu. Ale člověk, kterého hledali, byl civilista a bude jako takový souzen – pokud ho někdy dopadnou. Těžko se ospravedlňuje přivolání námořní pěchoty na pomoc při jeho pronásledování…

Okamžitě pokryli přední, zadní a jednu boční stranu domu, a když ta pistole vystřelila – dvě kulky prorazily otvory v předních dveřích domu a pak se zaryly do silného stromu u chodníku před domem – všichni se přikrčili. Všichni věděli, že ten člověk zabil dvojici policistů a několik vojáků a nemá co ztratit, když s sebou vezme ještě pár z nich, pokud si nedají pozor. A k tomu ještě příběh o tom, že je to chodící bomba.

Než se vrátili a pokryli poslední stranu domu, Carruth už byl asi dávno pryč. Kentovi se nezdálo, že je to člověk, který by spěchal umřít, ale ta možnost tu stále byla.

Sáhl pro virces, aby zavolal Thornovi. Nebylo to poprvé, co se operace změnila v propadák a zloduch uprchl, nebyla to ani chyba Net Force, ale Kentovi se do toho telefonátu nechtělo.

Ale ještě víc ho štvalo, že jim Carruth uprchl.

A tenhle způsob práce, kdy seděl v karavanu jako pozorovatel? To bylo na budku. Pokud jeho jednotky nemohou vyjít ven a udělat to, na co jsou vycvičeny, tak k čemu to je?

No, nad tím si může lámat hlavu později.

Sáhl pro svůj virces.

35

Washington, D.C.

I když si Lewisová myslela, že Carruth je macho a úzkoprsý tvor, nemyslela si, že by to byl naprostý hlupák. Když uprchl z pasti armády, pochopila, že bude jen otázkou času, než mu dojde, že to na něj nastražila ona. Právě slyšela od jednoho ze svých zdrojů, že uprchl poldům a FBI, kteří ho přišli zatknout do jeho domu.

Být po něm, tak se nemá čeho bát. Kdyby ho zajali živého, podá jim ji na zlatém podnose.Jen si dejte, hoši. Tady je hlavní chod…

Pořád však měla šanci, sice malou, ale pořád to bylo lepší než nic.

Zavolala mu ze svého jednorázového mobilu.

„Jo?“

„Musíme se sejít.“

„No jo, to máte pravdu, sakra.“

„Ať si to vykládáte, jakkoli, je to jinak,“ řekla. „Net Force na vás přišla přes Starka.“

Chvíli bylo ticho. „O čem to mluvíte?“

Bylo to riziko, hovořit přes nekódovaný mobil, ale byl to digitál a nikdo by se neměl o tenhle signál zajímat. Ostatně tato obava momentálně nebyla z těch nejzásadnějších. „O Gridleym. FBI identifikovala Starka podle zubařských záznamů a DNA a Gridley našel kontakt na vás. Prověřil ho. Pak zjistil to o té vaší pistoli. O pistoli, kterou jste zastřelil dva policisty a vojáka a nezbavil jste se jí. Gridley se bůhvíjak dozvěděl, kde bydlíte. Sledovali vás. Došlo jim, že pojedete na tu základnu a nastavili na vás narychlo past.“

„Kecy!“

„Zamyslete se. Kdyby měli čas nachystat se, tak vás dopadli.“

Bylo to nesnadné a nefungovalo to dobře, pokud jste se nad tím zamysleli do důsledku, ale spoléhala na jeho pocit viny kvůli pistoli. Mohlo se to stát tak, jak řekla.

Tentokrát mlčel ještě déle. „Do háje,“ řekl nakonec.

Uvěřil jí? Možná. Bylo to však jedno, jen když se s ní sejde – a nezačne střílet hned. „Jo, moje řeč.“

„A co budeme dělat?“

Dostala ho! „Musíte se skrýt. Mám trochu peněz. Je to dost, abyste z toho mohl chvíli vyžít. Až bude dohoda hotová, dodám vám váš podíl.“

„A co budete dělat vy?“

„Po mně nejdou.“

„No fajn. Tak kde?“

Tohle byl nejtěžší úsek. Musela vybrat místo, které u něj nevyvolá větší podezření, než jaké už měl. Někde na veřejnosti, kde si jich nikdo ani nevšimne.

„Na Mailu,“ řekla. „Před Národním archivem. Je to mezi Muzeem přírodních dějin a Národní galerií.“

„To staré kluziště?“

„Ne, na trávě, na druhé straně Madisonu. Za jak dlouho tam budete?“

„Tak za hodinu.“

To bylo dobře. Jí to v tuhle denní dobu potrvá pětatřicet, čtyřicet minut – nemusela ze svého bytu přejíždět řeku.

„Sejdeme se tam.“

Když zavěsila, seděla a zhluboka oddychovala. Bude to pořádná fuška, ale neměla na výběr. Měla u sebe jedinou zbraň, osmatřicítku Speciál s krátkou hlavní, naštěstí nebyla přihlášená na ni. Šla si pro zbraň do zásuvky u postele, vysypala z ní náboje a postříkala ji čistidlem. Důkladně ji otřela, pak otřela i náboje mastným hadrem, kterým brala náboje, když zbraň znovu nabíjela. Nikde žádné otisky.

Nasadila si tenké kožené rukavice, zvedla revolver a vložila jej do kapsy kabátu visícího na dveřích ložnice.

Světle modrou sukni a bílou halenku a střevíce uložila do nákupní tašky spolu s tmavomodrým svetrem, pak si oblékla šedé tepláky a mikinu a bílé tenisky. Vyčesala si vlasy nahoru a pod baseballovou čepici z Baltimore, oblékla si bundu a na oči si nasadila brýle.

V koupelně si vzala náplast a přilepila si ji na nos pod brýle. Pokud se někdo podívá na její obličej, všimne si hlavně té náplasti – ničeho jiného. Hubený kluk s náplastí na nose. Nebo holka.

Podívala se na sebe do zrcátka. Znovu se zhluboka nadechla a vydechla. Vzala si kabát a oblékla se.

Teď.

National Mail Washington, D.C.

Když Carruth poprvé před lety přijel do Washingtonu, šel jako miliony turistů před ním k památníkům a do muzeí, která stála podél zdejšího trávníku. Navštívil Smithsonians, letecké a vesmírné muzeum, přešel pár ulic k památníku námořnictva. Dojel k památníkům války, viděl tisíce jmen na zdi a na památníku korejské války, prošel kolem zrcadlového jezera a tak. Už to bylo dlouho, co tady strávil nějakou dobu, ale vyznal se tu dost, aby trefil na trávu mezi Madisonem a Jeffersonem.

Zaparkoval na parkovišti – nechtěl, aby mu vůz odtáhli – a šel pár bloků pěšky. Bylo chladno, ale pořád tu i přesto byli turisté.

S Lewisovou už takové jasno neměl. Možná to na něj nastražila, ale klidně se mohlo stát, že ten magor z Net Force se to dovtípil, jak říkala ona. Varovala ho, jak je ten chlapík dobrý. Měl se zbavit té pistole hned po policistech, a jestli ho dostali kvůli ní, tak to byla jeho chyba. Na nikoho jiného to svést nemohl.

A pokud má Lewisová trochu peněz, rád je využije. Měl sám jen pár tisíc, a to mu nevydrží věčně. V Montaně si několikrát pronajal chatu. Znali ho tam z minula a nikdo ho nebude otravovat, pokud se tam dostane. Uprostřed divočiny spousta bláznů nemá náladu na noviny, televizi a tím méně na vládu. Starali se o svoje věci a čekali, že vy se budete starat o svoje.

Lewisová mu bude muset zaplatit, jestli se obchod podaří, protože jinak by ji mohl prozradit, a to by asi nechtěla riskovat. Třeba se to ještě vyvrbí dobře. Třeba.

Možná že se mýlil. Mohlo se to semlít tak, jak říkala. Jedno bylo jisté, kdyby ji zabil, jak si myslel, neměl by z toho ani pětník. Když bude naživu, třeba mu pomůže stát se boháčem. S pár miliony v kapse by mohl žít v Mexiku nebo Brazílii nebo někde věčně, a nežil by si zle. Mnohem lepší než některá z opačných alternativ. Státní obvinění z vraždy. Federální rozsudek za vlastizradu.

Pokud by nedodržela slovo, mohl by ji udat nebo ji navštívit a odstranit.

Mali byl pro setkání solidní místo. Nikdo se o ně nebude starat ani v nejmenším a policista, který by ho hledal, by asi nepovažoval trávník vedle galerie za nejpravděpodobnější místo jeho výskytu.

Mohl by sebrat peníze a zmizet. Odjede pryč, zařídí se, zjistí, co se stalo. A kdyby došlo na nejhorší, mohl by si někde najít válečnou oblast, kde by ho zaměstnali. Lepší než drátem do oka. Lepší než vězení nebo elektrické křeslo.

Zamířil přes Madison k trávě. Smithsonians měl po pravé ruce. Lewisovou neviděl.

Lewisová stála na rohu Sedmé, jižně od Madisonu – kousek od Národní galerie a dívala se, jak Carruth kráčí přes trávník zády k ní. Byl moc daleko. Bude se muset přiblížit.

Zamířila tím směrem.

Byla možná čtyřicet metrů od něj, když se Carruth zastavil a otočil, jako by ji cítil. Stačí zbrklý pohyb, a uteče.

Do háje. No co. Tak to bylo. Zbraň už měla v ruce, v kapse bundy. Zvedla nákupní tašku v levé ruce a mávla s ní na Carrutha. Dál kráčela jeho směrem. Široce se usmívala.

Zvedl pravou ruku, aby jí taky zamával.

Dobře. Ruku má asi nejdál od zbraně, jak to jde.

Vytáhla revolver z kapsy, zastavila se a zamířila přes drobná mířidla. Jednou rukou. Čtyřicet metrů. Žádná sláva.

Když Carruth viděl, že na něj Lewisová mává nákupní taškou, mávl taky. Její dech se v chladném vzduchu měnil na páru. Taška plná peněz? To by nebylo špatné…

Pak viděl, jak vytahuje druhou ruku z kapsy…

V ní má revolver…!

Ježíš! Trhl rukou dolů ke své pistoli a uskočil přitom doleva… Musela znovu zamířit, přesunula ruku doprava…

Byla moc daleko, s tou bambitkou nikdy nemůže zasáhnout na takovou vzdálenost, on byl v pohodě, měl čas, měl čas…!

Chytil BMF za pažbu, vytáhl těžkou zbraň a zamířil, zvedl levou ruku a uchopil zbraň oběma rukama – a má ji, krávu pitomou…!

Lewisová držela revolver jednou rukou jako při střelbě na terč, ale nakonec viděla Carrutha pod předním mířidlem. Pomaličku, netrhej… Stiskla spoušť. Jednou, podruhé, potřetí…

Zbraň vůbec nepůsobila na otevřené ploše hlasitě, ale v chladném vzduchu od ní stoupalo hodně dýmu…

Carruth cítil, jak ho střely zasáhly do hrudníku, bum, bum! nejmíň dvakrát. Byl v šoku. Jak ho mohla zasáhnout na tuhle dálku?

Snažil se na ni zamířit, ale když zmáčkl spoušť, paže mu náhle ochably a klesly. Ozvalo se dunivé prásk! a následoval zpětný ráz a viděl, jak se střela zaryla do země a vyhodila dm trávy tři metry před ní, vedle…! Do háje, do háje…!

Vší silou se snažil zbraň znovu zvednout. Taková tíha…

Rána z Carruthovy pistole zněla hlasitě jako bomba, ale paže mu při výstřelu poklesly a ona necítila zásah velké kulky, takže pořád stála…

Lewisová odpálila poslední dvě střely z revolveru a byla si jistá, že nejméně jedna další Carrutha zasáhla, tahle výš, ke klíční kosti. Nejméně tedy tři zásahy, možná čtyři, většinou do středu těla. Lepší to nemohlo být. Jistě zemře, než ho dovezou do nemocnice – střely se zvýšenou ranivostí, které použila, by měly nevratně poškodit všechny hlavní orgány, které zasáhnou. Srdce, játra, plíce, měl by rychle vykrvácet. Pustila zbraň, otočila se a rychle šla pryč – neběžela – k Národní galerii.

Carruthovi byla zima, když klesal na kolena. Snažil se natáhnout kohoutek zbraně, ale neměl sílu.

Lewisová kráčela pryč od něj, ani se neotočila.

Ta kráva! Kráva jedna pitomá! Ona ho zastřelila! A z takové dálky…

Přestával vidět; vnímal jen zelenou trávu vedle svých kolen. Cítil, že ho opouští vědomí. Musela trefit srdce, do mozku neproudí krev.

Podíval se na tu velkou pistoli v ruce. Vypadla mu na zem do trávy.

To bylo to poslední, co viděl, když padal dopředu na obličej. Ta pistole. Ta zatracená pistole…

Uvnitř za velkými mramorovými sloupy se Lewisová usmála na hlídače, který mířil ke dveřím, aby zjistil, co se to venku děje za pozdvižení.

„Někdo střílí petardy,“ řekla mu, když se na ni podíval.

Zamířila k toaletám.

Uvnitř vešla do kabinky a sundala si rukavice, bundu, čepici, mikinui tenisky. Oblékla si sukni a halenku, střevíce a nakonec svetr. Z kabelky vytáhla hřeben a odlepila si náplast z nosu. Otočila tašku naruby a uložila do ní staré oblečení. Spálí je, až přijde domů.

Učesala se před zrcadlem, usmála se na svůj obraz a odešla z toalet jako úplně jiná žena.

Kdo bude hledat podsaditého muže nebo ženu oblečenou tak, jak byla ona předtím, na ni se ani nepodívá. Byla obyčejná občanka, armádní důstojnice, a pokud by ji někdo zastavil – což se nestane –, usměje se a bude moci zase pokračovat dál.

Z galerie vyšla východním východem.

Pospíchala rychle na sever pryč od Mailu do míst, kde zaparkovala auto. Svůj největší problém právě vyřešila. A zbytek bude řešit postupně, podle potřeby.

36

Virtuální knihovna

Jaye ze všech těch informací bolela hlava. Prověřil všechny údajeo Ráchel, které našel. Byl si jistý, že o ní ví víc než kdokoli jiný – pokud někdo někdy umístil do systému údaje, které byly jakkoli napojeny na web, měl celkem solidní jistotu, že je viděl, od jejích známek na základní škole po datum její maturity, včetně všech údajů, které kdy zveřejnila na Usenetu pod svým vlastním jménem.

Bylo to jako procházka silným příbojem. Převaloval se, vyrážel a málem jej srážel na kolena. Vždycky získal rovnováhu, ale pak přišla další vlna. I na povrchu bylo vidět hodně. A detailů měl stále víc.

Ráchel byla na škole, když byla hra o Tróji vyvěšena na uvedený server a měla možnost i schopnosti ji vytvořit.

Na žádné webové stránce neexistoval překlad toho mimozemského jazyka, kterým prý byl napsán podpis Maxe Waitea, takže ta sbírka hieroglyfů mohla znamenat cokoli – nebo taky nic.

Ten, kdo získal informace o základnách, musel mít hodně dobrý přístup k armádním počítačům. A pořád nic nenasvědčovalo vpádu zvenčí.

Jayova verze hry o mimozemšťanech uložená ze staré stránky se nepatrně lišila od nové verze, ve které Ráchel údajně našla tu starou webovou stránku ze scénáře s pouští. Tohle ve starší verzi chybělo, což znamenalo, že to tam někdo vložil později. Mohl to udělat někdo, kdo měl připravený skrytý vchod a kdo pak pozměnil datum svého vstupu. Nebylo to nic těžkého, stačilo vědět, jak na to – a mít ten skrytý vchod.

Nikdy nebyla těhotná, natož aby porodila. Neměla žádný důvod milovat armádu, která dohnala jejího otce k sebevraždě.

Aktivně se snažila svést Jaye, a přiznejme si, on věděl, že není pro ženské pokolení žádný boží dar.

Ona byla tím pachatelem. Bylo to šílené, ale nepochyboval o tom.

Nic z toho nebylo dokonalým důkazem. Jistě, lhala mu, ale to nestačilo, aby ji mohl zavřít. Jay si byl jistý – věděl, že ona je za tím vším –, ale jeho jistota sama o sobě nestačila a nenašel žádný solidní důkaz o zločinu.

Vypnul knihovnu. Byl unavený. Půjde domů, odpočine si. Promluví se Saji, ačkoli se na to vůbec netěšil. K Racheliným akcím se zase co nejdříve vrátí. A až bude v tom, třeba něco najde. Jestli ne, tak je to v pytli.

Zazvonil mu telefon.

„Jayi, můžeš přijít ke mně do kanceláře?“ Thorn.

„Už jdu. Dobré zprávy?“

„Ano i ne.“

V Thornově kanceláři mu šéf ukázal na pohovku.

„Dnes se střílelo na Mailu. Údržba parku a místní policie našli na trávníku mrtvolu,“ řekl Thorn. „Čtyři zásahy z revolveru ráže .38 Speciál, který držel vysoký nebo malý, tlustý nebo štíhlý, bílý nebo černý muž nebo žena, chlapec nebo dívka, podle toho, kterému turistovi věříš.“

Odmlčel se a nespouštěl oči z Jaye. „Dobré na tom je, že tělo patří Carruthovi, který tak zaplatil za svoje zločiny. Špatná zpráva je, že nám nepomůže při vyšetřování.“

„A kruci,“ řekl Jay. „V kolik to bylo?“

Thorn se podíval na hodiny na holoprojekci. „Před pár hodinami. Chvíli trvalo, než ho identifikovali, našli vedle něj pistoli, která s velkou jistotou je tou zbraní, která zabila metropolitní policisty a vojáka, ale počkají na balistiku FBI, až to prověří.“

„Kde byla kapitán Lewisová, když k tomu došlo? Můžeme se dostat k záznamům zadní budovy Pentagonu?“

Thorn se zamračil. „Kapitán Lewisová?“

„Jo. Ona je za tím vším.“

„Fakt?“ Thorn se napřímil na židli. „Máš něco, co bychom mohli vzít k armádě a FBI?“

„Ne dost.“

„Ale máš důvody tomu věřit.“

„Jo.“

Thorn vyčkával.

„Ona… vyjela po mně,“ řekl Jay.

„No, dobře, to je solidní důvod pro obvinění z vlastizrady.“ Usmál se. Začal něco klepat do klávesnice.

„Myslím to vážně, šéfe. Začal jsem provádět zpětnou kontrolu. Kdykoli jsem narazil na slepou uličku, byla za tím ona. Celou dobu mě vodila za… nos. Když jsem se chystal dopadnout Carrutha, byla tam se mnou, když se mi můj scénář nepochopitelně zhroutil. Lhala mi ve spoustě věcí. Měla dovednosti vytvořit tu hru, měla přístup k informacím, které údajně ukradl nějaký hacker. Má důvod nenávidět armádu. Nemám přímé spojení mezi ní a Carruthem, ale vím, že to udělala.“

Thorn se podíval na svou obrazovku. „Právě jsem dostal záznamy ze zadní budovy. Kapitán Lewisová odešla nedlouho po tobě. Ještě se nevrátila.“

„Šla za Carruthem a poslala ho k ledu,“ řekl Jay. „Vsadím všechny počítače, které kdy budu mít. Ale nevím, jestli existuje nějaká šance zavřít ji. Celé hodiny jsem o ní četl materiály a mám zatím jenom bezvýznamné údaje. Nenechala za sebou žádnou zjevnou stopu.“

Thorn řekl: „Třeba víc nepotřebujeme.“

„Jak to myslíš?“

„Myslím, že to musím ohlásit. Tys mi teď přinesl informaci – což je přesně to, cos měl udělat –, nemůžu si ji nechat pro sebe. Ale když zavolám generálu Haddenovi a řeknu mu, že máme jistotu, že za tím stojí kapitán Lewisová, nechá ji sebrat vojenskou policií ještě dnes. On nepotřebuje absolutní důkaz. Ona pracuje pro armádu a neplatí pro ni stejné ochranné postupy pro vyhledání a zajištění jako pro civilisty.

Hadden ji nepochybně přeřadí do káznice s nejvyšším zabezpečením, dokud to nevyřeší. Pokud se pokusí o útěk, existuje určitě nějaký protiteroristický zákon, který na ni bude pasovat. Když nic horšího, aspoň jí to zabrání páchat to, co by ještě mohla mít za lubem.“

Jay přikývl. „To jo…“

„Ale…?“

„Je to dvojsečná zbraň, šéfe. Vím, že je vinna, ale když můžeš jen tak někoho poslat do vězení bez řádného procesu, kde se to zastaví? Pokud tohle můžou udělat s ní, pak by se někdo jiný mohl podívat na tebe nebo na mě a rozhodnout se, že jsme ti zloduchové my a všechny nás poslat do basy na dlouhé roky.“

„Jak jsem říkal, je to voják, takže to není úplně stejná věc, ale chápu tvoje stanovisko, Jayi. A dokonce s tebou souhlasím, ale nevidím tu žádnou jinou možnost. Je to nedokonalý systém, Jayi. Někteří lidé ti řeknou, že účel světí prostředky.“

„A někdy to tak není.“

„To je pravda a já vím, že ty bys radši měl v ruce stoprocentní důkaz. To já taky. Ale ty máš jistotu, že je viníkem, což znamená, že pořád představuje hrozbu.“

„Jo. Ale můžu se mýlit. Nebude to poprvé, i když to přiznávám nerad.“Jako jsem se celou tu dobu mýlil s Ráchel…

„Ale nemyslíš si to, viď?“

Jay zavrtěl hlavou. „Ne. Vím, co vím. Ale…“

„Tak co tedy chceš, Jayi? Byl bys radši, kdyby byla volná? Kdyby ji nezatkli? Třeba by se jí povedlo příště ukrást taktickou atomovku a vyhodit s ní do povětří půlku města.“

„To ne, ale…“

„Pokud chybujeme, neměli bychom chybovat pro dobro bezpečnosti? Pokud má kapitán Lewisová strávit pár dní ve vazbě, je to horší než deset tisíc lidí vypařených během výbuchu?“

Jay vzdychl. „Samozřejmě že ne, ale to neznamená, že se mi musí líbit volit menší zlo. Tak nebo tak, obojí je špatně.“

„A můžeš mi nabídnout něco lepšího?“

Jay zavrtěl hlavou.

„Já pak ale nemám na vybranou, Jayi. Je mi to líto.“ Thorn mávl rukou nad telefonem. „Spojte mě s generálem Haddenem,“ řekl.

Jay vstal. Chystal se na cestu domů, ale blikl na něj virces s informacío příchozím hovoru. Podíval se, kdo volá.

Po zádech mu přeběhl mráz.

Thorn se na něj zadíval.

„Budu u sebe,“ řekl Jay. „Musím ještě něco dodělat, než půjdu.“

Dokonalá pláž Dokonalé moře

Byl to její scénář, Jay byl pozván, ale pronikl sem bez použití hesla, hrubou silou. Byl tu už předtím, věděl, kudy do toho. Nemělo smysl čekat, až mu otevře.

Byl na pláži s tím teplým sluncem a bílým pískem, vánkem, dokonalými vlnami, které se převalovaly na elektricky modrém moři. Viděl Ráchel, jak sedí u vody, kolena u brady, ruce kolem nohou a dívá se do dálek oceánu. Z tohoto úhlu se zdálo, že je nahá, ale mohla na sobě mít bikini.

Poletovali tu rackové, slyšel i zvuk vlnek, které šplouchaly o pláž. Takový mír. Takový klid.

Taková lež…

Šel bos po písku, poslouchal vrzání vlastních kroků. Byl to opravdu dobře vystavěný scénář. Opravdu měla talent. Opravdu velká škoda. Zastavil se tři metry za ní.

Aniž by se ohlédla, řekla: „No tedy. Smokin‘ Jay Gridley přišel. Dal sis načas. Nechala jsem ve stěně takovou díru, že by jí projel i vlak.“ Nic neříkal.

Vstala. Jak se napřímila, viděl, že je úplně nahá. Pomalu se k němu otočila. Usmála se a roztáhla paže do dramatické pózy. Pomalu se otočila o tři sta šedesát stupňů. „Naposledy se podívej, Jayi. Tohle jsem já. Stejná jako v RS, žádné dokreslování, žádné zvětšování; to, co vidíš, je moje takřka dokonalá kopie.“

Zastavila se čelem k němu a široce se usmívala.

Jay by měl v RS hodně sucho v ústech, to věděl. Přikývl a pořád mlčel. „Mohl jsi mě mít. V reálném světě. Bylo by to nejlepší, co jsi kdy zažil – co vůbec kdy zažiješ…“

Krásná byla, o tom nebylo sporu. Ale zavrtěl hlavou. „Kdepak. Bez ohledu na to, jak dobrá jsi v posteli, něco by tomu chybělo.“

Spustila paže a zasmála se. „Copak?“

„Byl to klam. Ty bys to dělala jen proto, abych se díval jinam, a nezaměřil se na tebe. Faleš. Bouda. Stejně jako tahle pláž.“

„To se pleteš. Možná to tak bylo na začátku, ale postupem času jsem tě začala mít ráda. Užila bych si to. A ty taky. Chtěl jsi mě.“

„Ano, ale pořád by to nebylo všechno,“ namítl.

„Aha, opravdu?“ Z jejího hlasu byl slyšet sarkasmus. „Co by ještě asi tak chybělo?“

„Láska. Tu totiž nenahradíš.“

Zasmála se. „Láska je blbost, Jayi. Můj přítel tvrdil, že mě miluje, ale nakonec nedokázal počkat na to, co bych mu dala stejně, a vzal si mě násilím. Můj táta tvrdil, že mě miluje, ale pak se zabil.’Láska‘ je jenom zamaskovaný ‚sex‘, pohádka pro pobavení davu. Nejde to srovnat s horkým a roztouženým tělem ležícím vedle tebe, připraveným udělat všechno, co si vzpomeneš, aby ti bylo hezky.“

Znovu zavrtěl hlavou. „Je mi tě líto, Ráchel. Život ti dal pár silných úderů, ale to, co tys provedla, bylo špatně. Lhala jsi, podváděla, kradla a zabíjela lidi. Zastřelila jsi svého společníka uprostřed Mailu, odpráskla jsi ho, jako by nebyl nic. Z toho mrazí.“

„Nebudu se ti tu přiznávat, Jayi, ale Carruth byl vrah, ne? Měl u sebe pistoli? Měl. Zastřelil by toho, kdo ho nakonec zabil, kdyby měl příležitost, takže ať to udělal kdokoli – byl prostě jenom lepší než on.“

„Kdokoli. No jasně,“ ušklíbl se.

„Nejsem o nic horší než někdo jiný, kdo se snaží protloukat životem.“

„Jo, to ne. Jsi chytrá, talentovaná, mohla ses vyšplhat až na vrchol, ale jsi zkažená. Mohla sis najít místo v civilní společnosti a vydělávat trojnásobek toho, co máš v armádě, za pár let bys byla ředitelkou. To všechno jsi zahodila. To je horší, než kdybys nikdy nic nerozjela.“

Znovu se zasmála. „Myslíš?“

„Jo, myslím. Chtěl jsem tě ještě vidět, ale brzy ti na dveře zaklepe návštěva. Je po všem, kapitáne.“

Andělsky se na něj usmála. „A proč si myslíš, že jsem za dveřmi, na které někdo bude klepat?“

Jay zavrtěl hlavou. Zloduši si vždycky myslí, že utečou.

„Víš, ty se budeš navěky trápit představou, jaké by to mezi námi bylo. Vždycky to budeš mít zasuté někde v mysli, jako nepodniknutou cestu, neorané pole. Nikdy se mě zcela nezbavíš. Až budeš starý a budeš sedět ve svém houpacím křesle, vzpomeneš si na mě a budeš si říkat, jestli ses vůbec rozhodl správně. Dej na mě, bude to tak.“ Spustila ruce. „Sbohem, Jayi.“

Pořád se usmívala. O chvíli později její scénář zmizel.

Velitelství Net Force Quantico, Virginie

Jay si ve své kanceláři strhnul zařízení. Taková škoda. Tak chytrá, talentovaná, krásná. A teď bude až do konce života sedět ve vězení.

Zvedl oči a viděl Thorna, který stál ve dvéřích. „Šéfe?“

„FBI a místní policie právě provedli prohlídku bytu kapitána Lewisové. Nebyla tam. Zdá se, že se sbalila a odjela.“

Jayovi chvíli trvalo, než to zpracoval. „Zmizela?“

„Prozatím se zdá, že ano.“

Jay zamrkal. Byla zkušená, zabíjela, mohla by způsobit více úmrtí a škod. Byla nebezpečná, museli ji dostat někam, kde už nikomu neublíží. To mu bylo jasné. Ale na chvilinku ho cosi nutilo k úsměvu. Ona jim utekla.

Styděl se za tenhle pocit. Musí to zkusit napravit.

Musí ji dopadnout.

37

Washington, D.C.

Ráchel věděla, že jejího auta si hodně rychle všimnou, takže pomocí vlastních počítačových dovedností sice přidělila jedno vojenské auto někomu jinému; ale jela v něm sama. Ve chvíli, kdy jim bude auto chybět a dojde jim, co se stalo, bude už dávno za horama. Budou sledovat místní letiště, vlaková a autobusová nádraží, takže se potřebovala dostat daleko co nejrychleji, než si zajistí odvoz ještě dál. Baltimore bylo vhodné místo – mohla zamířit do New Yorku a přejít na let směřující na západ. Carruth měl ten svůj úkryt v Montaně a nevěděl, že ona o něm ví. Mohla se vydávat za jeho holku, která tam na něj počká; může to pár dní vyjít.

Potřebovala nějaký úkryt a trochu času – musela zjistit, jestli by přece jen nešlo prodat ta ukradená data. Pokud by to ale nedopadlo rychle, tak to nebude k ničemu – teď, když vědí, o koho jde, mohli by rozebrat její systém a objevit jeho tajné úkryty a všechno zavřít. Nebude to hned, ani když na to pošlou ty nejlepší hackery, ale nakonec to rozlousknou. Nebylo to určeno na dělostřeleckou palbu, ale na lstivý postup. To už nešlo.

Její nejlepší šance, jak se z toho dostat a něco ještě získat, bylo kontaktovat potenciálního kupce, říct mu, že hodiny tikají a nabídnout dohodu se slevou. Pár milionů za vrátka, která budou pár dní otevřená? To bylo něco, s čím by si podnikavý chlapík jistě dokázal poradit.

Třeba by to ještě šlo zařídit.

A když ne? No, přinejhorším už takhle připravila armádě spoustu starostí a stála ji hodně peněz. Rozhodně už to byla velká odplata,i když z toho sama nic neměla.

Pokud by se dokázala před nimi skrývat ještě chvilku, bude v pohodě. Byla mnohem chytřejší než oni. I než Gridley, blbec zabedněná. Pořád nedokázala uvěřit, že jí dal košem.

Je to vůl.

Baltimore? Naprosto dokonalý směr. Nebudou rozmisťovat zátarasy a pátrat po ní. Věděla, jak armáda uvažuje. Pořád se cvičí na boj v poslední válce. Unikne jim. Bez obav.

Možná nejvíc jí vadilo, že to nevyšlo s Jayem. Skutečně se na to těšila.

Ale co. Jeho chyba.

38

Midtown Grill Washingtony D. C.

Kent upíjel víno, které bylo o poznání lepší než to místní červené – zavolal Ginovi předem a domluvil to, taky promluvil s Marií kvůli tomu druhému menšímu překvapení, které plánoval.

Všechno dobře připravil dopředu.

Jen vyprávěla o výstavě ručně vyráběných kytar, které se zúčastnila minulý víkend. Její součástí byly mini-koncerty určené k předvedení jednotlivých výrobků.

„…k nevíře, že ta zbrusu nová jedlová kytara zní tak dobře poté, co se na ni podle vyjádření hudebníka hrálo pětačtyřicet minut. Za dalších čtyři až pět let se rozevře a bude asi znít tak, že se ti nepodaří poslouchat ji bez dojetí.“

Kent přikývl a řekl: „Aha.“

„Ptala jsem se jednoho výrobce, jaký je rozdíl mezi výrobcem kytar a loutnařem. Mimochodem loutnař pochází od loutny, ale znamená to kohokoli, kdo vyrábí strunné drnkací nástroje, jako jsou kytary, loutny a podobně. Říkal, že rozdíl je asi dva tisíce dolarů…“ Napila se a podívala se na Kenta. „Kampak ses mi zatoulal?“

„Nikam. Jsem tady s tebou.“

„Ne, myšlenkami jsi jinde. Co je?“

Zhluboka se nadechl. Jednou musel přecházet pole pokryté těly a pálit přitom na kolumbijského ostřelovače, který se ho snažil zasáhnout; jednou vlezl do temného podzemního tunelu, o němž věděl, že tam čeká nepřítel se samopalem. Jako poručík kdysi jednomu plukovníkovi od letců řekl, ať jde k čertu a co tam má provést, až tam dorazí. Nebyl zbabělec, když šlo o riskování vlastní kůže, už několik let žil jakoby přesčas. Nebál se spousty věcí.

Teď ale strach měl.

„Chci se tě na něco zeptat.“ Odvrátil oči, upoutal Mariinu pozornost, čekala na jeho pokyn. Kývl na znamení. Zamířila k jejich stolku.

„No? Jsem tady. Pořád.“

„Dej mi chvilku. Dělal jsem to jenom jednou a už je to skoro čtyřicet let.“

Zamračila se a snažila to rozluštit. Pokud si Maria nepospíší, tak to stihne.

Maria přišla. Postavila na stůl před Jen zakrytý podnos. Jen zvedla oči. „Co to je? Ještě jsme si nic neobjednali.“

Maria se usmála. Sejmula kovový kryt z podnosu…

Na černém sametu ležel zásnubní prsten, který Kent koupil. Byl z bílého zlata a měl půlkarátový modrobílý diamant v jednoduchém usazení. Byl velikostí podobný prstenu, který našel v lékárničce u ní doma. Doufal, že jí bude.

Zamrkala a dívala se na prsten. Pak se otočila zpět k němu.

„Tak, co ty na to?“ zeptal se.

Usmála se a zavrtěla hlavou. „Co já na co, generále?“ Zadívala se mu upřeně do očí a čekala.

Podařilo se mu znovu nadechnout, srdce mu bušilo, jako by právě přiběhl z překážkové dráhy. „Vezmeš si mě?“

Usmála se ještě víc. „Jasně.“ Zvedla prsten a navlékla si jej na prst. Zdálo se, že jí padne. Spustila ruku dolů a zvedla jídelníček. Obrátila se na Marii, která se usmívala jako smečka veselých paviánů, a zeptala se jí: „A co máte dnes jako specialitu?“

Mluvila naprosto nevzrušeně a ledově.

„Paní Jen!“ zvolala Maria takřka vyděšeně.

„Zdálo se mi, že víno je lepší než obvykle,“ řekla Jen.

„Znamená to, že dostanu slevu na moje lekce kytary?“ zeptal se Kent s úsměvem.

„Až po svatbě,“ řekla.

Kent se zasmál. Pokud si myslel, že s ní může držet krok, teď mu došlo, že se mýlil.

Londýn, Anglie 1890

Jay procházel stinnými uličkami, kde ten nepříjemný, dusivý zápach kouře z uhlí a mlhy byl tak hustý, že nebylo vidět na konec ulice. Šel za menším mužem v plášti a hedvábném klobouku. Zatím se nedozvídal vůbec nic, co by šlo použít, a určitě by tu využil pomoc hlavního detektiva a jeho pomocníka od Conana Doylea.

Ráchel Lewisová nezanechala žádnou stopu. Byla příliš dobrá, než aby zanechávala stopy, které by on dovedl najít.

Carruth sotvakdy strávil nějaký čas na webu; zbylo po něm sice pár internetových stop, většina však z nich nevedla nikam.

Jay už se chystal to zabalit, ale napadlo ho, že by se mohl ještě podívat na tenhle poslední nápad.

Postava, která mizela a objevovala se ve smogu, měla někam namířeno, tak proč nezjistit, kam asi.

Nešlo o skutečnost související s Lewisovou, pokud to Jay chápal dobře.

Muž se zastavil a pak zabočil do uličky.

Možná je to zóna Jacka Rozparovače.

Jay šel za ním a odměnou mu bylo, že viděl chlápka, jak vchází do nízkých dveří s petrolejkou na stěně.

Jay vešel a ocitl se v hospodě nějaké nižší úrovně. Zloději, kapsáři, běhny, námořníci, drsně vyhlížející hoši popíjející pivo a gin.

Ráchel Lewisová tu nebyla. Ani v převlečení, to by určitě poznal. No nic. Asi by toho chtěl moc.

„Ukončit scénář.“

Velitelství Net Force Quantico, Virginie

Jay se opřel o opěradlo a sundával si pomalu všechno vybavení. Takže v tom vražedném londýnském smogu našel jedině adresu na nějaký srub, který si Carruth párkrát pronajal, někde uprostřed divočiny v Montaně. Nic nenasvědčovalo, že by s tím měla něco společnéhoi Lewisová, a Carruth si srub v dohledné době asi nepronajme.

Jay se spojil se stránkou pronajímatele srubu. Trvalo jen pár sekund, než zjistil, že jej právě pronajali. Podrobnosti o nájemci nebyly dostupné pro veřejnost, ale Jay samozřejmě nebyl veřejnost. Dostal se do webové stránky a našel jméno osoby, která si srub pronajala:

„M. Lane.“

Jay se zamračil. Něco mu to říkalo, ale co…?

Přejel dolů, našel ruční podpis pod dohodou. Šlo o v zásadě nečitelný škrábanec, jako by tam stálo „Margie“, nebo „Margaret“ nebo…

Margo? Margo Lane? Přítelkyně Lamenta Cranstona?

Děvce stínů…?

„Do háje!“ hlesl. Sáhl pro telefon. Potřeboval zjistit od pronajímatele, jestli ta osoba ve srubu je doopravdy žena. A pokud ano, jak vypadá…

39

Velitelství Net Force

Thorn přikývl. „Vypadá to slibně, Jayi.“ Seděli u něj v kanceláři – Thorn, Jay a Abe Kent. „Co ty na to, Abe?“

„Prohlížel jsem si letecké snímky. Zcela nová družice nám sleduje celou oblast. Na zemi je pár desítek centimetrů sněhu, ale přiblížit se k tomu dá. Menší tým, třeba četa, to by stačilo. Můžeme vylézt nahoru, být tam dnes odpoledne a po setmění zaútočit.“

„U stolu nejsem k ničemu,“ řekl Kent. „Tohle je moje práce.“

Thorn se usmál.

Jay řekl: „Já chci jet taky.“

Thorn se na něj zadíval. „Já myslel, že ty nechceš riskovat operace v terénu.“

„Tohle je výjimka.“ Odmlčel se. „Tohle je osobní, šéfe. Podrazila mě. Chci vidět její výraz, až jí dojde, že spadla klec.“

Thorn znovu přikývl. „Fajn.“

„Musím zmínit jisté právní otázky,“ řekl Kent.

„Posse Comitatus,“ řekl Thorn.

„Ano, pane.“

Jay zamrkal. „Posse kdo?“

„V dřívějších dobách se občané báli, aby jednou nedošlo ke zvolení nějakého lstivého politika, který by využil armádu k dosahování vlastních cílů,“ vysvětloval Thorn. „Takže Kongres schválil zákon, který zabraňuje použití federální armády mimo Národní gardy v policejních činnostech na domácím území. Zákon Posse Comitatus. Generál Kent je z námořní pěchoty, stejně jako jeho lidé. Nemají v popisu práce plížit se po lesích a dopadat lidi za civilní zločiny.“

„Lewisová není civilista. Tos mi říkal sám.“

„I tak. Je to v jurisdikci FBI nebo místní policie, nikoli armády. A už vůbec ne námořní pěchoty.“

„Takže to znamená, že tam nemůžeme?“

Thorn se usmál. „Ale ne. To jenom znamená, že si musíme dát velký pozor. Jedeme.“

Kent přikývl.

„Mohli by tě za to vyhodit,“ řekl Jay.

„Myslím, že k tomu nedojde,“ řekl Thorn. „Myslím, že předseda sboru náčelníků štábů sám zajistí zmizení spousty faktů, pokud mu dodáme kapitána Lewisovou. Pokud se, až skončíme, v zemi neobjeví velký kouřící kráter, asi nebude existovat žádná stopa, že generál Kent a jeho mariňáci kdy navštívili Montanu, snad leda kvůli muškaření.“

Kent se usmál.

Thorn vstal a Jay s Kentem taky. Thorn natáhl ruku a podal ji Kentovi. „Hodně štěstí, generále.“

„Děkuju, pane.“ Otočil se na Jaye. „Půjdeme. Musíme se přemístit a dopadnout teroristy.“

Když odešli, Thorn zvažoval svůj postup. I on měl kam jít. Zhluboka se nadechl a pomalu vydechoval. Nemá zavolat Marisse?

Ne. Už se rozhodl. Bude muset udělat to, co musí. Ona to pochopí.

40

Pentagon Washington, D.C.

Thom seděl v Haddenově kanceláři za velkým stolem naproti generálovi. Předseda sboru náčelníků štábů poslouchal Thomova slova bez přerušení.

Teď se zeptal: „Zajímáte se o historii, Thorne?“

Thorn pokrčil rameny. „Trošku.“

„Jaký je podle vás nejslavnější duel v USA?“

„Burr s Hamiltonem…“

Hadden přikývl. „Dva muži, kteří si nerozuměli politicky a kteří se nenáviděli i osobně. Burr byl Jeffersonův viceprezident. Kladl Hamiltonovi za vinu spoustu věcí, například to, že vypadl z kandidátky pro kampaň před opětovným zvolením. Takže stávající viceprezident vyzval bývalého ministra financí, že jednou provždy urovnají účty. Jelikož souboje byly v New Yorku v roce 1804 ilegální, přeplavili se přes řeku do Weehawkenu v New Jersey. Měli sekundanty i lékaře. Oba nabili své jednoranné pistole – ráže .56, nemýlím-li se. Postavili se od sebe na deset kroků a dostali povolení k výstřelu. Burr vypálil a zasáhl Hamiltona. Existují i verze, že Hamilton vystřelil do vzduchu, ne na Burra; další lidé tvrdí, že byl jen špatný střelec. Každopádně Hamiltonovo zranění bylo smrtelné, i když nezemřel na místě, ale až příští den ve svém domě na Manhattanu.“

Thorn přikývl a rozmýšlel, kam to asi vede.

Hadden pokračoval: „Hamilton byl postřelen v New Jersey, ale zemřel v New Yorku, Aaron Burr byl obviněn z vraždy v obou státech. Ani v jednom však nebyl stíhán. Odjel z města do Karolíny, pak se vrátil do Washingtonu, kde si odsloužil poslední období ve funkci viceprezidenta. Věřím tomu, že tohle je jediný případ, kdy byl úřadující viceprezident obviněn z vraždy, zatímco byl ve funkci. Pak hodně cestoval, ale nakonec se vrátil do New Yorku, kde již vzrušení opadlo.

Burrův majetek se ztenčil – o pár let později ho zatkli za spojení s nějakým pozemkovým plánem souvisejícím s odkoupením Louisiany, ale vyvázl z toho. Zemřel až v roce 1836, asi ve věku osmdesáti let.“

Thorn se zadíval na Haddena. „Zajímavé.“

„A proč vám to krucifix všechno vyprávím?“

„Přesně tak, pane, ne že bych to chtěl nějak zjemňovat.“

„HMSP. Hodnost má svá privilegia, mládenče. Aaron Burr zabil významného muže, ale měl silnou podporu a byl v té době viceprezidentem. I když po tomhle duelu mohl být jeho život velmi neradostný, žil ještě asi třicet let poté, co byl Hamilton uložen pod drn. Tři desetiletí, během nichž mohl jíst, spát, milovat, cestovat, to všechno, co dělají živí. Nebyl potrestán za to, co stát kvalifikoval jako vraždu. Nebyl první a určitě ani poslední. Kdyby byl obyčejný člověk, tak by se to asi stalo jinak.“

Thorn přikývl.

„Jako předseda sboru náčelníků štábů mám spoustu privilegií, která nejsou dostupná pro většinu lidí. Snažím se je používat pro blaho Spojených států amerických, jak jen mohu. Někdy trošku přešlápnu čáru, ale protože jsem tím, kým jsem, nepadnu za to. Ale neznamená to, že je to správně. Potřebuju všechny pomocné ruce a lidi, kteří budou stát při mně a volat na mě, když si toho všimnou. Těžko se hledají. Vy jste hodnotný článek, mladíku. Uznávám člověka, který bojuje za své zásady, i když s nimi ne vždy souhlasím.“

Thorn znovu přikývl. „Cením si toho, pane generále.“

„Ale i tak chcete odejít.“

„Ano, pane. Net Force v podobě, v jaké je teď, není tou, do níž jsem nastoupil. Já nejsem voják. Nelíbilo se mi několik rozhodnutí ve stylu účel světí prostředky, která jsem musel učinit. Chci se na sebe ráno podívat do zrcadla a věřit, že jsem součástí řešení, nikoli problému.“

Hadden přikývl. „To jsem si myslel.“

„Nezávidím vám vaši práci. Hodnost určitě má svá privilegia, pane, ale s velkou pravomocí se pojí velká odpovědnost.“

„Carl von Clausewitz?“

„Ne, pane. Spider Man.“

Oba muži se po chvíli usmáli.

Hadden vstal a napřáhl svou pravici. Thorn ji stiskl.

„Vážím si vašeho přínosu, mladíku.“

„Děkuju. Hodně štěstí při hledání někoho, kdo to převezme.“

„Odvedli jste dobrou práci při odhalování té teroristky. Budu vás informovat, až ji dopadneme.“

Thorn se usmál.

„Ještě něco?“

„Ne, pane. Nic.“

Stezka jízdní policie, Montana

Srub měl solární panel, který napájel baterie, a jakmile jste odhrabali z článků půl metru sněhu, byl z toho dostatek proudu pro počítač a mobilní připojení k internetu, k tomu i pár světel. I tady uprostřed pustiny telefon fungoval skoro pořád – jedna z výhod civilizace. Lewisová se mohla spojit se svým tajným serverem pomocí laptopu, a nic víc nepotřebovala.

Pracovala na spojení s kupcem a zdálo se, že se dohodnou. Sice si představovala víc, ale nemohla si klást podmínky. Armáda možná nějakou dobu její systém neprolomí, a i když se jí to povede, Lewisové bylo jedno, jestli kupující bude polapen, jakmile se pokusí proniknout do základny, ale nemohla poskytovat žádné další ukázky, a hotovo. On trval na milionu a půl a ona to bude muset přijmout. Nebylo to těch deset milionů, které si představovala kdysi, ale pořád lepší než nic.

Bude si muset najmout svalovce, ale říkala si, že to zvládne bez problémů. Znala pár míst, kde se scházeli žoldáci, a stačil jí někdo, kdo by se tvářil zlověstně a v případě nutnosti střílel.

Slunce už zapadalo. Lewisová vypnula počítač a šla pro dřevo. Jediné teplo ve srubu vydávala kamna uprostřed hlavní místnosti, musela v nich neustále udržovat oheň. Kromě toho byl sporák na dřevo v kuchyni a vůbec žádné topení v ložnici, jen kupa dek a přikrývek na posteli. Nechávala v noci dveře do ložnice otevřené, aby využila teplo od sporáku. Nechtěla se plahočit ven kvůli dalšímu dřevu uprostřed noci, potmě a při minus dvaceti. Stačilo, že musela na záchod, což vyžadovalo výlet ven – uvnitř žádná kanalizace nebyla a pro vodu chodila k pumpě také ven – jakmile to tam rozmrzlo.

Jistě, primitivní. Na druhou stranu se tady nikdo jen tak náhodou neobjeví – byla na hony vzdálena od velké silnice.

Pár dní už nesněžilo, ještě pár dalších měl být klid, takže ten terénní vůz, který si půjčila pod falešným jménem, ji odsud v pohodě odveze. Mohla by hned ráno uzavřít dohodu a zmizet.

Nebylo to sice tak, jak si to naplánovala, ale i tak měla pořád solidní náskok. Lepší než nic.

„Opravdu to chcete udělat?“ zeptal se Kent.

Jay přikývl. „Když už jsem došel takhle daleko, chci u toho být až do konce.“

Kent přikývl. „Odsud musíme se sněžnicemi. Je to pár kilometrů. Lidi si nás tady všimnou a hodně rychle se to rozkřikne, takže musíme jít za tmy, abychom minimalizovali riziko prozrazení. Použijeme infračervená světla, maskáče do chladného počasí a půjdeme po dvou.“

„Nebudu se loudat.“

„To neočekávám.“

„Slyšel jsem, že přemýšlíte o svatbě, pane generále.“

„Nepřemýšlím o ní, mládenče, jdu do ní. Pošlu vám pozvánku.“

„Blahopřeju.“

„Díky. Měli bychom se obléct a nachystat.“

Chvíli před půlnocí Lewisová zaslechla zvláštní zvuk na prahu před domem. Rychle se vzbudila a poslouchala. Za ty dvě noci, které tu strávila, měla pár návštěv z řad zvířectva, nějaké lišky, vlky nebo mývaly. Musela zamykat těžké víko na popelnici, aby jí odpadky neroznesli všude možně. Možná se tam mýval pokouší dostat k jídlu zdarma.

Vzala baterku, kterou měla u postele a pistoli, kterou si Carruth nachystal pod matraci, starou berettu ráže 9 mm.

Možná to bylo hladové zvíře, ale bude nejlepší, když to půjde prověřit.

Když otevřela dveře, viděla tam muže v bílých maskáčích a kapuci. Nadskočila, byla v šoku a namířila na něj pistoli, zatímco si stahoval kapuci dozadu…

„Jayi!“,

„Dobrý večer, kapitáne.“

Vyrovnala zbraň, nepřestávala mu mířit na prsa. „Jak jsi mě našel?“ Podívala se za něj a neviděla ve tmě nikoho jiného.

„Našel jsem Carruthovy záznamy, doklady o pronájmu za tenhle srub. Šel jsem za tím. Margo Lane? Ale no tak.“

Zavrtěla hlavou. K nevíře. „A co, ty sis myslel, že se jen tak vzdám, protože tobě to docvaklo? Přijdeš sem jako osamělý jezdec a zatkneš mě? Můžu tě klidně zastřelit na místě a pohřbít tě do sněhu. Najdou tě až na jaře.“

„To bys udělala?“

„Ty si vážně myslíš, že ne?“

„Nedoporučoval bych vám to,“ prohlásil hlas za ní. „Opravdu si myslíte, že civilista od počítačů jako Jay by vyrazil na výlet do zmrzlých lesů Montany jen tak o samotě?“

Ztuhla a ohlédla se, nepohybovala tělem.

Stál tam starší muž, taky v zimní výstroji, v ruce držel pistoli Colt .45 a mířil na ni. Ta zbraň se vůbec nezachvěla.

Vzpomínala si, že to je Kent. Generál Abraham Kent. Námořní pěchota. Tohle by ale námořní pěchota provádět neměla.

„A jestli si myslíš, že ty jsi Annie Oakleyová a můžeš mě odprásknout, mám další čtyři lidi s puškami M-126 venku, kteří kontrolují tvoje auto, jež teď nerozjedeš, oba vchody do srubu i okna. Když já půjdu k zemi, tvoje šance, že odsud odejdeš živá, se blíží nule. Ale pokud nevhodně zamrkáš, zastřelím tě a ty asi nejsi tak dobrá, abys mě dostala. Odhoď zbraň.“

„Do háje,“ řekla a nechala zbraň klesnout, visela jí u boku. Uvolnila ji a spadla na koberec na dřevěné podlaze.

A měli ji.

Podívala se na Jaye.

„Proč jsi tady ty? Neděláš přece v terénu.“

„Nechtěl jsem si to nechat ujít,“ řekl. „To bylo to poslední, co jsem mohl udělat.“

„A co kdybych tě bez rozmyslu zastřelila, když jsem otevřela dveře?“

„Generál Kent tvrdí, že ta vesta z keramiky a tkaniny, kterou mám pod bundou, zastaví cokoli, co sis sem mohla přinést. Aby ne, váží to snad tunu.“

Zavrtěla hlavou. Kruci.

Kruci.

EPILOG

Šermtrna Fine Point Washington, D.C.

V tělocvičně bylo pár nových tváří. Thorn nechal rozhlásit, že rozšiřuje provoz, a Jamalův úspěch sem pomohl přivést další studenty. Věděl, že se ještě rozrostou, když měl teď čas se tomu věnovat.

S Marissou stál na jedné straně a díval se, jak Jamal předvádí obranná postavení, první jednoduché obrany a základy práce nohou.

„Je to fajn kluk,“ řekla.

„Myslím, že mu to půjde. Je chytrý, má talent a disciplínu. Učí se z chyb. A myslím, že pomoc s tréninkem těchhle dětí bude pro něj hodně dobrá.“

„A tohle je to, co chceš, Tommy?“ Mávla rukou kolem nich na tu starou tělocvičnu, kterou sice opravoval, ale pořád to byla barabizna.

„Nebude to pořád stejné,“ řekl. „Ale právě teď jo. A přesně tohle chci. Tedy pokud budeš do toho patřit i ty, ale to už víš.“

Usmála se, ale pak znovu zvážněla. „Tys oficiálně odešel z Net Force?“

Thorn přikývl a sledoval Jamalův ústup. „Nemá smysl, abych zůstával. Lewisovou jsme dopadli a zavřou ji do tak hluboké díry, že tam denní světlo poputuje týden. Nic dalšího na práci nemám.“

Vzdychl, pak se k ní otočil. „Já nejsem voják, Marisso, a nechci se jím stát. Moje místo není v novém řetězci vedení nezbytně nutné, ale většina lidí, kteří pracují pro Net Force taky ne. Dochází k příšernému zdvojování úsilí. Kent přitom velí jednotce mariňáků. Můžou aspoň najít místo, kam upíchnou jeho a jeho lidi, kteří budou chtít zůstat. Nebo může odejít do penze jako generál, získat práci v soukromém sektoru, pokud bude chtít. Jay se nejspíš nebude zdržovat, pokud mu nenabídnou něco, co jinde nezíská, což se jim nepodaří. Generál Hadden podle mě celou tu dobu věděl, že odejdu. Dřív nebo později by došlo k poměřování hloupostí a já bych prohrál. Je lepší odejít jako vítěz než zůstávat a nechat se odstřelit nějakým mladým a lačným bojovníkem, který šplhá vzhůru, zatímco ty klesáš.“

Znovu se odmlčel a pak se jí zeptal: „Tak co, souhlasíš s tím?“

Přikývla. „Jo, nechtěla jsem, abys odešel kvůli hloupostem – to znamená hlavně ego –, ale to, co říkáš, zní rozumně.“

„Tu a tam i slepá veverka najde žalud.“ Odmlčel se. „Slyšela jsi, že Abe Kent se žení?“

„Ne, fakt?“

„Bere si učitelku hry na kytaru.“

„No tohle, to už se žení všichni, že?“

Vzal ji za ruku. „Všichni důležití.“

Usmála se na něj. „A co, Tommy, budeme žít šťastně až do smrti?“

Zvedl ruku a pohladil ji po tváři. „Věř tomu,“ řekl tiše.

A políbil ji.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai