Operační centrum - Moře v ohni

Tom Clancy Jeff Rovin Steve Pieczenik

(2005)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Romány válečné

V Celebeském moři je náhodou nalezen polomrtvý pirát ze Singapuru a jsou u něj objeveny stopy radioaktivity. Australské úřady požádají Operační centrum o provedení přísně tajného vyšetřování, zaměřeného na zjištění míst, kam se ukládá radioaktivní odpad. Ukáže se, že v blízkosti místa, kde byla zničena pirátská loď, byl nedávno takový odpad vhozen do moře. Operační centrum dojde ke zjištění, že mnohonárodní korporace, najatá k tomu, aby jaderný odpad likvidovala, jej komusi tajně prodává; v osobě, která jej kupuje, je nakonec odhalen terorista.

Tom Clancy

Moře v ohni - Operační centrum 10

01 KAPITOLA

Celebeské moře úterý, 4.19

Existovaly tři věci, které snědý, tmavooký Lee Tung, rodák ze Singapuru, velmi dobře znal.

Jednou z nich bylo moře. Vychrtlý, avšak svalnatý Lee byl synem zesnulého lodníka Henryho Tunga, který celý život dřel na lodi přepravující stavební dříví. Pán oceánu, kontejnerová loď staršího Tunga, měla nosnost sto tun a přepravovala náklad tvrdého dříví na pravidelné lince z domovského přístavu Singapuru do Indie. Na zpáteční cestu brala náklad týkového dřeva, klády přivezené do Bombaje z Pobřeží slonoviny. Dřevo bylo určeno pro Hongkong a Tokio. Leeova matka zemřela na otravu jídlem, když chlapci bylo pět let. Lee se často plavil s otcem, nechtělo se mu žít na farmě v Keluangu s dědečkem a babičkou. Nebylo mu ještě ani třináct, když na plný úvazek pracoval jako plavčík ve službách prvního důstojníka.

Během plaveb, kdy loď přepravovala stavební dříví, se seznámil s různými způsoby, jimiž se projevovala mořská voda. Vůně Andamanského moře byla jiná než štiplavý, olejovitý pach vod podél pobřeží Jihočínského moře a proudy Východočínského moře pohazovaly lodí prudčeji, než jak tomu bylo na ztěžka, jakoby namáhavě se vzdouvajícím Tichém oceáně. I bouře byly odlišné, některé se přihnaly znenadání a se vší zuřivostí, jiné přicházely z dálky a dávaly o sobě vědět předem, takže se jim lodivod mohl vyhnout. Během těchto dlouhých cest Lee také poznával lidi – co jim dělá radost, co jim vadí, a co jim vadí tolik, že kvůli tomu zabijí. Poznal, že skutečný význam mají pro něj peníze, nenáročné ženy, cigarety, pití a pijácká družnost, a rovněž věrnost přátel. Než starší Tung zemřel na selhání jater, Lee měl za sebou dlouhou dráhu kuřáka a pijana. Pokud bude pracovat na Pánovi oceánu nebo na nějaké jiné podobné lodi, k ničemu víc se už nedostane, a proto se dal na ještě další profesi.

V šestnácti letech, kdy již měl za sebou několik let práce na lodi přepravující stavební dříví, se setkal s jinými dvěma mladými námořníky, kteří nechtěli skončit jako jejich otcové. Které netěšila práce za tři dolary denně, sedm dní v týdnu. Nakonec se v přístavu scházeli u stolu ještě s dalšími mladíky, také nespokojenými se svým zaměstnáním. A to Leeho přivedlo k druhé věci, kterou nyní velmi dobře znal.

Pirátství.

Lee stál na příkře se zvedající přídi sampanu. Nebylo to takové plavidlo, jaká se stavějí v Singapuru, bylo celé jakoby přisedlé, typ, jaký lze vidět v šanghajském přístavu, a známé rovněž jako mu-čch‘ čili slepičí člun. Název dostalo díky podobnosti s tímto ptákem. Z větší části bylo zhotoveno z měkkého dřeva, které dobře vyzrává a je velmi lehké. Bylo šest metrů dlouhé, rozdělené do čtyř částí, z nichž jedna sloužila jako kuchyňka. Mělo motor, aby mohlo plout rychle, a čtyři yuloh – čtyři metry dlouhá vesla – pro případy, kdy bylo třeba plout potichu. A právě tak pět pirátů v sampanu nyní plulo. Leeho společníci veslovali, dva po každé straně. Sampan legálně koupili před dvěma lety v Číně. Zaplatili hotově, většinu peněz si vypůjčili od Leeho prarodičů. Půjčku splatili do roka. Koupě sampanu bylo to jediné, co provedli legálně.

Již dříve se naučili, jak se vmísit mezi plavidla pohybující se v přístavu, v němž si vyhlédli kořist, jak ji sledovat až do setmění a jak se k ní rychle a tiše přiblížit z boku. Naučili se nenápadně potulovat po lodních trasách, zády obrácení k zapadajícímu slunci, aby je nebylo možné spatřit. Koh Yum, bývalý policejní seržant, měl na palubě snímací soustavu s pěti sty kanály a přijímač, jímž mohl monitorovat frekvence vyhrazené pro policejní a vojenské vysílání. Obojí zařízení ukradl, než vystoupil z Velitelství speciálních sil singapurské policie. Poté, co vyzkoušeli své síly na všemožných druzích plavidel, se soustředili na jachty a smluvní rybářské lodě. Kořist byla obvykle dobrá a odpor posádek se omezil na slova, rozhořčeně odsuzující ten pirátský čin. Jelikož většina těch slov byla v angličtině, Lee nerozuměl, co se říká. Anglicky mluvil jen Koh, kterého však nic nevyvedlo z klidu. A bylo mu jedno, co se říká. Nikdo z posádky sampanu si nepřipouštěl žádné výčitky kvůli tomu, co dělají. Na zemi mají velcí navrch nad malými, tlustí si s hubenými dělají, co chtějí. V moři zase žraloci požírají tuňáky. Lee zakusil život těch i oněch.

Raději byl tedy žralokem.

Začali přepadáváním malých výletních člunů, turistických lodí a plavidel, na nichž se konaly různé slavnosti a jež vyplouvaly z Hongkongu a Tchaj-peje. K tomu, aby je oloupili, ani nebylo třeba vstoupit na jejich palubu, stačilo přiblížit se těsně k nim a na dolní část trupu připevnit plastickou trhavinu. Měkkou, těstovitou výbušninu si připravovali doma z třaskavé rtuti – směsi rtuti, alkoholu a kyseliny dusičné, která je citlivá na náraz –, parafinu a lněného oleje, přidaného proto, aby vosk zůstal měkký. Trhavinou přispěl Clark Shunga. Chyběly mu dva prsty a s trhavinami kdysi pracoval v dřevařském průmyslu; stromy, které bylo příliš obtížné porazit, se prostě vyvrátily pomocí trhaviny. Když ho vadná čepička detonátoru připravila o dva prsty, dostal nikterak vysoké odškodné a vyhazov. Dřevařská společnost Woo See se bála, že kvůli neobratnému zacházení s trhavinou někoho zabije. Jejímu vedení sice předvedl, že stále ještě dokáže hrát na kytaru, avšak nijak na ně nezapůsobil. Clark celé své odškodné – padesát dolarů – věnoval na koupi sampanu.

Piráti umísťovali plastickou trhavinu na příď i na záď, několik desítek centimetrů nad čáru ponoru. Tak zůstala nálož suchá a také bylo obtížné pokusit se ji strhnout tyčí nebo sítí. Ten, kdo by se o to pokusil, by musel stát na kymácející se palubě, a piráti by na něj stříleli. Když byla trhavina na místě, sampan odplul na bezpečnou vzdálenost asi pěti či šesti metrů a piráti potom megafonem přikázali lidem na lodi, aby do veslice nebo malého člunu naložili cennosti, šperky a občas i ženu jako rukojmí a člun aby spustili z boku na vodu. Chvíli se s ženou pobavili, načež ji pustili ve člunu na volné moře. Kdyby se lidé na přepadené lodi neřídili příkazy, piráti by zapnuli laserový zaměřovač, jímž byly opatřeny jejich pistole M8. Takovou měl každý z nich. Kulka, vystřelená na trhavinu, by ji odpálila. Až dosud žádnou loď zničit nemuseli.

Celebeské moře zatím představovalo pro Leeho a ostatní poměrně novou oblast působení, touto částí západního Pacifiku se plavili teprve dva měsíce, poté, co Singapur posílil hlídky v Jihočínském moři. Plavební trasy tu byly jiné, a jiné bylo i samotné moře. Vlny se tu nezvedaly do výše, ani se nešířily do stran tak jako vodní masy jinde. Strhávaly plavidlo dozadu, načež je díky velmi silným spodním proudům táhly vpřed. Leemu to připomínalo cosi, co jeho otec kdysi řekl o životě: že život nechá člověka udělat jeden krok dopředu a potom ho srazí o dva kroky zpět.

Sampan plul bez osvětlení, světla v kajutě byla zhasnutá, i fosforeskující kompas byl zakrytý plátnem, aby ho nebylo vidět, až se sampan přiblíží k lodi. Směřoval ke dvěma pozičním světlům vzdáleným asi čtyři sta metrů, umístěným na přídi a na zádi jachty –dvoustěžňové plachetnice dlouhé sedmadvacet metrů. Plula k jihovýchodu. Zpozorovali ji předchozího dne, když mířili do přístavu. Nízkou, štíhlou jachtu pak sledovali. Podnikala zřejmě zábavnou vyjížďku a na palubě bylo jen pár lidí. Jednalo se nejspíš o týdenní charterovou plavbu, která nějakého vypaseného Australáka nebo někoho z Malajsie stála snad patnáct nebo dvacet tisíc dolarů. Amerických. Jachta představovala dokonalou kořist. A tohle byla třetí věc, ve které se Lee Tung dobře vyznal: vyhledávat dokonalé cíle. Od doby, kdy oné hongkongské horké, vlhce dusné noci vyplněné bouřlivým pitím zorganizoval své lidi, si ještě nikdy nevybral loď, ze které by nic nezískal.

Až do dnešní noci.

02 KAPITOLA

Washington, D.C. pondělí, 19.45

Podnik Inn Cognito se nacházel na Democracy Boulevard číslo 7101 v Bethesdě. Paul Hood v tomto nočním klubu nikdy předtím nebyl, ale právník Operačního centra Lowell Coffey III. jej vřele doporučoval. Hoodovi s jeho nenáročnými chuťovými buňkami docela vyhovoval, netoužil po něčem nějak příliš vznešeném. Docela dobře se dokázal obejít i bez televizních obrazovek, na kterých běžely filmy zaznamenané na kazetách, provázené nadšeným mrkáním vykulených očí a luskáním prstů. Nebyl tu sám, seděl s Daphne Connorsovou, zakladatelkou přední reklamní agentury Daph-Con. Jednačtyřicetiletou rozvedenou ženu Coffey doporučil také, znal rodinu jejího bývalého manžela, advokáta Gregoryho Packinga mladšího.

Jméno Daphneiny agentury obyvatele Washingtonu přitahovalo, zvlášť armádní kruhy. Sama světlovlasá Daphne také přitahovala zasvěcence z okolí obchvatu Beltway. Vyznačovala se stylovým vystupováním a sebevědomým, rázným chováním moderátorky CNN. Vedle toho, že pracovala s různými účty pozemního vojska, také zastupovala hotely a restaurace, včetně této. Díky tomu jim zde také rezervovali stůl.

Daphne byla téměř pravým opakem Hooda, od něhož funkce ředitele Operačního centra vyžadovala nenápadné, rozvážné a ustálené vedení. Tato žena s chraptivým hlasem přímo sršela energií. Hoodovi připomínala Marthu Mackallovou, politickou styčnou pracovnici Operačního centra, jejímž krédem bylo heslo „jen do nich“. Martha byla sebevědomá, vždy připravená zasáhnout, a neustále jako kdyby byla někomu v patách. Hood nevěděl, na koho nebo proč Martha vlastně pořádá hon. Nebyl si však ani jistý tím, že to skutečně dělá, avšak Martha s tím nikdy nepřestala.

Možná že tohle je právě to, co Martha doopravdy tak usilovně hledala, říkal si. Porozumění.

Život devětačtyřicetileté Afroameričanky však tragicky ukončila teroristova kulka. Hood litoval, že tu ženu nepoznal líp, a z přísně manažerského hlediska si také přál, aby se mu bývalo podařilo přijít na to, jak její živelnou činorodost spoutat a usměrnit.

Snažil se udržet pozornost, když Daphne zaníceně popisovala, jak již na vysoké škole založila svou agenturu díky provizím, které si vydělávala tím, že prodávala inzertní plochu v univerzitních novinách. Líčila Hoodovi, jak se její agentura rozrostla v globální instituci, zaměstnávající jen v samotných Spojených státech přes tři sta čtyřicet lidí. Během deseti minut určitě aspoň desetkrát použila slova postrčit a popohnat. Hood si říkal, jak by si jeho a její organizace asi vedly, kdyby si oni dva spolu prohodili práci. Dohadoval se, že Daph-Con by skončila tak, že ji koupí nějaký bezduchý, bezchuťový konglomerát a zhomogenizuje ji. Operační centrum by pravděpodobně spolklo Národní bezpečnostní úřad, CIA a možná i Interpol.

No, do takové krajnosti by to snad nemuselo dojit, říkal si. Jenomže kdysi působil jako starosta Los Angeles. Pracoval na Wall Streetu. A před osmi lety přešel do vládních služeb. Fascinovalo ho, jak se styly řízení ve veřejném a soukromém sektoru navzájem liší. Oblíbil si atmosféru týmové práce, kde každý něco dává a něco za to dostává, i nároky kladené činností, která má vést k dosažení konsensu. Nutkání nějak výrazně se projevit, které pohání lidi, jako je Daphne, mu bylo cizí. Bylo za tím ovšem i trochu snahy věci odsouvat – ne proto, že by s danou věcí nesouhlasil, nýbrž proto, že by si připadal jako někdo, koho nátlakem zastrašují. Jeho bývalá manželka Sharon byla zahleděná do sebe a nacházela značné uspokojení v tom, že plula s proudem, jímž směřovala rodina. I prezidenti a čelní světoví představitelé, které Hood poznal, přišli na to, že je třeba být týmovými hráči.

„Paule?“ ozvala se Daphne. Před sebou na stole měla předkrm, salát s kachním masem.

„Ano?“

„Už jsem se zúčastnila dost předváděcích akcí, abych poznala, když je někdo myšlenkami někde jinde.“

„Kdepak, jsem tady,“ odtušil Hood s úsměvem.

Vrhla na něj pochybovačný pohled, v koutcích očí a úst jí hravě zatančily vrásky, avšak nijak výrazné.

„Vyprávěla jste mi o práci pro bono, kterou v Kalifornii děláte pro domorodé Čumaše, aby byly chráněny jejich posvátné jeskyně v pohoří Santa Ynez.“

Daphne se poněkud uvolnila. „No dobrá, tak jste mě slyšel. To ale ještě neznamená, že jste mě poslouchal.“

„Ujišťuju vás, že ano,“ prohlásil Hood. „Ten skelný, nezaostřený pohled, co jste viděla, byly skelné, nezaostřené oči Paula Hooda na konci dlouhého dne plného byrokratických tahanic.“

„Rozumím,“ odtušila Daphne. Usmála se. „Chápu. Naprosto.“

Hood však přesto věděl, že Daphne má pravdu. Před lety ho v Los Angeles jeho přítel, herec, naučil triku, používanému v branži: říkalo se mu „plovoucí“ řádky. Uplatnil se tehdy, když herci neměli čas potřebný na zkoušení role. Člověk ukládá slova textu do krátkodobé paměti, kde si je může snadno vybavit. Tím se zbývající část mozku uvolní a může se věnovat pozorování, přemýšlení a – ano – může se i odpoutat od přítomnosti. Hood tuto techniku používal, když se jakožto starosta učil zpaměti proslovy. Od svého příchodu do Washingtonu toto „plování“ rozvinul v umění, když byl přítomen předkládání nekonečných souhrnných politických zpráv, které nebyly ničím jiným než právě jen souhrnem známého. Dokázal naslouchat, dokonce si dělat i poznámky, zatímco přemýšlel o tom, co je třeba udělat, až se vrátí do Operačního centra.

Daphne odstrčila talíř a naklonila se dopředu. „Paule, musím se k něčemu přiznat.“

„Proč?“

Zasmála se. „To je zvláštní – většina lidí by se spíš zeptala ‚k čemu?‘“

Hood se nad jejími slovy zamyslel. Daphne má pravdu. Nevěděl, proč se zeptal právě tak.

„Rande jsem neměla už sedm let,“ pokračovala Daphne, „a bojím se, že jsem tady z něj udělala něco jako velkohubou reklamní kampaň.“

Jestli to pomůže, tak si docela rád vyslechnu, co máte na srdci.“

„Jste strašně hodný, mně se, to ale nelíbí. Chovám se jako na nějaké prezentaci pro klienty. Až moc se snažím prodat sama sebe.“

„Ne –“

„Ale ano,“ trvala na svém Daphne. „Poslední půl hodiny jste byl až moc trpělivý.“

„Říkal jsem vám, že mě to zajímá,“ opáčil Hood podle pravdy. „Nesetkávám se s mnoha lidmi, kteří řídí nějaký podnik.“

„To ne, vy se setkáváte s lidmi, kteří řídí země.“

„Většina z nich není tak zajímavá jako vy. A to myslím upřímně.“

Na tohle nebyla připravená. „Tak o tomhle mi něco povězte.“

„Většina z nich si musela své nejvýraznější rysy vyhladit snad skelným papírem, aby všechno šlo jako po másle a aby se dostali tam, kde jsou. A to, co zbude, se řídí ústavami nebo je obklopené domácími a mezinárodními hlídacími psy, voliči a zvláštními zájmy.“

„A to je špatné?“

„Nemusí být,“ odtušil Hood. „Zabrání se tak vzniku diktatur. Ale taky to nesmírně zpomaluje pokrok. Vůdce jakožto jednotlivec nemůže postupovat dál, aniž by současně s ním postupoval i celý systém.“

„Přesto ale to, co dělá, má vliv na něco víc než jen na to, co se v závěru týká nějaké hodně malé společnosti v soukromém vlastnictví.“ Daphne se posadila zpříma. „A co vy?“

„Co chcete vědět?“

„Jak to děláte. Nezdá se, že byste byl jeden z těch byrokratů, co se pořád někam ženou a usilují o přístup k něčemu.“

Hood si vzal z košíčku chlebovou tyčinku, namočil ji v olivovém oleji a kousek si ukousl. Ani v tom, co po něm Daphne chce, není dobrý. Když se ho Sharon zeptala, jak mu uběhl den, nikdy toho moc neřekl. Nemělo význam začínat nějaký rozvláčný, dlouhý hovor, protože jej vždycky něco přerušilo – telefon, děti, něco na sporáku nebo v troubě.

„Mě zajímá přístup, způsob, jak to provést, abych udělal svou práci. Nemám zájem na tom, abych si ji nějak hromadil.“

„Jste idealista.“

Hood odpověděl pokrčením ramen.

„Znamená to ‚ano‘?“ naléhala Daphne.

Hood na ni pohlédl. Daphne má hezký úsměv. Začínal v očích a šířil se níž. „Řekněme, že se snažím dělat to, co je správné. Když něco pohnojím, nestane se tak ze zlomyslnosti.“

„Takže v sobě nemáte ten gen pomstychtivosti jako většina lidí na vysoké vládní úrovni.“

„Ne. Prevíti si svůj vlastní pád nevyhnutelně připraví sami.“

„A to, co jste říkal, vám opravdu vychází?“

„Dává mi to volnost k tomu, abych dělal něco konstruktivnějšího.“

Daphne se rozesmála. „Panebože, my dva teda jsme pořádně odlišní! Já nesnáším ksindly, hrubiány nebo lidi, kteří mě v nějakém ohledu předčí.“ Zadívala se na něj. „Ale pořád nevěřím, že byste v sobě neměl absolutně žádnou krvežíznivost. Můžete třeba říct, že na první takovéhle setkání si trochu moc dovoluju, ale četla jsem o těch lidech, kteří tehdy v New Yorku vzali děti jako rukojmí, o teroristech, které jste vy a vaši lidé zabili. Že byste je nebyl nenáviděl?“

„To je dobrá otázka.“

Daphne měla na mysli příslušníky mírových sil OSN, kteří se zpronevěřili svému původnímu poslání a během večírku, slavnostního shromáždění konaného v sále Rady bezpečnosti, sál přepadli. Na večírku vystupovalo několik mladých hudebníků, mezi nimi i Hoodova dcera Harleigh. Hood a jeho člověk číslo dva, generál Mike Rodgers, vnikli do sálu a po krvavé přestřelce zajatce vysvobodili.

Daphne Hooda napjatě pozorovala.

„Určitě jsem nenáviděl to, co provedli,“ odtušil.

„Ty lidi samotné ale ne?“

„Ne,“ odpověděl po pravdě Hood. „Prohráli. Nás to vítězství něco stálo. Život vždycky něco stojí. Tamty to ale stálo všechno.“

„Takže to vidíte jako čistý zisk na naší straně.“

„Takhle úplně materialisticky, bez podjatosti, se na to nedívám, ale – ano, více méně jak říkáte.“

„Ke konfrontacím se stavíte víc filozoficky než já,“ podotkla Daphne. Opět se naklonila dopředu. Já své nepřátele nenávidím, Paule. Bytostně jimi opovrhuju. A sleduju je, dávám pozor na všechno, co dělají, co prohlašují v odborných časopisech, jak se chovají na koktejlových večírcích. Když jde o šéfy nějaké veřejné firmy, prověřuju si jejich akcie několikrát denně. Pokaždé, když spadnou, jsem šťastná. Nevynechám příležitost, abych jim nezaťala tipec, vlastně jdu do krajnosti, jen abych je dostala.“

„Takový už je byznys,“ poznamenal Hood.

„Ne, Paule. Je to osobní. Za vším vidím určité osoby. A zosobňuju všechno. To nechápete, co?“

„Připadá mi to poněkud obsedantní,“ přiznal Hood. „Nebo by mi to spíš přišlo obsedantní, kdyby to byl můj názor.“

„Je to obsedantní!“ souhlasila Daphne. „Kdo ale tvrdí, že je na tom něco špatného?“

„No… vždycky si tak naděláte víc nepřátel. Nemůžete zvítězit nad všemi.“

„Pravděpodobně ne.“

„Pak tedy nechápu, jaký prospěch to přináší nějakému právě probíhajícímu hlubokému konfliktu.“

„Prospěch spočívá v tom, že žijete. Prožíváte vášnivé zaujetí, každou vteřinou, každým dnem.“

„A ta nenávist vás nesžírá?“

„Tak to je ono! Sžírá vás jen tehdy, když zůstane uvnitř. Já ji usměrňuju, slouží mi jako palivo pro jiné věci.“

„Aha.“

Daphne nejenže Hoodovi připomínala Marthu Mackallovou, ale navíc by si nádherně rozuměla s šéfem zpravodajců Operačního centra Bobem Herbertem. V Herbertovi se nenávist probouzela rychle, byla hluboká a vášnivá. Hood ho obdivoval, respektoval ho a důvěřoval mu. Když však Herberta nikdo nedržel zpátky, neustále se zmítal mezi tím, co je správné, a tím, co pouze přináší uspokojení.

Daphne se opět opřela. „No – když jsem teď odvedla vaše myšlenky úplně jinam, vyprávějte mi o všem, co děláte, samozřejmě kromě toho, co je tajné.“

„Neodvedla jste mi je,“ odporoval Hood.

„Že ne?“

Hood si ukousl další sousto a zavrtěl hlavou. „Někteří z mých nejlepších přátel jsou sociopati.“

Daphne mu věnovala poněkud pokřivený úsměv.

To vypadá slibně, napadlo Hooda. Dokáže se vysmát sama sobě.

Splnil její žádost, zatímco dojídala předkrm. Vysvětlil jí, že Operační centrum je jiné označení Národního krizového střediska. Sídlí v dvoupodlažní budově na letecké základně Andrews. Nenápadná budova s fasádou barvy slonové kosti sloužila během studené války jako jeden ze dvou vyčkávacích prostorů pro letové posádky známé jako útvary rychlé reakce při jaderném útoku. V případě, že by byl na hlavní město podniknut jaderný útok, měly za úkol evakuovat klíčové činitele a dopravit je na bezpečná velitelská stanoviště mimo Washington, D.C. Když padl Sovětský svaz a oba útvary byly zredukovány, základny pro naléhavé letecké operace se přesunuly jinam a uvolněná budova byla předána do užívání nově ustavenému Národnímu krizovému středisku.

Hood Daphne nepověděl nic víc a nic míň než to, co se psalo ve veřejně přístupné zakládací listině Operačního centra.

„Národní krizové středisko má dvě hlavní funkce,“ pokračoval tiše. Hlasitě šeptat byl zvyk, který se u něj projevoval pokaždé, když na veřejnosti mluvil třeba i o neutajených skutečnostech týkajících se Operačního centra. „Jedna z nich je preventivní. Monitorujeme zpravodajská hlášení a rovněž nejdůležitější tiskové zprávy, abychom měli vědomost o možných konfliktech, které by vyžadovaly použití ‚horkého tlačítka‘. Jsou to zdánlivě izolované události, které by ale mohly spustit krize nebo teroristické akce doma i v zahraničí.“

„Například…?“

„Když vlády v zemích třetího světa neplatí svým vojákům, může to vést k revoluci a k útokům na americké zájmy. Když se někde nalezne velká skrýš s drogami, které se zabaví; to může podnítit odvetný útok na policisty. Dbáme na to, aby lidé v daném místě věděli o možném nebezpečí.“

„Takže jde o rozsáhlé sestavování profilů, zpravodajských odhadů a podobné věci.“

„Přesně tak. Do další činnosti Operačního centra spadá řešení situací v místech, kde se konflikt už začal rozhořívat. Nemůžu zacházet do podrobností, ale opatření se provádějí ve stejném duchu jako to, co jsme udělali v OSN.“

„Pozabíjet lumpy,“ poznamenala Daphne.

„Jen když je to nutné,“ odtušil Hood. Nic dalšího již neřekl.

Ještě před osmi měsíci se na řešení krizových situací významnou měrou podílela zásahová jednotka známá jako Striker. Poté, co jednotka byla v Kašmíru zcela zdecimována, se Hood rozhodl přikročit k chirurgickému pronikání agentů, kteří měli plnit funkci odstrašující síly. To Operačnímu centru umožnilo rozkládat nepřítele zevnitř. Trvalo to možná déle, ale neriskovalo se tolik životů. Ukázala-li se potřeba vojenské přítomnosti, Rodgers povolal speciální operační jednotku zvenčí.

Hovor se stočil na soukromý život jich dvou. Daphne Hoodovi pověděla o svém bývalém manželovi a o tom, jak nebyl ctižádostivý do takové míry, aby ji to uspokojovalo.

„Byl partnerem v advokátní firmě svého otce – velmi vlivné a významné firmě. On ale radši jezdil na koni, než aby pracoval na případech. Pokoušela jsem se v sobě vzbudit zájem o tyhle věci, jenže ten zápach a všechno to prázdné tlachání mě přiváděly k šílenství. Zvlášť když to došlo tak daleko, jak si usmyslel.“

„A vy jste nevěděla, jaký je to člověk, když jste si ho brala?“

„Bylo mi dvaadvacet; nevěděla jsem nic, roky dospívání jsem věnovala budování své malé reklamní agentury. Myslela jsem si, že bude fajn dát se dohromady s člověkem, který si dovede dát pohov a má k tomu dostatek prostředků. Nepočítala jsem s tím, že k němu ztratím respekt.“

Hood se zasmál. „Já měl úplně opačný problém. Manželku roztrpčovalo, jak si Operační centrum nárokuje můj čas. Vlastně jsem od té práce na pár dní utekl, ale potom jsem stejně nedokázal zůstat mimo.“

„A věděl jste, že vás to bude stát manželství?“

„Ne… až když už bylo pozdě. Věděl jsem, že se Sharon trápí, ale netušil jsem, že tak moc.“

„Takže ona s tím přišla první?“

Hood přikývl.

„A jak spolu vycházíte teď?“

„Dobře. Vychází mi vstříc, třeba při návštěvách, ale zrovna ti nejlepší přátelé jsme nikdy doopravdy nebyli. Řekl bych, že ten problém mezi námi stál po celou tu dobu.“

„Pravda. Abyste byl něčí přítel, musíte ho mít rád. Ne nutně tak, abyste si ho bral. Já si na tohle vypracovala jednoduchý test.“

„Ano?“

„Ano. Říkám mu zkouška v pískovišti. Kdyby vás a vašeho potenciálního partnera strčili na pískoviště, dokázali byste se tam zabavit čtyřiadvacet hodin? Dokázali byste stavět hrady, zřídit si zenovou zahrádku nebo předstírat, že jste na pláži? Uměli byste si hrát na bitevní loď nebo si kreslit obrázky? Vydrželi byste dělat něco jiného, než se milovat nebo si přát, abyste byli někde jinde? Pokud je odpověď ‚ano‘, potom je to osoba, o které by bylo záhodno uvažovat jako o někom, s kým chcete být.“

„Musí to být zrovna pískoviště? Proč ne třeba hotelový pokoj nebo nějaký dopravní prostředek?“

„V hotelovém pokoji máte televizi, ve vlaku nebo v letadle časopisy a jídlo. Pískoviště vyžaduje představivost. Musíte koukat na hromadu písku a vidět přitom dunu, horu nebo třeba hrad. Vyžaduje to od vás schopnost hrát si s ostatními a být tak trochu bláhový, schopnost vyvolat v sobě představu dítěte, jinak na nějakém pískovišti nemůžete vůbec být. Nebo si vezměte vztah navázaný jen tak, pro legraci.

Taky potřebujete schopnost komunikovat. Když tohle všechno nemáte, příšerně se nudíte. Nebo pořád na něco hudráte. Ty vlastnosti, o kterých jsem mluvila, jsou pro úspěšný vztah nutné.“

„A jak jste k tomuhle pojetí došla?“

„Při celonárodní kampani pro jednu pojišťovací společnost. Tam šlo o pískoviště, kde spolu dva lidé stárli. To mě donutilo přemýšlet.“

Nyní přemýšlel i Hood. On by nedokázal strávit se Sharon den na pískovišti. Neuměl si představit, jak si hraje na písku s bývalou tiskovou mluvčí Operačního centra Ann Farrisovou. Když se rozešel s manželkou, jednou si s Ann zadal. Dokázal by však strávit na písku den s ženou, se kterou chodil předtím, s Nancy Jo Bosworthovou. Svou životní láskou. Ženou, která ho opustila. To ho úplně zdrtilo. Vzpomněl si, jak o své ženě Yvonne mluví Bob Herbert. Pracovali spolu v CIA a v roce 1983 Yvonne zahynula při bombovém útoku na velvyslanectví v Bejrútu. Ty dva si Hood dokázal představit, jak si spolu hrají na písku. Přesně tohle přece v Libanonu dělali, než zemřela a než Herbertovi zchromly nohy.

„To, co říkáte, se hodí na většinu dam, které jsem znal,“ prohlásil Hood. „Ale mně připadá, že váš bývalý manžel by byl při hraní na pískovišti úplně vynikající.“

„To by tedy byl,“ souhlasila Daphne. „Být to opravdu velké pískoviště, a on kdyby tam byl s nějakým plnokrevníkem. Jinak by se Gregory příliš zabýval sám sebou, byl by popudlivý a ve společnosti jen mě samotné by se nudil. Jako Lawrence z Arábie bez velblouda. To, o čem jsem mluvila, je klíč, Paule. Líbilo by se vám něco tak bláhového s někým společně prožít? Je snad představa být s někým důležitější než to, kde se nacházíte?“

„Rozumím.“

Zkouška pískovištěm byla cosi absolutního. Daphne je očividně žena jdoucí do extrémů, zatímco život vyžaduje víc kompromisů, než s kolika je zřejmě ochotná se smířit. Pro Paula Hooda bylo smutným poznáním vědomí, že jen velmi málo z těch, koho zná, by tou zkouškou dokázalo projít. Zvlášť silně to prociťoval, pokud šlo o něho a o Sharon.

Nevěděl, jestli by se jemu a Daphne Connorsové zamlouval den na pískovišti. A na to, aby si právě s tímhle lámal hlavu, bylo ještě příliš brzy. Ale i tak spolu strávili u večeře a při debatě o velmi rozdílných filozofických přístupech k životu příjemné chvíle.

Nepoprali se.

To byl dobrý začátek.

03 KAPITOLA

Celebeské moře úterý, 4.34

Sampan se blížil k zádi jachty. Prudce se houpal. Lee Tung přešel dozadu, Clark Shunga jemu a jednomu dalšímu muži podal plastickou trhavinu. Koh Ju nadále sledoval rádiové vysílání, zatímco ostatní tiše veslovali k jachtě.

Lee stál vzpřímeně v zadní podkovovité části sampanu. Byl bos, nohy široce rozkročené, aby udržel rovnováhu. Nad sedadlem, k němuž bylo připevněno kormidlo, se do výše jednoho metru zvedala dvě zakřivená dřevěná ramena. Lee levou rukou manipuloval s dlouhým kormidlem, podobným veslu yuloh, dole s širším listem, kolem něhož tichounce plynula voda. Ten zvuk, připomínající šepot, ho vždy uklidňoval, hlavně před útokem. V pravé ruce držel trhavinu, kus velký jako pěst. Trhavina byla zabalena do potravinářské fólie, která ji chránila před sprškami mořské vody a před potem, kterým by ji Lee mohl potřísnit při balení. Vlhká voskovitá hmota by jen stěží přilnula k trupu lodi. Přes levobok sampanu piráti zavěsili šest velkých plátěných pytlů s pískem, které ztlumí a ztiší náraz, kdyby do sebe plavidla náhodou vrazila.

V odřeném koženém pouzdře, zavěšeném nízko na pravém boku na opasku, měl Lee pistoli. Až bude trhavina na místě, Koh vystoupí z nástavby a megafonem vyzve cestující, aby vyšli na palubu jachty. Kdyby bylo třeba, na trhavinu vypálí Lee a Clark.

Sampan byl nyní vzdálen jen několik metrů od jachty. Nebyla zakotvená a sampan se mírně pohupoval ve vodní brázdě, táhnoucí se za ní. Lee dovedně manévroval kormidlem, ostatní veslovali. Clark na přídi pozoroval jachtu brýlemi pro noční vidění. Na každé výletní lodi drží od soumraku do rozbřesku službu noční hlídka, ta by však jen stěží zpozorovala nebo slyšela plavidlo plovoucí bez světel a potichu, tím méně takové, které se blíží od zádi nebo směřuje k přídi. Hlídky se většinou zdržují ve střední části a pozorují horizont. Tak tomu bylo zvlášť v této oblasti. Většina námořníků zatím ještě nepovažovala Celebeské moře za nebezpečné.

Sampan se lehce sunul vpřed. Jachta byla čtyřikrát delší než pirátská loď. Ta se k jachtě připojí z boku, těsně k trupu, a trhavina se umístí v obráceném pořadí: jak budou jachtu míjet, Clark tu svou připevní dozadu a sampan bude pokračovat v plavbě vpřed. Kdyby z jachty piráty zpozorovali, Lee bude moci vystřelit na trhavinu, kterou předtím umístil Clark. Až se dostanou k přídi, Lee kusem hadru setře z trupu kapky mořské vody a pak připevní na trup svou trhavinu. Potom sampan uhne stranou.

Clark dál pomalu přebíhal zrakem po jachtě od zádi k přídi. Na palubě nikoho neviděl. Náhle se zarazil. Upřeně se zadíval na místo v dolní části předního stěžně.

„Zpátky!“ pronesl hlasitým šeptem.

Lee stočil kormidlo nalevo a veslaři okamžitě zabrali dozadu. Lee poklesl v kolenou, aby vyrovnal trhnutí, které, jak věděl, bude následovat. Štíhlý sampan se otřásl, zastavil se, když však vesla zabrala opačným směrem, rychle se ustálil.

Lee rozevřel doširoka oči, snažil se proniknout zrakem tmou a pátral po místě, na které se Clark díval. Neviděl nic.

„Pozoruje nás to,“ řekl Clark. Nyní mluvil hlasitěji.

„Co nás pozoruje?“ zeptal se Lee.

„Bezpečnostní infračervená kamera,“ odpověděl Clark. ‚Je na stěžni, asi tři metry vysoko.“

Lee pohlédl nahoru. Kameru stále ještě neviděl. Ale na to, aby se tím znepokojoval, nebyl čas. Ve chvíli, kdy se zkosená příď sampanu vzdálila od zádi jachty, vystoupilo na její palubu několik lidí. Sampan měli asi čtyři metry pod sebou. Lee je neviděl, zato je slyšel. A také zřetelně uslyšel cvakání zásobníků, zasunovaných do automatických zbraní. V příštím okamžiku měkkou noční tmu probodly žluté záblesky, hvězdy přinášející smrt. Z paluby jachty zazněly zvuky připomínající praskání dětských balónků. A rozlehly se pronikavé výkřiky. Výkřiky lidí v sampanu.

Lee cítil, jak se zpětný pohyb sampanu zpomaluje. Střelba musela zasáhnout veslaře. Úvahami o tom se nezdržoval, pustil kormidlo a rozběhl se dopředu. Uvědomil si, že stále ještě drží v ruce trhavinu. Odhodil ji do moře, nechtěl riskovat, že ji některá kulka třeba náhodou zasáhne. Vyhlídky, že útok přežije, byly mizivé i bez tohoto dodatečného rizika.

Zasypaly ho třísky z dřevěné paluby. Po čtyřech se hrabal doprostřed plavidla. Palubu tam kryla stříška v podobě obráceného písmene U, zhotovená z borového dřeva pocházejícího z Fučou. Nahoře byla rozprostřena bambusová rohož. Stříška poskytne jakýs takýs úkryt, až se Lee pod ni doplazí. Pirátovým úmyslem bylo schovat se tam a doufat, že lidé z jachty nevstoupí na sampan. Kdyby to přece jen udělali, má ještě pistoli, a když to půjde, použije ji. Kdyby to nešlo, obrátí ji proti sobě. Na pobyt v některém singapurském vězení neměl chuť.

Do kotníku pravé nohy ho zasáhla kulka. Vyrazil ze sebe pronikavý výkřik. Kulka mu přeťala Achillovu šlachu a noha se napjala. Padl na břicho. Pravým bokem mu až do šíje projela palčivá, křeči podobná bolest. Jak upadl, do levého lýtka se mu zavrtala druhá kulka a žhavá vlna se přelila do druhého boku. Zaťal zuby, aby zadržel výkřik a neprozradil tak místo, kde je. Zoufale se pokoušel plazit se dál jen za pomoci dlaní. V očích ho štípal pot. Připadalo mu, že se váha jeho těla ztrojnásobila. Sykavě vtahoval mezi zuby vzduch a ze všech sil se snažil udržet oči otevřené.

V příštím okamžiku už bylo veškeré jeho úsilí zbytečné.

Od přídi se ozval zvuk, jako když kámen proráží sklo. Ten zvuk znal. Plastická trhavina. Vzápětí se přihnala stěna horkého vzduchu, následovaná zábleskem oslňujícího světla. Žár i světlo ho udeřily jako pěst. Všechno to slyšel, viděl a ucítil v jediném, nekonečně dlouhém okamžiku.

Potom už neslyšel, neviděl a necítil nic.

04 KAPITOLA

Sydney, Austrálie čtvrtek, 8.30

Lowell Coffey měl v oblibě pořádný střet myšlenek a s chutí se do takových střetů zapojoval. Rád je vyvolával. Docházelo k nim v podstatě dvěma způsoby.

Jedním z nich bylo pronášení proslovů. Vlastní myšlenky, které neochvějně zastával, sděloval v co nejsevřenější formě a tak, aby zapůsobily. Jeho postavení právníka Operačního centra mu k takovému jednání čas od času poskytovalo vhodnou příležitost. Promlouval o záležitostech mezinárodního práva, národní bezpečnosti a rovněž na téma občanských svobod a ztráty soukromí. Kdyby devětatřicetiletý právník měl hroší kůži, potřebnou pro působení v politice, byl by se ucházel o nějaký úřad. Jenomže když někdo jeho názory kritizoval, projevovala se jeho tvrdošíjná, svárlivá povaha. Věděl, že v politice by se mu kritiky dostalo ze všech stran. Coffey, rodák z jižní Kalifornie, věřil ve velmi silnou a útočnou armádu. V tomto ohledu byl konzervativec. Hluboce věřil v lidská práva ve všech jejich formách a obdobách. V tom ohledu byl liberál. Nikdy by nedal dohromady žádný druh koalice za účelem, aby byl zvolen, což byla smůla. Na rozdíl od mnoha politiků měl v sobě to, čemu žertem říkal problém „zneužití podstaty“. Zcela propadl závislosti na záležitostech, které v prvé řadě představovaly cosi jako svalstvo, obalující silnou kostru. K mezinárodnímu právu ho dotlačil právě jeho zájem o podstatu. Jeho otec by býval raději viděl, kdyby vstoupil do úspěšné advokátní firmy Coffey & O’Hare, sídlící v Beverly Hills a poskytující služby zábavnímu průmyslu. Coffey si sice oblíbil obleky od Armaniho, rolexky a jaguára – který byl víc v dílně než na silnici –, přitom však potřeboval také podstatu. Poprvé ji nalezl, když působil jako asistent generálního prokurátora státu Kalifornie, později jako druhý náměstek hlavního právního poradce ministra spravedlnosti. Když před šesti lety přešel do Operačního centra, ocitl se v podstatě až po krk. Od té doby se nenašel na zemi stát nebo součást federální vlády, se kterými by neměl co do činění. Někdy se jednalo o činnost odporující zavedeným zásadám, to když se jednotka Striker zapletla do sporu mezi Indií a Pákistánem a uvízla v něm, nebo když Paul Hood a Mike Rodgers střelbou v budově Spojených národů skoncovali s teroristy, kteří tam drželi rukojmí. Často se stávalo, že se mu dostalo poučení prostřednictvím samotné práce. Avšak mezinárodní spory mu přinášely uspokojení, jakého by se nedočkal, kdyby vyjednával třeba podmínky, za nichž by se do filmů zařazovala reklama na deodoranty nebo na značky nápojů. Coffeyho osobní i profesní integrita nicméně nezabránila tomu, aby rusovlasému rodákovi z Kalifornie spolupracovníci nepřezdívali Percy Richkid, chlapeček z bohaté rodiny. Dobírali si ho tím, on se však s přezdívkou smířil. Nemůže přece za to, do jakého bohatství se narodil. Byl hrdý na skutečnost, že styků své rodiny nikdy nevyužil k tomu, aby něco získal. Usilovně pracoval na každé škole, kde studoval, a plně si zasloužil každé postavení, jehož dosáhl.

Druhá věc, ze které se vysoký modrooký právník těšil, bylo cestování. Na rozdíl od většiny cestovatelů ho však zpravidla nelákalo spatřit nová místa. Na počátku osmdesátých let navštívil Oxford, kde se zúčastnil postgraduálního studia mezinárodního práva. Pobyt na univerzitní půdě ho konfrontoval s myšlenkami, které nejenže byly v rozporu s jeho vlastními myšlenkami, často však byly navíc protiamerické. O správnosti určitých věcí byl Coffey vnitřně přesvědčen a byl rád, když se naskytla příležitost hájit je intelektuálně. Zjistil, že učebny, kavárny a dokonce i nádražní a letištní haly mu nabízejí možnost zapojovat se do hovorů a hlásat své názory. Po promoci cestoval po světě v zastoupení státu Kalifornie a federální vláda mu dala šanci uplatnit nabyté dovednosti. Šťastná náhoda ho zavedla do různých koutů planety. V Londýně se Coffey dostal k debatám nikoli nepodobným těm, které zažil v Montrealu, Moskvě, Tokiu nebo v Damašku.

A nyní v Sydney.

Stál venku před předním vchodem do Park Hyatt Sydney na Hickson Road. Do města dorazil minulé noci a hned šel spát. Z pokoje v zadním traktu hotelu viděl přes záliv Sydney Cove na honosnou budovu Sydneyské opery. Odsud zase, z široké hlavní ulice, viděl přístaviště ve Walsh Bay. Sydney je čisté, vibrující, výstavné město. Jeho pobyt zde měl trvat tři dny. Většinu z nich zabere konference o mezinárodní suverenitě oceánů. Coffey doufal, že bude mít čas něco si z města prohlédnout.

I když měl na očích sluneční brýle, jasné ranní světlo ho přece jen oslepovalo, sluneční svit se odrážel od vody a od mraků, od každé stříbřité věžičky a každé bílé stavby, jichž je město plné. Zdejší slunce i vzduch vyvolávaly jiný pocit než ve Spojených státech nebo v Evropě. Možná že horko tu působí mírněji díky vytrvalému mořskému vánku. Možná že i blízkost oceánu udržuje vzduch čistý. Ať to bylo čímkoli, Coffeymu to vše dodávalo životní sílu.

Hosté vcházeli do hotelu i vycházeli ven. Coffey čekal, až pro něj přijedou. Penny Mastersonová byla předsedkyní Organizace pro přesídlení z asijských zemí ležících při Tichém oceánu. Coffey se s ní před několika lety setkal ve Washingtonu na semináři pořádaném Amnesty International. Organizace pro přesídlení byla neziskové uskupení, které se věnovalo pomoci uprchlíkům z Indonésie, Malajsie a dalších zemí nacházejících se v blízkosti Austrálie. Mnozí z těchto uprchlíků skončili v Austrálii, většina z nich ilegálně. Ti, kteří byli chyceni a následně identifikováni, byli vráceni do své domoviny. Pokud existuje něco horšího než být ilegální imigrant deportovaný z některé země, pak je to být ilegální emigrant navrácený do některé ze zmíněných zemí. Obvinění ze zrady, následované vysokými tresty včetně nucených prací, tam není nic neobvyklého.

Devětadvacetiletá, drobná Penny, růžová blondýna, byla pro tuto práci jako stvořená. Byla milá, bystrá a soucitná. Když dospívala, všichni si jí dobírali kvůli jejímu jménu za svobodna – Penny Date.

Protože to jméno znamená něco jako Rande za halíř, hoši se ptali, jestli to je její taxa. Díky tomu byla Penny obrněna takovou hroší kůží, s jakou se Coffey až dosud u nikoho nesetkal. Mohla se ucházet o jakoukoli veřejnou funkci a zvítězit, ona však chtěla pomáhat lidem, a ne, jak říkala, „řídit fotbalové mužstvo, které má za hlavního protivníka samo sebe“.

Penny dorazila ve starém červeném pickupu. Hotelový vrátný otevřel otlučené dveře jejího auta. Ozval se zvuk podobný zasténání.

„Omlouvám se, Lowelle,“ řekla Penny, když vystupovala. „Tady se asi žádný červený koberec rozvinovat nebude.“

‚Je okouzlující,“ prohlásil diplomaticky Coffey. Pravda byla taková, že auto páchlo umělým hnojivem a na čelním skle ulpělo to, čemu Herbert říkal HOVR – hmyzí oběti vysoké rychlosti. Z celého toho auta byla okouzlující jedině řidička. V Pennyině přízvuku zaznívaly stříbrné zvonečky, její úsměv zářil jako stříbrné zvony. A oči měla jasné jako sluneční svit. Nebýt vdaná, Coffey by se pustil do velmi vážně myšleného dvoření se na dálku.

„Auto je k tomu, aby plnilo nějakou funkci,“ prohlásila Penny. „Tohleto se stalo, když jsem bohužel nezvládla pár ostrých zatáček,“ dodala a ukázala hlavou k promáčklým dveřím.

„A teď už je zvládáte?“ zeptal se s obavami v hlase Coffey, když si zapínal pás.

Penny se rozesmála a ten smích zněl jako hudba. „Kdyby ne, tak bych si sem nebrala Gaby,“ odpověděla a rozjela se od hotelu. „Gabrielle teď musí být kolik – rok?“ zeptal se Coffey. „Třináct měsíců a půl. A je to andílek.“

„O tom nepochybuju. A co váš manžel? Čím se zabývá?“

„Charlie si vede výtečně. Před sedmi měsíci nechal práce v parcích a teď je z něj samostatný zahradník.“

„Čímž se vysvětluje, proč tohle je náklaďáček a ne minivan.“

„Máme tři!“ zasmála se. „Charlie už to nedokázal unést. Strávil víc času propočítáváním, jak si poradit se snižováním rozpočtu své pracovní čety, než skutečnou tvorbou krajiny. Jak prohlásil, ‚už mám dost toho, abych se pokoušel pohnout nebem, radši bych hýbal zemí.“

„V Operačním centru máme stejný problém,“ podotkl Coffey. „Pracujete vůbec někdy s manželem?“

„O víkendech mu s tímhle autem pomáhám rozvážet po městě a po předměstích stromy, keře a substrát. Musím říct, že se mi líbí nějakým rozumným způsobem si umazat ruce.“

‚A pravděpodobně vám to zažene myšlenky na méně radostné věci v životě.“

„To tedy zažene,“ souhlasila Penny. „Ale taky jsem zjistila, že to má význam i pro mou vlastní práci. Když přijedu na nějaké shromáždění nebo do záchytných středisek, lidi mě aspoň neberou jako ženskou v domácnosti, která Organizaci pro přesídlení využívá k vyplnění času přes den.“

Zabočila na Hickson Road. Vzadu v otevřené korbě rachotilo nářadí. Zdálo se, že Penny ten zvuk vůbec nevnímá. Na tom, co říkala, je něco roztomilého, pomyslel si Coffey.

„Jak se vyvíjí konference?“ zeptal se.

„Bude největší z těch čtyř, co jsme tu měli. Dvaatřicet zemí, sto jedenáct představitelů. A ranní recepce v parlamentu bude něco nebývalého. Konečně tam uznávají, že jsme síla, se kterou je třeba počítat. Až recepce skončí, přemístíme se do Sydney Convention Centre. Vy budete mluvit po obědě, což znamená, že všichni budou dobře najedení a ochotní v klidu sedět a naslouchat.“

Také to znamenalo, že Coffey bude mít čas na to, aby se vmísil mezi ostatní přítomné, poslouchal, o čem mluví, a aby zjistil, jak a o čem uvažují. Bude mít čas zabývat se ve svém projevu aktuálními otázkami.

„Bude tu i náš bůh pomsty Brian Ellsworth?“ zajímal se.

„Samozřejmě že dostal pozvánku, ale jako obyčejně účast odmítl.“

„Bylo by mi ctí brát si to osobně,“ poznamenal Coffey.

„Ten váš zásadní příspěvek loni v Brisbane pro něj určitě nebylo zrovna to pravé čtení před spaním. Ale zcela věřím tomu, že jeho nezájem se rozlezl do celé organizace.“

Ellsworth byl civilista a působil jako hlavní právní poradce australského Námořního zpravodajského centra se sídlem v Darwinu v Severním území. Centrum představovalo přední obrannou linii proti vetřelcům pokoušejícím se proniknout do Austrálie. Zastávalo názor, že ti, kdo touží po amnestii, se běžně uchylují na cizí velvyslanectví ve svých zemích. A pokud šlo o Ellsworthe, podle něj každý člun, letadlo nebo vor, které sem vniknou zadními vrátky, přepravují drogy, pašeráky nebo teroristy. Podle průzkumů Organizace pro přesídlení tohle dělá něco přes pětašedesát procent těchto dopravních prostředků. Zbývajících pětatřicet procent jsou chudí, vyděšení lidé hledající místo, kde by jim život nepřinášel tolik útisku. Námořní zpravodajské centrum, razící heslo „Austrálie na prvním místě“, mělo v parlamentě značný vliv. Podle zákona byli nelegální imigranti zpravidla do čtyřiadvaceti hodin vráceni do místa, odkud přišli. Organizace pro přesídlení a Námořní zpravodajské centrum mezi sebou neustále soupeřily o to, kdo nalezne způsob, jak tento postup udělat nestrannějším.

Do Pennyiných slov pípl její mobil.

„To může být opatrovatelka,“ řekla omluvně, než se ohlásila. Stiskla tlačítko telefonu hands-free, zasunutého do držáku v přístrojové desce. „Haló?“

„Paní Mastersonová?“ zeptal se mužský hlas.

„Ano, jsem to já.“

„Paní Mastersonová, je s vámi pan Lowell Coffey?“

„Já jsem Lowell Coffey,“ ozval se právník. „Kdo volá?“

„Pane, tady námořník Brendan Murphy, podřízený důstojnického zástupce George Jelbarta z Námořního zpravodajského centra. Vaše jméno jsem dostal od pana Briana Ellsworthe. Pane, zástupce Jelbart by rád věděl, jestli byste dnes měl chvíli čas.“

Jsem tu na konferenci.“

„Ano, pane, to víme.“

„Oč panu Jelbartovi jde?“

„Jedná se o let do Darwinu.“

„To je ale přes celou Austrálii! Kvůli čemu mě potřebuje?“

„Máme tu problém, pane, a sice takového druhu, že si o něm potřebuje promluvit přímo s vámi.“

„Jaký druh problému?“

„Je horký, pane,“ sdělil mu chmurně volající.

Ze způsobu, jakým Murphy zdůraznil slovo horký, Coffey vyrozuměl, že nemluví o teplotě nebo o nějaké události, k níž se schyluje. Zbývalo jediné vysvětlení.

„Než budu moci něco slíbit, měl bych si ještě promluvit s pár lidmi,“ odpověděl Coffey a vrhl pohled na Penny.

„Trochu nás tlačí čas,“ namítl Murphy. „Tohle je první, a doufám, že i jediný telefonní hovor, který ohledně toho mám.“

„Když se rozhodnu vyhovět, kdy můžete zařídit let?“

„Na letiště v Sydney právě přesměrovali hlídkový P-3C, pane Coffey. Dorazí tam do hodiny. Jak jsem říkal, pane, zástupce Jelbart by s vámi rád mluvil osobně.“

Penny a Coffey si vyměnili pohledy. Penny stiskla tlačítko „mute“.

„Tohle nevypadá na nějaké pozvání,“ prohlásila.

„To ne,“ souhlasil Coffey. Vypadalo to na příkaz.

„Tak co uděláte?“

„Nezdá se, že na tom nějak záleží, co?“ odtušil Coffey.

„Proč by ne? Jste přece civilista, a Američan. Tomu námořníkovi můžete říct ‚Ne, díky‘, a zavěsit.“

„Pak bych ale nezjistil, proč jim Ellsworth doporučil, aby mi zavolali. Mám takový pocit, že Námořní zpravodajské centrum má zájem na tom, promluvit si s Operačním centrem, ne pouze s Lowellem Coffeym.“

„Proč si to myslíte?“

„To bych radši nesděloval dřív, než budu mít jistotu.“ Coffey to neřekl proto, že by Penny nedůvěřoval. Ale je právník, a nerad vyslovoval něco, o čem se buď nedomníval, nebo nevěděl, že je to pravda.

Stiskl tlačítko „mute“.

„Kde bude to letadlo čekat?“ zeptal se.

„Když půjdete do budovy pro odbavování tuzemských nákladů, někdo vám tam přijde naproti.“

„Dobrá, přijdu.“

„Děkuji, pane. Budu důstojnického zástupce informovat.“

A Coffey bude informovat Hooda.

Potom se Penny omluvil. Prohlásila, že situaci dokonale chápe, a Coffey vyjádřil naději, že bude brzy zpátky.

Vnitřně však tušil, že se tak nestane. Zvlášť jestli „horký“ znamená to, co si myslí.

05 KAPITOLA

Darwin, Austrálie čtvrtek, 8.42

Dvaapadesátiletý důstojnický zástupce George Wellington Jelbart během dvaatřiceti let služby v Australském královském námořnictvu již viděl a zažil mnoho podivných věcí.

Prvních dvanáct let vojenské služby strávil u Hydrografických sil na základně ve Wollogongu, jižně od Sydney. On a jeho tým neustále aktualizovali mapy třicet tisíc kilometrů dlouhého australského pobřeží i přilehlých vod. Rád pobýval na lodích a v letadlech, kde vznikaly mapy téměř jedné šestiny zemského povrchu. I když jej i jeho tým zastihl tropický cyklón, uragán kategorie pět nebo vlna tsunami, svou práci si vychutnával. Jak kdysi prohlásil jeho otec, námořní důstojník: „Námořnictvo ti poskytuje svaly a zpevňuje páteř; nebezpečí jim dává sílu.“

Následujících devět let již vypadalo značně jinak a během nich bylo zapotřebí méně svalů. Jelikož se Jelbart dobře vyznal v zeměpise oblastí obklopujících Austrálii, zástupce náčelníka australského námořnictva Jonathan Smith ho převelel na Ředitelství námořní výzvědné služby. Stalo se tak v osmdesátých letech, kdy příliv japonských podnikatelů a investorů s sebou přinesl i příliv japonských zločinců. V kanceláři bez oken Jelbart pomáhal spojařům zaměřovat směr a místa vysílání přicházejícího z moří a zemí kolem Austrálie. Dělal to z pocitu povinnosti, ne s láskou. Nakonec, v den svých čtyřicátých narozenin, požádal o převelení. Potřeboval být zpátky na moři, nebo aspoň na slunci. Smith přistoupil na kompromis, Jelbarta povýšil a převedl ho do Námořního zpravodajského centra. Tam bude novopečený poddůstojník venku a bude se zabývat spektrem nelegálních činností, širším, než jakým se zabýval ve svých předchozích zařazeních.

A tam se Jelbart každý týden setkával s něčím, co nečekal. Nad lecčím z toho člověku až krvácelo srdce. Byli tu malajsijští otrokáři, kteří v nákladním letadle přepravovali unesené děti domorodců. Byli tu uprchlíci z Východního Timoru, zmítaného válkou, shození kus od pevniny na padácích – přebytcích z druhé světové války. Většina z nich byli mladí lidé, z nichž žádný neměl se seskoky na padáku žádné zkušenosti. Padesát ze sedmašedesáti z nich se utopilo. Byli tu australští překupníci drog, kteří používali surfovací prkna a byli vybavení špičkovým zařízením pro sledování letounů Námořního zpravodajského centra. Jelbart dokonce prošetřoval záběry podmořských oblud v Karpentarském zálivu. Vyšlo najevo, že to byly čínské ponorky, které tam měly cvičení.

Během všech let služby u Australského královského námořnictva však tento rodák z Brisbane, sto devadesát centimetrů vysoký muž s nazrzlými vlasy, ještě nic takovéhleho neslyšel. A z toho, co se za tím skrývalo, šel mráz po zádech.

V sedm hodin ráno dorazil do své kanceláře v budově Australian Credit Union v Mitchell Street číslo 36. Na počátku devadesátých let sem přicházel časně proto, aby si poslechl telefonické vzkazy a pročetl poštu. Ke konci devadesátých let pak přicházel časně proto, aby se stačil prodrat záplavou elektronické pošty. Kdyby mohl vyloučit vzkazy od spolupracovníků, které cosi nutilo posílat špatné vtipy, udělal by tu práci za hodinu, bohužel si však musel otevřít veškerou korespondenci s chabou nadějí, že se v ní vyskytne něco, co má spojitost se záležitostmi námořnictva.

Krátce po jeho příchodu pípl telefon. Ohlásil se jeho asistent, námořník Brendan Murphy, a přepojil ho. Volal kapitán Ronald Trainor ze Suffblku, hlídkového plavidla třídy Freemantle. V Bandském moři, dvanáct mil východně od Celebesu, nalezli tělo muže.

„Byl sotva při smyslech a držel se kusu borové klády,“ hlásil Trainor. Je dehydratovaný a ztratil spoustu krve. Má dvě střelná poranění v dolní části nohou a podařilo se mu je provizorně obvázat kusem košile. Myslíme si, že to je pirát, který se vypravil do akce, která špatně skončila.“

„Možné to je,“ souhlasil Jelbart.

Byl zmaten. Tohle je běžný případ záchrany v mezinárodních vodách. Nebylo třeba, aby mu jej kapitán lodi osobně hlásil.

„Ale nás na něm zaujalo něco krajně neobvyklého,“ pokračoval kapitán.

S tím, jak kapitán vše dál upřesňoval, se Jelbarta zmocňovaly stále větší obavy. To, co hlídkový člun zjistil, nebylo pouze neobvyklé, bylo to nevysvětlitelné. Jelbart kapitána požádal, aby provedl vyšetřování v plném rozsahu. Trainor mu sdělil, že budou pátrat po zbytcích plavidla a po ostatních z jeho posádky, a po tom, kdo na plavidlo zaútočil. Raněného i zbytky jeho plavidla přepraví vrtulníkem do Královské nemocnice v Darwinu. Jelbart řekl, že se tam k vrtulníku dostaví, aby si poslechl svědecké výpovědi a postaral se o bezpečnostní opatření. Potom zavěsil. Připomněl si, že s touto záležitostí musí také seznámit Briana Ellsworthe. Trosečník z Bandského moře se přepraví do nemocnice proto, aby se mu dostalo lékařského ošetření, tak tomu však bude jen na první pohled. To, co kapitán Trainor dál zjistil, udělalo z ošetření až druhořadou záležitost vzhledem k tomu, oč šlo Námořnímu zpravodajskému centru. Toho člověka bude třeba podrobit výslechu. A výslech cizího státního příslušníka, vyzvednutého z moře v mezinárodních vodách, s sebou přinášel složité právní záležitosti.

Když Jelbart zavolal, Ellsworth byl právě ve sprše. Se svou manželkou, hlasatelkou zpráv, bydlel v exkluzivní rezidenci v Knuckey

Street.

Na Jelbartovo naléhání paní Ellsworthová zavolala manžela k telefonu. Jelbart ho se situací seznámil v tom znění, v jakém byla popsána i jemu. Než třiačtyřicetiletý poradce Jelbartovi sdělil co dál, chvíli přemýšlel.

„Sejdu se s vámi v nemocnici. Ale byl bych rád, kdybyste zavolal ještě někomu dalšímu.“

„Komu?“

„Pánovi jménem Lowell Coffey. Je v Sydney na konferenci o mezinárodních občanských právech.“

„To je to sympozium Organizace pro přesídlení?“

„Ano. Pan Coffey pracuje pro Národní krizové středisko ve Washingtonu.“

„Pro Operační centrum? Nač do toho potřebujeme zatahovat cizí zpravodajskou službu?“

„Ze tří důvodů: za prvé, potřebujeme získat hodně rychlý přehled o celé situaci a středisko nám může pomoci. Za druhé, jeden z jeho nejlepších lidí už zde v Austrálii je. S jeho politickými názory nesouhlasím, ale je bystrý a dobře informovaný. A konečně – zadržení cizího státního příslušníka by nám mohlo pěkně zavařit, zvlášť kdyby se ukázalo, že jde o něco hodně nezávadného. Potom budeme mít někoho, kdo ponese vinu společně s námi.“

Ten poslední důvod není zrovna nijak čestný, pomyslel si Jelbart. Ale na poradcových slovech přece jen něco je.

Ellsworth pak Jelbartovi pověděl, jak Lowella Coffeyho kontaktovat; zavolá Penny Mastersonové, která je po dobu trvání konference Coffeyho hostitelkou. Jelbart tuto informaci předal Murphymu. Také mu přikázal, aby obstaral letadlo pro let do „Darwinu. Kdyby Američan souhlasil, že tam poletí, Jelbart nechtěl ztrácet čas. Zatímco Murphy telefonoval, Jelbart sestavil zprávu zakódovanou na stupni alfa, v níž situaci objasnil, a elektronickou poštou ji poslal kontraadmirálovi Ianu Carrickovi, působícímu na velitelství Australského královského námořnictva v Canbeře. Stupeň utajení alfa zaručoval, že zprávu dostane jen kontradmirál. Když byl hotov, podíval se, které z dnešních schůzek, zaznamenaných v počítači, bude muset zrušit. A možná i některé ze schůzek zítřejších. Doufal, že déle to celé nepotrvá.

Kdyby se jeho naděje nesplnila, pak z toho, co je pouze incident –jak Jelbart rovněž doufal –, se vyvine krize.

06 KAPITOLA

Washington, D.C. Středa, 19.33

„Kolik toho víme o tom, co má Šigeo Fudžima za lubem?“ zeptal se Paul Hood.

On, Bob Herbert a Mike Rodgers seděli v Hoodově kanceláři. Končil den bez událostí uprostřed týdne také bez událostí. Jakkoli Hood často toužíval po tom, aby toho neměl tolik na sobě naloženo, ve chvílích, kdy jeho talíř zel prázdnotou, se ho zmocňoval neklid, zvlášť od doby, kdy již neměl rodinu, ke které by se vracel domů. Ironií bylo, že právě kvůli svému nabitému programu o rodinu přišel.

Jeho otázka visela ve vzduchu jako baseballový míček, nesoucí se vysokým obloukem. Šigeo Fudžima byl vedoucím Úřadu pro výzvědnou činnost a analýzu při japonském ministerstvu zahraničí. Pomáhal Operačnímu centru při řešení nedávné krize v Botswaně, aniž vysvětlil, jak to, že ví to, co ví. Nebo proč ho celá ta záležitost zajímá. Tohle nedopřávalo Hoodovi pokoje, zvlášť proto, že mladý Japonec nezvedal telefon, když mu Hood volal.

„Nevíme nic,“ odpověděl Herbert, když míček konečně chytil.

„A co jsme udělali pro to, abychom něco zjistili?“ zajímal se Hood.

„Když jsem se naposled poptával – asi před dvěma hodinami –, nikdo v technické laboratoři, včetně Matta Stolla, se nemohl do počítačů jeho úřadu dostat,“ pokračoval Herbert. „Stoll říká, že všechny soubory, na které se potřebujeme podívat, jsou nepochybně chráněné kódem.“

„Ani se nedivím,“ poznamenal Hood. „Ten úřad se nechová nijak vstřícně.“ V mysli mu vytanula vzpomínka na Daphne Connorsovou a její pískoviště. Na tom, co ta ženská říkala, asi přece jen něco bude.

„Potřebujeme někoho poslat do Tokia?“ ozval se Rodgers. „Že by se na ty soubory kouknul po pracovní době?“

Generál Rodgers nedávno založil při Operačním centru tým agentů pro práci v terénu. Tvořili jej lidé, kteří s centrem pracovali už dřív. Tři z nich se vyznamenali v „zahajovací“ akci v Botswaně.

„Koho byste tím pověřil?“ zeptal se Hood.

„Promluvil jsem si s lidmi, se kterými jsme pracovali během té krize s korejskou raketou,“ odpověděl Rodgers. „Dali mi jména osob, které při tom použili. S několika z nich jsem už hovořil. Zvlášť jedna z nich se mi jeví jako nadějná kandidátka: Bibari Hiratoová. Žije v Tokiu.“

„To se mi moc nezdá,“ namítl Herbert. „Co má proti své vlastní zemi?“

Japonsko není její‘ země,“ opáčil Rodgers.

„Hm.“

„Bibari je dcera Korejky a jejím otcem je některý ze tří či čtyř set japonských okupačních vojáků, kteří na začátku války její matku zajali a donutili k prostituci. Ta jí dala japonské jméno, aby se tam Bibari mohla přestěhovat, kdyby si přála,“ vysvětloval Rodgers.

„A tropila jim tam neplechu,“ poznamenal Herbert.

„Řečeno jedním slovem –jo,“ odtušil Rodgers.

„Takže svou námitku beru zpátky,“ řekl Herbert.

„Miku, proč by si ji Bob nemohl proklepnout?“ navázal Hood. „Jestli je z hlediska našich potřeb čistá, tak to bereme.“

„Proklepnutí už je na seznamu úkolů na zítřek,“ sdělil mu Rodgers.

Zatímco hovořili, pípl Hoodův telefon. Ředitelův asistent Bugs Benet hlásil, že z Austrálie volá Lowell Coffey.

„Díky,“ řekl Hood.

„Kolik je tam teď hodin?“ zajímal se Herbert.

„Zítra poránu,“ sdělil mu Rodgers.

„To je moc brzy na to, aby Lowell už stačil někoho na schůzce při snídani namíchnout,“ poznamenal Herbert.

Když si Hood hovor vzal, Herbert zmlkl.

„Dobrýtro, Lowelle. Tak jak to vypadá tam dole?“

„Samé překvapení,“ odtušil Coffey. „Zrovna jsem na cestě na letiště.“

„Proč? Co se děje?“

„To nevím přesně.“

„Lowelle, jsou tu taky Bob a Mike. Přepínám vás do reproduktoru.“

„Fajn. Můžu je oba potřebovat.“

Hood stiskl tlačítko a opřel se. „No tak dál, Lowelle!“

„Před pár minutami mi volal pobočník důstojnického zástupce George Jelbarta z Námořního zpravodajského centra. Říkal, že v Darwinu mají horký problém; z toho, co jsem se stačil dozvědět přes nezabezpečenou linku, ‚horký‘ pravděpodobně znamená jediné.“

„Radioaktivitu,“ dodal Hood.

„Tak, správně.“

Hooda zamrazilo. „Sdělil vám nějaké okolnosti, nějaký scénář?“

„Vůbec nic. Ale hovor šel přes mobil a on zjevně nechtěl moc mluvit. Bylo mi řečeno jedině to, že na mě čeká letadlo, které mě vezme do Darwinu.“

Herbert již vyklopil počítač, zabudovaný do jeho invalidního vozíku. Exploze bomby při teroristickém útoku na velvyslanectví v Bejrútu mu zchromila nohy a zabila jeho ženu. Počítač měl bezkabelové napojení na internet a pomocí programu pro místní přístup k utajeným souborům se Herbert, jakožto člen vedení, mohl rovněž dostat do kteréhokoli počítače Operačního centra. Systém pracoval pouze v dosahu asi sto sedmdesáti metrů od jeho osobního počítače v kanceláři. Zatímco Coffey hovořil, Herbert si načetl soubor o australském ministerstvu obrany, vyhledal spis o Jelbartovi a pročítal jej.

„Co tam o Jelbartovi máte?“ zeptal se ho Rodgers. Je to těžká váha,“ odpověděl Herbert. Mluvil hlasitě, aby ho Coffey slyšel. „Kariérní důstojník, dvaapadesátiletý, dvakrát rozvedený, děti žádné. Má výzvědnou síť na pobřeží, předtím pracoval v kartografii a spojařském průzkumu. V posudcích a hodnoceních je vychválený až do nebe.“

„Bobe, nejsou v oblasti Darwinu nějaké nukleární ponorky?“ zajímal se Rodgers. „Tak si říkám, jestli něco neuniklo z některé z nich.“

„Docela dobře by to taky mohlo pocházet třeba z některé spadlé družice poháněné obohaceným palivem získaným z izotopu plutonia,“ poznamenal Hood.

„Taky si myslím, jenže proč by mi Jelbart povídal zrovna o tomhle?“ namítl Coffey. „Nejdřív mě napadlo, že by mohlo jít o oběti mezi civilisty v důsledku nějaké nehody –“

„Možná mezi americkými civilisty,“ zdůraznil Rodgers.

„Tak, správně. Ale nevolali by pak nejdřív na velvyslanectví?“ opáčil Coffey.

„Třeba ne,“ odtušil Hood. Jestli někde něco zanedbali a chtějí si krýt záda, mít na místě právníka přes lidská práva dává šanci krásně to kosmeticky zamáznout.“

„Pánové, než kvůli tomuhle půjdeme do války s Austrálií, rád bych nejdřív prověřil obě možnosti,“ prohlásil Herbert.

Vedoucí zpravodajců si načetl zabezpečený soubor ministerstva obrany Spojených států a vyhledal Červený seznam námořní výzvědné služby, každou minutu aktualizovaný přehled míst pobytu a stavu plavidel na jaderný pohon. Díky tomuto seznamu dostal Pentagon v srpnu roku 2000 první upozornění, že šla ke dnu ruská ponorka Kursk. Seznam také ukazoval okolnosti týkající se devíti křídlatých raket, které z ní byly vyzvednuty a přepraveny do přísně utajené loděnice Nerpa v ústí zátoky Oleňja Guba v Murmansku. Seznam zahrnoval i plavidla na jaderný pohon a nukleární střely. Herbert ostatním sdělil, že v oblasti operuje pouze jedno plavidlo Čínského lidového námořnictva, ponorka třídy Sia, nesoucí balistické rakety. Nic nenasvědčuje tomu, že by na její palubě došlo k nějakým problémům. Potom přešel na stránku Národního úřadu pro průzkum a prověřil údaje o družicích na jaderný pohon a o průzkumných sondách. Seznam vesmírného odpadu, dopadajícího na zem, rovněž nevykazoval známky vyhlášení stavu pohotovosti.

„Fakt jsem doufal, že to bude něco z toho,“ prohlásil Herbert.

Hood se ani nemusel ptát, proč tomu tak není. Nedošlo-li tedy k nějaké nehodě, zbývala pravděpodobnost, že se jedná o ilegální manipulaci s jaderným zařízením, možná o přepravu zbraní nebo jaderného materiálu.

„Lowelle, jsou v okolí Darwinu nějaké jaderné elektrárny?“ zeptal se Rodgers.

„Už jsem se své hostitelky ptal. Prý nejspíš ne.“

Jak vás tak poslouchám, Lowelle – nic proti vám, ale znepokojuje mě, že si vyžádali vás, namísto některého úředního představitele federální vlády,“ poznamenal Herbert.

„Mě to znepokojuje taky,“ odtušil Coffey.

„A můžeme vědět, proč si rovněž nevyžádali i nějakého takového představitele?“ zeptal se Hood.

„Tvrdili mi, že jsem jediný, koho mají.“

Jelbartův asistent tu informaci možná neměl,“ připomněl mu Hood. „Pokud je nám známo, americké velvyslanectví upozornění dostává. Necháme tomu volný průběh, dokud nebudeme vědět víc.“

„Očividně za tím musí být nějaká právnická záležitost,“ prohlásil Herbert. „Něco, co si vyžaduje Lowellovy odborné znalosti v oboru mezinárodního práva.“

„To zní rozumně,“ souhlasil Hood. „Lowelle, za jak dlouho budete na tom letišti?“

„Tak za patnáct minut.“

„Do té doby se možná dozvíme něco víc. Hned jak něco zjistíte, Lowelle, dejte nám vědět.“

„Samozřejmě.“

Hood mu popřál všechno dobré a zavěsil. Pohlédl na ostatní. „Bobe, existují nějaké zmínky z minulosti o přepravě jaderných materiálů v té oblasti?“

„Odpověděl bych ‚možná ano‘.“

„Prokrista, ještě si pamatuju, jak výzvědné služby pracovaly s pravděpodobnostmi,“ prohlásil Rodgers.

„Když jste byl jako zelenáč ve Vietnamu, tak jo,“ podotkl Herbert. „To jsme ještě měli agenty v každé zapadlé díře, jakou si jen dokážete představit. Pak přišli hoši s elektronickou špionáží a prohlásili, že už není třeba riskovat lidské životy. Spletli se. Obrazové záznamy z podpalubí nákladní lodi nebo tankeru družice ovšem dělat nemůžou.“

„Tak co ty možnosti, Bobe?“ zeptal se Hood, aby se vrátili k původnímu předmětu debaty.

„Máme podezření, že teroristi a ‚neposlušné‘ státy při pobřeží Tichého oceánu už použili obchodní lodě a soukromá plavidla k přepravě jaderných zbraní nebo jejich součástí. Ale důkazy o tom nemáme. Posledních pár let spousta zemí, včetně Austrálie, instaluje na své lodě a na letouny protivzdušné obrany zařízení pro detekci záření. Tahleta udělátka měří gama záření nebo neutronová pole, podle toho, jestli pátrají po radioaktivních surovinách nebo po zbraních. Ale na nic se nepřišlo.“

„Což moc neznamená,“ odtušil Rodgers. „Odpovídající ochrana olověnými štíty to schová.“

Herbert přikývl. „A proto potřebujeme víc lidí, kteří by sledovali, odkud a kam se takové materiály přepravují. CIA a FBI na tom pracují, ale ještě jsme to nerozjeli naplno.“

„No dobrá,“ řekl Hood. „V systému je ještě plno děr. Ale říkáte, že Australani mají prostředky, jak takový horký náklad odhalit?“

„Ano. A jestli se stalo to, o čem tu mluvíme, existuje spousta důvodů, proč by mohli potřebovat někoho takového, jako je Lowell, aby se na to kouknul.“

Hood navrhl Herbertovi a Rodgersovi, aby šli do svých kanceláří a podívali se, jestli se nenajdou nějaké další zpravodajské poznatky, které by ještě mohli využít. Jakmile se Coffey ozve, dá jim vědět.

Když odešli, Hood se zadíval na fotografii Harleigh a Alexandera, kterou měl na stole. Přál si, aby mohl vrátit hodiny o deset minut zpátky. Odpovědnost za boj proti jadernému terorismu je nepředstavitelné břemeno. Cena za selhání by byla hrůzostrašná.

Ať už si to Hood přál nebo ne, ta odpovědnost by mohla spočívat na něm. Choval naději, že nakonec půjde o něco daleko méně hrozného, než co si nyní dokáže i jen představit.

07 KAPITOLA

Sydney, Austrálie čtvrtek, 10.01

Bylo to jako mluvit ke kameni.

Když se Lowellovi nedostalo služeb, úcty nebo odpovědí, které si přál dostat, měl sklon postavit se na odpor a vzdorovat. Bez křiku, přitom však s neochvějným odhodláním. Ať to byli prodavači jaguárů, nebo prezidenti, všechno jedno.

Tohle byla vzácná výjimka.

Coffey a Penny dojeli k hale pro odbavování tuzemských nákladů, rozlehlé, nízké budově, jež vypadala, jako kdyby ji postavili v šedesátých letech. Stála daleko od letištní budovy. Penny zaparkovala svůj pickup mezi řady polotovarů a zařízení pro manipulaci s kontejnery. Šli do kanceláře, nacházející se uvnitř hlavního hangáru. Tam se jich ujal poddůstojník Námořního zpravodajského centra, mladík se svěže vyhlížející tváří. Na jmenovce měl napsáno Lady. Tohle jméno mu muselo vynést o moc víc vtipkování než přízvisko Rande. Coffey odhadoval jeho věk na pětadvacet. Poddůstojník zkontroloval jeho pas, poděkoval mu, že přišel, a sdělil mu, že ho dovede k letadlu. Z opasku sundal malou vysílačku pro spojení mezi dvěma body. Mládenec Lady se choval mile, bylo vidět, že je schopný, ale nebyl ani trochu sdílný. Jeho nesdílnost přesahovala přijatelnou míru. Coffey odmítl následovat ho do hangáru.

„Poddůstojníku Lady, než do toho letadla nasednu, ocenil bych nějaké informace,“ prohlásil. „Zvlášť by mě zajímalo, proč s vámi poletím.“ Musel mluvit hlasitě, aby přehlušil rámus, který dělaly vysokozdvižné vozíky, převážející kovové sudy a kontejnery.

„Lituji, pane. To vám nemůžu říct.“

Coffey se nemínil vzdát. „V tom případě ovšem s vámi nemůžu nikam letět.“

„Tak jsem to nemyslel, pane. Nemůžu vám to říct, protože o tom nic nevím. Ale mohl bych udělat jedno – spojím vás se svým velícím důstojníkem, kdybyste chtěl. Ale můžu vás ujistit, že ten neví o nic víc než já. Tohle je operace se stupněm utajení alfa, informace se sdělují podle toho, pro co je kdo prověřený.“

„No, já tedy prověřený jsem, a moji nadřízení zrovna tak,“ odrazil ho Coffey. Zvedl do výše svůj mobil a zakýval jím vpřed a vzad. „Tak co jim povím?“

„Pane, rád bych vám byl užitečný, ale ta informace vás čeká na konci dvouhodinového letu,“ odtušil Lady. Nyní zvedl do výše svou vysílačku on. „Co mám říct pilotovi, pane? Čeká na povolení ke startu.“

Kdyby mladík býval vysílačkou zakýval také, Coffey by se otočil a šel pryč. Mladík to však neudělal. Projevil úctu. A Coffeyho trik prohlédl.

Američan se otočil k Penny.

„Tak to vypadá, že se vydám na dvouhodinový let,“ prohlásil. „Hned jak budu něco vědět o tom, co se děje, ozvu se vám.“

„S tím si nedělejte starosti.“

„Dělám. Jen doufám, že nejde o nějaký Ellsworthův fígl, aby mi překazil projev.“

„On je takový odstrkovač. Ale kdyby se ukázalo, že mu o to doopravdy jde, tak mi svůj projev prostě pošlete elektronickou poštou a já ho přečtu za vás.“

Coffey jí poděkoval a poddůstojníkovi Ladymu pokynul, ať ho dovede k letadlu.

„Odstrkovač?“ zeptal se ještě a otočil se zpátky za Penny.

„Můj táta jezdíval s taxíkem,“ zakřičela v odpověď. „Takhle se říkalo řidičům, co předbíhali jiné taxíkáře nebo je donutili uhnout z cesty.“

„To se mi moc líbí!“ zavolal Coffey. Ještě jí zamával a zamířil dozadu do hangáru a ke dveřím vedoucím na letištní plochu.

Lockheed P-3C byl velký šedý čtyřmotorový vrtulový letoun s trupem připomínajícím doutník, dlouhý osmatřicet metrů a s rozpětím křídel třiatřicet metrů. Ve vrtulovém letounu Coffey seděl jen jednou, když letěl spolu s Oblastním mobilním operačním centrem na Blízký východ. Tehdy se mu hluk a vibrace nelíbily. A vůbec neočekával, že se mu budou líbit nyní.

Jelikož zde šlo o přepravu, nikoli o let do oblasti boje, P-3C letěl bez taktického koordinátora. Příslušný systém se nacházel v ocasní části. Když poddůstojník Lady předal Coffeyho posádce letounu, kapitán právníkovi přidělil sedadlo koordinátora. Podle tvrzení pilota to bylo nejteplejší a nejpohodlnější sedadlo v celém letadle. Ještě než se Coffey stačil upoutat na červeném sedadle, odřeném až na nit, stroj už pojížděl.

Coffey seděl v pětiboké kabince, tváří obrácený k levé straně letounu. Ten se nyní s duněním prodíral vzduchem. Modré, sluncem vybledlé kovové stěny kabinky byly ověšené obrazovkami a plné tlačítek, nemoderních spínačů a ciferníků. Coffeymu, usazenému zády k otevřenému okénku, pražilo slunce do šíje a jasně ozařovalo vybavení kabinky. Ještě před hodinou se Coffey musel jen dohadovat, kde všude se může tohle dopoledne ocitnout, ale sedadlo vzadu v hlídkovém letounu Australského královského námořnictva na seznamu možných míst nebylo.

Nad podivností všeho toho kolem však zvítězila jeho zvědavost, s čím se setká na konci cesty. Příjemně ho vzrušovalo vědomí, že se nachází na správném místě, kde může něco vykonat, ať už je to cokoli. Tuto příležitost a výzvu svým schopnostem si vychutnával, obojí posilovalo jednu z věcí, o nichž byl naprosto přesvědčen: že člověk nemusí zrovna být v tom velkém, přetékajícím břiše politiky, aby měl kladný vliv na společnost.

Během letu, trvajícího sto šestnáct minut, se za ním nepřišel nikdo podívat, ani mu nenabídl kávu. Nebo třeba polštářek. Let nebyl vůbec pohodlný. Coffey si říkal, jestli ho sem dozadu nestrčili jen proto, aby z nikoho nepáčil nějaké odpovědi. A tak tedy jenom seděl a přemítal o manažerském stylu Paula Hooda.

Hood neměl vždycky informace, které ostatní chtěli znát, nikdy však nedržel druhé stranou dění. Někdy si zase nemohl dovolit říci, co ví, v tom případě to však také přiznal. Chce-li se člověk obklopit neproniknutelnou zdí, zbavuje ho to pocitu lidství. Hood má své chyby, ale s lidmi vždy jedná jako s lidmi.

Letoun přistál na mezinárodním letišti v Darwinu. Stála tu jediná ústřední budova, která vypadala jako obchodní středisko kdekoli v USA. Celá budova byla bílá. Letiště, nacházející se necelých šest a půl kilometru od města, sloužilo jako civilní a současně bylo k dispozici i potřebám ministerstva obrany. Využívalo je především Australské královské letectvo, startovaly odtud však i průzkumné letouny.

Coffey do letištní budovy nešel, stroj zajel na dráhu, kde stálo několik F-18 a pilot ho z letadla vyvedl po schůdcích vzadu a zamířil s ním k čekajícímu sedanu.

„Povězte mi, kapitáne,“ oslovil pilota cestou po krátkém pruhu asfaltu, přes nějž se proháněl vítr, „to jste mě dozadu šoupli schválně? Jako odpověď mi docela stačí i trochu opentlené ‚ano‘ nebo ‚ne‘.“

„Ano, pane, schválně.“

„A další dotaz: proč jste mě tam nechali tak samotného?“

„Protože tak nám to přikázali, pane.“

No fajn, pomyslel si Coffey. Aspoň tohle zní poctivě.

Pilot ho předal poddůstojníkovi, který stál vedle auta. S poddůstojníkem si zasalutovali a pilot odešel. Poddůstojník otevřel dveře auta a Coffey nasedl. Přední a zadní část vozu oddělovala skleněná přepážka. Bylo zřejmé, že si kdosi rovněž nepřeje, aby mluvil s řidičem.

Auto vyrazilo a hnalo se kolem lesa vysokých pestrobarevných kamenných sloupků, stojících na malém, zelení porostlém pozemku vedle letištní budovy. Coffey takové sloupky znal z turistického průvodce, ve kterém si četl během letu do Austrálie. Byly to pohřební sloupky Tiwi Pukumani, vztyčované jako pocta domorodcům obývajícím Severní území. Sloužily jako totemy, u nichž pozůstalí během pohřebních obřadů truchlili; potom se sloupek nechal stát nad hrobem jakožto upomínka na zemřelého. Sloupky zde byly vyzdobené řezbou vyjadřující úctu všem mrtvým domorodcům. Coffey si říkal, jak pohnutlivé to musí být pro řezbáře, když vytváří podobu zesnulého příslušníka svého kmene nebo obyvatele své vesnice, a tohle mu připadalo smysluplnější než práce kameníka, nezúčastněně vysekávajícího do mramoru jména mrtvých.

A tyto pohřební sloupky nebyly bílé, nýbrž měly jasné barvy, na oslavu života.

Sedan mířil k předměstí Darwinu a Coffey vyhlížel ven na zářivě se lesknoucí vody Timorského moře. Připadalo mu až ironické, že od chvíle, kdy odletěl ze Sydney, se setkal s pilotem, řidičem a skupinou totemů, a ti všichni byli němí. Pouze jediný z nich dokázal člověka oslovit.

Ten, jenž byl z kamene.

08 KAPITOLA

Celebeské moře čtvrtek, 12.12

Každý, kdo by ta dvě plavidla pozoroval, by měl za to, že k tomu setkání došlo náhodou. Z lodi nebo letounu, které by je míjely, a dokonce i ze špionážní družice, by se setkání jevilo jako scéna, při níž kutr, vyřazený ze služby ve vládním námořnictvu, nabízí pomoc jachtě. Obě lodě se krátkou dobu, necelých patnáct minut, držely jedna poblíž druhé, potom kutr odplul a kapitán svému souputníkovi po moři rozmáchle zamával.

Setkání však v žádném případě nebylo něco nevinného, natož náhodného.

Sedmačtyřicetiletý Peter Kannaday, majitel a kapitán Hosannah, se měl se soukromým kutrem setkat v noci, kdy by je nikdo spolu neviděl, avšak exploze na sampanu způsobila trhlinu v trupu jeho lodi. K poškození došlo tak, že výbuch urval veslo a vrhl je proti boku jachty spolu s kusy sampanu a tělem jednoho z pirátů. Trhlina byla necelý metr dlouhá, vysoko nad čarou ponoru, ale i tak byla ta událost pro kapitána velmi nemilá. Nemilá a nanejvýš nebezpečná. Museli zastavit, aby trhlinu opravili, naštěstí se však poblíž nevyskytovaly žádné jiné lodě. To byl také jeden z hlavních důvodů, proč si Kannaday tuto trasu zvolil.

Australský kapitán sledoval, jak se kutr s červeným trupem pomalu vzdaluje. Dieselelektrické motory hlasitě, brumlavě duněly a pětašedesát metrů dlouhá loď se plazila pod modrým nebem. Kutr původně patřil námořnictvu Korejské republiky, které jej v roce 1950 koupilo od Spojených států, a nyní byl majetkem Mahathira bin Dahmana z Malajsie, jenž jej používal k přepravě a ukládání odpadu, prováděným v globálním měřítku. Kapitán lodi Džáfar říkal, že Dahman měl velké obavy z rizika, plynoucího ze setkání ve dne, Džáfar ho však ujistil, že všechno bude v pořádku. Dahman se rozhodl, že bude svému člověku důvěřovat. Džáfar měl pravdu, vše proběhlo dobře.

Kannaday si nenamlouval, že jeho šéf projeví stejné porozumění. Popuzovalo ho, že si s tím musí dělat starosti on; od toho přece je na lodi bezpečnostní pracovník, ustanovený samotným šéfem.

Sešel do podpalubí. Z kapsičky košile vytáhl ručně ubalenou cigaretu, zapálil si a několikrát rychle vdechl kouř. Pět lidí z ostrahy tam sestoupilo již předtím a nyní ukládali své automatické zbraně na police. Během překládání byli vždy ve stavu vysoké pohotovosti.

Ostatní členové posádky šli po své práci. Jejich úkolem bylo plout s jachtou zpátky do Austrálie.

Jachta patřila Kannadaymu a někteří z jeho posádky se s ním plavili již téměř sedm let. Byli loajální, třebaže ne nutně pouze jemu. Nezdaněné peníze, k nimž se takto dostali, jim přišly vhod, a samotná práce byla lehká. Hosannah po většinu času naoko podnikala turistické projížďky podél pobřeží nebo se vydávala na rybářské výpravy. Kapitán chtěl, aby se loď ukazovala na co nejvíce místech, přičemž posádka vystupovala jako platící zákazníci. V mezidobí mezi těmito v podstatě bezúčelnými plavbami se posádka změnila ve veterány bezpočtu samostatných operací věnovaných pašování. Po celé jižní polokouli loď převážela lidi i zboží, od Austrálie až po Jižní Ameriku.

Ostraha nepodléhala přímo kapitánovi, pracovala pro Johna Hawkea, který zase byl ve službách Jervise Darlinga. Mezi Hawkeovými lidmi a Kannadayho posádkou veteránů ležela hustá mlha vzájemné nedůvěry. Kannadayho lidé nikdy nemuseli bránit ani loď, ani její náklad, nicméně to dovedli, a také to v případě potřeby dělali. Hawkeův tým nikdy žádnou jachtu neřídil, přesto však si lidé v každém z obou týmů mysleli, že by práci toho druhého dokázali zastat líp. Takhle námořníci uvažují vždy. Bohužel však to, co se minulé noci přihodilo, vneslo do obou táborů pocit frustrace. Námořníci byli toho názoru, že ostraha měla sampan zpozorovat ještě před setměním, neboť byla vybavena radarem a sonarem, které Darlingovi technici instalovali ve spojařské místnosti. Jenomže sampan byl tak malý, že pod radarem doslova proklouzl. Kannadayho posádka byla toho mínění, že jakmile byl způsob ohrožení identifikován, ostraha měla předpokládat, že na palubě sampanu mohou být výbušniny. Jachta mohla změnit kurz, aby se nebezpečí vyhnula, což posádka dělala vždy, když pracovala výhradně pro Darlinga. Časový rozvrh Darlingův i jeho partnerů však naneštěstí neposkytoval na útěk čas, materiál se musel přeložit co nejdřív.

Smutnou ironií bylo, že až na tu explozi všechno probíhalo dokonale. Systém ostrahy i odpověď na přepadení fungovaly náležitě. Hodinu před tím, než se měli setkat s Džáfarem, složitý námořní radarový systém zachytil stopu. Darlingův synovec Marcus to hlásil Kannadaymu. Ten se právě ve spojařské místnosti díval na barevný monitor s úhlopříčkou sedmnáct centimetrů. Blížící se sampan sledovali bezpečnostní infrakamerou, umístěnou na hlavním stěžni. Dospěli k přesvědčení, že jde o piráty, chystající se vniknout na loď. Ostraha vyšla na palubu a piráty zlikvidovala. Aby nezasáhla palivovou nádrž nebo munici, mířila na lidi, ne na samotný sampan. Sice si dávala pozor, když si však později přehrála záznam z bezpečnostní kamery, ukázalo se, k čemu došlo. Kulky zasáhly trhavinu, kterou nesl jeden z pirátů. Ti možná měli v úmyslu jachtu poškodit, aby je nemohla pronásledovat. Tak či onak, trhavina explodovala a jachtu poškodila. Bylo vyloučeno, že by si toho piráta někdo dostatečně dobře povšiml, a s tím, co se stalo, se v žádném případě nedalo předem počítat. A bohužel tomu nebylo možné ani nijak zabránit.

Jachta měla deset kajut – šest pro posádku, jednu pro uložení munice, jednu pro Kannadayho, a k tomu spojařskou místnost. Desátá, ta, která byla poškozena, byla určena pro náklad. Kannaday prošel chodbičkou pokrytou kobercem, jež vedla středem lodi, do místnosti, kde dosud probíhaly opravy. Vnitřní stěny naštěstí odolaly. Kannaday se zastavil vedle jednatřicetiletého Johna Hawkea, svého bezpečnostního pracovníka.

Hawke byl naprostým protikladem vysokého, předčasně prošedivělého Kannadayho. Šlachovitý muž, měřící sto třiasedmdesát centimetrů, byl typickým představitelem lidí, jimž obyvatelé Hawkeovy rodné Cootamundry v jižní Austrálii říkávali Mong – mongrel, míšenec. Byl synem kanadského otce a domorodé matky. Hanlivé označení Mong však nikdo, kdo Hawkea znal, nepoužil. Mlčenlivý námořník měl za opaskem zastrčenou wommeru, tradiční zbraň domorodých Dharuků. Je to krátká, zahnutá dřevěná tyč podobná prodloužené pálce pro pelotu. Vrhají se z ní šipky, a to s ohromující silou a přesností. Šipka se vloží do žlábku na konci tyče a vymrští se jako míček jai alai. Kannaday byl svědkem, když Hawke tou zbraní cvičně střílel na mořské ptáky. Jeho oblíbeným cílem byly jejich oči. Vřískot zasažených ptáků zněl Hawkeovým uším jako líbezná hudba a vyloudil mu ve tváři úsměv, jediný, který u něj Kannaday kdy spatřil.

Hawkeovy oči byly světle šedé, usazené v obličeji barvy ztmavlé rzi, vlasy měl černé, vlnité, svázané do koňského ohonu sahajícího mu na ramena. Pohyboval se s pevnou, plavnou elegancí člověka, který většinu života strávil na palubě lodi. Nejpodivnější na něm bylo, že si téměř neustále hvízdal. Kromě doby, kdy byl v noci na palubě, si pohvizdoval domorodé melodie. Nikdo se ho nikdy nezeptal proč a nikdo mu neřekl, aby přestal. Jeho přítomnost nejenže byla sama o sobě hrozivá, ale Darling si ho osobně vybral.

Nyní Hawke stál přede dveřmi místnosti pro náklad. Měl nasazená sluchátka a mluvil se třemi členy posádky uvnitř místnosti. Kannaday mu nabídl svou cigaretu. Hawke jen odmítavě zavrtěl hlavou.

„Jak to pokračuje?“ zeptal se Kannaday.

„Pan Gibbons říká, že vnější stranu trupu opraví tak, abychom se dostali bezpečně do zálivu.“

„Prima. Poděkujte chlapcům za mě. Teď půjdu a podám zprávu šéfovi.“

Hawke neodpověděl. Kannaday ani žádnou odpověď neočekával. Pokud nebylo třeba něco říkat nebo jen naznačovat, Hawke také nic z toho neudělal.

Kannaday prošel kolem něj dál chodbou; natočil se ramenem dopředu a protáhl se kolem členů ostrahy, vracejících se z místnosti s municí do svých kajut. V přední části lodi na levoboku byla z kajuty pro hosty zřízena laboratoř. Spojařská místnost, původně také kajuta pro hosty, se nacházela vzadu na pravoboku. Ve středu jachty byl salonek, jídelničku rozdělovaly uprostřed stěny. Ostraha spala ve visutých sítích, zavěšených v sekci na levoboku. Kannadayho posádka spala v sekci na pravoboku, on sám měl kajutu na zádi. Kromě doby, kdy se překládal materiál nebo kdy došlo k nebezpečným situacím, se ostraha zdržovala v podpalubí. Navenek byla Hosannah prostě výletní jachta na smluvní plavbě.

Kannaday zaklepal na dveře spojařské místnosti, a aniž čekal na vyzvání, prosmýkl své mohutné tělo dvířky kajuty bez oken. Místností vanul proud vzduchu z větracího průduchu, přivádějícího vzduch zvenčí pod úrovní horní paluby. Průduch byl na levé straně úzkého průlezu, vedoucího přes celou délku jachty. Uchovávaly se zde nouzové zásoby a sloužil rovněž jako úkryt pro kontraband, který nebyl životu nebezpečný, jako drogy nebo političtí utečenci.

Spojař, člověk s vlasy obarvenými na zeleno, vzhlédl ze svého kavalce. Marcus Darling byl pětadvacetiletý šéfův synovec, podsaditý mladík s diplomem z oboru elektroniky. Jeho vystupování charakterizovala arogance vyplývající z nepotismu. Po většinu času ležel buď zde nebo na palubě a četl vědeckofantastické romány nebo si v přenosném počítači pouštěl DVD. Občas si z uzavřené přihrádky nad svým pracovištěm vzal pistole na světlice a kontroloval je. Pokud by došlo k nějaké nehodě, měl na starosti veškerou nouzovou signalizaci. To, co však mládence skutečně zajímalo, bylo řídit některé studio pro tvorbu zvláštních filmových efektů. Taková studia šéf provozoval v Evropě a ve Spojených státech. Strýček Jervis Marcusovi slíbil, že až si na jachtě odpracuje rok, umožní mu jít, kam bude chtít.

Marcus byl jedním z těch, kdo před třemi lety vybudovali zabezpečený rádiový systém jachty. V té době byl ještě na vysoké škole a Jervis Darling začínal s plánováním operací, z nichž jedna právě probíhala. Marcus se naboural do utajené webové stránky NATO a získal seznam položek, které tato organizace používá pro svůj systém komunikace v terénu. Srdce systému tvořil digitální kódovací modul s rozhraním pro analogové vysílačky. Ten za použití osobního počítače neustále moduloval frekvence, přičemž změny předával do počítače pro příjem. Bez tohoto počítačového softwaru bylo prakticky nemožné obsah spojení rozluštit.

Marcus odložil vědeckofantastický román, který právě četl, a když Kannaday zavřel dveře, vstal z kavalce. Spojař měl neustálou pohotovost, a zde také spal. Prostor tu byl stísněný, na místě, kde bývalo kulaté kajutní okénko, bylo radarové zařízení, na stěně naproti kavalci pak spojařské zařízení. Marcus vykročil ke stolu. Kannaday se musel zády přitisknout ke dveřím. Stůl byl spíš široká police zabudovaná přímo do stěny a táhl se po celé délce kajuty. Mladík se posadil na šéfovskou plátěnou židli před vysílačkou.

„Tentokrát jsem žádnou střelbu neslyšel, Petere,“ utrousil.

„Občas leccos provedeme správně,“ podotkl Kannaday. Už dávno se vzdal snahy vysvětlovat své počínání nebo mladíka přimět k tomu, aby ho oslovoval „kapitáne Kannadayi“. V přítomnosti ostatních členů posádky se Marcus familiérního oslovení naštěstí vyvaroval. Zde to ovšem bylo mladíkovo soukromé doupě.

Jen nebuďte tak skromný,“ odtušil Marcus. „Vy i posádka děláte věci většinou správně.“

„Ve tvém hlase slyším nějaké ‚ale‘,“ poznamenal Kannaday.

„Máte dobrý sluch. To ‚ale‘ se týká toho, že strýček Salty má rád, když se věci provedou správně pokaždé. Nemá rád propadáky ve filmu, časopisy, co nepřinášejí zisk, nemovitosti, které ztrácejí hodnotu.“

Salty byla Darlingova přezdívka používaná v médiích. Jako inspirace posloužil velký krokodýl ze Severního území, žijící skrytě ve slané vodě. Kannaday netušil, jestli se Darlingovi toto epiteton zamlouvá nebo ne.

„Tohle je jiný druh podnikání,“ odtušil Kannaday. „Musíme mít nějakou rezervu pro případ něčeho nečekaného.“

„Asi to tak bude.“ Při těch slovech Marcus zapnul svůj systém. Vzal si vysílací soupravu a na levé ucho si nasadil sluchátko. „Bohužel si nějakou takovou rezervu nemůžeme dovolit, co?“

„Jak to myslíš?“

„Selhání může všem zúčastněným přivodit víc než jen finanční ztrátu.“

Jakkoli Kannaday jen nerad Marcusovi přiznával, co mu po právu patří, v tomhle měl mladík pravdu. Selhání v tomhle podnikání by mohlo mít za následek smrt nebo vězení v takových podmínkách, že člověk by dal raději přednost smrti. Na druhé straně však, stejně jako všichni zde na lodi, i Kannaday měl očividně pocit, že riziko stojí za to. Kannaday si týdně vydělal pětasedmdesát tisíc dolarů, každý z jeho lidí pak šest tisíc. Darling tyto peníze ukládal na podmíněný účet na Kajmanských ostrovech. Peníze posádka dostane na konci každé dvouleté lhůty. Do konce téhle scházelo ještě šest měsíců. A pro tohoto zaměstnavatele nemuseli provozovat žádný jiný způsob pašování. Žádné drogy, zbraně, žádní teroristé. V této hře již pár hráčů poznali, takže k výměně personálu docházelo jen zřídka, a docházelo také k velmi málo překvapením. Jediné, co Kannadaymu nešlo na rozum, bylo, co z toho všeho má Jervis Darling. Kapitán nechápal, proč zrovna multimiliardáře by mělo lákat takhle obrovské riziko.

Marcus se dovolal k Jervisovu osobnímu asistentovi Andrewu Grahamovi, který pracoval v Darlingově sídle v Cairnsu. Graham Marcusovi sdělil, že hovor přepojí na Darlingovu soukromou linku. Marcus podal Kannadaymu soupravu a ten si ji nasadil na hlavu. Marcus nevstal, takže Kannaday se opřel o kovový stůl. Pohlédl na spektrometr, visící na protější stěně. Přístroj se podobal teploměru. Z jeho základny vedl jeden kabel do Marcusova počítače, druhý k bateriím na stole. Zařízení spotřebovávalo spoustu elektřiny, ale nemohli se bez něj obejít. Kajuta se nacházela hned vedle laboratoře, a kdyby došlo k úniku, software v Marcusově počítači by na interním grafu zaznamenal fotoefekt, vychýlení piku úplné absorpce, a tím by se spustil akustický varovný signál.

Spojování hovoru obvykle zabralo asi pět vteřin. Nyní to byly velmi dlouhé vteřiny. Kannaday potahoval nervózně z cigarety. Dvaašedesátiletý Darling hovořil téměř výhradně tiše, to však mohlo leckoho mýlit. Australan dovedl sdělovat věci odmlkami nebo úplným mlčením zřetelněji, než jak jiní dokážou mluvením. Když se dozvěděl o explozi, promluvil velmi tiše. Řekl Kannadaymu jen „vyřiďte to“. Při Darlingových monotónně pronesených slovech, při způsobu, jakým vyslovil „vyřiďte“ a „to“ – každé zvlášť a výrazně, namísto toho, aby je spojil tak, že zazní těsně po sobě –, kapitána až zamrazilo. Snad Darlinga obměkčí zpráva o úspěšném převzetí nákladu z Dahmanovy lodi.

„Mluvte dál,“ řekl Andrew.

„Pane, přeložení je dokončeno,“ hlásil Kannaday. Při takovémto spojení Darlingovo jméno nikdy nepadlo. Třebaže to bylo nepravděpodobné, vždycky tu byla možnost, že vysílání bude zachyceno a jeho obsah rozluštěn.

„Dobře,“ odtušil Darling. „Pohovoříme si o tom, až se vrátíte… kapitáne.“

Následovalo cvaknutí. Kannaday si připadal, jako kdyby dostal pořádnou ránu do žaludku. Darling zavěsil. Kannaday neočekával rozhřešení, avšak nadál se aspoň neutrální reakce. Byl zmatený. Mezi slovy „vrátíte“ a „kapitáne“ byla odmlka. Kannaday nevěděl, jestli znamenala Zodpovědnost za ochranu lodi byla na vás, nebo Užijte si ten titul, dokud ho ještě máte. Sundal si sluchátka.

„Tak co, kousnul si strýček Salty?“ zeptal se Marcus.

„Jo, i se zavřenou hubou, krucifix,“ odtušil Kannaday. Otevřel prudce dveře.

„Netrapte se,“ uklidňoval ho Marcus. „Strýček to možná nechá být; když neschytáte první vlnu, pak často už neschytáte vůbec žádnou. Jako kluk jsem viděl, jak to udělal při jednom filmu. Jeho hvězda se patlala s rolí, jako kdyby uštipovala zlatonosnou horninu. Tři dny před samotným natáčením byl režisér pozadu o šest dní. Strýček Salty nemohl na tu svou hvězdu s velkým jménem řvát, tak se pustil do jedné z jejích kostymérek, jednou ráno se přihnal na plac a dal jí to pořádně sežrat, že je pomalá. Zchladil si žáhu. Ta strýčkova hvězda pak makala o moc rychleji.“

„Tak to teda musím svého garderobiéra varovat,“ utrousil Kannaday. „Jenže tohle není film a tvůj strýček si nemůže dovolit, aby něco šlo šejdrem. Když se něco nepovede, z daní si to odepsat nemůže.“

„To je fakt,“ řekl Marcus a vrátil se na kavalec. Pokrčil rameny. Jen jsem zkusil dodat vám trochu naděje. Zapomeňte, že jsem vůbec něco říkal.“ Marcus si vzal knihu a dal se zase do čtení.

Kannaday vyšel ven. Měl si pořádně rozmyslet, než se pustí do nějakého rozhovoru s Marcusem. Mládence baví montovat se do něj, ale Kannaday měl navíc podezření, že Marcus a Hawke spolu cosi mají, nemohl však přijít na to, co. Nemusí to zrovna být nějaká nepravost, ale pokaždé, když je přistihl spolu, to vypadalo, jako kdyby právě nalíčili železa na medvěda. Hawke se zpravidla tvářil lhostejně a nezúčastněně, zato Marcus byl vždycky bdělý, obezřelý a zdrženlivý.

Kannaday šel do své kajuty v nejzadnější části jachty. Podlaha z tvrdého dřeva slabě povrzávala. Zavřel za sebou a zíral maličkým okénkem ven. Neviděl však ani moře, ani oblohu, ani prudkou záři slunce, odrážející se od neprůstřelného skla. Měl na mysli jediné: Jak bude Darling reagovat, až budou stát tváři v tvář?

Kannaday toho o téhle operaci věděl příliš mnoho, než aby ho ten magnát jednoduše propustil bez doplacení zbytku mzdy. A kromě toho by si Darling musel obstarat jinou loď. Kdyby si chtěl nechat Hosannah, její nový kapitán by musel vysvětlovat, co se stalo s bývalým kapitánem. Došlo by na vyšetřování. Kannaday si však nemyslel, že ho Darling zabije. O něčem podobném z minulosti se už špitalo, a Kannadayho posádka není hloupá. Kdyby se mu něco přihodilo, jeho lidé nebudou na nic čekat, odplují s jachtou na moře a ztratí se v prvním rušném přístavu. Kannaday se také nedomníval, že Darling bude riskovat ztrátu podniku, který dal dohromady.

Samozřejmě že Darling může uvažovat o něčem dalekosáhlejším, něčem, co převáží nad těmihle obavami. Mohl by nabýt dojmu, že potřebuje udělit svým lidem příkladnou lekci, a použije k tomu tuto operaci, která se stane poučením i pro operace v budoucnu. Že nehody nebudou trpěny.

Tato možnost Kannadayho znepokojovala. Existoval jen jediný způsob, jak se postarat, aby k něčemu takovému nedošlo.

Musí udeřit první.

A Kannaday měl představu, jak to provést.

09 KAPITOLA

Celebeské moře čtvrtek, 12.33

Kutr plul k severozápadu rychlostí sedmnácti uzlů a do určené oblasti dorazil včas. Zdržení naštěstí neohrozilo Džáfarův časový rozvrh pro vyložení. Mezinárodní firma Přeprava vyhořelého paliva, součást společnosti Dahman Waste Management, zabývající se likvidací odpadu, měla pro toto místo každé dva týdny vyhrazenu dobu od dvanácti hodin do půl čtvrté. Ročně sem připlulo sto dvanáct lodí. Další v pořadí sem nedorazí dřív než následujícího rána. International Nuclear Regulatory Commission, Mezinárodní komise pro jaderný dozor, tyto časové úseky přidělovala tak, aby každá loď měla dost času dostat se bez problému do oblasti i ven z ní. Intervaly byly voleny také s ohledem na to, aby se minimalizovala možnost srážky. Kdyby některou loď postihla nehoda, neohrozí se tím posádka lodi jiné.

Džáfar přihlížel z můstku, jak jeho posádka pracuje u navijáku v přední části kutru. Všech osm mužů mělo na sobě ochranné protiradiační oděvy. Pracovali pomalu a opatrně. Šestnáct metrů vysoký jeřáb vyzvedl z nákladového prostoru vpředu betonový blok.

Blok váží tři tuny a má zhruba velikost kompaktního automobilu. Je určen pro tři desetigalonové kovové sudy s odpadem. Každá radioaktivní tyč je opatřena obalem ze směsi chloridu lithného jako absorbentu, chloridu draselného a chloridových solí alkalických kovů, to vše v kovových kontejnerech z cesia, uzavřených v keramických sudech vyztužených ocelí, a v ocelových sudech. Když je blok ve vodě, pomalu se spouští na skalní lavici na dně. Kamera s objektivem z vláknové optiky navádí obsluhu navijáku, která musí dávat pozor, aby blok při ukládání nezavadil o nějaký jiný, nebo jej nepoškodil. Každý týden proplouvá touto oblastí loď Mezinárodní komise pro jaderný dozor; kontroluje, zda z některého bloku neuniká radioaktivita.

Tato oblast Celebeského moře je jednou z dvanácti oblastí v oceánech, kde Mezinárodní komise pro jaderný dozor povolila ukládat radioaktivní odpad. Mořské dno je tu geologicky stálé a rybáři sem zpravidla neplují. Únik by lidi ani ekonomiku nijak výrazně neohrozil. Bezpečnost je samozřejmě relativní pojem, odpad zůstane vysoce radioaktivní deset tisíc let. Musí se však někam uložit, a toto místo se zatím jevilo jako nejvhodnější úložiště, zvlášť když vědci zjistili, že i ty nejpevnější kontejnery uložené v zemi podlehnou erozi mikrobakteriemi. Mnohé z těchto organismů byly pohřbeny ve vulkanických horninách již před miliony let a přetrvávají v nich jako spící formy. Již sebemenší stopa radiace z takových materiálů, jako je kobalt 60, je probudí k životu a potom začnou rozrušovat horninu i kov.

Sedmatřicetiletý Džáfar, muž s olivovou pletí a černým plnovousem, s pýchou sledoval, jak se jeho lidé činí. V minulosti úzce spolupracoval s fyziky, najatými Mahathirem bin Dahmanem. Vynalezli bezpečný a účinný způsob, jak s odpadem nakládat. Stěny kapitánského můstku Džáfarovy lodi byly ověšeny dokumenty Mezinárodní komise pro jaderný dozor, doporučujícími jeho postup.

Džáfar zůstal na místě, dokud nebyla práce hotová. Vysílačkou zavolal do kanceláře v Kuala Lumpuru a oznámil, že vše proběhlo úspěšně. Pak sešel dolů, aby posádce poděkoval a dal si oběd.

A aby se, jako vždy, potěšil chutným zákuskem.

Výsměchem všem těm prohlášením Mezinárodní komise pro jaderný dozor.

10 KAPITOLA

Darwin, Austrálie čtvrtek, 12.05

Královská nemocnice v Darwinu je jedno z nejlepších a nejmodernějších zařízení v zemi. Desetipodlažní bílá budova má jedinečné poslání. Jelikož obyvatelstvo, jemuž slouží, žije na rozsáhlém území, patří k rozmanitým rasám a je vystaveno působení tvrdých klimatických podmínek, nemocnice musí být schopná poradit si téměř s jakoukoli chorobou nebo zraněním.

Z lékařského hlediska si tam s Leem Tungem poradit dovedli, z psychologického hlediska však ne. Ani s tím, s čím se v Austrálii ocitl.

Automobil přijel k hlavnímu vchodu nemocnice. Z haly vyšel důstojník, mohutný muž s vlasy slámové barvy. Coffey nevěděl přesně, jakou hodnost Australského královského námořnictva důstojníkovy prýmky označují, avšak způsob, jakým si ten člověk vykračoval, napovídal, že by ta hodnost mohla být vysoká. Řidič, poddůstojník, oběhl vůz a otevřel dveře na straně, kde seděl Coffey. Když se důstojník blížil k autu, řidič zasalutoval.

„Pane Coffeyi, jsem George Jelbart,“ řekl muž; mluvil s výrazným australským přízvukem.

„Dobrý den, pane,“ odpověděl Coffey.

Jelbart pokračoval: „Díky, že jste přijel. Doufám, že let nebyl nějak moc nepohodlný.“

„Byl dobrý, až na to, že jsem málem shořel zvědavostí,“ odtušil Coffey.

„Prosím, to tajnůstkaření nám odpusťte. Dozvíte se, proč bylo nutné.“

„Tím jsem si jistý. Jde jen o to, že strašně nerad volám svému šéfovi s tím, že nevím, proč vlastně někam letím. Nevypadá to dobře… když jsme výzvědná agentura, a tak dál, však víte.“

„Chápu. Ještě jednou říkám – dozvíte se, proč to bylo nutné.“

Vešli do nemocniční haly, prošli kolem úrazového oddělení k výtahům a vyjeli do pátého podlaží. Na konci chodby ve tvaru písmene L stáli v pohovu po obou stranách jedněch dveří dva příslušníci námořnictva; na rukávech měli nášivky se symbolem sextantu. Coffeymu na jeho dotaz Jelbart vysvětlil, že nášivka označuje příslušníky námořní hydrografické služby. Oba námořníci měli pistole a jejich výraz dával najevo, že není radno si s nimi zahrávat.

Hydrografická služba a námořní rozvědka, pomyslel si Coffey. Na téhle záležitosti tedy společně pracují věda a kontrarozvědka. Potvrzovalo se tím to, co si po celou dobu myslel. Doufal jen, že situace není tak zlá, jak si představuje.

Když Jelbart došel k námořníkům, oba zasalutovali. Zasalutoval jim také a otevřel dveře. Uvnitř stála zástěna z olověného plechu, složená ze tří panelů. Byla podobná těm, jaké Coffey viděl v rentgenových laboratořích. Tomu, že tu ta zástěna je, se nedivil, avšak rozesmutnila ho. Za ní ležela lidská bytost.

Ve středu zástěny bylo malé okénko. Jelbart pokynem vyzval Coffeyho, aby se jím podíval. Coffey přistoupil k okénku a pozorně si prohlížel pacienta na lůžku. Měl olivovou pleť a působil dojmem svalnatého člověka. Do paže měl zavedenou infuzi, na obličeji kyslíkovou masku. Nahou hruď, ramena, paže, část obličeje a hlavy pokrývaly obvazy. K pažím a spánkům měl napojeno několik monitorů.

„Usuzujeme, že je ze Singapuru,“ řekl Jelbart.

„Podle čeho?“ zeptal se Coffey.

„Podle celkové fyziognomie. A taky měl na sobě oděv, jaký běžně nosí dělníci z doků v Keppel Harbouru. I jeho tetování – žralok a kotva – vypadá jako to, které si tam dávají dělat. Aspoň tedy tak soudíme podle toho, co nepoškodil oheň.“

„Aha. Jak se sem dostal?“

„Našel ho hlídkový člun Australského královského námořnictva. Držel se nějakých prken, asi ze sampanu, podle druhu dřeva a zakřivení prken. Na dvaceti procentech těla má popáleniny třetího stupně a v každé noze díru po kulce. Budete se divit, ale popáleniny ta zranění kauterizovaly, jinak by nejspíš vykrvácel. Než ho vyzvedli, byl ve vodě takových osm až devět hodin.“

„Měl štěstí, že ho vůbec našli,“ poznamenal Coffey.

„Štěstí – to je relativní pojem.“

„Jak to?“

„Naše hlídkové čluny jsou vybavené detektory radiace. Pátrají po těch, kdo by snad zkoušeli pašovat tou oblastí jaderné zbraně. A tady na našem příteli přístroje něco ukázaly.“

„Na něm, nebo na troskách?“

„Na obojím. Doktoři si nemyslí, že dostal smrtelnou dávku. Samozřejmě že se dělají testy, ale myslím, že nejvíc se dozvíme, až se probere. Vy prý znáte Briana Ellsworthe.“

„Znám.“

„Je dole v márnici, a s ním pár lidí od místní bezpečnostní služby, a taky tam mají kusy těch trosek. Tohohle člověka vykoupali, ale prkna chtějí nechat tak jak jsou, než se udělá analýza.“

„Takže to držíte v tajnosti.“

Jelbart přikývl.

„Už se někdo spojil se singapurskými úřady?“

„Ano. A doufáme, že nám ho pomůžou identifikovat.“

„Ale v jeho stavu převoz do Singapuru asi nepřipadá v úvahu,“ poznamenal vědoucně Coffey.

„Tak to je náhodou pravda,“ odtušil Jelbart. Natočil se ke Coffeymu a nyní mluvil jen šeptem. „Ale je to, jak říkáte, pane Coffey. Teď ho tu potřebujeme. Jestli měl něco společného s přepravou jaderných materiálů, nemůžeme si být jistí, kdo další v Singapuru by za tím ještě mohl taky být. Třeba členové vlády, armáda nebo někdo ze soukromého sektoru. Nechceme, aby se tomuhle člověku něco přihodilo, než ho vyslechneme.“

„Ale víte, že ho nemůžete zadržovat, když požádá, aby byl propuštěn,“ upozornil Jelbarta Coffey. „Byl nalezen v mezinárodních vodách, a pokud je vám zatím známo, nespáchal žádný zločin, ví se jen to, že se jedná o oběť.“

„To vím. Teď si promluvíme o faktech. Tou oblastí prochází nejvýznamnější světová trasa pro přepravu jaderných materiálů. Vaše vláda vede válku proti možným jaderným teroristům zde, v Africe i na Blízkém východě. Ale veškeré pokusy přepravu podobného zboží zarazit – to je práce, která leží na nás. A není lehká. Tam, kde se nenajdou stopy radiace nebo kde nejde o již známé pachatele, nemáme oprávnění vstoupit na palubu nějaké lodi, pokud se nalézá na širém moři. Pobřeží je ještě další problém, tam nám hlídání zabírá spoustu času a vyžaduje si hodně prostředků. Nevím, co zjistíme ohledně tohohle člověka. Oblast, kde ho nalezli, propátrávají letecké a námořní hlídky. Hledají další zbytky trosek, zatím se ale nic nenašlo. Po pár hodinách ve vodě se radiace z nich může rozptýlit a trosky voda roznese tak, že detekce bude hodně obtížná.“

„Co jiné lodě, které mohly v té oblasti být?“

„Prověřujeme rozpisy, radioprovoz a dokonce hovory z mobilů uskutečněné před svítáním. Podle mínění lékaře ten člověk utrpěl svá zranění kolem čtvrté nebo páté hodiny ráno. Možná že něco viděli nebo slyšeli lidé na některé jiné lodi. Ale předpokládáme, že v tom případě by to už někdo hlásil.“

Coffey přikývl. „Ovšem jestli se tam dělo něco protizákonného, společníci tohoto člověka by se drželi stranou od ostatních lodí.“

„To nejspíš,“ souhlasil Jelbart. „Musíme vzít v úvahu ještě další scénář. K nehodě došlo nedaleko Ryder Ridge, to je oblast, kde se ukládá jaderný odpad. Je tu vzdálená možnost, že se tenhle člověk a jeho společníci pokusili něco z toho materiálu sebrat.“

„V sampanu?“ namítl Coffey.

„Řekl jsem ‚vzdálená možnost‘, ne pravděpodobnost‘,“ zdůraznil Jelbart. ‚A tím se dostávám k tomu, oč tu podle mého názoru jde. Že převáželi nějaký jaderný materiál a došlo k přepadení. Možná taky, že se pokazil nějaký kšeft. Anebo moc hnali motor a ten se přehřál. Ale potřebujeme se dozvědět víc, takže si tu toho člověka budeme muset nechat tak dlouho, dokud si s ním nepromluvíme.“

Coffey pohlédl na bezvědomého. „Tak co vlastně po mně chcete? Abych ignoroval jeho práva?“

„Zapojit do toho vás byl nápad pana Ellsworthe. Nevím, co chce, abyste udělal. Ale říkám vám, pane Coffey, že tohle mě vyděsilo. V minulosti jsme už zadrželi náklad, ze kterého jsme měli těžkou hlavu. Součásti jaderných zbraní. Padělané propustky pro vstup údajných jaderných vědců. Nákresy jaderných elektráren, zdejších i v zahraničí, včetně tras používaných pro převoz vyhořelého paliva. Tohle je ale poprvé, co jsme narazili na jasný důkaz o přítomnosti radioaktivních materiálů blízko našich břehů.“

„Hlavní je, že jste ho objevili.“

„Šťastnou náhodou.“

„Přesto… teď aspoň víte, kterým směrem se zaměřit. Když prozkoumáte ty trosky, budete vědět, po čem se dívat – o jaký typ plavidla šlo, odkud připlulo. Tenhle člověk třeba nic neví. Nemůžete s ním zacházet jako s nějakým mozkem teroristů.“

„Pane, nemůžeme s ním zacházet, jako kdyby jím nebyl,“ opáčil Jelbart. „Víte, co po vás chci, pane Coffey? Chci po vás, abyste uvážil práva dvaceti milionů obyvatel Austrálie, a bezpočtu milionů lidí žijících na zeměkouli. Chci po vás, abyste uvažoval o jejich právu žít na území bez jaderného terorismu.“

„Lidé by měli žít bez jakéhokoli druhu terorismu.“ Coffey pokývl hlavou k muži na lůžku. „Do toho patří i státem podporovaný terorismus, jak fyzický, tak psychologický.“

„Nikdo mu neublíží,“ hájil se Jelbart. „A i tohle je něco, co byste měl vzít v úvahu. Zacházení, jakého se mu tady dostane po dobu, kdy zůstane naším hostem, bude vždycky lepší než to, co by s ním udělali v Singapuru. Tamní vláda si informace vynutí, ve vězení ho budou bít nebo ho zdrogují, jen aby se k nim dostali. A jestli ho někdo bude chtít umlčet, tak to taky udělá.“ Jelbart pohlédl na hodinky. „Řekl jsem panu Ellsworthovi, že vás k němu přivedu, takže navrhuju, abychom teď šli dolů. Každou chvíli by měl dorazit někdo ze Singapuru.“

Oba se vrátili k výtahu.

Coffey si připadal rozpolcený. Teoreticky nemůže nesouhlasit s ničím z toho, co Jelbart řekl, prakticky však nemůže jen tak ignorovat slova Calvina Coolidge, která se naučil zpaměti. Citát je zapsán na pamětní desce v jedné posluchárně právnické fakulty Kalifornské univerzity, kde Coffey studoval. Zní: „Lidé mluví o právech daných přírodou, já však vyzývám vás všechny, abyste ukázali, kde v přírodě nějaká práva existovala, nebo kde se uznávala, dokud pro jejich vyhlášení a ochranu nebyla vytvořena a náležitě promulgována soustava zákonů.“

Jelbart se mýlí. Přizpůsobte si zákon a utrpí práva všech lidí.

Coffey však byl dobrý právník. A jako takový nemohl neuvažovat o tom, jestli v tomto případě přece jen neexistuje v zákoně nějaká díra. Jaderný terorismus, dokonce jeho pouhá hrozba ubíraly na jeho ochotě nějak tohoto člověka chránit. Ze spojení lidská práva se vytrácelo slovo lidská.

11 KAPITOLA

Darwin, Austrálie čtvrtek, 12.17

Vrtulník Iroquois, patřící Australskému královskému námořnictvu, v němž letěla technická pracovnice námořní obrany majorka Monica Lohová z Velitelství pobřežních sil COSCOM námořnictva Singapurské republiky, přistál v Královské nemocnici v Darwinu. Normálně zde přistávaly záchranné vrtulníky, kterým tu říkali Rescue Birds, přivážející pacienty z oblastí kolem Darwinu. Sto šedesát osm centimetrů vysoká Monica Lohová, bývalá důstojnice výzbrojného pyrotechnického útvaru, šla několik kroků před dvěma ještě menšími techniky námořní obrany, kteří ji doprovázeli. Loď, na níž Lohová pracovala, minolovka o výtlaku 360 tun, byla dosud na moři. Vrtulník Jelbart vypravil proto, aby se Lohová dostala do darwinské nemocnice co nejrychleji.

Brian Ellsworth poslal naskenovanou fotografii a otisky prstů zraněného námořníka do oddělení Pobřežní policejní stráže v singapurském komplexu Tanjung Pagar. Požadoval veškeré informace, které Pobřežní policejní stráž může o dotyčném sdělit. Jedná se o Leeho Tunga, bývalého námořníka zapsaného do posádky kontejnerové lodi Pán oceánu. Pobřežní policejní stráž chtěla vědět, nač Ellsworth tyto informace potřebuje. Sdělil jí to, a současně přidal i pozvání, aby se někdo od COSCOM připojil k vyšetřování. Protože Lohová měla zkušenosti s uvedenou oblastí a rovněž s výbušninami, Pobřežní policejní stráž poslala do Darwinu ji. Naposledy měla s australskými úředními místy něco do činění před třemi lety, kdy se obě země připojily k malajsijským úřadům, provádějícím razii v jakémsi skladišti na malajsijském pobřeží. Přitom byl rozbit gang zhotovující pirátská DVD, o němž australský Úřad pro ochranu filmové tvorby a videa prohlásil, že hollywoodské producenty ročně připraví o víc než pětadvacet milionů dolarů.

Každý chce být v šoubyznysu, pomyslela si tehdy trpce. Aby se razie uskutečnila, Lohovou její nadřízení odvolali ze současně probíhajícího vyšetřování prováděného ministerstvem vnitra. Vyšetřování se týkalo libanonské gerilové skupiny Hizballáh, která prováděla nábor mezi singapurskými muslimy. Skupina se zabývala špionáží proti americkému a izraelskému velvyslanectví v Singapuru. Singapurští muslimové naštěstí došli k názoru, že se jim to riziko nevyplatí, a od libanonské skupiny se distancovali, ještě než se operace uskutečnila. Lohové a jejím dvěma asistentům přišli naproti dva námořníci první třídy Australského královského námořnictva a dovedli je k zadnímu vchodu do nemocnice. Návštěvníkům bylo sděleno, že na místo, kde jsou uloženy „jednotlivé předměty“, je dopraví služební výtah.

Byl to zvláštní pocit, být zase na pevné zemi. Monica Lohová byla zvyklá na pohupování i otřesy minolovky, na níž strávila hodně času. I let ve vrtulníku byl příjemnější než chůze po nehybném asfaltu. A také pro ni bylo nezvyklé být na slunci. Když celá osmadvacetičlenná posádka pátrala po minách, ona v oddělené sekci lodi prováděla elektronickou špionáž. Když zachytila něco neobvyklého, byl na místo vyslán policejní nebo vojenský oddíl, aby situaci prošetřil.

To, že zde se děje něco zcela opačného, ji nepřekvapovalo. Čtyřiatřicetiletá Lohová nesdílela názor mnoha svých kolegyň, které na nomenklaturu námořnictva Singapurské republiky nahlížely jako na diskriminační, protože u důstojnic se ve spojitosti s označením jejich hodnosti zdůrazňoval ženský rod, kdežto o mužských důstojnících se mluvilo jednoduše jako o námořních důstojnících. Lohová s tímto názorem nesouhlasila proto, že byla upřímně přesvědčena o tom, že muži takovéto rozlišování používají pouze z určitého důvodu – aby se měli kam obrátit, když jde do tuhého. Tak jako nyní. Vendesan, její otec, byl důstojníkem singapurského Kriminálního vyšetřovacího oddělení, specializoval se na shromažďování zpravodajských informací o mocných tajných organizacích, které provozovaly herny, organizovaly prostituci a obchod s drogami. Její otec byl velmi chytrý, kdykoli však nevěděl kudy kam, radil se s manželkou. Často se stávalo, že Monica ležela v posteli a poslouchala jejich rozhovory. Nurdijana, její matka, byla učitelka. Většinou nacházela pro otcovy problémy rozumné řešení. Stejně tomu bylo s námořními důstojnicemi. Když zklamal samčí řev a potřásání hřívou, lvi námořnictva Singapurské republiky vyslali do akce bystřejší, lstivější lvice.

Ne že by její otec byl takový. Ten ženy respektoval. A choval v úctě intelekt. Úředními jazyky v Malajsii jsou čínština, malajština, tamilština a angličtina a on hovořil všemi těmito jazyky. Trval na tom, aby se je Lohová učila již ve škole. On sám ji naučil japonsky.

„Zbraně mohou pokořit, často ale za vysokou cenu,“ řekl jí kdysi. ‚Jazyky naopak mohou infiltrovat a vládnout, a používají-li se správně, dávají ti převahu nad skupinami i nad jednotlivci.“

Její otec byl toho důkazem. Než odešel do výslužby, působil v Kriminálním vyšetřovacím oddělení pětačtyřicet let.

Singapurci a jejich doprovod vstoupili do prostorného výtahu a sjeli dvě podlaží dolů. Hned za dveřmi byl kovový stolek a za ním seděl strážný. Vedle něj stál vyšší důstojník darwinské policie. Když ho Lohová míjela, smekl čepici na pozdrav. Nemít na sobě uniformu, považovala by to za roztomilé, takhle však dost dobře nevěděla, co si o tom myslet, dala by přednost zasalutování. Márnice byla o několik kroků dál. Strážný otevřel bzučákem dveře a vpustil je dovnitř. Oba námořníci první třídy zůstali venku.

Márnice měla rozměry šest a půl krát šest a půl metru. Na levé straně byly mrazicí boxy s dvířky z nerezové oceli, na pravé pak police s chemikáliemi, nástroji a elektronickými přístroji. Vzadu byly dvoje dveře, uprostřed místnosti stála řada pojízdných stolků. Několik z nich bylo zakrytých pruhy tmavé látky. Lohová předpokládala, že látka je opatřená vrstvičkou olova a pod ní že jsou zbytky člunu.

V jasně osvětlené místnosti byli ještě čtyři další lidé. Jeden z nich rázně pokročil dopředu a představil se. Byl to Brian Ellsworth, plešatějící člověk malé, zakulacené postavy. Měl na sobě černý trojdílný oblek a se svým bledým obličejem vypadal, jako kdyby se tak ustrojil na svůj vlastní pohřeb. Představil také důstojnického zástupce George Jelbarta, právníka Lowella Coffeyho III. z Národního krizového střediska ve Washingtonu, D.C. a doktorku Maud Forveyovou, profesorku fyziky z Univerzity Severního území.

Lohová představila sebe a své dva pobočníky.

„Rád bych vám poděkoval, že jste přišli,“ pokračoval Ellsworth. „Upřímně řečeno, nevíme přesně, co nám to tu vlastně spadlo do klína. Doufáme, že vy nám dokážete pomoci.“

„Dostali jste údaje od Policejní pobřežní stráže,“ podotkla Lohová.

„Ano, dostali, zrovna teď. Děkuju vám,“ řekl Ellsworth. „Naši lidé už prověřují, jestli nejsou o panu Tungovi nějaké další informace.“

„Ráda bych se na něj podívala.“

„Za chvíli vás vezmeme do jeho pokoje,“ odpověděl Ellsworth. „Nejdřív, pokud proti tomu nic nemáte, bychom ale rádi věděli, jestli nám nebudete moci něco povědět o těch troskách vyzvednutých z moře. Jak jsme vyrozuměli, na moři sloužíte už deset let.“

„Ano, správně.“

„Pan Jelbart si myslí, že pocházejí ze sampanu, ale nejsme si jistí,“ pokračoval Ellsworth. „Mimochodem, doktorka Forveyová je zkontrolovala, jestli nejsou radioaktivní. Vykazují hodně nízký stupeň, při krátkodobé expozici naprosto neškodný. Ale i tak s nimi nic nedělejte bez patřičného vybavení.“

Lohová přistoupila ke stolkům. Doktorka Forveyová si natáhla žluté rukavice a zvedla jeden konec poolověného pruhu látky. Lohová pohlédla na ohořelé kusy prken.

„To je borovice z Fučou,“ řekla.

Jste si jistá?“ zeptal se Ellsworth.

„Absolutně. Číňané z ní dělají sampany mu-čch‘.“

„Najdou se takové někdy v Singapuru?“ zajímal se Jelbart.

„Občas. Většinou se ale používají k říční plavbě.“

„Proč?“ zeptal se Ellsworth.

„Mu-čch‘ jsou velmi nízké a snadno proplují pod většinou mostů.“

„Mají motory?“ zeptal se Jelbart.

„Můžou mít.“

„Tenhle ho zřejmě měl,“ podotkl Ellsworth. „Otázkou je, proč s něčím takovýmhle plout v noci uprostřed Celebeského moře?“

„Pirátství. V Jihočínském moři se k tomu sampany používají.“

„To by dávalo smysl,“ souhlasil Jelbart. „Protože jsou nízké, dají se na obzoru zpozorovat jen stěží, a bylo by sotva možné zachytit je radarem. Když piráti počkají, až padne noc, můžou k nějaké lodi tiše doveslovat.“

„Přesně tak to dělají,“ potvrdila Lohová.

„A lze použít sampan k pašování?“ zeptal se Ellsworth.

„To není obvyklé, pro nějaký náklad na něm není dost místa. A zatížený by nebyl moc k užitku. Paní doktorko, mohla byste ten kryt zvednout trochu výš?“

Doktorka Forveyová tak učinila. Lohová trosky dlouhou chvíli zkoumala.

„Je tu něco jiného,“ řekla. „Nemyslím, že tyhle trosky jsou důsledkem výbuchu dieselového motoru.“

„Podle čeho tak soudíte?“

„Motor je umístěný na zádi, a zakřivení těchhle prken napovídá, že pocházejí z přední části. Aby došlo k tomuto druhu poškození, muselo by něco explodovat hodně blízko těch prken. A zvláštní je i struktura na hranách těchhle kusů dřeva. Exploze paliva dřevo jakoby rozštípe, roztříští, takže vznikají ostře ohraničené trhliny s třískami. Tohle dřevo vykazuje známky rozdrcení.“

„A to znamená co?“ zeptal se Jelbart.

„Že na palubě byla silná trhavina. Během několika posledních let se objevila hlášení o bandě pirátů, kteří umísťují na trupy lodí výbušniny. Vyhrožují, že loď zničí, pokud jim posádka nevydá svůj náklad.“

„A je o těch pirátech známo něco víc?“ vyptával se dál Jelbart.

„Ne. Vždycky zaútočili v noci, a když sdělovali své požadavky, drželi se stranou. Rukojmím, které vzali, buď navlékli kuklu, nebo je zabili. Dá se předpokládat, že k těm přepadením mohli použít sampan.“

Jak si přebírali lup?“

„Hotové peníze a šperky se uložily do záchranného člunu, někdy do vaku, a některý z pirátů pro ty věci doplaval.“

„Tohle by nebyl zrovna vhodný způsob, jak přepravovat jaderné materiály,“ podotkla doktorka Forveyová. Opatrně spustila těžkou látku zpátky přes roztříštěné kusy dřeva.

„Tím se potvrzuje domněnka, že jde o stejnou skupinu pirátů,“ ozval se Coffey.

„To zjistíme jedině tak, že si promluvíme s člověkem, který explozi přežil,“ prohlásila Lohová. „A to bych ráda udělala co nejdřív.“

Je v bezvědomí,“ upozornil ji Ellsworth.

„Tak ho budeme muset přivést k vědomí,“ opáčila Lohová.

„Důstojnice Lohová, takovou věc budeme muset prohovořit s lékaři,“ prohlásil Ellsworth.

Lohová na něj vrhla hněvivý pohled. „S jeho lékaři si to můžete prohovořit vy“ pronesla rozhodným tónem. Já tu jsem proto, abych zjistila, jak se stalo, že jakýsi sampan a jeden člen jeho posádky byli vystaveni radioaktivnímu záření.“

„Můžeme se pokusit udělat obojí,“ navrhl diplomaticky Coffey.

Lohová se otočila a vykročila ke dveřím. Zde už nebylo nic, co by se dalo ukořistit.

Lvice pokračovala v lovu.

12 KAPITOLA

Celebeské moře čtvrtek, 13.08

Jachta se chystala stočit na jih do Moluckého moře. Kapitán Kannaday si zavolal Johna Hawkea do své kajuty. Za patnáct minut šéf ostrahy zaklepal na úzké dveře a vešel dovnitř.

Kannaday seděl u malého stolku s roletou, stojícího při stěně na levoboku. Tenhle kus nábytku pocházel z osmnáctého století. Ležely na něm mapy v plastových obalech s různými značkami provedenými mastnou tužkou, vedle notebook s navigačními údaji. Kannaday si připadal jako kapitán nějaké fregaty nebo velrybářské lodi, přenesených ze starých časů do přítomnosti. Často přemítal o tom, kolik asi jejich posádek se zabývalo také přepravou kontrabandu. Tehdy tím kontrabandem mohli být otroci, zbraně nebo opium.

Hawke za sebou zavřel. Pruh jasného světla, přicházející sem kajutním okénkem, se pohyboval s tím, jak se jachta pohupovala. V jednom okamžiku zářivý sluneční paprsek dopadl na Hawkeův úzký obličej. Hawke ani v přímém slunci nezamrkal. V příštím okamžiku se jeho obličej ponořil do ostře ohraničené tmy. Hawke si sňal sluchátka a zavěsil si je přes rameno.

Vedle lůžka stálo plátěné palubní lehátko. Kapitán Hawkea nevyzval, aby se posadil, natočil se k němu i se židlí.

„Že jste si ale dal na čas,“ řekl.

„Měl jsem práci s opravami,“ poznamenal Hawke.

Jeho hlas zněl jako sprška mořské vody. Byl hebký a zároveň jakoby hladce prostupný jako ta sprška, kombinace rozvláčného domorodého přízvuku po matce a zpěvavého zabarvení po kanadském otci.

Vzala-li se v úvahu nehoda, která je postihla, zněl ten hlas rovněž až znepokojivě sebevědomě a bezstarostně.

„Jak to vypadá s laboratoří?“ zeptal se Kannaday.

„Díra je zavařená, nic tudy neproniká.“

„Nevniká tudy mořská voda, nebo neuniká záření?“

„Ani jedno ani druhé,“ odpověděl Hawke. „Ale poškození zpracovacího zařízení je rozsáhlé.“

„Chcete tím říct, že materiály nestačíme zpracovat, než dorazíme do Cairnsu?“

„Tak, správně,“ odpověděl Hawke. Okamžik mlčel, potom dodal: „Ještě něco?“

„Ano. Nezdá se, že byste byl nějak moc vyvedený z míry.“

„To, co se stalo, změnit nemůžu.“

„Šéf nikdy nechtěl, abychom s nákladem připluli do přístavu,“ připomněl mu Kannaday.

„Jediná možnost tedy je vyhodit ty sudy do moře,“ odtušil Hawke. „Už jsme rádiem vyslali žádost o nové zařízení. Bude v sídle, až tam dorazíme. Připlujeme tam, zařízení naložíme a zase odplujeme.“

Kannaday se nedal odradit. „Určitě nejsou jiné možnosti?“ zeptal se. „Nedá se něčím dočasně nahradit?“

„Poškození je rozsáhlé. Můžete si vzít ochranný protiradiační oděv a jít se do laboratoře podívat sám.“ Hawke sňal soupravu z ramene a podával ji kapitánovi. „Nebo zavolejte doktoru Mettovi a zeptejte se přímo jeho.“

„Ptám se vás,“ opáčil Kannaday.

„Ptáte? Vypadá to spíš, jako kdybyste mě obviňoval.“

„Možná se cítíte vinen,“ podotkl Kannaday. „Co tedy přesně máme za problém?“

Hawkeovy málem nešťastné oči nehnutě spočinuly na kapitánovi. Přendal si sluchátka zpátky na rameno. „I jen pro hrubé zpracování je nutná kyselina dusičná, aby vyhořelé články rozpustila,“ odpověděl. „Exploze poškodila všechny kontejnery. Taky potřebujeme funkční odstředivku, abychom zbylé materiály separovali na dceřiné produkty. Exploze nadělala zuby v otočných ramenech, nebudou se správně otáčet. Náš partner očekává kilo a půl obohaceného uranu ve formě pelet, bude jich zhruba tři sta padesát. Když materiál nedokážeme destilovat, nemůžeme ho předat našemu partnerovi a on svým zákazníkům.“ Hawke se odmlčel. Zdálo se, že se ho zmocňují neklid a zlost. „A cítím povinnost ještě dodat, kapitáne, že posádka považuje za štěstí, že se ještě držíme na vodě.“

„V tom s vámi souhlasím, pane Hawke. Ale moc se mi nelíbí, že mluvíte o štěstí.“

„Udělali jsme veškerá rozumná protiopatření,“ prohlásil důrazně Hawke.

„Zjevně ne,“ opáčil Kannaday. „Trup dostal trhlinu.“

„Tak ještě jednou – zavolal jste si mě proto, abyste mi tu dával kapky?“

„Ne, pane Hawke. Po pravdě řečeno důvod, proč jsem vás požádal, abyste sem přišel, se týká něčeho jiného. Rád bych, kdybyste rezignoval na místo velitele ostrahy.“

Světlo, přeskakující z místa na místo, dopadlo na Hawkeův obličej. Jeho výraz se v několika okamžicích změnil, Hawke už nevypadal nedůtklivě. Spíš jako kdyby ho to, co Kannaday řekl, pobavilo.

„Čekáte snad, že kvůli tomu, co se stalo, nalehnu na meč?“

„To jste řekl vy, ne já,“ odrazil ho Kannaday.

„Ale žádáte to.“

„Zastihli nás nepřipravené. Ti lidé, co nás přepadli, nebyli žádní nováčci. Musely existovat nějaké zprávy o dřívějších přepadeních.“

„To je docela dobře možné,“ připustil Hawke. Pobavený výraz se vytratil stejně rychle, jak se objevil. Hawkea se nyní zmocňovala zlost. „Ale když se naši hackeři nabourávají do utajených informací, pokaždé riskují, že po sobě zanechají stopy. Pokaždé, když někomu zaplatíme za to, že se podívá do policejních záznamů o určité mořské trase nebo přístavu, pouštíme mezi sebe někoho dalšího. Vypořádat se s jedním či dvěma odpadlíky, pokud se vůbec nějací ukážou, je rozhodně účinnější a bezpečnější.“

„To je výmluva, ne odpověď,“ odtušil Kannaday. „Chci vaši rezignaci.“

„A když odmítnu?“

„Pak budete funkce zbaven.“

„S šéfovým souhlasem, nebo bez něj?“

„Až připlujeme do zálivu s těmi sudy nezpracovaného jaderného materiálu na palubě, šéf nebude zpochybňovat, co jsem udělal.“

Hawke pokročil dopředu. Jste si tím jistý, kapitáne? Pracuju pro něj, ne pro vás.“

„Šéf nemá rád chyby,“ prohlásil Kannaday. „Postaví se na mou stranu.“

„Proto, že jste kapitán?“ nedal se Hawke.

„Proto, že dbám o jeho zájmy.“

„Aha, rozumím. A tohle vaše přesvědčení nemá co dělat s tím, že patříte k čisté rase?“

„Ta s tím nemá co dělat.“

„Proto, že to říkáte?“

„Proto, že je to pravda!“ odsekl Kannaday. „Nikdy jsem vás neposuzoval podle toho, odkud pocházíte.“

„Ale při tom svém slyšení u šéfa mu budete tvrdit, že jsem byl nedbalý a že jsem nespolupracoval,“ prohlásil Hawke. „To je to vaše bělošské uvažování, hned jste se závěrem hotovi. Nedbalost a neochota spolupracovat jsou tam, kde jde o domorodé Australany, obvyklá obvinění. Dokonce by se vám mohlo povést přesvědčit ho, aby vám uvěřil. Přítelem domorodých Australanů ani zastáncem jejich zájmů a záležitostí on nikdy nebyl.“

„Váš původ nemá s mým rozhodnutím co dělat,“ opakoval neústupně Kannaday. „Zklamal jste v tom, za co zodpovídáte. A to si nemůžeme dovolit. Dostanete plat za týden, který jste si doteď odpracoval. Měl bych dodat, že je to značná částka. Když rezignujete, budete moci řídit ostrahu při jiné operaci. Tohle zde vaši kariéru neovlivní.“

Hawke vyňal z pouzdra wommeru. Šipky dlouhé deset centimetrů měl v uzavřeném váčku, zavěšeném vedle pouzdra. Kannaday zůstal klidný, v kajutě nebylo dost místa na to, aby Hawke mohl zbraň použít. A tyč nebyla ani dost pevná, ani dost tlustá, aby mohla posloužit jako hůl.

„Rezignovat odmítám,“ prohlásil Hawke. Jeho hlas i linie čelisti jako kdyby měly v sobě ocel. „No… jak teda teď své rozhodnutí prosadíte?“

„Taky mám zbraně,“ odtušil Kannaday. „A k tomu lidi, kteří je použijí. Víc lidí než vy.“

„Máte námořníky,“ opáčil Hawke. „Já mám zabijáky.“

„Polovička z nich jsou domorodci, polovička bílí. Jak můžete vědět, že se při nějakém střetu neobrátí jedni proti druhým?“

„Moji lidé jsou mi věrní.“

„Vaši lidé? Ti vaši zabijáci pořád ještě pracují pro šéfa, a budou chtít dostat zaplaceno. Teď se kliďte. Musím Indonésany informovat, že ráno na setkání nebudeme. Dohledem nad bezpečnostními operacemi pověřím jednoho ze svých lidí, pana Henricksona. Vy si můžete dělat na lodi, co chcete, pokud slíbíte, že neprovedete nějakou nepravost.“

„Své funkce se nevzdám,“ prohlásil Hawke.

„Pak vás jí teda zbavuju.“ Kannaday vstal a pohlédl na wommeru. „A jestli pomýšlíte na to, že si to se mnou vypořádáte osobně, tak s takovými opičáky, jako jste vy, jsem se v životě už kolikrát dostal do křížku. Na ostrovech, v barech a zapadlých uličkách, na lodi i na břehu. A byli to jiní ‚jestřábi‘ než vy, ne takoví, za jakého se snad podle svého jména považujete.“

„Opičáci,“ pronesl Hawke opovržlivě.

„Jo. Otravní prevíti. A teď zmizte, než vás vyhodím.“

‚Jako nějaké svinstvo,“ poznamenal Hawke.

Kannaday už toho měl dost. Dneska si každý myslí, že ho někdo utiskuje. Chystal se popadnout Hawkea za ramena. Hawke trhl wommerou, jako kdyby natáhl kohoutek brokovnice. Horní čtvrtina tyče odskočila a pod ní se ukázala téměř třináct centimetrů dlouhá, tenká ocelová čepel, ostrá jako břitva. Hawke jí vyrazil dopředu a přitlačil ji do měkké tkáně těsně pod Kannadayho hrtanem. Čepel směřovala vzhůru; Hawke tak Kannadayho donutil, aby vystoupil na špičky. Kannaday netušil, že se ve wommeře skrývá čepel nože. Připadal si jako pitomec, a ten pocit byl horší než připadat si bezmocný. „Už se nikdy neopovažte mě napadnout!“ řekl Hawke. „Nejsem váš pes… ani opičák.“

Kannaday neřekl nic. V takovýchto okamžicích je lepší naslouchat než mluvit. Získají se tím jak informace, tak čas.

„Možná mluvíte pravdu,“ hovořil dál Hawke. „Možná mě opravdu nenávidíte kvůli mně samotnému, ne kvůli tomu, jaký mám původ. Anebo jste si jen chránil zadek, jako ostatně už dřív. Aby bylo jasno – než jsem se k tomuhle upsal, udělal jsem si takový malý průzkum; našel jsem si váš životopis. Vím o soudním sporu, který proti vám vedl váš bývalý partner pan March, když jste změnil mezinárodní registraci jeho lodi a ukradl mu ji. Před soud vás nedostal, protože vás nemohl najít. Vím o padělatelích, které jste v Aucklandu zradil, abyste se zachránil před obviněním z pašování, a vím i o manželce, kterou jste opustil v Sydney. Šéf potřeboval někoho, kdo by se po téhle trase plavil, a vy jste byl pro tu věc ten nejvhodnější pacholek. Takže jsem taky věděl, že by byla chyba nějak moc vám důvěřovat.“

Hawke se zapřel do wommery. Kapitán ucítil bodnutí do hrdla. Couvl ke stolku s roletou, Hawke pokročil za ním. Na Kannadayho kalhoty pomalu kanuly husté kapky krve. Již před Hawkeovým příchodem kapitán počítal s tím, že by ho velitel ostrahy mohl napadnout. V zásuvce stolu sice měl pětačtyřicítku, nyní však stál až u samé zásuvky a nemohl ji otevřít.

„Ptal jste se, proč jsem se opozdil; takže – mluvil jsem se svými lidmi. Můžou klidně být bílí nebo barevní, pane Kannaday, ale vědí, co je to loajalita. A taky vědí, co znamená slovo nutnost. Když se ocitnou pod palbou, a přitom nemůžou svým společníkům důvěřovat, nepřežijí. Takže tohle je můj návrh: dovolím vám nechat si svou loď i velení. Jestli vás šéf propustí, odmítneme plavit se s někým jiným. Šéf nebude chtít přijít o nás oba.“ Hawke přistoupil blíž, na čepel však nepřitlačil. „Tu nešťastnou událost společně spravíme. Klíčem k tomu, abyste vy osobně přežil, kapitáne, není hledání obětního beránka. Je jím spojenectví s jestřábem. S někým, kdo na vás dokáže dávat pozor.“

„Máte mě na zemi a hrot meče na mém hrdle,“ zachraptěl teatrálně Kannaday. „Nedal jste mi žádnou možnost volby.“

„A vy mně snad ano? No, tak jak se teď pod tím mečem cítíte?“ Krev nyní tekla víc. Kannaday pomyslel na to, že se pokusí vytrhnout wommeru Hawkeovi z ruky. Hawke zřejmě jeho myšlenky uhádl.

„Rozmyslete si to,“ varoval. „O našem sporu se nikdo nemusí dozvědět. Až se sejdete s šéfem, řeknete mu, že to zranění máte z boje. Možná že si vás za to bude dokonce víc vážit. Já svým lidem povím, že jste mi ničím nevyhrožoval, jenom že jsme se jednoduše dohodli, co šéfovi řeknete. Zranění si můžete zakrýt límcem roláku.“

„Rozumím. A mezi námi bude všechno jako dřív.“

„Ano, bude. Nemusím vám být po chuti ani já, ani naše úmluva. To, co jsem říkal, ale berte jako nutnost. Však to přežijete.“

Hawke ustoupil dozadu. Tlak čepele maličko povolil a za okamžik Hawke ostří oddálil úplně. Učinil tak úmyslně, bezpochyby jako projev důvěry. Nebo možná sebedůvěry. Obojí se často navzájem propojuje.

Kannaday vytáhl z kapsy kapesník a drobnými pohyby si osušil krev, prýštící z nehluboké rány. Odstoupil od stolu. Už mohl sáhnout po pětačtyřicítce. Hawke ho napadl a Kannaday měl zranění jako důkaz. A jako další důkaz i tu zbraň.

Pouzdro na wommeru měl Hawke připevněné k opasku tenkým koženým řemínkem. Nasadil na zbraň kryt a zastrčil ji zpátky za opasek. Pak se otočil a pomalu vykročil ke dveřím.

Kannaday se nyní mohl snadno dostat k pistoli. Hawke to očividně věděl také, musel mít podezření, že kapitán má v kajutě zbraň. Ale vyřídit Hawkea až nyní by znamenalo zastřelit ho zezadu. Kdyby ho zabil takhle, určitě by se proti němu obrátili i jeho vlastní námořníci. Pochopí sebeobranu a nutnost udržovat kázeň, ne však zbabělost.

Hawke se u dveří zastavil. Otočil se naplno ke kapitánovi. „Chtěl jste ještě něco?“

„Ne.“

Hawke okamžik vyčkával, pak sáhl za sebe, otočil knoflíkem dveří a vyšel ven.

Kannadaymu poklesla ramena. Teprve nyní si uvědomil, jaké napětí se ho zmocnilo. Podíval se na kapesník. Byl plný krvavých skvrn. Přitiskl jej znovu na ránu a šel si pro brašnu první pomoci. Měl ji v zásuvce v nohách lůžka a u ní i láhev skotské. Otevře ji, jen co si ránu zalepí.

Byl otřesený. A také měl na sebe zlost, že Hawkea podcenil. Ten člověk se umí postavit věcem tváří v tvář. Má odvahu. A ví, co chce: skoncovat s touhle srážkou tak, aby v Kannadaym zůstal pocit, že je něco méně než kapitán. A než muž.

Posadil se na lůžko, aby si ránu vyčistil a ovázal. Upřel oči na zrcátko ve víku brašny. Rána měřila asi šest milimetrů. Nyní již krvácela méně, byla však hluboká. Až na dno jeho důstojnosti.

Sňal víčko z krabičky s dezinfekční mastí. Uvažoval o tom, že tak úplně naprázdno z toho přece jen nevyšel. Kdyby se býval s Hawkem takhle nestřetl, nedalo by se zaručit, že ten člověk bude stát při něm. Kannaday si však umínil jedno: jestli se John Hawke za něj nepostaví, až dojde na setkání s Jervisem Darlingem, Hawkea nezachrání ani smysl pro čest, ani jeho pýcha. Kannaday ho oddělá kdykoli a jakkoli to půjde.

I kdyby to znamenalo střelit ho do zad.

13 KAPITOLA

Washington, D.C. čtvrtek, 23.09

„Připadám si jako v zemi Oz,“ pronesl Coffey do svého mobilního telefonu.

„Však tam taky jste,“ odtušil Hood.

Já nemyslím tu přezdívku, ale tu druhou, se Smaragdovým městem,“ opáčil Coffey. „Tu, kde člověk, který není z toho města, po něm chodí s prapodivným spolkem postav a hledá něco, co se opravdu nedá hned tak nalézt.“

Hood byl v kanceláři sám. Bob Herbert a Mike Rodgers právě odešli domů, jejich podřízení však dál pátrali po zpravodajských informacích. Usilovně hledali něco, co by je dovedlo k poznatkům o radioaktivních materiálech, které se v dané oblasti postrádají nebo se tudy přepravují. Zatím nenarazili na nic nového ani relevantního. Jak Herbert ještě před odchodem prohlásil, v tomto obchodování se často angažují vlády nebo jejich součásti. Na rozdíl od jednotlivců ovšem takové země jako Čína nebo Ukrajina dovedou svou činnost velmi dobře skrývat.

„Teď stojím v chodbě, na které je nemocniční pokoj toho piráta,“ pokračoval Coffey. „Zrovna šli dovnitř tři lidé, jeden z nich je Brian Ellsworth. Dočtete se o něm v mých souborech. Druhý je důstojnický zástupce George Jelbart z Námořního zpravodajského centra, třetí je technička, námořní důstojnice Monica Lohová ze singapurského velitelství pobřežních sil.“

Coffey jména hláskoval a Hood si je zadal do počítače. Informaci poslal Bobu Herbertovi. Hood věděl, že koncovka ženského rodu jako součást hodnostního označení příslušnice důstojnického sboru se v Singapuru používá již desítky let. Ozbrojené síly tam jsou plně integrované a diskriminace není dovolena. Přesto však hlavní velitelství rádo vidělo, když mezi veliteli bojových jednotek převažovali muži. Tohle zde byl snadný způsob, jak zachovat rovnováhu.

Je pacient při vědomí?“ zeptal se Hood.

„Není, a proto s nimi nejsem. Ellsworth mi řekl, že až se pacient probere, dá mi vědět. Zatím volám zabezpečeným telefonem vypůjčeným od Jelbarta. Přepněte si na kód DRRIP.“

„Vydržte okamžik.“

Hood si do stolního počítače zadal kód platný pro australské Námořní zpravodajské centrum. Telefony Operačního centra byly předem naprogramované pro luštění hovorů z více než dvou set spojeneckých zpravodajských služeb po celém světě a australské Námořní zpravodajské centrum bylo jednou z nich. K zabezpečení linky stačilo zadat přístupové heslo toho kterého telefonu tohoto centra.

„Hotovo,“ řekl Hood. „Tak co z toho všeho vyvozujete?“

„Popravdě řečeno, zatím nevím, co s tím,“ přiznal Coffey. „Trosky určitě pocházejí ze sampanu, a rozhodně jsou radioaktivní. Ten sampan pravděpodobně zničila exploze přímo v něm. Ti piráti zjevně působí v Celebeském moři s přestávkami už celé roky. Používají výbušniny k tomu, aby se zmocnili posádek jako rukojmích, zatímco loupí věci z lodí.“

„Takže tady mohlo dojít k předčasnému odpálení.“

„To je možné,“ souhlasil Coffey.

„Tím se ale nevysvětluje ta radioaktivita.“

„Přesně tak. Pokud se tu ví, tihle piráti nikdy s jaderným materiálem neobchodovali. A z toho, jak se ukazuje, jsou teď všichni pořádně vyděšení.“

„Proč? Tou oblastí se jaderné materiály převážejí i pašují už léta. Námořní zpravodajské centrum to ví.“

‚A taky ví, že proti tomu nemůže moc dělat,“ odtušil Coffey tiše. Jestli se tohle dostane ven, bude snaha vyvíjet tlak, aby se něco podniklo. Jenomže nikdo neví přesně, co. Je to stejný problém, před kterým Spojené státy stojí taky už dlouho. Jak dokážete monitorovat každé místo, kudy takové materiály přicházejí? Už i tak je dost těžké zachytit třeba jen dodávky drog. A s radioaktivními materiály je to ještě těžší.“

Coffey měl pravdu, s tím toho nikdo nedokáže moc udělat. Terorista může použít olovem vyložené plnicí pero, kapesní hodinky nebo třeba králičí pacičku, jakou lidé nosí jako přívěsek ke klíčům, a plutonium potom snadno pronese do kterékoli země. Pár gramů materiálu vhodného pro výrobu zbraně stačí k zabití tisíců lidí nebo ke kontaminaci tisíců hektolitrů vody.

„Zabývá se tím nějak tisk?“ zeptal se Hood.

„Zatím ne, vláda se to snaží co nejvíc ututlat. Pacienti i návštěvy jsou drženi stranou od pokoje toho člověka, ale tohle není velká nemocnice. Někdo se určitě doslechne, že se přihodilo něco neobvyklého. Záměrem je popřít, že se jednalo o něco horkého.“

„Můžeme ještě něco udělat my tady?“

„Dám vám vědět. Mám dojem, že na mě někdo kývá, možná chtějí, abych šel tam do pokoje. Paule, hned jak to půjde, zase zavolám.“

Ještě tak hodinu tu budu.“

„Fajn,“ řekl Coffey a hovor ukončil.

Hood odložil sluchátko do vidlice, opřel se v židli a přemýšlel o tom, co se odehrává na druhém konci světa. Bylo s podivem, jak podobné události způsobí, že zeměkoule jako kdyby se scvrkla. Dá se předpokládat, že to, s čím má Coffey a ti druzí co do činění, může na Spojené státy dopadnout během hodin. Jaderný materiál se dá tajně přepravit po moři a pak kdekoli v dané oblasti naložit do letadla. A s ním pak odletět na nějaké malé letiště ve Washingtonu, New Yorku nebo v Los Angeles. S malým množstvím jaderného materiálu lze vejít do letištní budovy a tam jej nechat v některé nádobě na odpadky. Nebo upustit někde pod lavici na podlahu. Ztráty na lidech by pak byly nesmírné. Větší množství takového materiálu se může připevnit k amatérsky vyrobené výbušnině. Nebo třeba k podomácku vyrobené plastické trhavině. Dá se vložit do nádobky s barvou ve spreji a odpálit jiskrou při nastartování auta. Ztráty na životech, způsobené takovouto „špinavou“ bombou, by byly nepředstavitelné.

A tohle všechno se může dít už teď, uvažoval Hood. Toto vědomí mu vyvstalo v mysli společně s vtíravě neodbytným pocitem bezmocnosti.

Krize byly vždycky. Proto bylo založeno Operační centrum. Proto tu mají Národní krizové středisko. Avšak charakter těchto pohrom se během let změnil. Jejich rychlost, rozsah a četnost budí děs. A třebaže se na boj proti nim vydává víc prostředků, tyto prostředky jsou zaměřené na nynější vzorce jednání a na možné pachatele. Metodika, jak předvídat to, čemu Bob Herbert říká „genocida ve stylu kamikadze“ – zabíjení lidí ze Západu jednotlivě sebevražednými bombovými útoky –, ještě nebyla vypracována.

Před několika lety, když Operační centrum bojovalo s neonacisty, pronesl Herbert slova, která se Hoodovi vryla do paměti.

„Když mozek nemá dostatek informací, pak vám to, co dělat, poví jen vnitřní tušení. Naštěstí od té doby, kdy mi ti vyšinutí hajzlové zabili manželku a mně zmrzačili nohy, jsem takhle uvnitř dokázal strávit už pěknou řádku hodně nechutných úvah.“

Hood si náhle připadal, jako kdyby ho zaplavila vlna energie. On a jeho tým si s tímhle poradí. Poradí si se vším, co se vyskytne. Prohlédnou každou deviantní obměnu ohrožení, odhalí každého z těch netvorů. Musí. Stojí za tím nutnost, také však ještě cosi jiného.

Neústupná, blahoslavená hrdost Ameriky.

14 KAPITOLA

Darwin, Austrálie pátek, 12.47

„Paní, tomu pacientovi nic píchat nebudeme!“

To promluvil muž v bílém plášti, nejspíš ošetřující lékař. Spolu s ním stáli v těsném kruhu Ellsworth, Lohová a Jelbart. Na Coffeyho kýval Ellsworth. Mužův řezavý hlas bylo první, co Coffey slyšel, když se blížil k zavřeným dveřím.

„Doktore,“ ozvala se Lohová, „máme tu situaci, kterou je třeba vyřídit co nejdřív –“

„A já zase mám pacienta, který si potřebuje odpočinout,“ skočil jí do řeči lékař.

„Teď máte jen jednoho,“ odrazila ho. „Jak si budete připadat, až tohle oddělení i s chodbami bude celé zastavěné lůžky?“

Lékař pohlédl na Ellsworthe. „Je to tak, jak říká? Je to možné?“

„Takový scénář zřejmě v nejbližší době nehrozí,“ opáčil úsečně Ellsworth. Upíral zrak na Lohovou.

Lohová se nedala odbýt. „Tam venku někdo jen tak volně disponuje jaderným materiálem a my musíme zjistit, jestli ho tenhle člověk přepravoval, převzal nebo s ním jen tak náhodou přišel do styku. Musíme zjistit, jestli nějaký jaderný materiál je ještě někde na moři, kde otravuje ryby, které dáváte jíst svým pacientům. Nebo otravuje vaše budoucí pacienty. Doktore, potřebujeme se dozvědět, co se stalo!“

„Když udělám, co po mně žádáte, můžete ho tím zabít,“ prohlásil lékař a zavrtěl hlavou. „Pak se nedočkáte žádné odpovědi. A neexistuje záruka, že když ho přivedeme k vědomí, řekne toho nějak moc, nebo že řekne vůbec něco.“

„Tohle riziko stojí za to, abychom ho na sebe vzali.“

„Vám se to lehko řekne,“ odtušil lékař.

„Než tedy budeme o tomhle posledním krajním kroku uvažovat, podíváme se, jestli ho můžeme taky udělat,“ zasáhl Ellsworth. Otočil se ke Coffeymu. Bylo na něm jasně znát, jak je vyvedený z klidu. Coffey nedokázal říct, co je pro Australana horší – odpovědnost za to, že musí učinit kontroverzní rozhodnutí, nebo strach z toho, co by tu mohlo vyjít najevo. „Lowelle, tohle je vaše parketa. Co říkáte? S vědomím, že nevíme s určitostí, jaké národnosti ten člověk je? Máme právo něco s ním udělat?“

„Kromě poskytnutí lékařské péče,“ dodal lékař.

Coffey pohlédl na lékařovu jmenovku. „Doktore Lansingu, jestli tenhle člověk patří ke Kristově církvi Mary Baker Eddyové, zastávající zásadu duchovní léčby, nebo jestli je buddhista, pak by se i ta vaše péče dala považovat za porušení jeho práv.“

„Vy snad máte v hlavě piliny místo mozku!“ vykřikl lékař. „Dvakrát ho střelili a má popáleniny třetího stupně! Kdybychom ho celého nezabalili do obvazů, tak vykrvácel!“

„To je možné,“ odtušil Coffey, „ale Mezinárodní rezoluce o oceánech a námořním právu říká, že není-li oběť schopná sama si vybrat, rozhodnutí o poskytnutí péče spočívá na jeho rodině, nebo v dalším pak na některém vysoce postaveném představiteli jeho země.“

‚A když tu nikdo takový není?“ zeptal se Jelbart.

„V tom případě o postupu rozhoduje hostitelská země, je to tak?“ zeptal se Ellsworth.

Coffey přikývl.

„To bychom byli my,“ dodal Ellsworth.

„Správně. Ale hostitelská země také může být volána k soudní odpovědnosti za jakékoli porušení občanských práv, které vyplyne z uskutečnění takového rozhodnutí. A od hostitelské země se vyžaduje, aby při aplikaci léků nebo léčebných postupů dodržela to, čemu se říká ‚humanitární obezřelost‘.“

„Což znamená, že mu nedáme léky s norepinefrinem, abychom se ho pokoušeli probudit,“ řekl rozhodně doktor Lansing.

„Věc není tak jednoznačná,“ odtušil Coffey. „Jestli je tenhle člověk podezřelý z toho, co se kvalifikuje jako ‚těžký zločin‘, mezi které patří i přeprava drog nebo jiného kontrabandu přes hranice, jeho výslech oprávněnými úředními místy je dovolen.“

„Tak si ho teda vyslýchejte!“ prohlásil doktor Lansing. „Zdá se, že tomu zabránit nemůžu. Ale probudit ho – to po mně nechtějte!“

„Nedokážu uvěřit, že se tomu tolik vzpíráte, když se do moře možná dostává radioaktivní odpad,“ řekla Lohová.

„A já zase nedokážu uvěřit, že u vás trestáte sprejery bitím holí; ale už je to tak,“ odsekl Lansing.

„Doktore, Mezinárodní rezoluce o oceánech a námořním právu se k otázce výslechu vyjadřuje dost přesně,“ prohlásil Coffey. „Neříká se tam ‚ptát se‘, nýbrž ‚vyslýchat‘. Ta ustanovení předpokládají, že daná osoba je vzhůru.“

„A když není?“

„Pak rozhodným hlediskem je summum bonum, nejvyšší dobro,“ odpověděl Coffey. „Bude mít veřejnost prospěch z toho, že se učiní rozumná a přiměřená bezpečnostní opatření? Jedinými vodítky, která tu platí, je otázka, zda k získání informací existuje ospravedlnitelný důvod… a pokud ano, nastupuje požadavek, aby se výslech prováděl humánně, bez donucování nebo výhrůžek.“

„Řekl bych, že člověk vykazující zasažení radioaktivitou je dostatečným důvodem k podezření na přítomnost nebezpečného radioaktivního materiálu,“ prohlásil Jelbart.

„A za vaším přesvědčením plně stojí nejméně jedna další země,“ řekl Coffey a pokývl směrem k Lohové.

‚A hleďme! Jen jedna?“ ozval se Ellsworth.

„Oficiálně ano.“

„Podpoří Spojené státy jakékoli naše rozhodnutí, které tu učiníme?“ zeptal se naléhavě Ellsworth. „Důraz kladu na naše,“ dodal.

„Máte solidní zákonné důvody, a moje organizace je zajedno s tím, že existují reálné obavy o otázku bezpečnosti,“ odpověděl Coffey.

„To má tak blízko k odpovědi ‚ano‘, že vám nic jiného ani nemůžu říct.“

Doktor Lansing pohlédl na ostatní. Nevěděl kudy kam a jen zavrtěl hlavou. „Když se budu pokoušet toho člověka probudit, může ho to zabít. Chápete to?“

„Chápeme,“ odtušila Lohová.

„Já jsem absolutně proti tomu. Chci, aby to bylo každému jasné.“

„Bereme na vědomí,“ poznamenal Ellsworth.

„A ještě něco vám řeknu, ne jako lékař, ale jako nezaujatý pozorovatel: ten, koho se tohle týká nejvíc, k tomu nemůže říct ani jediný zatracený slovo! To nepovažuju za správné.“

„Proč si myslíte, že by byl proti tomu, něco nám povědět?“ zeptal se Coffey.

„To je dobrá připomínka,“ ozval se Jelbart. „Třeba by chtěl, abychom lapili toho, kdo mu to udělal.“

Lansing pohlédl z Ellsworthe na Jelbarta. „Mám ještě další pacienty. Kdo z vás dvou podepíše reverz?“

Zavládlo dlouhé ticho. Jelbart se otočil k Ellsworthovi. „Bude to záležitost vojenská, nebo vládní?“

To je dobrá otázka, pomyslel si Coffey. Kdyby se jednalo o vojenskou záležitost, ozbrojené síly by měly zákonné právo k vojenskému zákroku. Přeprava jaderného materiálu by se automaticky kvalifikovala jako ohrožení bezpečnosti, ne prostě jako pouze nelegální obchodování. Kdyby reverz podepsal Ellsworth, Canberra by byla povinována, nikoli však vázána, k hledání řešení diplomatickou cestou.

Neudivilo ho tedy, když si Jelbart na svou otázku odpověděl za okamžik sám.

„Formulář podepíšu já,“ řekl. „Podíváme se, co nám náš host může povědět.“

Doktor Lansing přivolal sestru. Jelbarta na ni odkázal a sám odešel do místnůstky na druhém konci chodby, kde byly uloženy léky. Lohová vešla tiše do pokoje.

„Díky, Lowelle,“ řekl Ellsworth.

„Za málo, Briane.“

Vládní činitel byl bledý. Šel k zásobníku studené vody, visícímu na protější stěně.

„Chtěl byste taky?“ zeptal se, zatímco si naléval do kelímku.

„Ne, děkuju,“ odmítl Coffey.

Ellsworth vodu vypil a nalil si další. Vypil i tu, potom papírový kelímek zmačkal a hodil do koše.

„Není tu něco, co jste mi neřekl?“ zeptal se naléhavě Coffey.

Ellsworth zavrtěl hlavou.

„Můžu ještě něco udělat?“

„Ano. Můžete se ještě zdržet? Vím, že máte v Sydney tu konferenci, ale opravdu by se nám hodil hlas někoho třetího.“

„Co byste dělal, kdybych se býval vyjádřil proti vám?“

„Nemyslím, že byste to udělal,“ odtušil Ellsworth tónem znějícím tak trochu, jako kdyby se chtěl hájit. „Mám dojem, že k tomuhle zde máme zákonné oprávnění.“

„Neodpověděl jste mi. Co byste dělal?“

„Přesně to, co děláme,“ přiznal Ellsworth. „Nemáme na vybranou. Tohle je moc ošemetná záležitost, Lowelle, jde z ní až strach. Musí se vzít útokem.“ Pohlédl na Coffeyho a pousmál se. „Ale je dobré mít vás na své straně.“

I Coffey se usmál. Bylo zvláštní slyšet Ellsworthe mluvit o tom, že něco vezme útokem. Ještě před chvílí celý ztuhl, když došlo na otázku, kdo na sebe vezme odpovědnost za podání léku tomu člověku tam v pokoji. Ellsworth měl samozřejmě na mysli, že oprávnění jednat a převzít odpovědnost musí „agresivně“ hodit na druhé. Pro lidi jako Brian Ellsworth je tenhle svět podivný a nový – to jest pro lidi, kteří si libují v tom, co jim přináší jejich moc, aniž by přitom nesli i tíži s ní spojených závazků, pod kterou se člověku až prohýbá hřbet.

Zatím však Lowell Coffey souhlasil s Ellsworthem alespoň v jednom.

Je to ošemetná záležitost, a jde z ní strach. A měl pocit, že než skončí, bude ještě mnohem hroznější.

15 KAPITOLA

Darwin, Austrálie pátek, 12.59

Lohová stála vedle Jelbarta a doktora Lansinga. Všichni tři měli gumové rukavice a chirurgické masky. Lohová nezúčastněně přihlížela, jak lékař vstříkl do infuzní jehly čirý roztok. Již také otevřel přívod, jímž se do pacientovy levé, hubené, avšak šlachovité paže roztok po kapkách vpraví. Brian Ellsworth a Lowell Coffey stáli nedaleko dveří za zástěnou z olověného plechu.

Plešatějící lékař zavrtěl hlavou. „Ten chudák bude muset dostat dvojitou dávku, aby se probral,“ řekl.

„Pročpak?“ zeptal se Jelbart.

„Musel jsem uzavřít přívod utišujících léků. Morfium účinek norepinefrinu blokuje,“ sdělil mu lékař. „Ale kupodivu to může přispět k jeho záchraně. Dávám mu mírnou dávku levarterenolu. Doufám, že kombinace bolesti a stimulantu bude stačit k tomu, aby ho probudila a přitom mu neublížila.“

„Proč by se mu mělo nějak ublížit? Co ten norepinefrin způsobí?“ zajímal se Jelbart.

Je to povzbuzující prostředek. Pacient má nízký tlak.“

„Šok,“ poznamenal Jelbart.

„Ano,“ potvrdil Lansing. „Náhlý přechod od systemické hypoaktivity k hyperaktivitě by mohl snadno vést k srdeční zástavě.“

„Aha. A co ta radioaktivita? Ovlivnila nějak jeho stav?“

„To se teď ještě nedá poznat, takhle brzy se nijak moc příznaků neukáže, a pořád ještě neznáme rozsah a stupeň zasažení.“

„Tak jak ho můžete léčit?“

„Pořád ještě je živý,“ odtušil lékař suše. „Takže se dá předpokládat, že dávka nebyla smrtelná.“

„To máte pravdu.“

„Existují standardní reakce, bez ohledu na charakter expozice,“ pokračoval Lansing. „Dal jsem mu květní pyl, to je přírodní terapie při nemoci z ozáření. Následky – nevolnost a slabost – dokážeme léčit. Tím se ale posiluje schopnost kostní dřeně produkovat červené a bílé krvinky. Neovlivní to farmakologickou léčbu jeho zranění. Jestli je na tomhle něco dobrého, pak tedy to, že ty popáleniny způsobila exploze, a ne ozáření.“

„Jak to rozpoznáte?“

„Tělo reaguje odlišně. U popálenin z ozáření dochází k rozsáhlé tvorbě puchýřů.“

„A co úroveň záření, které vychází od samotného pacienta?“

„Ta je velmi nízká,“ ujistil ho lékař. „Nijak nás nezasáhne… když tu budeme asi tak půl hodiny. A buďte si jistý, že tu budeme o hodně kratší dobu. Ta zástěna je tu hlavně kvůli sestrám, které tady kolem procházejí celý den.“

Muž na lůžku začal sténat; léky se již dostávaly do jeho organismu. Lohová se k pacientovi naklonila.

„Ještě se nepokoušejte na něj mluvit,“ zarazil ji lékař. „Neuslyší vás. Tohle se jen ozývá bolest. Že je při vědomí, poznáte, až když začne pohybovat pod víčky očima.“

Lohová se zase napřímila. Popotáhla si lem blůzy uniformy a bezděky si po ní vpředu přejela rukou, aby ji uhladila.

V pokoji bylo teplo a zaplňoval jej slaboučký zápach dezinfekce. Působil spíš nemocničně než osvěživě. Na Lohovou působil osvěživě zápach vody na stírání paluby hlídkové lodi. Osvěžující byl mořský vzduch vonící solí a nasycený pachem paliva ze strojovny. Pach nemocnice byl jakoby bezživotný, bez vyhraněného charakteru.

Zadívala se na pacienta. Jeho dech se zrychloval. U srdce ji bodlo z pocitu smutku nad ním. Aby se dostal na pravděpodobně nejčistší lůžko, na jakém kdy ležel, musely ho postihnout utrpení a hrůzný zážitek. Ať je jakékoli národnosti, jsou tu tisíce dalších mladých Asijců, mužů i žen, právě takových, jako je on. Možná že před něčím prchal. Možná že nechtěl být jako jeho otec. Třeba prchal před něčím k něčemu jinému. Třeba chtěl žít tak, jak to viděl v amerických nebo evropských filmech či v televizních show.

Soucítila s ním, současně však pociťovala odpor. Touha utéci před hrozným útlakem a bídou není zločin. Není jím ani touha po penězích a po svobodě. Ale jsou jiné způsoby, jak si vydělat peníze. Legální, důstojné způsoby. Třeba služba v armádě. Nebo práce na farmě. A i další – snaha vyučit se nějakému řemeslu. Lidé jako on jsou však spíš pokřivení než bystří, znechucení a lhostejní spíš než přičinliví, násilničtí spíš než silní. Pád, který na sebe nakonec přivolají, si zaslouží.

Pacient pootevřel oči. Neudělalo mu to dobře, kůže kolem nich se stáhla do vrásek. Otevřely se i jeho suché rty a bezhlese se pohybovaly. Chtěl změnit polohu, načež sebou začal chabě škubat a sténal. Lohová se naklonila až těsně k jeho uchu. Lehce se dotkla jeho tváře a čela tam, kde neměl obvazy.

„Nehýbejte se,“ pronesla tiše malajsky. Opakovala to ještě čínsky a potom anglicky.

„Kdo…“ dostal ze sebe muž malajsky.

Jste v bezpečí,“ uklidňovala ho. Já jsem Monica. Ležíte v nemocnici. Odkud jste?“

Pacient se s námahou pohnul. Rozevřel ústa v tiché bolesti.

„Odkud jste?“ zeptala se Lohová znovu.

„Ze Singapuru.“

Jak se jmenujete?“

„Jmenuju…“ pronesl jako v polospánku. „Lee.“

„Lee. A jak dál?“ naléhala.

„Tung.“

„Lee Tungu, co jste dělal na moři?“

„Bolí to,“ zasténal pacient. Zavřel oči. Po stranách obličeje mu stékaly slzy. „Kůže, nohy… jako v ohni.“

„Až odpovíte na mé otázky, tu bolest utišíme.“ Byla ráda, že lékař nerozumí, co říká, nemístným litováním by se jen mařil čas. „Co jste dělal na moři?“

„Stříleli na nás.“

„Kdo?“

„Viděli nás ve tmě.“

„Z té lodi, kterou jste přepadli?“

„Ano. Zasáhli… plastickou trhavinu.“

„Vaši plastickou trhavinu? Vy jste na palubě nějakou měli?“

Tung přikývl.

„Lee Tungu, pokoušeli jste se něco z té druhé lodi vzít?“

Pacient začal sténat.

„Přepadli jste ještě nějakou jinou loď?“

„Bolí to… pomozte mi!“

„Přepadli jste ještě nějakou jinou loď?“ rozkřikla se na něj.

„Ano…“

Doktor Lansing sledoval monitor napravo od lůžka, ukazující srdeční frekvenci. „Slečno Lohová, stoupá mu krevní tlak, dvě stě deset na šedesát. Tep má dvě stě dvacet.“

„Co to znamená?“ zeptal se Jelbart.

„Dostavuje se ventrikulární tachykardie. Může vyvolat hemodynamickou nedostatečnost; a potom – vměstky, vzduchové bubliny, smrt.“

„Tím chcete říct, že nemám moc času,“ poznamenal Jelbart.

„Tím chci říct, že on nemá moc času,“ odtušil lékař. „Slečno Lohová, už s tím přestaňte!“

Lohová se nepohnula. „Lee Tungu, co jste chtěli z té lodi?“ zeptala se.

Tung neodpověděl, jen sténal.

„Chtěli jste ji unést? Něco jste chtěli uloupit?“ naléhala Lohová dál.

„Peníze,“ řekl Tung.

„Chtěli jste jen peníze?“

„Šperky. Zboží.“

„Jaké zboží?“

„Elektroniku.“

„Nic nebezpečného? Jaderný odpad?“

Tung chabě zavrtěl hlavou.

Takže to byli jen obyčejní piráti, pomyslela si. Piráti, kteří se spletli a pro své přepadení si vyhlédli nesprávnou loď.

Lee Tung se rozplakal. Zápolil s popruhy, poutajícími ho k lůžku. Přispěchala sestra a pomáhala ho držet.

Zasáhl i doktor Lansing. „Důstojnice Lohová, tohle musí skončit. Sestro, pacient potřebuje beta blokátor, musíme ho stabilizovat. A dejte mu do infuze víc propranololu. A všichni ostatní – ven.“

Lohová si lékaře nevšímala. „Lee Tungu, byl jste v Celebeském moři, když se to stalo?“

„Ano.“

„Můžete popsat tu loď, kterou jste přepadli?“

„Moc tma,“ odpověděl Tung. Roztřásl se a začal se chovat neklidněji. Náhle rozevřel oči. Vyrazil ze sebe drsný, chraptivý, neartikulovaný výkřik.

„Tak to už stačí!“ zarazil Lohovou lékař.

Stoupl si před ni a znovu otevřel přívod morfia. Pacient se téměř v okamžiku zklidnil.

Lohová Lansinga obešla a vyptávala se dál. „Můžete tu loď popsat? Potopila se?“

„Nepotopila,“ odpověděl pacient. Začínal upadat do bezvědomí. „Ten výbuch… plula dál…“

Lohová se otočila k lékaři. „Proč jste to udělal?“

„Protože srdeční frekvence stoupla na dvě stě pětatřicet. Takhle oslabený by mohl zemřít. Teď uhněte, slečno Lohová, a nechte mě dělat mou práci.“

Lohová ustoupila dozadu. Lékař a sestra se věnovali nemocnému. Jelbart uchopil důstojnici za paži a odváděl ji ven. Obešli zástěnu a vrátili se ven na chodbu. Lohovou hned obklopili ostatní, kteří tam čekali.

„Co řekl?“ zeptal se Ellsworth.

Zadívala se na ně a zhluboka se nadechla. „Jmenuje se Lee Tung a je ze Singapuru. Byl na moři s piráty a v noci se pokusili přepadnout jakousi loď. Chtěli jen zboží, které by mohli spotřebovat nebo prodat dál. To je pro tuhle chásku typické. Soudě podle té radioaktivity se ale zdá, že jakousi náhodou narazili na loď s jaderným odpadem.“

„Jaký typ lodi?“ zeptal se Jelbart.

„To nevím, ale takový typ lodí, které by mohly přepravovat jaderné materiály, tihle lidé ovšem nepřepadávají.“

„Chcete říct legálně přepravovat,“ dodal důrazně Coffey.

„Jistě, máte pravdu,“ odtušila Lohová. „Ti piráti se očividně pokusili tu loď zastavit, ale posádka je zahnala palbou, loď byla pravděpodobně vybavena zařízením pro noční vidění. Podle Leeho Tunga ke zničení jejich člunu došlo v noci.“

„Profesionálové,“ podotkl Jelbart.

„Zdá se,“ souhlasila Lohová. „A během přestřelky se odpálila trhavina, kterou měli piráti v sampanu. Exploze musela způsobit trhlinu v trupu té přepadené lodi a sampan přitom zasáhlo unikající radioaktivní záření. Ta loď prý plula dál. Možná je ale vážně poškozená a teď kotví někde nedaleko místa, kde k přepadení došlo. Budu po ní pátrat.“

Nyní se do hovoru vložil Coffey. „Než se do toho dáte, rád bych na něco upozornil.“

„Ano?“ řekla vyčkávavě.

„Nic z toho, co vám ten pacient řekl, se k jeho obžalobě nedá použít. Pan Tung tu neměl právního zástupce a byl pod vlivem léků.“

„A vedle toho se provinil pirátstvím,“ odtušila jakoby mimochodem Lohová.

„To snad ano,“ připustil Coffey. „Jenže jestli máte v úmyslu mu to dokázat, budete muset na věc jít nějak jinak.“

Oba pobočníci Lohové stáli na vzdáleném konci chodby. Třebaže neškolení a velmi mladí, rozdíl mezi bezúhonným a zločinným jednáním dovedli rozpoznat lépe než tihle starší, vysoce vzdělaní muži, kteří s ní hovoří. Těm lidem jejich rozsáhlé znalosti a liberálnost vytlačily z mozků zdravý rozum.

„Pánové, vracím se na svou hlídkovou loď,“ sdělila Lohová svým společníkům. „To, že k té události došlo právě na onom místě, pravděpodobně není náhoda.“

Jak to myslíte?“ zeptal se Ellsworth.

„Vy mluvíte o místě 130-5, důstojnice Lohová?“ ozval se Jelbart.

„Ano. Ráda bych se tam vypravila a poohlédla se po důkazech z toho střetu a možná i po samotné té přepadené lodi.“

„Pardon – co je to zač, to místo 130-5?“ zajímal se Coffey.

„Protínají se tam sto třicátý stupeň délky a pátý stupeň šířky,“ sdělil mu Jelbart. „Japonsko a Čína mají povolení ukládat tam svůj jaderný odpad.“

„Ale důstojnice Lohová právě řekla, že takovou loď by ti piráti nepřepadávali,“ podotkl Ellsworth.

„To jistě, nepřepadávali,“ souhlasila Lohová. „Já mám ale strach z něčeho jiného.“

„A z čeho?“

„Že přepadli loď, která možná s některou z ‚takových‘ lodí zrovna tehdy uskutečnila nějakou obchodní transakci.“

16 KAPITOLA

Washington, D.C. čtvrtek, 23.55

Paul Hood se právě chystal k odchodu, když pípl jeho telefon. Od chvíle, kdy řízení Operačního centra předal noční směně, uplynulo téměř pět hodin. Teprve během nich se mu podařilo urvat nějaký čas na to, aby si prošel elektronickou poštu a zpravodajská hlášení a aby vyřídil osobní záležitosti.

Chvatně po telefonu sáhl a posadil se na hranu stolu.

„Dobrý večer, Paule,“ ohlásil se Coffey.

„Vám dobré odpoledne. Tak co? Probral se váš pacient?“

Coffey mu sdělil, že ano. Před tím, než pověděl zbytek, Hood přepojil hovor i Miku Rodgersovi a Bobu Herbertovi. Oba byli doma, Rodgers jako obvykle vzhůru. Díval se na staré akční filmy. Obyčejně to byly filmy s Johnem Waynem nebo Charltonem Hestonem. Herbert se chystal jít spát.

Nic z toho, co Coffey líčil, Hooda nepřekvapilo.

„Máte nějaké poznatky o kulkách vyňatých z těla toho piráta nebo z trosek?“ zeptal se Rodgers.

„Ano, zapsal jsem si to. Jelbart přizval jednoho ze svých lidí, aby se na ně podíval. Zjistil, že pocházejí z dvojčinné poloautomatické zbraně, ráže osmatřicet. Podle prvních výsledků zkoušek se jedná o upravené kulky s pláštěm z wolframu a polymeru –“

„Což znamená, že bude velmi obtížné vysledovat jejich původ,“ přerušil ho Rodgers.

„Jak to?“ zeptal se Hood.

,“Upravené‘ znamená, že nábojnice a plášť střel pocházejí z různých míst,“ vysvětloval Rodgers. „Jsou upravené proto, aby na nich nezůstaly rýhy z vývrtu hlavně.“

„Kulky bez otisků prstů,“ podotkl Herbert.

„Víceméně,“ souhlasil Rodgers.

„A vyrobit takovou munici stojí hodně peněz, nebo je k tomu potřeba nějaké speciální vybavení?“ zajímal se Hood.

„Nijak zvlášť ne, záleží na tom, v jakém rozsahu se to dělá. Pár desítek, nebo třeba i stovek, se dá vyrobit někde v kůlně a se zařízením, které se dá snadno obstarat.“

„Takže to je slepá ulička,“ dodal Hood.

„Potřebujeme si promluvit ještě o jedné věci,“ pokračoval Coffey. „Brian Ellsworth, hlavní poradce australského Námořního zpravodajského centra, náramně touží po tom, aby se na tomhle vyšetřování podílely Spojené státy.“

„Myslíte oficiálně,“ řekl Rodgers.

„To je právě ono. Já tu jsem jako nezávislý poradce, ne jako představitel Operačního centra nebo Spojených států.“

„A oč pan Ellsworth usiluje?“ zeptal se Hood.

„O formální závazek, že se na vyšetřování podílíme,“ odtušil Coffey.

„Proč by mu na tom mělo nějak záležet?“ zeptal se Herbert. „Australani přece nepotřebujou, aby jim někdo něco ulehčoval, ani jim nic nehrozí.“

„Určitě by to snadno vyřídili sami,“ souhlasil Coffey. „Jenže zároveň –“

„By to radši sami nevyřizovali,“ přerušil ho Hood. „Zvlášť když potřebují vyvinout tlak na Singapur, aby jim umožnil přístup ke zpravodajským informacím nebo k všeobecným poznatkům o tom pirátovi.“

„Na Singapur, Malajsii, Cínu, každého, kdo by s tím mohl mít něco do činění,“ potvrdil Coffey.

„Abych byl upřímný, neřekl bych, že ten pirát bude ještě nějak zvlášť důležitý,“ prohlásil Herbert. „On i jeho kámoši prostě sáhli vedle a měli smůlu.“

„To je možné,“ souhlasil Hood. „Jsem jenom zvědav, co tam udělají, jestli se ukáže, že jsou do toho namočení nějací Australané.“

„Jsem si jistý, že tohle je další důvod, proč Ellsworth chce, abychom se přidali,“ řekl Coffey. Jestli jsou za tím nějaké jejich zvláštní zájmy, můžeme pomoci zatlačit v Canbeře na každého, kdo by snad chtěl něco popírat. Jedno jim tady nejde moc dobře, Bobe: vystavování sebe samých zkouškám. V jejich uvažování lze vidět velmi silné zábrany. Stojí proti zemím při pobřeží Pacifiku, v asijském světě bojují za evropské hodnoty. Neradi napadají své vlastní lidi.“

„Vydá se někdo na místo, kde k tomu přepadení došlo?“ zeptal se Rodgers.

„Lohová a Jelbart, každý na jiné lodi,“ odpověděl Coffey. „Já se připojím k Australanům.“

„Lowelle, jestli ti piráti přepadli loď, která legálně přepravovala jaderný materiál, bude o takové plavbě zápis, je to tak?“ zeptal se Hood.

„Ano. A muselo by existovat i hlášení o tom útoku. Mezinárodní komise pro jaderný dozor stanoví, že každá nehoda nebo napadení plavidla s jaderným nákladem, ať vojenského, nebo civilního, se musí ohlásit do domovského i cílového přístavu. A žádné takové hlášení nepřišlo.“

„Jak to víte?“ zeptal se Rodgers.

„Protože Mezinárodní komise pro jaderný dozor musí neprodleně vydat bulletin jako varování před možným nebezpečím nebo případnou kontaminací,“ odpověděl Herbert. „Upozornění by dostaly australské ministerstvo obrany, oddělení Národních nouzových služeb a Středisko národního zdraví a léčby přenosných chorob.“

„A nedostaly ho,“ dodal Hood. „Ne,“ potvrdil Coffey.

„Dělají zdravotníci nějaká zvláštní protiopatření?“ zajímal se Hood.

„Zesílí hlídky při pobřeží v blízkosti větších měst,“ odpověděl Herbert. „Samozřejmě budou pátrat po radioaktivitě a rovněž po všech lodích, na kterých budou známky poškození.“

„Bobe, může nám při pátrání po té tajuplné lodi nějak pomoci Národní úřad pro průzkum?“ zeptal se Hood.

Národní úřad pro průzkum byla velmi tajnůstkářská vládní agentura, která řídila družicové snímkování a zpracovávala jeho výsledky. Spadaly pod ni i ostatní elektronické výzvědné systémy.

„Tady připadá v úvahu hodně velká oblast s hustým provozem,“ odtušil Herbert. „Nevíme, kudy mohla ta druhá loď plout dál, ani kde přesně se nacházel sampan. Než Národní úřad pro průzkum požádáme, aby na tu oblast zaměřil své prostředky, rád bych se ji ještě pokusil zúžit.“

„Nejsou ty prostředky určené právě k něčemu takovému?“ poznamenal Coffey.

„Vlastně ne,“ odpověděl Herbert. „Družice jsou na tu oblast zaměřené za účelem sledování námořních cvičení Číňanů, zkušebního odpalování raket, a taky aby odhalovaly činnost teroristů v kopcích a džunglích v Indonésii. Tohle všechno má dopad na každodenní vojenskou a zahraniční politiku Ameriky.“

„Aha, no jo.“

„Nezdá se, že byste byl z toho všeho nějak nadšený, Lowelle,“ poznamenal Hood.

„No, já doufal, že Australanům něčím přispěju.“

„A musí to být něco praktického, nebo to může být něco politického?“ zeptal se Herbert.

„Obojí současně asi nepřichází v úvahu, co?“

„Jenom od dob Julia Caesara,“ poznamenal Herbert. „Přijme pan Ellsworth gesto jako důkaz solidarity?“

„Nejspíš ano. Co máte na mysli?“

„Že bych se tam vypravil sám. Nebylo by zrovna moc šikovné posílat Mika – někam, kde se to už i tak hemží vojáky.“

„A já si nejsem jistý, že by to Pentagon vůbec povolil,“ dodal Rodgers.

S tím musel Hood souhlasit. Třebaže po velitelské linii je Rodgers v Operačním centru až druhý po řediteli, pořád ještě je voják. Australský tisk by se mohl domnívat, že neplánovaný příchod vojenského poradce znamená předehru k regionální vojenské přítomnosti. Na úrodné půdě situací, které nemají precedens, se zpravidla daří extrémním názorům. Pozornost tohoto druhu si tady nemohou dovolit, a to pozornost nejenom cizích vlád, ale ani Bílého domu. Potřeby Operačního centra by se mohly dostat do rozporu s krátkodobými i výhledovými vládními plány v dané oblasti. „Miku, a co někteří vaši lidé pro speciální operace?“ nadhodil Hood.

„Kdybych teď do nějaké další akce poslal třeba Mariu, Darrell rozpoutá svou vlastní válku,“ odtušil Rodgers.

Darrell McCaskey byl pracovník Operačního centra pro styk s FBI a s dalšími mezinárodními policejními uskupeními. S Mariou Cornejovou, bývalou španělskou agentkou Interpolu, se nedávno oženil. Krátce poté jí Rodgers nabídl práci ve svém novém útvaru pro shromažďování zpravodajských informací, nazvaném Útvar pro průzkum a výzvědnou činnost v terénu. Ta spočívala v nasazování špionů do míst, kde by docházelo ke krizovým situacím, aby nebylo nutné spoléhat jen na elektronickou špionáž. Maria práci přijala a zakrátko byla ještě s dvěma dalšími novými agenty, Davidem Battatem a Aideen Marleyovou, poslána do Afriky. McCaskey z toho neměl ani trochu radost.

„Ti druzí jsou mimo, dávají dohromady své osobní a profesní záležitosti, než se přestěhují sem,“ dodal Rodgers. „A se svým asijským agentem Juan Čouem jsem se neviděl.“

„Kde je teď?“ zajímal se Hood.

„Doma v Hongkongu. Bude tu příští týden. Ještě pořád ho bezpečnostně prověřujeme. Pracoval sedm let v Šanghaji ve filmovém průmyslu. Zjistit, který z těchhle hochů by mohl mít nějaké vazby na Kuo-an-pu v Pekingu nebo na triády v Hongkongu, dá pořádně zabrat.“

„Anebo vazby na obojí,“ poznamenal Herbert. „Abych řekl pravdu, docela rád bych měl u sebe někoho, kdo se s ničím nemaže a nebere zajatce.“

„To já taky,“ podotkl Rodgers, „ale nerad bych musel najímat nějaký ‚stín‘, abych měl jistotu, že to moji špioni nehrajou na obě strany.“

Kuo-an-pu byl zkrácený název Kuo-ťia an-čchuan pu, čínského ministerstva státní bezpečnosti, výzvědné služby používající bezohledné metody, s neodvolatelnými vazbami na čínské občany na celém světě. Kuo-an-pu se při své činnosti nijak nerozpakovala hrozit lidem doma vězením jen proto, aby si vynutila spolupráci rodinných příslušníků žijících v zahraničí. Triády byly stejně amorální společenství gangsterů, vzniklé v Hongkongu již před více než stoletím. Název si daly podle symbolu označujícího štěstí, jehož tři strany představují nebe, zemi a člověka.

„Takže to zůstává na mně,“ prohlásil Herbert. „Můžu letět do Darwinu a pomoct při shromažďování a vymáhání informací.“

„Co vy na to, Lowelle?“ zeptal se Hood.

„Připadá mi to jako dobrý nápad.“

„Projednejte to s Ellsworthem,“ doporučil mu Hood. „A zatím, Bobe, vy se nachystejte –“

„Zatímco tu povídáme, zařídil jsem si rezervace,“ odtušil Herbert. „Air New Zealand do Darwinu. Budu tam v sobotu dopoledne.“

„Přes kolik měst to poletí?“ zeptal se Rodgers.

„Přes pět: D.C., New York, Los Angeles, Sydney a pak Darwin.“

„Na to se vybodněte. Zavolám do přepravního oddělení v Pentagonu,“ řekl Rodgers. „Určitě vám dopravu zařídí a dostanete se tam rovnou, bez všeho toho motání se z místa na místo.“

„Co? V nějaké té lítající kleci s kovovými žebry, co dělá kravál, jako když se valí lavina, kde člověka studí zadek a které říkáte letadlo?“

„No, vlastně jsem původně chtěl rekvírovat Air Force One,“ utrousil Rodgers. „Ale to víte, nechci, abyste si cestoval jak v peřince.“

„Pánové, jdu domů,“ oznámil Hood.

‚A já si musím dojednat, aby mě Jelbart svezl, až skončí s Ellsworthem a Lohovou,“ řekl Coffey.

„O čem se baví?“ zeptal se Hood.

„Jestli povedeme dvojí vyšetřování, nebo provedeme koordinovanou operaci, až budeme na moři.“

„Prokrista!“ zasténal Herbert. „Takhle teda skončí svět. Někdo dostane v nějaký rvačce do nosu, a bude z toho světová válka, která s tím nemá nic společnýho. Budeme se navzájem zabíjet a přitom se dohadovat, jak najít nějakýho ksindla, místo toho, že jeho a jemu podobný jednoduše odkrouhnem.“

„Už jste se k věci vyjádřil,“ připomněl mu Hood. „Buď něco praktického, nebo politického.“

„No, koukneme se, jestli se nedá udělat obojí,“ opáčil Herbert. „A jak?“

„Pochopením.“

„To že je to pravé?“ zeptal se pobaveně Hood. „Ano. Pochopením, že se mě zbavíte jedině tak, že tohle provedeme správně.“

17 KAPITOLA

Cairns, Austrálie pátek, 19.00

Klidná atmosféra zálivu byla přesně to, co Peter Kannaday potřeboval. Na stav jeho mysli, stejně jako na stav mysli každého námořníka, který prožil velkou část života na moři, moře silně působilo.

Když Hosannah vplouvala do ústí zálivu, slunce právě zapadalo. Připomínalo hořící svíčku stojící v moři; po hladině se táhla dlouhá, zčeřená, voskově žlutá šmouha, jejíž konec oranžově žhnul na obzoru jako koneček knotu. Kannaday se na něj díval ze zádi. Na modrozelené obloze přímo nad jeho hlavou se tu a tam už ukázaly tečky prvních hvězd.

Kolem se prostíral záliv Darling Cove. Vstup do něj se nacházel při severním cípu Velkého bariérového útesu. Útes, dlouhý přes 2000 kilometrů a široký až 125 metrů, odděluje od pevniny pruh mělké vody. Tato mohutná masa vznikla v době ledové, kdy se v této oblasti začalo dobře dařit mořským polypům. Ti si vytvořili ochranné mnohobarevné schránky, které se uchovaly, i když samotní živočichové již zahynuli. Po více než deset tisíc let přirůstal korál ke korálu a tak vznikal domov pro každou další generaci těchto chapadélky opatřených tvorů. Bariéra také posloužila jako místo, kam se uchýlil bezpočet druhů ryb, obřích želv, keporkaků, rejnoků, delfínů a dugongů, mořských příbuzných slona.

Kormidelník zamířil s jachtou klidnou vodou k širokému vstupu do zálivu. Kannaday se chvíli díval na vodu, modrou jako barevné sklo, potom přešel na příď. Přes palubu zavanul voňavý, teplý vzduch přinášející slaboučkou vůni hroznů z Darlingovy vinice, nacházející se jihozápadně odtud. Na severozápadě byl vápencový útvar, pravěkými bouřemi vyloupnutý ze sto metrů vysokého útesu.

Ve večerním přísvitu se zdálo, že skála řeřavě doutná rezavě oranžovým odstínem.

Z otevřeného moře bránil výhledu do zálivu vysoký útes. Aby se někdo dostal k ústí zálivu, musel vědět, že je třeba útes obeplout značný kus cesty na sever. Samotné ústí měřilo napříč necelého půl kilometru. Ke břehu to bylo asi dvě stě metrů. Vpředu se nacházela dlouhá kamenná přístavní hráz a na všech stranách se do dálky prostíraly plochy bílohnědého písku. Kotvily tu dva motorové čluny, motorová jachta a dvě malé plachetnice. Na téměř sedmdesát metrů vysokých stromech karri, rostoucích podél zálivu, byly ukryty bezpečnostní kamery. Kannaday věděl, že na stromech jsou ukryty také mikrofony. Zřídkakdy zachytily něco víc než vítr, tiše šplouchající vlny s pěnovými čepičkami nebo volání zbloudilého delfína. U vstupu do zálivu byly výstražné tabule. Dubové desky na tyčích, upevněných na ukotvených bójích, oznamovaly těm, kdo náhodou proplouvali v člunech kolem, že tu je soukromý pozemek Darling Enterprises. Nebyly tu žádné varovné nápisy, žádné výhrůžky, nicméně každý, kdo věděl něco o panu Darlingovi, také věděl, že je dobré držet se stranou. Ti, kdo tohle nevěděli, byli zadrženi do dvou minut poté, co do zálivu vpluli. Strážní bydleli v malém domku hned za pláží. Po většinu času surfovali po internetu nebo hráli blechy. Darling pořádal dvakrát ročně závody a na vítěze čekala pěkná hromádka peněz.

Účelem hry je dostat všechny „blechy“ do jedné misky. Kannaday si byl dobře vědom toho, že nad tou miskou vládne Jervis Darling.

Ještě chvíli pozoroval zapadající slunce. Dnes byl v zálivu podeváté či podesáté. Na okamžik ho tichá, velebná krása tohoto zákoutí doslova uchvátila. Tak tomu bylo pokaždé, tentokrát ho však také popudila. Připadalo mu, že by mu měly patřit všechny vody, po kterých se právě plaví. Je majitelem jachty a již nemá daleko k tomu, aby nabyl dostatečně velkého bohatství, které mu umožní prožít zbytek života v pohodlí. A místo toho aby teď nemyslel na nic jiného, než že se Jervisu Darlingovi znelíbil. Člověku, jehož samotné jméno na desce stačí, aby vystrašilo každého, kdo by snad vstoupil na jeho pozemek. Kannaday opovrhoval mocí toho člověka, a současně měl strach z jeho nepřízně. A nyní ho oba tyto pocity naplňovaly zlostí na sebe samého.

Jachta za chvíli zakotví a Kannaday přesedne do motorového člunu. Na břehu na něj bude čekat Humvee, nákladní džíp. Ohlašovat se předem vysílačkou nemusí, stráže ho už viděly. Jachta zpomalovala. Kannadayho napadlo, jestli se i Jervis Darling něčeho bojí. Miliardář se pravděpodobně bojí neúspěchu. A také smrti, to zcela určitě, neúspěchu však téměř určitě víc než smrti. Člověk jako Darling prohru přijme pouze z rukou samotného Boha.

Kdybych tak měl za spojence Boha, pomyslel si Kannaday trpce. Namísto něj má Johna Hawkea.

Hawke byl v podpalubí se svými lidmi. Pravděpodobně se dívají na nějaký akční film na DVD. Nic jiného nikdy nedělali. Nic na světě je nezajímalo, nelákalo je nějak se zdokonalovat. Možná právě proto měl Kannaday za to, že Hawke přistoupí na jeho výzvu a odejde. Bylo to snadné.

Lidé jako Hawke mají rádi, když věci jdou snadno.

Kannaday přešel na levobok, kde byl člun, a tam čekal. Jeden člen posádky jej spustil na vodu. Bzučení motoru se rozléhalo zálivem. Kannadaymu se začal svírat žaludek.

John Hawke mu vyhrožoval, Kannaday z něj však strach neměl. Výhrůžky, o kterých člověk ví, strach nenahánějí. A nenahánějí jej ani obavy o fyzické blaho. Kapitána, člověka sžitého s mořem, nával adrenalinu, který přichází s nebezpečím, již přes takovéto okamžiky přenesl. Neměl strach, ani když měl na hrdle ten nůž. Měl na mysli jedině přežití, a to není totéž.

Strach přichází především z jediného: z neznáma. A narůstá s tím, jak vyvstává předtucha něčeho mocného, co druhé oslabuje. Ztráta svobody. Neschopnost uskutečnit své představy a vize.

Takový druh moci představoval Darling. Kannaday se na setkání s ním vůbec netěšil. Zvažoval, má-li se zmínit o tom, čím Hawke vyhrožoval. Bude mít ten mizera odvahu zmocnit se jachty? A ustanoví Darling velitelem lodi Hawkea, kdyby k tomu došlo?

Ke Kannadaymu se přiloudal Craig McEldowney, první důstojník. Mohutný, sluncem do bronzova opálený devětatřicetiletý Novozélanďan se zastavil po kapitánově boku. Oba se spolu plavili již dva roky. Potkali se v baru v Surabayi na Jávě. McEldowney myl v baru sklenice. Bývalému dělníkovi z doků tehdy právě vypršel pětiletý trest nucených prací za krádeže nákladů tabáku. Tabák prodával pod cenou místním lidem.

„Dopadne to dobře,“ řekl McEldowney. „Z toho, co se stalo, vás šéf vinit nebude.“

„A koho teda?“

„Nikoho,“ odtušil McEldowney. „Kapitáne, takovéhle věci se stávají. Zrovna tak, jako se staly mně.“

Kannaday se usmál. McEldowney je slušný člověk, jenom mu to moc nemyslí. Proto ho tehdy chytili.

Předal mu velení a sestupoval po hliníkovém žebříčku do šedomodrého, pevně stavěného člunu. Příčky byly mokré od spršky mořské vody, musel se pevně držet, aby se nesmekl. Usedl na zadní lavičku, uvolnil lano navijáku, spustil motor a člun se rozehnal k přístavní hrázi. Stráže již spouštěly dřevěnou lávku. Vzduch naplnilo skřípění dřeva a brumlání motoru džípu.

Takhle se rodí chaos, říkal si Kannaday. Jeden hlučný zvuk za druhým.

Otázka, před níž stál, byla prostá: Jak nejlépe zabránit tomu, aby se situace, ve které se ocitl, stala ještě chaotičtější? Odpovědět mohl bohužel jen jediný člověk.

A jeho odpověď byla zatím neznámá.

18 KAPITOLA

Celebeské moře pátek, 13.33

Když bylo Lowellovi Coffeymu osm let, přihodilo se mu cosi podivuhodného. Otec ho vzal do cirkusu v Sherman Oaks. Coffeymu však v paměti neuvízly vzpomínky na samotné představení. Nejlépe si zapamatoval, jak cirkus bourali. Ten pohled měl v sobě něco tajuplně okouzlujícího, úchvatného ve své složitosti a rozsahu.

Když obě lodě, singapurská a australská, odplouvaly z Darwinu, ona scéna se mu vybavila v mysli. Třepotající se vlajky, velké lodě vydávající se na cestu. Namísto stavěčů to mohutné soustrojí uváděli do pohybu námořníci, namísto slonů tu byly všelijak se přemísťující vrtulníky a motorové čluny, namísto pachu koní a vůně pilin zápach nafty a vůně mořského vzduchu. Rozsah veškeré té činnosti a všechno to, co ji zabezpečovalo, nebylo možné zapomenout. Existovaly však dva značné rozdíly: když byl cirkus naložený a odjížděl, malý Coffey odešel s otcem domů. Hoch byl smutný a připadalo mu, jako kdyby ho od něčeho odtrhli. Dnes již dospělý Lowell Coffey odcházel společně s doprovodem na moře. Připadal si naopak jako zapojený do nějakého velkého a mocného podniku. Naplňovalo ho to životní silou.

Asi tři minuty.

I v dospělosti Lowell Coffey bohužel beznadějně trpěl mořskou nemocí. Dělalo se mu zle, nevolnost ho prostupovala od čela, v němž to bušilo, přes oči, jež se dívaly a nic neviděly, až po svíjející se žaludek. I v kolenou měl pocit, jako kdyby se mu viklala. A to ani nestál na nohou, nýbrž seděl.

Seděl v malé, klaustrofobicky působící kabince velitelského můstku korvety australského Námořního zpravodajského centra. Korvetě velel George Jelbart, nyní usazený v otáčecí židli po Coffeyho pravici. Zdravotník dal Coffeymu dvě tabletky dimenhydrinatu, generické obdoby dramatinu. Coffey se necítil o moc lépe, ale také ne hůře. S jedinou výjimkou: kdykoli se Jelbart se svou židlí natočil, Coffey na okamžik pocítil v ústech chuť své snídaně. To, jak se Jelbart točil ze strany na stranu, Coffeyho dezorientovalo.

Rychlá, moderní válečná loď vyplula z Darwinu několik minut po hlídkovém člunu Lohové. Ellsworth s nimi nebyl, vrátil se do své kanceláře, předtím však ještě na břehu důkladně prodiskutoval otázku, jak toto společné vyšetřování provést. Jelikož plán sestavila Lohová, bylo dohodnuto, že počáteční fázi uskuteční ona a její posádka a Jelbart poskytne veškerou potřebnou podporu, pokud jde o vybavení, personál a technická zařízení. Coffey jim oznámil, že na cestě do Darwinu je šéf zpravodajců Operačního centra Bob Herbert. Přispěje analýzou všeho, co na moři naleznou. Když se Ellsworth doslechl, že se Národní krizové středisko do věci zapojí, měl radost. Zpravodajské zdroje samozřejmě uvítal, víc mu však záleželo na podpoře ze strany Ameriky. Tahle záležitost by se mohla ukázat jako ojedinělý, s ničím nesouvisící incident, a v tom případě by se všem ulevilo. Kdyby to však bylo něco jiného, potom čím větší váhu budou mít prostředky, o které se Ellsworth může opřít, tím bude radši.

Jelbart si sňal z hlavy malou kompaktní vysílací soupravu a zavěsil si ji na krk. „Tak jak vám je, pane Coffey?“ zeptal se.

„Situace se trochu zklidnila,“ odtušil Coffey a chabě se usmál. Sklopil zrak. Na rozdíl od čáry obzoru se podlaha můstku nehýbala. Právníci mají sedět v tichých, dřevem obložených kancelářích, kde jediné, co se hýbe, je kyvadlo starodávných stojacích hodin.

„Však si zvyknete,“ uklidňoval ho Jelbart. „Až budeme zpátky v Darwinu, bude vám připadat nepřirozené stát na zemi, která se nehne.“

Coffey musel jeho slib přijmout v dobré víře. Zatím se mu nezdál nijak věrohodný.

Z kukaně hned vedle velitelského stanoviště se vyklonil radista.

„Pane?“ oslovil Jelbarta, „volá důstojnice Lohová.“

Jelbart si sluchátka zase nasadil a upravil si mikrofon. „Jelbart,“ ohlásil se.

Jsme v cílové oblasti,“ sdělila mu Lohová.

Jelbart pohlédl na řídící panel. Napravo měl malý černý monitor se světle modrou mřížkou. Lodě byly na něm zobrazeny jako červené tečky. Jelbart již předtím Coffeymu vysvětlil, že to je nastavitelný displej družicového navigačního systému. Obraz se dá rozšířit až na pět set čtverečních kilometrů, nebo stáhnout na deset. Nyní zabíral oblast dvaceti čtverečních kilometrů.

Jelbart se natočil doprava. „Kormidelno?“

„Ano, pane?“ ozval se jeden ze dvou mužů, kteří tam seděli.

„Souřadnice deset-pět-devět západně, tři-čtyři-dva severně,“ řekl Jelbart. Údaj odečítal z mřížky. „Pohotovostní postavení vzadu, čekat na další rozkazy.“

Kormidelník souřadnice zopakoval, potvrdil rozkaz a nastavil odpovídající kurz.

Coffey pohlédl před sebe. Byl zmaten. „Vždyť je vidím oknem,“ řekl. „Proč jednoduše neplujete za nimi?“

„Však to děláme,“ odtušil Jelbart. „Jenže kdyby se s lodí Lohové něco stalo a my ztratili zrakový kontakt, potřebujeme, aby počítač věděl, kde přesně jsme.“

„Aha.“ Toto pomyšlení nemohlo nikoho potěšit, avšak samotné opatření bylo praktické.

Singapurský hlídkový člun se zastavil. Jelbart přikázal snížit rychlost korvety na polovinu a připojil se k němu ze strany, tři sta metrů od jeho levoboku. Za okamžik zastavila i korveta. Nyní, když ustal pohyb aspoň podél jedné osy, se Coffeymu ihned udělalo o maličko lépe. Teď se dokázal dívat ven, aniž by se mu zvedal žaludek. Zadíval se na záď singapurské lodi. Námořníci tam spouštěli do vody několik černých bedniček uložených do rybářských sítí. Bedničky vypadaly jako přenosné počítače.

„Co to tam mají?“ zeptal se Jelbarta.

„Saturační detektory záření gama a neutronového záření. Učil jsem se o nich v kurzech fyziky, které pro své lidi pořádalo Námořní zpravodajské centrum. Moc prima věcičky.“

„Co se díky nim dozvědí?“

„Materiály, po kterých pátráme, emitují tři druhy záření, částice alfa, beta a záření gama. Záření gama je nejsilnější. I mírná dávka vás dokáže doslova uvnitř uvařit. Ty paprsky musíte zjistit ze všeho nejdřív.“

„Takže kdyby ten sampan zasáhlo záření gama, tak ten námořník nezůstal naživu.“

„To je možné, třeba ale nebyl vystavený hlavnímu zdroji. Vyplatí se dávat si na to pozor. Proto jsem také dal rozkaz k pohotovostnímu postavení vzadu, pro případ, že bychom odtud museli rychle zmizet.“

„To by se mi docela zamlouvalo,“ poznamenal Coffey.

„Z neutronového záření se dozvíte něco o obsažených prvcích a o velikosti jaderného vzorku,“ vysvětloval dál Jelbart. „Lohová se u Mezinárodní komise pro jaderný dozor informovala o tom, jak velké jsou kontejnery, které se tu ukládají. Stopové hladiny radiace tu ovšem jsou vždycky, ať ty věci zabezpečujete sebelíp.“

„Tak to mě opravdu uklidňuje.“

„Ty hladiny nejsou nebezpečné, pokud jim nejste vystavený kumulativně,“ dodal Jelbart. „Proto se odpad ukládá do moře nebo hluboko do jeskyní.“

„Co ekologické dopady?“

„Ryby se pravidelně zkoumají. Dokud se nic neukáže, myslím, že si nikdo v té oblasti nijak velké starosti nedělá. Důležité je, že když je známá doba, kdy tu byly poslední lodě, a množství materiálu, který vyložily, Lohová přesně ví, jaké údaje by se měly objevit.“

Jaká loď tu byla naposledy?“

Počítačový monitor měl Coffey před sebou. Jelbart se k monitoru otočil. Ten pohyb byl prudký a právníka vyvedl z míry. Sklopil zrak a pomalu, zhluboka se nadechl, aby znovu nabyl rovnováhy.

„Poslední tu byla čínská nákladní loď se čtyřmi dvanáctigalonovými sudy s odpadem z jaderné elektrárny poblíž Šanghaje. Před ní ještě kutr, patřící firmě s názvem Mezinárodní přeprava vyhořelého paliva. Ten je z Malajsie. Uložil tu tři desetigalonové sudy z jedné japonské jaderné elektrárny. Předtím tu deset dní nebyl nikdo.“

„Jak ty náklady od sebe rozeznáte?“

„Každá loď má určené místo, kde odpad vyloží. Souřadnice, které nám Lohová poslala, označují místo vyhrazené Číně.“

„Rozumím. Ještě mi ale není jasné jedno: co myslí, že najde? Kdyby byla některá z těch lodí poškozená, nedostal by o tom už někdo zprávu?“

„Asi ano. Nám ale dělá větší starost to, že jedna z nich mohla svůj náklad přeložit na nějakou jinou loď. A mohla by to být právě ta, kterou přepadli ti piráti.“

„A co uděláte, když se tenhle scénář ukáže jako pravdivý? Budete po té lodi pátrat?“

„To nevím.“

„Nevíte? Copak by to nebyl logický krok?“

„Snad. Takový krok by ovšem mohl dát echo tomu, kdo ten jaderný materiál teď má. Moudřejší by bylo pokusit se materiál nalézt, potom se vrátit a partu, co jej převzala, sebrat.“

„Nemá pro podobné záležitosti Námořní zpravodajské centrum nějaký scénář nebo zavedený postup?“

„Jistě, máme zavedená schémata pátrání a předepsané postupy při zabavení. Tam, kde jde o vysledování nějakého radioaktivního nákladu, se pohybujeme po zatím neznámém území. Tak jako donedávna Amerika. Jediné jaderné materiály, po kterých jsme až dosud pátrali, byly dvě jaderné bojové hlavice, které ztratilo sovětské strategické raketové vojsko. Jedna pocházela z Kazachstánu, druhá z Běloruska.“

„A našli jste je?“

„Nakonec je našli Rusové. Existovaly náznaky, že je koupili indonéští povstalci. Možná ano, ale k předání nedošlo. Ve skutečnosti byly ty zbraně dopraveny do nějaké jeskyně na Ukrajině. Jakýsi generál ve výslužbě najal ruské inženýry a fyziky a ti je právě rozebírali.“

„Hm. To je moc pěkné.“

„Pokoušíme se obnovit ráj, ale hadi v něm jsou pořád, a neodbytnější než kdykoli předtím.“

„Měli spoustu času na to, aby si nás zpod křovisek důkladně prostudovali,“ poznamenal Coffey.

„Tak to je pravda. Další věcí v téhle akci je, že máme partnera, pane Coffey.“ Jelbart pokývl hlavou k singapurské lodi. „Nevíme, co všechno může z jejich velitelského centra prosáknout. Ani to, o kolik tajemství se podělíme.“

„Tak si říkám, jestli to ona vidí stejně,“ nadhodil Coffey.

„Skoro určitě. Ačkoli u ní půjde rovným dílem o otázku národní kultury a politiky. Singapurci si své soukromí hlídají až agresivně.“

„Tak to je oxymóron. Budu o tom muset podumat,“ poznamenal Coffey.

„Co tím myslím, pochopíte, až s důstojnicí Lohovou strávíte víc času,“ ujistil ho Jelbart.

Tohle celé také zavánělo rasismem. Coffey nenáviděl i jen pouhé podobné „nezhoubné“ generalizace. Pokusí se nemít je Jelbartovi za zlé.

Deset minut poté, co pátrání začalo, Lohová vysílačkou sdělila, že místo vyhrazené Číně vykazuje předpokládané hladiny okolní radiace. Hlídkový člun se dal do pohybu.

Korveta rovněž.

A právě tak i Coffeyho žaludek.

19 KAPITOLA

Nad Tichým oceánem pátek, 2.57

Život měl pro Boba Herberta nachystaná překvapení, byť velmi zřídka.

Miku Rodgersovi se podařilo obstarat pro šéfa zpravodajců místo ve strategickém průzkumném letounu TR-1 s dlouhým doletem. Stroj vzlétne z letecké základny v Langley ve Virginii a poletí na Tchaj-wan, s mezipřistáním v australském Základním leteckém výcvikovém středisku protivzdušné obrany v Tamworthu v Novém Jižním Walesu. Tam americký vojenský letoun naloží tři důstojníky, kteří se mají seznámit v praxi se zdokonalenými systémy sledování. Do Darwinu pak Herberta dopraví letoun Australského královského letectva. TR-1 odlétal v jednu třicet v noci, což znamenalo, že sebou Herbert musí hodit. Z Quantika, kde bydlel v domě nedaleko pobřeží, jel autem. Provoz v tuto noční dobu nebyl prakticky žádný, takže těch sto třicet kilometrů ujel za hodinu.

Na palubě dvacet metrů dlouhého letounu byla malá kabina pro důstojníky. Nacházela se nedaleko od pilotní kabiny. Posádka vymontovala sedadlo a Herbert se mohl do kabinky vměstnat se svým invalidním vozíkem. Měl tu zdroj elektřiny pro nabití baterií v něm, i kolíček pro připojení na bezkabelový internet. Připadal si podivně, jako cyborg, součást velké, nablýskané špionážní lodi. Stroj nebyl naštěstí tak hlučný jako transportní letouny, ve kterých Herbert již předtím občas letěl. Dá se říci, že byl tichý jako linkový proudový letoun.

Život byl krásný, alespoň v tomto okamžiku. A protože okamžik je vše, s čím člověk může počítat, Herbert se jej snažil vychutnat. Chvíli si jej také vychutnával.

Zahloubal se do studia materiálů a věnoval se kávě. Tu mu obstaral velmi úslužný navigátor. Černá káva udělala Herbertovi líp než materiály. Okamžik spokojeného bytí ale pominul.

Přes zabezpečený komunikační systém letounu zadal svou adresu pro stránky WASTEM. Profil, který o sobě sestavil, představoval nenávistnou jedenatřicetiletou bělošku obhajující revoltující bojůvky a propagující upření všech práv každému, kdo není „čistokrevný Američan“. Profil ženy zvolil proto, aby přilákal pozornost mužských sociopatů, mužů, kteří hledají někoho, s kým by svou duševní poruchu sdíleli. Za přispění WASTEM se mu podařilo rozbít rasistickou skupinu, která zařizovala cesty do Libye. Tam se členové skupiny mohli za padesát tisíc dolarů dívat na mučení vězňů a za sedmdesát pět tisíc se na mučení podílet a používat při tom prostředky a způsoby podle svého přání. Za sto pětadvacet tisíc mohli provést popravu.

K profilu přiřadil fotografii své manželky. Yvonne nejenže byla „kočka“, ale také by jistě ocenila, že se i po smrti podílí na ničení kultu vyznavačů nenávisti, kultu, který ji připravil o život.

Na WASTEM přišly jako obvykle desítky vzkazů, většina z nich od mužů a žen, kteří si s ní chtěli společně zastřílet nebo jí uhradit pobyt ve výcvikovém táboře jednou kdesi v divočině, podruhé na střelnici někde v horách. K zájmům uživatelů WASTEM sice patřilo i obstarání „rudého deště“, což byl eufemismus pro radioaktivní materiály, žádný vzkaz v elektronické poště však prodej takového materiálu „Yvonne“ nenabízel. Nějaký čas Herbert věnoval i chatovací místnosti Anarkiss, kde tihle vyšinutí lidé vyhledávali milostné vztahy. Stránky WASTEM, jakožto jeden z mála „ženských“ prvků této místnosti, byly vždy nesmírně oblíbené. Když někdo měl informaci, která vypadala na to, že by ji Herbert mohl potřebovat, nabídl se, že si s dotyčným pohovoří v soukromí. Lidé, kteří mají co skrývat, se v chatovací místnosti pro dva spíš rozpovídají.

Nikdo však bohužel neměl nic, co by se týkalo jaderných materiálů přepravovaných přes Dálný východ nebo jižním Pacifikem. Dále se Herbert věnoval mapám přepravních tras v oné oblasti.

Načetl si seznam tankerů, rybářských lodí, zaoceánských plavidel a výletních lodí, které jí během posledních dvaasedmdesáti hodin propluly. Když měl jejich jména, přešel na adresu BOB4HIRE. Vydával se za vyšetřovatele pojišťovací společnosti a přes elektronickou poštu kontaktoval různé přepravní a charterové společnosti. Vyptával se, jestli dostaly nějaké hlášení o explozi v Celebeském moři. Zatímco čekal na odpovědi, spojil se s Národním úřadem pro průzkum a požádal o identifikační údaje všech lodí, které přibližně v době, kdy k explozi došlo, použily GPS. Tyto informace měly být důvěrné a byly uložené v zakódovaných souborech, k nimž měly přístup jen samotné lodě a navigační družice. Národní úřad pro průzkum však měl k družicovým databázím přístup díky své družici pro utajený kódový průzkum, označené CRACS. Představovala součást nové generace družic špehujících jiné družice. Za použití technicky vysoce složitých detektorů záření zachycovala přijímané i výstupní impulzy od satelitů. Tyto impulzy na okamžik překryly kosmické záření. Výsledkem činnosti CRACS byl celkový obraz, jakási silueta spojení přicházejícího ze země. Družice také dokázala převést impulzy do číslic a tak poskytla Národnímu úřadu pro průzkum kódová slova, která pro kontakt s družicí používaly jak letouny se základnou na zemi, tak plavidla.

Herbert pátral po něčem, co by vykazovalo prvky, které si nějakým způsobem logicky navzájem odporují. Doufal, že třeba objeví loď, která se mohla nacházet tak blízko sampanu, že lidé na ní by explozi uslyšeli, a přesto ji neohlásili. Kdyby se mu tohle podařilo, byla velká pravděpodobnost, že jde o loď, kterou se piráti pokusili přepadnout.

Údaje postupně přicházely během několika následujících hodin. Herbert si mezitím užíval poměrné pohodlí a soukromí své malé kabinky. Seděl tváří k pravé straně trupu letadla a před sebou měl okénko. Naklonil se k němu a díval se dolů. Ten pohled v něm vyvolával řadu představ. Viděl ohromný, nádherný oceán, ale zároveň si připomněl, jak lidé bojovali, trpěli a umírali proto, aby jej prozkoumali. Bez tvrdé práce a obětí se ničeho nedosáhne. Toto vědomí uchránilo Boba Herberta před sklouznutím do pocitu roztrpčení nad tím, co práce ve vládních službách přinesla jemu.

Dostal odpovědi na dvanáct z dvaadvaceti e-mailů, které poslal. V žádné z nich se nevyskytlo hlášení o nějakých explozích v dané oblasti. Rovněž zjistil, že v době, kdy k explozi došlo, se v té oblasti nacházela nejméně jedna loď. Jmenuje se Hosannah a údajně je majetkem muže jménem Arvids March. Objevil také odkaz na soudní případ, ke kterému se ale nedokázal dostat. Loď se plavila pod tasmánskou vlajkou a byla registrovaná v šesti domovských přístavech. Herbert pátral on-line v tasmánském telefonním seznamu, avšak jméno Arvids March nenalézal. To ho nepřekvapovalo, lodě z jedné země se kvůli daním často registrovaly v nějaké jiné. Pan March může být odkudkoli. Nebo je to falešné jméno pro nějaký fiktivní podnik. Herbert propátral celý internet, a vyšel naprázdno. Hledal pod A. March a nalezl přes deset tisíc odkazů, od „I love a March“, až po rapperskou skupinu Ides a March, Březnové idy. Poslal e-mail do Operačního centra s žádostí o sdělení čehokoli, co by mu mohli o člověku jménem Arvids March zjistit. Rychlé prohledání databáze nepřineslo nic. Pan March zjevně neusiluje o publicitu, ani není veřejně činný.

Herbert si dal přestávku. Na přemýšlení. Hledáním strávil celé hodiny, a výsledek byl hubený. To bylo frustrující, ba co víc, bylo to nebezpečné. Herbert až příliš dobře věděl, co se může stát, když se lidé ocitnou v situaci, kdy se jejich zpravodajské poznatky rovnají nule. Právě takhle došlo k útoku na velvyslanectví v Bejrútu.

Vrátil se k počítači. Někde tam venku je podezřelá loď.

Musí ji nalézt.

20 KAPITOLA

Cairns, Austrálie pátek, 19.58

Byla to snad největší soukromá sbírka prehistorických fosilií na světě.

Jervis Darling si v sobě vypěstoval lásku a značný obdiv k prehistorickým živočichům již před čtyřiceti lety. Když mu bylo něco přes dvacet, v Australian Insideru, jednom z prvních časopisů, které četl, narazil na článek o Australském muzeu. Do té doby netušil, jak úspěšně ovládli zemi dinosauři. Každá nová generace se vyvinula do dokonalejší verze generace předchozí. Z masožravců se stali dokonalí dravci zmocňující se kořisti lovem ve smečkách i predátoři lovící jednotlivě. Býložravci žili v rodinných celcích se složitě propracovanou péčí o mláďata. Přežili přes sto milionů let. To je stokrát déle, než jak dlouho chodí po zemi člověk, včetně svých dávných předků. A pravděpodobně stokrát déle, než jak dlouho budou lidské bytosti po zemi ještě chodit.

Pokud on, Darling, neprosadí svou.

Začal zkameněliny kupovat, počínaje těmi nejmenšími, nejstaršími mořskými trilobity, přes úplnou kostru allosaura, pohybujícího se po zemi, až po pteranodonta, vládnoucího vzduchu. Se sádrovými odlitky, s nimiž si vystačilo tolik muzeí, se nespokojil. Bral pouze opravdové exempláře. Měl je vystavené ve dvou velkých pokojích svého rozlehlého domu spolu s nástěnnými malbami zobrazujícími tyto tvory a jejich svět. Je to ironie, říkal si. Australská média mu dala přezdívku Salty, podle krokodýla žijícího na severozápadě. Darlingovi zněla urážlivě, byť ne z důvodů, které měla na mysli média. Darlingovi nevadilo, je-li přirovnáván k masožravá. Dělal si však nároky na to, aby byl tím největším masožravcem všech dob, takovým, jakými byli tyranosaurus nebo gorgosaurus. Ne jakým je nějaký jejich poměrně malý současný potomek.

Velkým kopulovitým střešním oknem svítil dovnitř měsíc. Zavěšené kostry, nástěnné malby a vitríny osvětlovala malá svítidla. Darling, oblečený v džínách a flanelové košili, stál uprostřed místnosti, připomínající katedrálu. Holohlavý mediální titán nekončil každý den obchůzkou svých sbírek, dnes to však učinil. Připomněl si, že tvorové obývající zeměkouli někdy zahynou působením něčeho, co nemají pod kontrolou. Dinosauři jsou toho dokonalým příkladem. Je zjevné, že všichni pomalu vyhynuli poté, kdy zemi zasáhl asteroid. Náraz vyvrhl do atmosféry takové množství tun prachu, že na celé roky zastínil slunce a způsobil ekologickou katastrofu. Jakousi prehistorickou jadernou zimu. Podle geologických poznatků k takovýmto srážkám a globálnímu vyhynutí některých forem života docházelo s jistou pravidelností.

Některé části Země už mají načase, aby tam došlo k podobnému pročištění, uvažoval. K představě takovéhoto pojetí by Charles Darwin nikdy nedospěl. Ke kombinací přirozeného výběru a masového vyhubení.

Přilehlou chodbou se rozlehl zvuk kroků a za pár okamžiků vešel Darlingův tajemník Andrew. Vstoupil dveřmi spojujícími obytnou část sídla s křídlem, v němž měl Darling svou sbírku zkamenělin z doby ledové.

„Pane Darlingu, po chodníčku přichází kapitán Kannaday,“ oznámil.

„Vezměte ho do kuchyně,“ přikázal mu Darling.

„Ano, pane.“

V Andrewově hlase nezazněl ani stín zaváhání. Kdyby mu Darling přikázal odvést Kannadayho do své soukromé observatoře, do garáže nebo třeba do přístěnku hostinského pokoje, Andrew by tak bez ptaní učinil. Jakožto člověk pocházející z lidu, který tu žil již během doby ledové, byl Andrew Juta Graham jedním z mála, komu Darling naprosto důvěřoval.

Následoval svého tajemníka do chodby sídla rozkládajícího se na ploše téměř tří tisíc čtverečních metrů. Zde byl ve východním křídle, v němž se nacházela část domu přístupná všem – muzeum, jídelna, taneční sál, kino, tělocvična, bazén pod širým nebem a další uvnitř v domě. Prošel jídelnou do kuchyně. Požádal kuchařku a její pomocnici, aby byly tak laskavé a pár minut počkaly ve svých pokojích. Ihned uposlechly. Darling přešel k jedné z lednic a vzal si velkou láhev s perlivou vodou. Opřel se o řeznický špalek, obrácen tváří k tapetové fotografii. Otevřel láhev a lokl si, oči upřené na obraz krajiny s táhlými nízkými kopci. Náhle ho napadlo, jestli dinosauři pili z pramenů podobně perlivou vodu. Pravděpodobně ano. A povšimli si nějakého rozdílu?

Samozřejmě, uzavřel své úvahy. Ale pro ně to nic neznamenalo, jejich myšlenkové schopnosti nestačily na to, aby viděli dál než na prvotní podnět. V tomto ohledu byli dinosauři podobni teroristům, se kterými má Darling nyní co do činění. Jsou uzavřeni do úzce vymezených vzorců zpracování informací. Impulzivní namísto rozmyslní. To, co je dělá nebezpečnými, je také dělá snadno ovladatelnými.

Dveře za ním se otevřely. Spojovaly část domu vzadu a vcházelo se do nich přes místnosti, kde bydlelo služebnictvo. Darling postavil láhev na pult se špalkem a otočil se. Když Andrew odešel a Kannaday sem přicházel, stál zády k oknu. Z vnějšího dvora dopadalo dovnitř oknem světlo bodových reflektorů. Kapitána zaplavila jiskřivě bílá záře. Měl na sobě černý pulovr a kalhoty barvy khaki. Třebaže kráčel rychle a ramena držel pevně, vypadal unaveně. Napřáhl svou mohutnou pravici. Darling jí potřásl, ale nepustil ji.

„Máte teplou dlaň,“ poznamenal.

„Byl jsem na palubě, na slunci, pane Darlingu.“

„A nastavoval jste mu dlaně?“

„Jsem jako solární baterie, pane. Dopadne na mě sluneční světlo a potom už pořád poletuje kolem.“

„Aha. Chcete se napít něčeho studeného?“

„Děkuji, ne.“

Darling jeho ruku pomalu pustil. „Víno,“ dodal. „Ne, děkuji.“

„To nebyla nabídka,“ odtušil se smíchem Darling. Jen mě tak napadlo, jestli v prehistorických dobách hrozny někdy kvasily.“

„Docela bych si dovedl představit, že ano,“ odtušil Kannaday. Zdálo se, že odmítnutí nabídky, která vlastně nebyla učiněna, ho zasáhlo jako bodnutí ostnu.

„Pravda,“ prohlásil Darling. „Tekutina se mohla shromažďovat v nějaké tůni. A některý dinosaurus si z ní mohl líznout. Třeba se i trochu přimáznul. Docela zajímavá představa, co?“

Jistě.“

„Tak si říkám, na kolik by taková prehistorická značka přišla v aukční síni Mahogany. Nejspíš na nepředstavitelně vysokou částku. Dovedete si to představit? Vědci, přebíjející se se znalci o koupi louže pokryté fosilizovanou kůrou z bahna.“

Darling se při té představě uchechtl. Kannaday se jen tak v rozpacích nejistě pousmál. Ten člověk nemá vůbec žádnou představivost, pomyslel si Darling. A navíc Kannaday byl v určité nevýhodě. Darlingova postava se v záři světel ze dvora rýsovala jako silueta a kapitán ho proto neviděl jasně. Z jeho výrazu nedokázal vyčíst, jestli žertuje nebo svá slova myslí vážně. Právě tak si to Darling přál. Chtěl, aby jeho protějšek ztratil půdu pod nohama, aby se mu poddal. Aby byl zranitelný.

Darling si založil ruce na prsou a zadíval se na kapitána. „Na jachtu se posílá náhradní zařízení, je to tak?“

„Ano, pane.“

„Chci, abyste byl co nejdřív zpátky na moři.“

„Ovšem.“

„Než vyplujete, rád bych nějaké vysvětlení.“

„Nejdřív… slibuju, že se nic podobného už nestane. Měli jsme to předvídat. Váš šéf ostrahy se s mým názorem ztotožňuje.“

„Hawke že se s ním ztotožňuje?“

„Naprosto.“

„A jak se budete chránit před přepadeními v budoucnu?“ V Darlingově hlase náhle zazněla rozladěnost. „Sampan plný mořských krys se dostal tak blízko, že vám udělal díru do boku lodi! Jak se to stalo?“

„Pane, lidé v sampanu tu explozi nezpůsobili. Byli jsme to my.“

Jak k ní došlo?“

„Nešťastnou náhodou. Na ty piráty jsme udeřili tvrdě, rychle a rozhodně. Při našem útoku došlo k odpálení výbušniny, kterou ta druhá loď měla na palubě.“

„Proč jste jim dovolili dostat se tak blízko? Na jachtě máte dobrý radarový systém.“

„Od sampanu se na něm neukázala taková stopa, aby se dala odlišit od stopy třeba plískavic nebo nějakého chomáče naplaveniny na hladině. Sampan jsme zpozorovali, teprve když ho zabrala bezpečnostní kamera. To už jsme ho měli málem na zádech. A rozhodli jsme se v té chvíli zatím nezasahovat, dokud si nebudeme jistí, že máme před sebou nepřítele.“

„Proč jste se tak rozhodli?“

Zdálo se, že otázka Kannadayho překvapila. „Pane, chcete tím říct, že jsme měli zaútočit na plavidlo, které nemuselo mít zlé úmysly?“

„Preventivně provedené útoky snižují rizika,“ odtušil Darling.

„Myslel jsem, že pro naši plavbu je důležitější, když ujde pozornosti.“

„Nejlepší způsob, jak zaručit, že vyloučíte něčí pozornost, je odstranit možné svědky,“ prohlásil důrazně Darling. „Takže – říkáte, že se pan Hawke ztotožňuje s tím, že existovala odpovídající bezpečnostní opatření?“

„Ano.“

„Nebo tady slyším něco v tom smyslu ‚já na bráchu a brácha na mě‘?“

„Prosím?“

„Pana Hawkea nijak moc dobře neznám. Pochybuju, že ho vůbec někdo dobře zná, dobrý šéf ostrahy se se způsobem svého uvažování nikomu nesvěřuje. Ale nemůžu uvěřit, že Hawke by se ztotožňoval s názorem, že operace, která skončila pohromou, byla de facto provedená kvalifikovaně. Takový přístup se nedá obhájit.“

„Pane, odpusťte, že se opakuju, ale to, co se stalo, se nedalo předvídat,“ trval na svém Kannaday.

„A já říkám, že tomu, co se stalo, se předejít dalo!“ rozkřikl se Darling. Kannaday mlčel.

„A pokud jde o pana Hawkea, nepřekruťte, co říkal. To by se dalo snadno ověřit. Takže tu máme jakýsi rozpor.“

„Pane Darlingu, teď vám ale nerozumím,“ odtušil Kannaday bezmocně.

„Pan Hawke nejspíš přistoupil na to, že podpoří vaše vysvětlení –že se celá věc přihodila nevypočitatelnou souhrou náhod. Proč se tak zachoval?“

„Protože tak se ta věc stala.“

„Zamlouvá se vám pan Hawke?“

„Ne, pane. Nemám ho rád.“

„Nemáte ho rád, a nenajal jste ho. Vzhledem k tomu, co se stalo, jste měl šanci ho obvinit a zbavit se ho. Proč jste to neudělal?“

Darling pozoroval Kannadayho obličej. Záplava světla reflektoru na ní nenechávala ani kousek stínu. Kapitán neuhnul očima, ani nepohnul ústy. Nepůsobil věrohodně. Kannaday něco tají.

Trvalo dlouhou chvíli, než kapitán promluvil. Připadala mu mnohem delší, než ve skutečnosti byla.

„Máte pravdu,“ řekl konečně. „Zavolal jsem si ho kvůli tomu k sobě. Vyzval jsem ho, aby na svou funkci rezignoval.“ Jak reagoval?“

Kapitán opatrně shrnul rolákový límec svého svetru. Na hrdle měl čtvereček bílé gázy přilepený náplastí. V jeho středu byla ošklivě vyhlížející rudá skvrna. Jervise Darlinga pohled na ni neudivil. Kannaday přece musí ten vysoký límec mít z nějakého určitého důvodu. Kdyby zranění utrpěl v boji, nesnažil by se je skrýt. „Nasadil mi nůž na krk.“

Darling se opovržlivě ušklíbl. „Vy jste se od něj nechal zaskočit stejně jako od těch pirátů.“

Kannaday na to neřekl nic.

„Hawke vás nechal naživu, abyste mohl jeho tým očistit,“ pokračoval Darling. „Na jedné straně by mi to mělo být jedno. Mě zajímají jen výsledky. Problém, kapitáne, je v tom, že mám rád lidi, kteří splňují má očekávání, nebo je dokonce předčí. A v tom ohledu jste zklamal.“

Jednou!“ namítl kapitán. V jeho chraptivém hlase zazněla frustrace, nikoli zlost. „Uklouzli jsme jedinkrát ve víc než tuctu velmi obtížných, dokonale provedených akcí.“

„Vy ale máte uklouznutí dvě, kapitáne Kannaday!“ odrazil ho Darling. „Nejdřív ty piráty, a pak Hawkea.“

„Máte pravdu,“ souhlasil Kannaday. „Udělal jsem dvě chyby. Beru na sebe odpovědnost.“

„A v tom je ta potíž,“ opáčil Darling. „Omyly se dají napravit. Obnovit důvěru je jiná věc.“

„Pane Darlingu, připadám si jak jednostěžňová plachetnice v nějakém zatraceném uragánu,“ žehral Kannaday. „Musím tuhle práci dodělat. Pak se můžu ohlížet po nějaké jiné. S tím, jak to vypadá mezi mnou a Johnem Hawkem, dokážu žít, moje ego se s tím vyrovná. Ale jak si ho napravím u vás?“

Jste kapitán,“ odtušil Darling. „Dejte si to dohromady.“

„Pane, moc se snažím to udělat. V budoucnu zaútočíme na každou loď, která se přiblíží, nebo se jí vyhneme. S Hosannah si pospíšíme, abychom ztracený čas dohnali, jak jen to půjde. A své problémy s Johnem Hawkem si vyřídím, jestli si přejete.“

„Kapitáne Kannaday, žádné jestli si přejete‘!“ prohlásil opovržlivě Darling. „Vy jste strpěl na své lodi vzpouru!“

„Byla to hádka, pane Darlingu.“

„A skončila tím, že pan Hawke vám s nožem na vašem krku nadiktoval pravidla, která mají platit na palubě vaší lodi,“ usadil ho Darling. „To, vážený pane, je vzpoura!“

Kannaday se chystal něco odpovědět, ale zůstal zticha a uhnul očima.

„A vy jste s tím nic neudělal,“ pokračoval Darling. „To jste měl ten nůž na krku celý den?“

„Ne, pane.“

„Jak za ten svůj zločin zaplatil? Co řekl, když se obrátil vítr a nůž na krk jste mu dal vy? Měl jste přece chuť to udělat, ne?“

„Měl, pane.“

„Přál bych si, abyste to byl udělal,“ prohlásil Darling. „Nemůžete pracovat pro mě a pro pana Hawkea. Cesta z toho ven, kapitáne, je dát to do pořádku.“

V kuchyni zavládlo ticho, takové, až se Darlingovi zdálo, že slyší šumění bublinek v láhvi.

Kannaday neuhýbal očima před jeho pohledem, ale jen okamžik. „Rozumím, pane. Přál jste si ještě něco?“

„Ne.“

Kannaday přikývl. Pak se obrátil k odchodu. Když obcházel stůl, objevil se Andrew, aby ho vyprovodil ven. Držel se po celou dobu v doslechu. Kannaday choval úctu před tajemníkovou oddaností, diskrétností a především před jeho loajalitou. Kéž by každý v Darlingových službách byl takový.

Darling přistoupil k pultu, vzal si láhev a chvatně si z ní lokl. V podstatě mu bylo jedno, jestli si Kannaday vydobude zpět respekt nebo ne, záleželo mu jedině na tom, aby měl někoho, kdo se téhle operace ujme. Aby zbytek proběhl bez dalších příhod. Aby měl jistotu, že ho už nikdo nebude obtěžovat nějakými dalšími možnými problémy kolem ní.

Dopil vodu a zamyslel se nad tím, kdo bude tím někým. John Hawke si věří, a síla je velký motivátor. Peter Kannaday je strašpytel. Ale i strach může člověka hnát vpřed, často nečekanými a podivnými cestami a způsoby.

Co z tohohle znamená větší přínos? tázal se sám sebe.

Velcí, úspěšní prehistoričtí predátoři měli nesmírnou sílu a bystrost. Někdy však vyděšený býložravec, jako třeba stegosaurus, mávl svým ostny vyzbrojeným ocasem a srazil i mocného tyranosaura. Mezi fosiliemi se najde nespočet prasklých lebek.

Taktika se nemění nikdy. Mění se jen bojovníci a jejich zbraně.

Darling odložil prázdnou láhev na pult. Odešel z kuchyně krátce dohlédnout na své ostatní záležitosti. Na ty bez nebezpečí. Ty, které už dávno ztratily schopnost dávat mu nějaké podněty a poskytovat uspokojení. Ty, které se týkaly záležitostí světa a podávaly o něm zprávy. Světa, k jehož novému uspořádání vlastní rukou přispěje.

21 KAPITOLA

Celebeské moře pátek, 21.44

Hlídkový člun Moniky Lohové se pohupoval na vodě nad druhým místem, kde se ukládal jaderný odpad. Povolení ukládat jej zde měla japonská vláda. Tokio také mělo oprávnění poskytnout toto úložiště jiným zemím za podmínky, že budou dodržovat pravidla stanovená Mezinárodní komisí pro jaderný dozor.

Lohové nebylo příjemné, že jsou na místě, nad nímž mají nějakou pravomoc Japonci. Nerada pobývala na kterémkoli místě, nad nímž Japonci měli nějakou pravomoc. Byla to reakce čistě psychologická, avšak silná. Menší národy žijící v této oblasti se nevyhnutelně dostávaly do vleku dějinných událostí rozvířených Čínou a Japonskem. Číňané jsou ctižádostiví, organizovaní a necitelní. Lohová jim jejich schopnosti, byť podložené totalitním systémem, nezazlívala, uváží-li se, že představují více než miliardu lidí, které je třeba živit a řídit. Pro Japonce už takové pochopení neměla; jsou chamtiví spíš než ctižádostiví. Jsou panovační, ne pouze organizovaní. A jsou krutí spíš než necitelní. Když se začali rozpínat Číňané, pak tedy proto, aby získali vládu nad půdou a zdroji. Japonci naopak proto, aby si silou někoho podrobili.

Singapur má své vlastní způsoby, jak lidi držet v područí. Zákony jsou přísné a tresty tvrdší. Disent je povolen, pokud nevyvolává otevřené protivládní projevy nespokojenosti a vyvaruje se utrhačných slovních útoků. Pracuje se tvrdě, mzdy jsou nízké a vláda nedělá dost pro to, aby břímě dřiny námezdně pracujících lidí ulehčila. Páteř ekonomiky tvoří stavba lodí a rafinování nafty a vláda si nemůže dovolit znepřátelit si podnikatele v těchto oborech. Jelikož značná část populace má své kulturní kořeny v Číně, chápe, co pravidla vyžadují. Povahové rysy a srdce Singapurců jsou však vnitřně jemnější. Jejich zdrženlivost a obezřetnost vůči Japoncům jsou zčásti dané lekcemi, kterých se jim v dějinách jejich země dostalo, zčásti rozpory v povaze. Tento pocit prožívali na moři, v přístavech, bankách i na burzách. Kdykoli se Lohová ocitla v blízkosti japonských námořníků, vojáků nebo něčeho, co je připomínalo, připadala si jako ve stavu vysoké pohotovosti. Tísnivé pocity v ní budili i japonští turisté, měla dojem, že to, na co by měli vzpomínat, spíš sbírají, místo aby se z toho těšili.

Dívala se z můstku, jak námořníci spouštějí do vody přístroje. Byli na levoboku, jen několik metrů od ní. Pracovali mlčky, tak, jak byli naučení. Mluvení při vojenské operaci jen rozptyluje pozornost. Všechny její smysly však dostávaly podněty, cítila naftu a mořskou sůl, slyšela šplouchání vln narážejících na trup hlídkového člunu. Světla reflektorů, namontovaných na zábradlí, tančila po vlnách. Síť s přístroji jako kdyby se po kouscích ztrácela, když se nořila do tmy mezi jednotlivými jasně osvětlenými ploškami hřebenů vln na hladině. Do Lohové se opíral silný, vlažný vítr vanoucí od severozápadu. Třebaže jejím světem bylo moře, vždy cítila jakési příbuzenství i s větrem. Ten putuje po oceánu úplně stejně jako ona. Je tichý. A jeho nálady se mění. Vycítí je jen ti, kdo se mu dostanou do cesty. Hvězdy zčásti zakrývala vysoko stojící oblaka podobná lehkému chmýří. Hvězdy nad těmi obláčky, připomínajícími proužky kouře vinoucí se po nebi, vyvolaly v Lohové vzpomínku na číšnici, kterou jednou viděla v Bangkoku; ta žena měla na sobě bílé volné šaty s flitry, pobleskujícími v záři světel. Když si na to nyní vzpomněla, uvědomila si, že o té číšnici toho ví stejně málo, jako toho ví o nebi. Svět je plný tajemství.

Zatímco muži a ženy pracovali, Lohová pociťovala ulehčení. Celkem jí nezáleželo na tom, jestli zjistí, že tohle místo je kontaminované nebo ne. I žádná informace je informace. Bude pracovat s tím, co objeví. Ačkoliv nepraktikovala buddhismus, věřila ve čtyři vznešené pravdy, které toto náboženství hlásá: že existence znamená utrpení; příčinou utrpení je žádostivost; utrpení nakonec přejde ve stav smíření, známý jako nirvána; a způsob, jak dosáhnout nirvány, takzvaných osm vznešených cest, spočívá ve správném odhodlání, správné řeči, správném konání, správném žití, správném úsilí, správném stavu mysli a správném soustředění. Všech těchto dovedností se nedosáhne snadno. A především vyžadují jedno.

Trpělivost.

Lohová se jí naučila tím, že pozorovala svého otce při práci na jeho případech. Pachatel je nakonec dopaden. Zbývá jen vyčkat jak, kdy a kde.

Po několika minutách k ní přiklusal mladý specialista na podmořské námořní systémy. Zasalutoval.

„Okolní úrovně radiace v místě posledního uložení jsou pod normálními hodnotami,“ hlásil. „Pokud nemáme nesprávné souřadnice.“

„Není proč si myslet, že jsou nesprávné,“ odtušila Lohová. „Jděte dolů a podívejte se, co se dá zjistit.“

„Rozkaz, paní.“ Muž opět zasalutoval a obrátil se k odchodu.

Skupina určená pro práci pod vodou potřebovala na přípravu k sestupu pouhých pět minut. Měla s sebou fluoroskopický skener. Jestli betonový blok s datem, napsaným značkovačem, bude obsahovat něco „horkého“, ukáže se to na hledáčku jako červený obrazec.

Tříčlenná skupina dorazila na místo za deset minut. Blok byl „studený“, měřicí přístroj zaznamenal nulovou hodnotu. V bloku žádný radioaktivní materiál není. Lohová sňala z opasku vysílačku pro spojení mezi dvěma body a zavolala Jelbartovi.

„Takže materiál byl vyložen někde mezi místem původu a místem, kde byl blok spuštěn do vody,“ řekl Jelbart.

„Tak tomu očividně je,“ souhlasila Lohová.

„A je možné, že se dostal na loď, kterou přepadl ten sampan.“

„To je také pravděpodobné.“

„Obstaráme si jméno a registraci lodi, která sem blok uložila,“ pokračoval Jelbart. „Pak si promluvíme s jejím kapitánem.“

„To můžete udělat,“ odtušila Lohová. „Ale vsadím se, že ani loď, ani posádku nenajdete.“

Jak to? Ta loď přece musí být registrovaná!“

Jistě, ale pravděpodobně na víc místech. Předpokládám, že ze sampanu už dostala zprávu, že došlo k přepadení. A tak ji ještě na moři přejmenují a trup natřou jinou barvou. Moc pochybuju, že ji najdeme.“

„Takže potom jsme se nedozvěděli vlastně nic, jen to, že se někde v tomhle našem koutě světa vyskytuje spousta jaderného odpadu.“

„To, co jsme se dozvěděli, přece není ‚nic‘,“ opáčila Lohová. „Ten odpad najdeme.“

„No, líbí se mi, že to vidíte takhle. Máte nějaké návrhy?“

Jen jeden. Buďte trpělivý.“

22 KAPITOLA

Cairns, Austrálie pátek, 21.45

Kannaday se vrátil na jachtu otřesený.

Během setkání s Jervisem Darlingem zaznamenal cosi krajně znepokojujícího. Poprvé za sedmačtyřicet let života se jeho přirozená, zdravá podezřívavost rozvila do jedovaté paranoie, jako se rozvije Atropa belladonna. A stalo se tak z prosté příčiny, jejíž prostota až šokovala. Ocitnout se pod palbou dvou nepřátelských sil, představovaných Jervisem Darlingem a Johnem Hawkem, bylo už tak dost nepříjemné, Kannadaymu však větší starosti dělalo pomyšlení, že tyto dvě síly nemusí pracovat nezávisle na sobě. Hawkea najal Darling. Ti dva mohou pracovat společně prostřednictvím Marcuse Darlinga. Přáním staršího Darlinga možná je, aby došlo ke střetu mezi Kannadaym a Hawkem, v němž by Hawke kapitána vyřídil a potom se zmocnil velení na jachtě. Proti šéfovi ostrahy, který se jen bránil, se Kannadayho posádka nepostaví. Jervis Darling tohle vidí jako snazší a bezpečnější než koupit nějakou jachtu a nechat po sobě písemný záznam v dokumentu. Nebo tu mohou být i další důvody. Darling tohle všechno možná dělá čistě z krajního opovržení člověkem, který neprojevuje dost snahy a úsilí. Anebo si prostě dopřává potěšení z toho, že někoho zlomí.

Tato podezření obrátila zcela naruby kapitánovu přirozenou sílu, jež ho hnala vpřed. Zdravá obezřelost se zvrhla ve smrtelný strach. Kannaday musí najít způsob, jak se jej zbavit.

A také se musí zbavit Johna Hawkea. I kdyby Hawke a Darling nepracovali společně, v tomto ohledu nemá kapitán sebemenší prostor, kam uhnout.

Doufal, že trochu ztracené rovnováhy získá zpět, když bude v operaci pokračovat.

Hosannah vyplula z Darling Cove v devět hodin a pět minut večer. Do deseti hodin byly dokončeny opravy v laboratoři a vyzkoušely se i bezpečnost a činnost nového zařízení. Jachta byla připravená k opožděnému setkání s rybářskou lodí z Malajsie. Sotva však vyplula, pípla Kannadayho vysílačka. Volal Marcus Darling a hlásil jakýsi velmi podivný rádiový provoz v Celebeském moři. Kapitán sešel k němu dolů. Ve spojařské kajutě už byl i John Hawke. Od návratu z Darlingova domu ho Kannaday viděl nyní poprvé. Když přišel zpátky na jachtu, šéf ostrahy se nacházel ve své kajutě.

Jeden druhému věnoval sotva pohled. Hawke mlčel a kapitán jako by ho nebral na vědomí. Postavil se za radistu, Hawke stál nalevo, tam, kde bývalo kajutní okénko. Marcus měl ve svém počítači překladač Alta Vista. Program automaticky převáděl přicházející vysílání do tištěného textu v angličtině.

„Zachytil jsem spojení z japonského trawleru,“ řekl Marcus. „Ptal se, jestli se dá bezpečně proplout kolem.“

„Koho se ptal?“

„Singapurského hlídkového člunu, soudě podle jmen a hodností.“

„A proč by se na to ptal?“

„Trawler je na sto třicátém stupni délky a pátém stupni šířky. Ten hlídkový člun očividně taky. A nejhorší je, že tam asi není sám.“

Kannadayho zamrazilo. „No, tak dál!“

„Singapurská loď zjevně mluví s nějakou jinou lodí,“ pokračoval Marcus. „Co říkají z té jiné lodi, to neslyším, zpráva je zastíněná.“

„Tak jak víte, že Singapurci mluví s nějakou jinou lodí?“

„Protože po každém hovoru s trawlerem následuje krátké hluché místo. Trvá zhruba stejně dlouho jako předcházející hovor. Jako když loď, která ho přijímá, všechno slovo od slova překládá a předává.“

„Proč by ta nějaká jiná loď nemohla spojení jen odposlouchávat?“ zeptal se Hawke.

„Protože jakmile tamta druhá loď zapne svou vysílačku, někdo takový jako já bude vědět, že tam je. A co je důležitější – věděl bych přesně, kdo to je,“ vysvětloval Marcus.

„Rozumím,“ řekl Kannaday. „To je nějaká vojenská taktika?“

„Ano, vojenská nebo policejní.“

Vojenská a policejní plavidla oblast úložiště běžně nenavštěvovala, monitorovala ji civilní plavidla Mezinárodní komise pro jaderný dozor.

„Musíme zjistit, kdo to tam je,“ prohlásil Hawke. „Proč? To úložiště neleží na žádné z našich tras,“ odrušil Kannaday.

„Leží na Džáfarově trase,“ připomněl mu důrazně Hawke.

„A proč bychom si s tím měli dělat starosti?“

„Je to spojenec.“

„Džáfarova loď už bude přejmenovaná, a pluje pod jinou vlajkou. Ty úpravy se udělaly buď v noci, nebo skrytě pod kusem plachty. Není pravděpodobné, že by ho někdo uviděl.“

„Tak co teda jedno nebo možná dvě vojenská plavidla dělají na úložišti?“ zeptal se Hawke.

„Nemám tušení a nemůžu tvrdit, že se nás to nějak týká,“ opáčil Kannaday.

Jestli přijdou na to, že Džáfar vyložil prázdné sudy, mohlo by je to dovést k nám,“ namítl Hawke.

„Nejdřív by ho museli najít, a to je nepravděpodobné. Když bude Džáfar mít dojem, že po něm někdo jde, ukryje se. Můžeme ho naším utajeným kanálem varovat,“ odtušil Kannaday.

„Chci vědět, kdo to tam je,“ opakoval neústupně Hawke.

„A co přesně udělat?“ zeptal se Kannaday.

„Když bude třeba, vydat se za nimi. Udělat s nimi to, co ti piráti chtěli udělat s námi.“

Preventivní úder, pomyslel si Kannaday. Přesně to, co by asi navrhl Darling. Hawke se možná skutečně obává toho, co ten hlídkový člun podniká. Nebo se prostě pokouší vyvolat srážku s Kannadaym. Tak či tak, kapitán se rozhodl nechat ho, ať si prosadí svou.

Jaký způsob průzkumu nám doporučujete?“ zeptal se.

„Potřebujeme družicový záběr, vidět, co jsou zač a co dělají,“ odpověděl Hawke.

„Marcusi, dokážete to?“ zeptal se kapitán.

„Můžeme to provést přes plukovníka Hwana.“

„Kdo to je?“

„Plukovník Kim Hwan je jeden z lidí mého strýce, pracuje v Severokorejském úřadě pro průzkum. Ten shromažďuje strategické a taktické výzvědné informace pro ministerstvo Lidových ozbrojených sil. Taky odposlouchává strýcovy obchodní konkurenty, když to strýc potřebuje.“

„Za jak dlouho bychom od plukovníka Hwana ty informace dostali?“

„To nevím, dokud se s ním nespojíme. Mohl by se k nim snad dostat běžnými kanály, a kdyby ne, mohl by se obrátit na Číňany, požádat je o přispění některé z jejich družic.“

„Tak se s ním spojte,“ vyzval ho Hawke.

Tím, že by se nejprve zeptal Kannadayho, se neobtěžoval. Kapitán nechal být i tohle, jen si říkal, jestli proto, že se bojí Hawkeovi to zarazit, nebo jestli ho nechává pokračovat tak dlouho, až narazí na útes. Nyní si uvědomil, jak se až dosud jakožto velitel choval shovívavě. Možná by měl zasáhnout důrazněji, jen tak, aby předvedl svaly.

Jste si jistý, že naše spojení nemůže někdo odposlouchávat, nebo zaměřit, odkud vyšlo?“ zeptal se Marcuse.

„To je skoro vyloučené,“ odtušil Marcus. „Strýc má přímou linku na Hwanův mobil. Přesměrujeme hovor k němu a e-maily budeme posílat přímo jemu. Hwan na ně může hned odpovědět. Nikdo nebude mít důvod monitorovat právě tohle spojení.“

‚A když to přece udělá?“ zeptal se Kannaday.

„Každý náš vzkaz je zašifrovaný a nedá se vysledovat. Nic se nestane,“ prohlásil Marcus.

„No dobrá. Dejte se do toho,“ vyzval ho Kannaday.

Marcus se spojil s hlavním vysílačem v Darwinu, zapnul notebook a z pevného disku si načetl kódovací tabulku. Vyhledal Hwanovo krycí jméno, a když je měl, z malého sejfu pod stojanem s vysílačkou vytáhl příslušnou disketu a vložil ji do mechaniky.

„Tak, můžeme,“ řekl.

Hawke diktoval, Marcus psal. Na to, že konečný souhlas s tím, že se Marcus má s Hwanem spojit, vyšel od Kannadayho, šéf ostrahy nereagoval. Žádal severokorejského plukovníka, aby zjistil, kdo se na úložišti nachází, a pokud možno také proč. Zatímco čekali na potvrzení, Kannaday pátral po příznacích, že mezi těmi dvěma existuje nějaký vztah. Třeba zachytí krátký, kradmý pohled. Nebo se Hawke posune blíž k Marcusovi. Něco, co by ukazovalo na spikleneckou domluvu. Kdyby Kannaday šlápl vedle, těžili by z toho ti dva. Hawke by se mohl zmocnit Hosannah, Marcus by řídil určitou část operace, předvedl by strýci své velitelské umění. Nezdálo se však, že spolu mají něco významného. Kapitán nabyl dojmu, že dostává trochu větru do plachet.

Mnoho paranoiků však má nepřátele, přemítal. Jen nevěděl s určitostí, jestli je přece jen nemají spíš ti ostatní.

„A co teď dál?“ zeptal se Marcus.

„Budeme pokračovat v plavbě k místu setkání. S malajskou posádkou je všechno domluvené?“ zeptal se Kannaday.

„Když jste byl u šéfa, dostal jsem zprávu vysílačkou.“ Marcus si v počítači načetl poznámky. „Od té doby, co jsme se nedostavili na setkání, tou oblastí křižují. Řekl jsem jim, že jsme měli potíže se zařízením. Čekají na nový přibližný čas, kdy tam připlujeme.“

„Sdělte kapitánu bin Omarovi, že tam budeme v jednu v noci. A díky, že jste se před nimi nevyjádřil jasně o tom, co se stalo.“

„Neměl jsem moc na vybranou,“ odtušil Marcus. „Říct jim pravdu by vzájemné důvěře neprospělo.“

I to bylo pravda.

Kannaday pak Marcuse požádal, aby mu dal vědět, až bude mít nějaké další informace. Potom vyšel na palubu pohovořit si s těmi členy posádky, kteří představovali cestující. Provoz na moři byl značný. Kannaday se znal s mnoha místními kapitány výletních lodí. Když ho uvidí, když mu zamávají, kupodivu mu to pomůže zůstat nenápadný. Nikdo se nebude ptát Kde je kapitán Kannaday, a co podniká?

Zde na palubě byl mořský vzduch nezvykle prosycený mlhou. Kapičky na kapitánově obličeji příjemně chladily, cítil se o něco líp než předtím. Hawke má jiný záměr a soustředí se na něj. Tím tlak na Kannadayho opadl. A k tomu se přidalo ještě něco dalšího.

Poskytlo mu to čas promyslet si, co se šéfem ostrahy dál.

23 KAPITOLA

Washington, D.C. pátek, 7.17

Jako starostovi Los Angeles a později jako řediteli Operačního centra Paulu Hoodovi telefonovaly hlavy států. V obdobích krize hovořil klidným tónem s partnery z jiných zemí. I tehdy, kdy byly v ohrožení životy, nebo někdo dokonce o život přišel, dokázal jednat a mluvit nevzrušeně s agenty v terénu. Promluvil s manželkami a s matkami policistů i hasičů, které přišly o muže nebo syny. Zatelefonoval rodinám příslušníků jednotky Striker, kteří zahynuli během konfliktu v Kašmíru, a pozůstalé navštívil.

Když se však dostal ke svým soukromým vzkazům na mobilu, nedařilo se mu zachovat klidné nervy. Ve čtvrt na sedm ráno volala Daphne Connorsová. Z tónu jejího hlasu vypozoroval, že se právě probudila. Anebo se zrovna chystala jít spát, často chodila na večírky klientů, které se protáhly pozdě do noci. Tichým, jakoby cigaretovým kouřem zastřeným hlasem mu sdělila, že se jí o něm zdálo. V tom snu bylo cosi o dostavníku a o majiteli hospody z dob dávného Západu. Hood provozoval saloon, Daphne řídila dostavník.

Možná se jí to doopravdy zdálo. Anebo to byla záminka, aby mu mohla volat. Tak či onak ho její zavolání rozrušilo. Přesněji tón jejího hlasu. Hlas s nádechem atmosféry ložnice neslyšel roky. Jeho bývalá žena Sharon vlastně nikdy takový neměla. A po oné jedné noci, kterou strávil s bývalou pracovnicí svého tiskového oddělení Ann Farrisovou, následovalo rozpačité ticho a nucený prožitek štěstí.

Daphnein hlas zněl velmi žensky, velmi svůdně. Pronikl do Hoodova ucha, do jeho mysli, do všech konečků nervů způsobem, který v něm vyvolával silně tísnivý pocit. A také mu vrtalo hlavou, zda ten pocit skutečně souvisí s Daphne. Mohl být vyvolán představou, že se s ním někdo sbližuje. Jeho manželství snad probíhalo tak, jak to chtěl, vybudované na citovém a fyzickém odstupu v zájmu trvalosti. Jako kdyby řídil městskou správu nebo nějakou federální agenturu.

Úvahy, které ho tohoto rána napadaly, se mu ani trochu nelíbily, rozhodl se vypudit je z mysli. Před půlhodinou dorazil do kanceláře a stále ještě se probíral hlášeními noční směny. Zdálo se, že noc proběhla bez událostí, všude, kromě Celebeského moře. Poslechl si hovor, který měl Lowell Coffey s Curtem Hardawayem, jenž během noční směny zastupoval ředitele. Telefonát byl elektronicky zaznamenaný v Hoodově počítači.

Coffey hlásil, že singapurský hlídkový člun objevil na úložišti jaderného materiálu prázdný betonový blok. Měl obsahovat jaderný odpad. Údaje potvrzují i detektory záření, kterými je rovněž vybavena loď, na níž Coffey je – korveta Australského královského námořnictva.

„Singapurci se nepokoušejí nějak nás obalamutit,“ ujišťoval Hardawaye Coffey. „Pokusíme se najít loď, která tam ten blok uložila. Loď, která podle časového rozvrhu měla být na místě označeném 130-5, patří Mahathiru bin Dahmanovi z Malajsie. Jelbart už o Dahmanovi slyšel. Zabývá se odpadovým hospodářstvím, a to v celosvětovém měřítku.“

Hood si jméno poznamenal.

„Jelbart nedává naději, že se odtud chybějící materiál vysleduje,“ pokračoval Coffey. „Jestli ta loď jaderný materiál prodala, už si předělala vizáž. Pokud to byli jen nějací pěšci, bude těžké včas si promluvit s někým, kdo v tom může jet. A o malajsijské vládě se nedá říct, že si nechá takříkajíc koukat do karet, zvlášť když jde o přední, významné občany.“

Coffey se Hardawayho ještě zeptal, jestli se na tu oblast nepodíval Národní úřad pro průzkum. Třeba něco viděli. Hardaway nechal Hoodovi vzkaz, že se u Národního úřadu pro průzkum poptal. Úřad Celebeské moře běžně nesleduje, družici by na tu oblast zaměřil, jedině kdyby se dozvěděl, že to dělají také Číňané nebo Rusové. Tyto dvě země, stejně jako Spojené státy, často testují své družicové systémy tím, že je zaměřují na cíle v různých sektorech ležících stranou. Nové kamery se často kalibrují a zaostřují za využití takových objektů, jako jsou lodě nebo ponorky.

Hood si vzkazy uložil a zavolal Bobu Herbertovi. Ten by měl nyní mít za sebou necelých šest hodin letu, přesně tolik, aby už neměl stání. Herbert je v terénu rád, ale jak si začne ukládat do mozku údaje o akci, hned je celý divý, aby s nimi také začal pracovat. Čekání ho ubíjí.

Pilot TR-1 Hoodovi sdělil, že Herbert spí, a zeptal se, jestli s ním chce přesto mluvit. Hood řekl, že ne. Až se Herbert probudí, určitě se ozve sám.

Zavěsil a hned nato mu přišel hovor od Stephena Viense. Viens pracoval několik let v Národním úřadu pro průzkum jako vedoucí oddělení družicového snímkování.

Viens byl spolužák Matta Stolla z vysoké školy. Stoll působil jako hlavní technik Operačního centra. Viens díky svým těsným svazkům s Mattem vždy přiděloval potřebám Operačního centra nejvyšší prioritu. Nyní v něm pracoval ve funkci šéfa vnitřní bezpečnosti, stále však měl v Národním úřadu pro průzkum přátele. A ti vždy, když narazili na něco, co mohlo Operační centrum zajímat, dali Viensovi vědět.

„Paule, právě mi volal Noah Moore-Mooney z Národního úřadu pro průzkum,“ sdělil mu Viens. „Bob Herbert vyhlásil ‚upozornění pro všechny‘ ohledně činnosti v Celebeském moři.“

„Curt Hardaway ale říkal, že se tam nic neděje.“

„Nedělo,“ odtušil Viens. Ještě před pár minutami.“

„Co tedy máte?“

„Naše družice Shado-3 stále sleduje pohyb čínských družic. A jedna se právě přesměrovala z tchajwanských lodních cest v Jihočínském moři na oblast Celebeského moře.“

„Kterou oblast?“

„Souřadnice má jedna-třicet stupňů délky, pět stupňů šířky.“

„Tam je Lowell Coffey – na australské korvetě, a s ní je tam taky ještě singapurská loď. Nač sakra Číňani potřebujou sledovat nějaké dvě kocábky?“

‚A jak by vůbec mohli vědět, že tam ty lodě jsou? Z přeletu?“

„Možná,“ souhlasil Hood.

Bylo nepravděpodobné, že by Číňané obchodovali s jaderným materiálem z třetí ruky. Mají na prodej dost vlastního, většina z něj jde do Pákistánu.

„Stephene, když jste byl v Národním úřadu pro průzkum, došlo někdy na spolupráci při použití družic?“

„Myslíte jestli přístup k té čínské družici má nějaká další země?“

„Ano.“

„Někteří spojenci Číny, jako Vietnam nebo Severní Korea, už Peking žádali o poskytnutí zpravodajských informací, ale prostředky vždycky zůstaly v rukou Číny.“

„Fajn, Stephene, díky. Když k tomuhle budete mít něco dalšího, dejte mi vědět.“

„Dám.“

Hood zavěsil. Pohlédl na časový údaj v počítači. Potřeboval komusi zavolat, někomu, kdo jeho telefonáty nebere. Teď to však byl jediný člověk, který by mu mohl poskytnout informace, jež potřebuje.

Zvedl telefon. Bude to jeden z těch hovorů, které mu vyhovují. Takový, v nichž je dobrý. Při kterém jde o osud národů, nikoli o osud Paula Hooda.

24 KAPITOLA

Celebeské moře pátek, 22.33

Rádža Adnan bin Omar a jeho radista stáli v malé temné kajutě deset metrů dlouhého rybářského člunu. Radista měl vedle sebe na polici krátkovlnnou vysílačku.

Stál s mírně pokrčenýma nohama, aby udržel rovnováhu na houpající se podlaze. Bin Omar byl u kormidla. Oba měli na sobě tlusté černé pulovry, hlavy nepokryté, vlasy a plnovousy upravené. Na okénka svištivě dorážel vlhký vítr a dral se dovnitř starým dřevem stěn kabiny. Na to si oba již zvykli, stejně jako dva další rybáři, kteří tu byli s nimi. Jeden z nich byl Omarův sedmadvacetiletý syn. Ti dva pracovali dole, do velkých beden s ledem ukládali ryby a spravovali sítě. Během doby, po kterou tu kvůli zpoždění křižovali, ulovili víc ryb, než měli v úmyslu. Když s lovem skončili, úmyslně potrhali prameny nylonových lanek, aby měli něco na práci. Omar chtěl, aby se něčím zaměstnali, to pro případ, že by někdo vstoupil na palubu. Zahálející lidé vypadají, jako kdyby něco spáchali, i když nespáchali nic. Bedny, dvě z nich z olova, byly v přístěnku na zádi. V těch dvou ryby nebudou.

Zde dole měli také automatické zbraně pro případ, že by jich bylo zapotřebí.

Radista si sňal vysílací soupravu, sluchátka s mikrofonem. Jsou od nás něco přes dvě hodiny plavby. Ještě jednou se omluvili za zpoždění.“

„Vysvětlili příčinu?“ zeptal se bin Omar.

„Pan P řekl jen, že šlo v podstatě o technický problém,“ odpověděl radista.

„Hmm. Omluva, proti které se nedá nic namítat,“ poznamenal bin Omar.

„Třeba nám řeknou víc, až dorazí,“ podotkl radista.

„Budou muset. Naši zaměstnavatelé si určitě budou přát vědět víc. Ale to už není náš problém. My jsme jen poslové.“

Tohle bylo poprvé za více než rok společného podnikání, že se kapitán Kannaday nedostavil na setkání včas. Dvaašedesátiletého rybáře to rozladilo, neměl rád nic nečekaného, ať už to byla bouře, náhlá kontrola přístavní policií v Pontian Ketchilu, nebo zpoždění. Zpoždění je pro pašování obzvlášť nebezpečné. Námořníci, kteří přepravují drogy, zbraně nebo jaderný materiál, se neradi zdržují na širém moři. Tam jsou zranitelní, nebezpečí hrozí jak od hlídkových člunů, tak od pirátů.

Bin Omar doufal, že kapitán Kannaday má nějaké rozumné vysvětlení. Obstarat si zpracovaný, upravený jaderný odpad není sice nejsnazší, ale Kannaday není jediným dodavatelem v oblasti. Až dodneška byl prostě tím nejschopnějším. A uskupení Kansai Unit, s nímž bin Omar pracuje, nesmlouvavě vyžaduje přesnost a spolehlivost. Asijské uskupení rovněž vyžaduje zodpovědné jednání. Bin Omar bude muset zpoždění vysvětlit.

Stále však zůstával bezstarostný a klidný. Manželka i děti jsou doma a dobře zaopatřeny. A on se ve vodách, jimiž se jeho rodina plaví již po stovky let, vždy cítil dobře. Ať už bude osud všech těch rozhněvaných mužů a šílených civilizací, jež budují, jakýkoliv, jedním si byl jistý. Bin Omarové se těmito vodami budou plavit i během staletí, která přijdou.

25 KAPITOLA

Tokio, Japonsko pátek, 21.34

Šigeo Fudžima, štíhlý, graciézní pětatřicetiletý zpravodajský důstojník, stál na balkoně svého bytu a kouřil cigaretu. Byl unavený a vrátil se domů brzy. Měl v úmyslu si tento víkend odpočinout. Řešil nepřetržitou řadu kritických situací. Byla tu účast Číny na útoku na vatikánský klérus v Botswaně; rozrůstající se finanční vazby mezi Čínou a Tchaj-wanem; prudký nástup čínského vesmírného programu s úmyslem vyslat člověka na oběžnou dráhu. K tomu rozpínavost Číny na zemi. Její pracovní síla v počtu miliardy lidí představovala přímou hrozbu pro Japonsko i pro všechny asijské země ležící při pobřeží Tichého oceánu. Zvlášť za situace, kdy na japonské hospodářství tvrdě dopadala celosvětová hospodářská krize.

Fudžima již téměř sedm měsíců bydlel s manželkou a dvěma dcerami v prostorném bytě nedaleko parku Jojogi. Starší dcera Keiko chodila do Mezinárodního institutu pro inspekci obchodu a průmyslu, jen pět minut pěšky od domova. Mladší dcera, desetiletá Emiko, chodila do mezinárodní školy Children’s Play, šest minut chůze od domova. Měli štěstí, že získali dvoupodlažní byt o rozloze 185 čtverečních metrů, třebaže je to něco stálo. K bytu přišli díky tomu, že se japonské hospodářství zmítalo v potížích a ve zmatku. Bydlíval tu reklamní fotograf. Když se maloobchodní obrat začal dostávat do problémů, reklama se omezovala, a pokud agentury nějakou vůbec připravily, používaly hlavně text a obrazovou část sestavovaly počítače. Fotograf dostal z bytu výpověď. Fudžimovi se sem nastěhovali z bytu, který měl poloviční velikost a byl téměř stejně drahý.

„Jsou to smutné časy,“ zamumlal Fudžima sám pro sebe. Cvrnkl cigaretu dolů na ulici. Časy byly těžké pro hospodářství, a stěží zvladatelné, pokud šlo o bezpečnost světa. Bylo štěstí, že se dostal domů takhle brzy. Povečeří s manželkou. A uvidí děti, než půjdou spát – totiž za předpokladu, že Keiko nechá telefonování a Emiko se odtrhne od počítače. Vrátil se s úsměvem do pokoje. Mohl jen stěží očekávat, že jen kvůli němu děti změní svůj zavedený program. Věci nejsou, jak bývaly, když byl chlapec. Kdyby on nešel za otcem, když se vrátil z práce – byl vlakový průvodčí –, dostal by výprask řemenem.

„Třeba je dobré, když lze věci předvídat,“ uvažoval nahlas. Život, který vedl v kanceláři, byl všechno, jen ne tohle.

Náhle se ze svého pokoje přihnala Keiko. Její obličej, bledý jako tvář upíra, rámovaly dlouhé, jako havran černé vlasy.

„Otče, na mobil mi volá nějaký muž! Chce s tebou mluvit.“ Podávala mu purpurově rudý přístroj.

„Na tvůj telefon?“ podivil se otec.

„Ano, vpadl mi do hovoru, zrovna když jsem mluvila s Kendžim, a říkal, že je to naléhavé. Mluví jako cizinec,“ dodala. „Ta jeho japonština je příšerná.“

Fudžima si vzal telefon a dceři poděkoval. Vrátil se na balkon. „Fudžima,“ ohlásil se.

„Omlouvám se, že volám na tohle číslo,“ řekl hlas na druhém konci. Je jediné, které máte uvedené v telefonním seznamu.“

Keiko měla pravdu, pomyslel si Fudžima, japonština toho člověka je strašná. Zato hlas je povědomý. „Kdo volá?“ zeptal se.

„Paul Hood z Operačního centra,“ řekl muž anglicky. „Promiňte – používám takový hrozný překládací počítačový program, a moje výslovnost není nijak zvlášť dobrá, řídím se pravidlem ‚vyslovuj, jak píšeš‘.“

„A dobrá není ani denní doba, kterou jste si zvolil, pane Hoode,“ odtušil Fudžima. „Tenhle telefonát je krajně –“

„Vybočující ze zvyklostí, já vím. Ještě jednou se omlouvám, pane Fudžimo. Ale potřebujeme si promluvit.“

„Právě jsem se chystal k večeři s manželkou. A tahle linka není zabezpečená.“

„To vím, pane Fudžimo, takže doufám, že porozumíte, když vám povím, že se vám ze zadního dvorku ztrácejí materiály. Materiály, které patří na místo 130-5.“

„Rozumím.“ Hood naráží na jaderný odpad. Večeře se náhle již nezdála tak důležitá. Fudžima si ramenem přidržel přístroj u ucha a zapálil si další cigaretu. „Prosím, pokračujte, pane Hoode,“ řekl a zhluboka z ní potáhl.

„Hledáme je za přispění Singapuru a Austrálie. Ale někdo nás pozoruje, používá čínskou družici, a my si myslíme, že to nejsou Číňané. Máme za to, že jsou to překupníci. Potřebujeme vědět, kdo by se k ní mohl dostat. Napadlo mě, že vy byste třeba dokázal tu informaci získat.“

„Tu vám mohu sdělit hned teď. V té oblasti provádí své námořní manévry Jižní Korea. Severní Korea má úplný přístup ke třem družicím nad tou oblastí. Družice, která vás zajímá, se jmenuje Fong Sai.“

„Kdo by mohl tohle pro Severokorejce dělat?“ Fudžima slyšel, jak dcera odkudsi za jeho zády ječí: „Tati, můj telefon! Ten člověk donutil operátora, aby mě přerušil!“

Fudžima zakryl mluvítko dlaní. „Okamžik, Keiko!“ zavolal. Potom pokračoval: „Půjde o plukovníka Kima Hwana ze Severokorejského úřadu pro průzkum. Je to člověk, o kterém se toho ví hodně málo.“

„Máte na něj nějaký kontakt?“

„V kanceláři mám jeho telefon a adresu e-mailu. Určitě to máte v souborech.“ Jestli ne, dám vám vědět.“

„Můžeme udělat ještě něco?“

„Pro tuhle chvíli ne, děkuji. Máme na místě své lidi a další na cestě. Kdyby k něčemu došlo, zase si promluvíme.“

„Nejlíp když zavoláte na můj telefon domů.“ Fudžima mu dal číslo nezveřejněné v seznamu. „Bude to dobré pro klid v domě. Jak si vzpomínám, máte také dospívající dceru.“

„Mám. Nu, teď si v klidu snězte svou večeři. A ještě jednou se omlouvám, že jsem vás vyrušil.“

„Nic se nestalo,“ odtušil Fudžima.

Vypnul telefon a vrátil jej dceři. Dívka stiskla tlačítko pro opakovanou volbu a zmizela ve svém pokoji. Dveře zavřela nohou. Fudžima zakroutil hlavou a prohrábl si krátké černé vlasy. Dlaň měl vlhkou potem. Stoický výraz, tmavé oči a pevná ústa nikdy neprozrazovaly, co se odehrává v jeho mysli. Když měl vážné starosti, potil se.

Dál kouřil svou druhou cigaretu. Uvažoval, jestli by neměl jít do kanceláře v Gaimušo, ministerstvu zahraničních věcí. Měl dojem, že by si místo označené 130-5 měl prostudovat. Možná si vyhledat časový rozvrh ukládání materiálu, shromáždit údaje o plavidlech a jejich posádkách. To ale Operační centrum už pravděpodobně dělá. Lepší bude dnes večer si odpočinout. Aby byl svěží a připravený na cokoli, co se stane následující týden.

Manželka vyšla z kuchyně a oznámila mu, že večeře bude za pět minut. Poděkoval jí, mrkl na ni a řekl, že hned přijde. Odpověděla mu úsměvem. Fudžima se opřel o zábradlí a zadíval se dolů na ulici.

„Co je tohle za svět,“ pronesl.

Jeho otec by tomu nikdy neuvěřil. Země, která na Japonsko svrhla dvě atomové pumy, žádá Fudžimu o pomoc při pátrání po zmizelém jaderném materiálu. A on pomoc přislíbil. Vzájemná souručenství a spojenectví se takhle od základu změnila v rozmezí jedné generace. A přesto tohle není to nejpřekvapivější. Za vážnou pozornost stojí skutečnost, že válkychtiví vládci a militantní uskupení mohou působit vskrytu, ve stínu, a chystat stejnou zkázu, jaká postihla Hirošimu. A ne proto, aby válku ukončili, nýbrž proto, aby ji začali.

„Co je tohle za svět,“ pronesl opět.

Pro tuto chvíli však nechá odpovědnost na někom jiném. Večeře a manželka čekají. Přijdou také dcery.

Nenechá si zkazit potěšení z toho všeho.

Koneckonců – za to přece bojuje.

26 KAPITOLA

Washington, D.C. pátek, 8.57

Byl čas zavolat a Boba Herberta probudit.

Když Paul Hood domluvil s Šigeem Fudžimou, načetl si údaje o plukovníku Hwanovi. Zatímco je pročítal, jeho asistent Bugs Benet spojil hovor do kokpitu TR-1 a Hood uslyšel rozespalý a omámený hlas šéfa zpravodajců. Hooda napadlo, že za celá ta léta, po která spolu pracují, nemusel Herberta ještě ani jednou budit. Zdálo se, že ten člověk je vždy buď v práci, nebo v něčí společnosti. Nyní, takhle poprvé, to na Hooda zapůsobilo znepokojivě. Bylo jasné, že když rodáka z Mississippi někdo vytrhne za spánku, nebude právě ve stavu nejvyšší bdělosti, ani naložený tak, aby okouzloval šarmem, kterým se praví Jižané pyšní.

„Mrzí mě, že jsem vás takhle zvedl,“ řekl Hood, když Herbert cosi zahučel do mikrofonu své vysílací soupravy.

„Tenhle svět by už měl radši skončit,“ prohlásil Herbert. Byla to jeho první souvisle pronesená věta.

„Neskončí, ale mohlo by se to s ním hodně nepříjemně zvrtnout, jestli něco nepodnikneme,“ sdělil mu Hood.

„Když teď tak o něm přemýšlím, tak bych na něj nevsadil ani pětník,“ bručel Herbert. „Ani na nikoho u nás. Tím myslím U náS.“

Mluvil, jako kdyby měl ústa plná písku. Hood okamžik vyčkával.

„Tak co, už mě vnímáte?“ řekl pak.

‚Jo, jsem tady. Zatraceně, dal bych si kafe.“

Ještě jednou – mrzí mě to.“

„No, to nic. Takže… copak nám spadlo na stůl?“

„Severokorejský plukovník jménem Kim Hwan. Slyšel jste o něm někdy?“

„Plukovník Kim Hwan,“ zamumlal Herbert. Jo. Na to jméno jsem narazil v souborech, co tu mám. Někdo od průzkumu, myslím.“

„Ano, tak.“

„A je s námi, nebo proti nám?“

„Možná se přes čínskou družici kouknul, co podnikáme v Celebeském moři.“

„Jak jste se to dozvěděl?“

„Zeptal jsem se Šigea Fudžimy.“

„Tak ten prevít vám konečně zvednul telefon?“

„Neušel tomu. Přiměl jsem operátora, aby přetrhl hovor na mobilu jeho dcery.“

„Prima. No – Fudžima už bude vědět, co kdo v té části světa provádí.“ Bylo znát, že se šéf zpravodajců již probral. „Takže plukovník Hwan je proti nám. Proč?“

„To právě potřebujeme zjistit. Coffeyho tým objevil na dně Celebeského moře prázdný betonový blok. Měl v něm být jaderný odpad.“

„Severní Korea všechen jaderný materiál, který potřebuje, dostává od Číny. Proč by měla mít zájem o nezpracované vyhořelé palivo?“

„To je otázka sázky na jedinou kartu.“

„A ani Jižní Korea se k němu nepotřebuje dostávat přes nějaké bukanýry,“ odtušil Herbert. „Dodáváme jí ho my. Tudíž Hwan asi nepátral po tom, co dělá nepřítel.“

„To zní rozumně.“

„Takže někdo třetí.“

„A právě tady narážíme na problémy,“ řekl Hood. „V počítači mám Hwanův svazek. Pěkně hubený. Je to kariérní pracovník, žádná rodina, úplně mimo radar Západu.“

„Navštěvuje nějaké semináře, zajíždí si někam do samoty, cestuje soukromě?“

„O tomhle nic nemáme. Jak jsem řekl, u našich zpravodajských spojenců ani ťuk.“

„To mi dělá starosti.“

„Proč? Třeba ani není nějaká těžká váha.“

„Dejme tomu,“ souhlasil Herbert. „Ale spíš právě takoví jsou opravdoví profesionálové, ti, co se drží vzadu a v anonymitě. Nechte mi chvilku, rozeberu si to.“

Zatímco Hood čekal, zběžně si spis pročetl. Nemají ani fotografii toho člověka. To vcelku potvrzovalo to, jak se o něm vyjádřil Herbert. Zpravodajskému důstojníkovi menšího kalibru by nezáleželo na tom, že si ho někdo vyfotografuje. Hood pocházel ze světa politiky a financí. Námluvy s voliči probíhají na základě složitých demografických hledisek. Bankovnictví a investice spočívají na přesnosti. Krize se řeší jinak. Pomyšlení na to, jak často tím jediným, co od sebe dělí bezpečí a katastrofu, je pouhý pocit v zádech takových lidí jako Bob Herbert – který pro svá tušení tento výraz sám používá –, Hooda hluboce zneklidňovalo. A přitom současně jedním dechem děkoval Bohu, že někoho takového, jako je Herbert, má.

„No, tak dál,“ ozval se Herbert. „Co má Hwan za školu?“

„Myslíte vysokou?“

„Ano.“

Hood se zadíval do svazku. „Studoval v Moskvě, potom v Londýně. Proč?“

„Skoro pětasedmdesát procent lidí, kteří se nabírají do zpravodajských služeb, studovalo v zahraničí. Cizí kultura je jim blízká a umějí hovorový jazyk. Jestli Hwan studoval v Londýně, pravděpodobně mluví anglicky.“

„K čemu nám to má být dobré?“

„Můžeme s ním mluvit,“ odtušil Herbert. „Kolik teď je v Severní Koreji?“

„Něco po desáté večer.“

„Špioni shromažďují informace ve dne a šíří je v noci. Hwan pravděpodobně vstává časně, aby si pročetl zpravodajská hlášení došlá přes noc.“

„Proč na tom záleží?“

„Nejspíš je doma a spí. Můžete mi dát to číslo?“

„Matt ho určitě někde v počítačích vyhrabe. Co s ním chcete?“

„No, někdy je nejlepší jít na věc jednoduše, klasicky, bez vyspělé techniky.“

„Nerozumím vám.“

„Jak jsem se choval, když jste mi před chvilkou zavolal?“

„Byl jste mimo, dezorientovaný.“

„Přesně tak. Je to starý trik, používá se u válečných zajatců. Chlapa vytáhnete uprostřed noci z cely nebo z kavalce. Je vyjukaný. V hlavě má mlhu. Ani ho nemusíte tlouct. Bušíte do něj otázkami. Vystrašený a unavený člověk reaguje na nátlak. Pusa promluví dřív, než jí v tom mozek stačí zabránit.“

„Takže vy plukovníku Hwanovi zavoláte a probudíte ho,“ poznamenal Hood. „Není to ale válečný zajatec. A ve svém vlastním domě se asi nijak moc nevyděsí. Co vás vede k přesvědčení, že vám něco poví?“

„To, že jsem taky profesionál,“ odtušil Herbert.

27 KAPITOLA

Celebeské moře pátek, 23.09

Lowell Coffey byl v podpalubí, v kapitánově kajutě.

Ležel na malém lůžku, paže podle boků, oči zavřené. Ačkoli venku byla tma, závěs na okénku byl zatažený. Coffeymu se nechtělo otvírat oči a vidět pohupující se hvězdy. Stačilo, že musí vnímat neustálý pohyb korvety, slyšet vlny otírající se o trup. Sešel sem před půlhodinou, poté, co se Jelbart a Lohová rozhodli zakotvit na místě. Plout do Darwinu nebo do Singapuru nemělo význam, dokud si neudělají nějakou představu o tom, jaký bude následující krok. A tu nebudou mít, dokud nezjistí, kde se nachází plavidlo, které vyložilo prázdný blok. Pomyšlení, že námořní síly dvou zemí musí čekat, až se na nějakém radaru ukáže jakási civilní loď, která se pokouší proklouznout, ho rozlaďovalo. Připadal si užitečný asi tak jako Scylla a Charybda poté, kdy Odysseus již proplul Messinským průlivem.

Kdosi zaklepal na úzké kovové dveře.

„Dále!“ vybreptl Coffey. Pomalu se posadil na kraj lůžka. I vsedě se musel opřít o loket, protože jeho žaludek zůstal ve vodorovné poloze.

Vešel mladý námořník, v ruce velkou přenosnou vysílačku. „Máte hovor, pane.“

„Děkuju,“ řekl Coffey slabým hlasem a natáhl volnou ruku.

Námořník mu vysílačku podal, vyšel ven a zavřel. Coffey zase ulehl.

„Ano?“

„Lowelle, tady Paul.“

„Ahoj, Paule,“ pozdravil Coffey stále ještě slabým hlasem.

„Páni!“ poznamenal Hood, „zdá se, že každého dneska jen budím.“

„Ne, nevzbudil jste mě. Jen se snažím nedělat žádné zbytečné pohyby. A to platí i pro moje hlasivky.“

„To je to tak zlé?“

Jestli existuje pravý opak vodňátka, tak jsem to já.“

„Chápu.“

„Co se děje?“

„Vaše lodě pozorují.“

To Coffeyho donutilo otevřít oči. Převalil se na bok. Protesty žaludku ignoroval. Jak? A kdo?“

„Čínská družice. Pravděpodobně sdílí čas se Severokorejci. Zhruba tušíme, kdo to může řídit, ačkoliv nevíme, kdo k tomu mohl dát příkaz. Bob na tom teď pracuje.“

„Víte, taky to nemusí být vůbec nic, jen nějaký plánovaný průzkum. Severokorejci určitě běžně sledují vojenskou aktivitu jiných zemí v téhle oblasti.“

„To ano, ale v tom sektoru není vojenská činnost běžná. A není to jen tak ‚nějaké‘ místo, na které by se zaměřili bez důvodu.“

„Tím důvodem by mohlo být, že nás někdo slyšel nebo vyčmuchal,“ nadhodil Coffey.

„No, to se můžeme leda domnívat,“ odtušil Hood. „Zatím nevíme, jak k tomu došlo. Co je nového tam u vás?“

Jelbart a Lohová se pořád ještě pokoušejí najít loď, která tam vyložila svůj náklad. Jistí jsme si jedině tím, že neodplula po předpokládané trase.“

Jak tohle víte?“

„Lodě, které sem připlouvají, mají povinnost vyplnit pro Mezinárodní komisi pro jaderný dozor itinerář. Lohová zavolala na leteckou základnu Paya Lebar a vyžádala si přelet vojenského F5 Tigeru II nad přístupovou trasou. Žádnou loď tam neviděli. Jelbart Mezinárodní komisi pro jaderný dozor informoval a požádal o pomoc. Nebylo to k ničemu.“

Jak tomu mám rozumět?“

„Zhruba polovina lodí na cestě sem se kontroluje přímo na místě – to když vezou radioaktivní materiál. Inspektoři vstoupí na palubu a kontrolují bezpečnostní zajištění, jestli neuniká radioaktivita, a hodnotí celkovou způsobilost pro plavbu na moři. Poté, co lodě úložiště opustí, nikdo je už neprověřuje.“

„Takže nikdo neví, jestli vůbec něco vyložily,“ poznamenal Hood.

„Ano, správně.“

„To je šílenost.“

„Souhlasím. Jelbart i Lohová také. Problém je v tom, že udržovat na moři takovou flotilu je drahé. Mezinárodní komise pro jaderný dozor je financovaná z grantů Spojených národů, ekologických uskupení a z poplatků zemí, které odpad ukládají do moře. To dohromady dává asi patnáct milionů dolarů ročně a ty jdou na dohled nad veškerou přepravou jaderných materiálů, ne pouze odpadu.“

„A to je všechno?“

„Ano, když nepočítáme podmazávání,“ dodal Coffey.

„To teda zatraceně mizerně ‚upřednostňujeme‘ bezpečnost při manipulaci s jaderným materiálem,“ pronesl znechuceně Hood.

„Máte pravdu, Paule. Ale je třeba si poctivě přiznat, že lidé, kteří chtějí jaderný materiál pašovat, to budou dělat, ať bude Mezinárodní komise pro jaderný dozor sebeaktivnější.“

„To ale ještě neznamená, že jim to musíme usnadňovat,“ prohlásil rozhodně Hood. „Nebýt incidentu s tím sampanem, tak o tomhle vůbec nevíme.“

„Všechno není tak pěkně přehledně uspořádané jako právo a finance,“ poznamenal Coffey.

„Že to říkáte zrovna vy. Uvažoval jsem o charakteru naší práce. Měla by být víc strukturovaná. Žijeme ve světě pokročilé techniky. Dokážeme z vesmíru zachytit číslo mobilu. Ztrácet lodě a radioaktivní odpad je neomluvitelné.“

Jen po činu,“ podotkl Coffey. „Na právnické fakultě jsem byl na stáži u právníka zabývajícího se trestním právem. Chodil jsem s ním do věznic k výslechům. Když pachatel už seděl pod zámkem, kdekdo si mohl rvát vlasy, dělat chytrého a vědět, co jsme měli udělat, aby nepřišly nazmar životy. Lidé, se kterými tu máme co do činění – pašeráci a teroristi –, jsou skrznaskrz sociopati. Jak se tohle všechno dá zvládnout? Jak zabráníte třeba tomu, aby někdo dejme tomu nakazil botulotoxinem peníze v bankomatu? Jak zabráníte tomu, aby někdo nalil do láhve na vodu kyselinu a vzal si ji s sebou do letadla?“

„To opravdu nevím. Ale na něco musíme přijít. Bavíme se tu přece o tisících životů!“

„Počty nejsou to podstatné, Paule. Viděl jsem, jak vyjednavači pracují s únosci rukojmích. Pro ně jediný zajatec představuje celý svět. Problém není v tom, jak rozdělovat zdroje. Problém je v nás. Pořád ještě máme v sobě něco, co se dá nazvat morální dávicí reflex.“

„Co to má být?“

Jsme civilizovaní,“ pronesl Coffey smutně. Já jsem tak zatraceně civilizovaný, že ani nedokážu plout na moři, aniž aby mi žaludek stoupnul až do krku. Tamti takovou nevýhodu nemají.“

„V tom můžete mít pravdu. Ve všem. Ale já vím tohle: jestli chceme zůstat civilizovaní, budeme muset nalézt způsob, jak identifikovat ty, kdo jsou s námi, a ty, kdo stojí proti nám.“

„V ideálním případě… ano. Otázkou je, jak to provést.“

‚A právě na tohle se bude muset Operační centrum podívat důkladněji, Lowelle. Potřebujeme ucelenou síť agentů v terénu a možnost zasáhnout preventivně.“

„Tím myslíte sestavit profil souseda a špehovat ho,“ poznamenal Coffey. „To z nás pak budou stejní sociopati, o jakých se tu bavíme.“

„Budu důvěřovat naší civilizované přirozenosti, že se toho vyvarujeme,“ opáčil Hood.

„Když nic jiného, tak aspoň máte před sebou otevřenou cestu. Zatím vás ale dovede leda někam, odkud budete mít lepší výhled na všechno to bojování a ničení.“

„Nerad to říkám, ale teď mluvíte jako Bob,“ poznamenal Hood.

„Frustrace se už postará, aby se z nás stali sociopati,“ opáčil Coffey.

Jen když jí to dovolíte. No, dám vám vědět, až se mi Bob ozve.“

„Fajn. Víte… možná ze mě mluví ten můj zvedající se žaludek. Pokusím se zůstat spíš u svého optimismu.“

„Díky. Trochu se nám ho bude hodit.“

Coffey vypnul vysílačku. Na okamžik si připadal stejně, jako když v minulosti poslouchal některou závěrečnou řeč ve prospěch obžalovaného, o kterém věděl, že je vinen. Připadal si ctnostně spravedlivý podle teorie, a podfukář podle praxe.

Opět se posadil, tentokrát pomaleji. Cítil se již trochu líp – důkaz, že mořská nemoc se dá do jisté míry brát jako stav mysli. Když ji odmítne brát na vědomí, bude mu dobře.

Je to škoda, že naše problémy nezmizí tím, že je ignorujeme, pomyslel si.

Opatrně vstal a otevřel dveře. Námořník čekal venku. Coffey mu vrátil vysílačku a poděkoval mu. Pak ho následoval na velitelský můstek. Držel se při levoboku, aby se mohl opřít ramenem o stěnu a klouzat podle ní, až se loď zhoupne.

Čím víc o věci uvažoval, tím víc si uvědomoval, v čem je jeho problém.

Do Národního krizového střediska nastoupil proto, aby je pomohl udržet takříkajíc poctivé, aby se nestalo něčím, co si zavádí svá vlastní pravidla odpovědnosti za své skutky, pokud by se jeho vedení někdy vydalo směrem takovým jako FBI za J. Edgara Hoovera. Přes veškeré své výhrady a nesouhlas však Coffey věděl, že Hood má pravdu. Pro ochranu lidí a národů dodržujících zákony je třeba vykonat víc. A tato ochrana musí přijít z takových míst, jako je Operační centrum. Bob Herbert kdysi tuhle situaci připodobnil k ochrannému rámu řítící se historické lokomotivy. Operační centrum je vybaveno k tomu, aby se postavilo mezi pokrok a pohromu. Má lidi jako Darrell McCaskey, Mike Rodgers a Bob Herbert, kteří se mohou s druhými dělit o své zkušenosti z policejní práce, z vojenské i výzvědné činnosti. Má technické génie, jako je Matt Stoll, a ostřílenou, zkušenou psycholožku Liz Gordonovou. Má spojařské odborníky, profesionální politiky a významné slovo v družicovém sledování. On, Coffey, se vyzná v mezinárodním právu. A Paul Hood je dovedný manažer, který ví, jak všechny ty talenty zapojit do společné práce.

Pokud se Hood drží zásad pořádku, Coffey na nich lpí až příliš pevně. Právnické knihy všechny odpovědi nedají, ty se někdy najdou v lidech. A Coffey věděl, že tenhle tým dobré lidi má.

Hood měl pravdu, když říkal, že bude důvěřovat civilizované přirozenosti lidí, která nedopustí, aby došlo ke zneužitím. Ta myšlenka naplnila Coffeyho hrdostí a také ho pozvedla na duchu.

Je to obrovská, velkolepá výzva. Ale je tu ještě cosi důležitějšího. Něco, na co se nesmí zapomínat.

Ta výzva není ani zdaleka beznadějná.

28 KAPITOLA

Nad Tichým oceánem sobota, 2.22

Překvapení je nádherné, ale také nebezpečné.

Ať už ho člověk někomu chystá, nebo ho sám prožívá, překvapení je fenomén s krátkým životem, výbušný, a na něco určitého zaměřený. Pro zručného zpravodajce je jeho nejlepším nástrojem. A překvapení je rovněž cenné jako zdroj „přísunu“. Vědomí, že nebezpečí může číhat za dveřmi, za rohem nebo dokonce na druhém konci telefonu, udržuje agenta v pohotovosti. Nepřipravenost může mít smrtelné následky. Tohle Bob Herbert poznal v Bejrútu. Od té doby mu už nečinilo potíže vybičovat se k vysokému stupni obezřelosti.

Právě schopnost zrychlit v co nejkratší době z nuly na stovku byla jednou z vlastností, kterou ve výzvědné činnosti Herbert stavěl nejvýš a kterou si chránil. Nemusel vědět, kolik je hodin. Nemusel nutně vědět, kde se nachází. Potřeboval jedině vědět, kdo nebo kde je cíl. Jakmile dosáhl tohoto stavu, vyčerpání, nepohodlí a dokonce i chuť na ženu šly stranou. Kdyby se býval nestal zpravodajcem, choval o sobě představu, že by z něho byl proklatě dobrý šachový velmistr.

Matt Stoll mu obstaral číslo Hwanova telefonu domů. Ani se nemusel dostávat do tajného telefonního seznamu Severokorejské lidové armády, číslo bylo připojeno k souboru se zpravodajskou rešerší, přiloženou ke Zprávě severokorejské poradní skupiny pro předsedu Sněmovny reprezentantů z roku 1999.

„Naučil jsem se hledat nejdřív v našich vlastních vládních databázích, než jdu do jiných,“ poznamenal k tomu Stoll.

Kdyby číslo neplatilo, Stoll slíbil, že podnikne další, tentokrát již důkladnější krok, aby je získal.

Herbert by dal přednost předem provedenému ověření. Také však chtěl mít celou tuhle záležitost co nejrychleji za sebou. Jeho samotného zmrzačil tradiční bombový útok. Kdyby teroristé v Bejrútu bývali měli jaderný materiál, on ani tisíce dalších by dnes nežili.

Zatím již zapnul počítač ve svém vozíku. Telefon zapojil do konektoru se dvěma koncovkami, jednu zapojil do komunikačního systému letadla, druhou do svého počítače. Spustil i transkripční interface, program, který bude rozhovor současně zapisovat. Rovněž si nacvičoval mluvení co nejmonotónnějším hlasem. Neznal přesně národnost člověka, který předtím s Hwanem mluvil. Chtěl, aby jeho hlas zněl neutrálně, aby se nedal nějak geograficky zařadit. Cizí přízvuky jsou dány ani ne tolik kvalitou samohlásek a souhlásek jako kadencí a výškou hlasu. Čím je hlas hlubší a bezvýraznější, tím obtížněji jej lze identifikovat.

Jeho vysílací souprava byla dosud napojená na zabezpečenou telefonní linku v letadle. Vyťukal Hwanovo číslo. Telefon několikrát pípl, než se někdo ohlásil.

„Hwan,“ řekl ten člověk vysokým, nosovým hlasem. Než promluvil, uplynula dost dlouhá doba. To znamenalo, že musel zvednout sluchátko a potom se ještě dostat do takové polohy, aby mohl mluvit. Pravděpodobně proto, že je v posteli.

„Potřebujeme rozsáhlejší sledování,“ řekl Herbert. Jeho hlas zněl hlubokými tóny, jako když smyčec přejíždí po strunách violoncella. Herbertovým úmyslem bylo udržovat potom hovor v třetí osobě jednotného čísla. Potřeboval jména.

Jsem v posteli,“ řekl Hwan.

„Potřebujeme to hned.“

„Hned to nejde. A kdo volá? Vy nejste Marcus.“

„Marcus onemocněl. Víte, jaké to tu je.“

Hwan mlčel.

„Pracoval moc hodin, jako každý při tomhle zatraceným projektu,“ dodal Herbert.

Hwan opět nezabral. Severokorejec možná neví, jaký projekt to je. „Já jsem Marcusův zástupce, Alexander Court,“ pokračoval Herbert. Court byl autor románu, který Herbert viděl ležet v oddělení pro letovou posádku. Zvuk toho jména se mu zamlouval. Prima pseudonym. „Tak jak tedy, plukovníku? Můžeme počítat s vaší pomocí, aspoň ještě jednou?“

„Alexandře, připomeňte panu Hawkeovi, že jsem souhlasil s tím, že ho nechám jednou se podívat. Teď si nemůžu dovolit udělat něco víc. Nechtějte, abych se obracel na jeho nadřízeného, pane Courte.“

„Možná byste se přece jen měl na šéfa obrátit,“ dotíral Herbert. „Z Hawkea jsme tu všichni nešťastní.“

„Pak bych vám radil, abyste si šéfovi stěžoval sám.“

„On by mi telefon nikdy nezvedl,“ odtušil Herbert. Snažil se dotlačit Hwana k tomu, aby vyslovil nějaké jméno.

„Pochybuju, že by zvedl i můj, i kdybych věděl, jak mu zavolat. Dobrou noc, pane Courte.“

„Plukovníku Hwane, uvážíte to ještě, když zavolá samotný šéf?“

„To by záleželo na tom, co by nabídl. Jestli se uvolí rozloučit se s jednou ze svých Sester, mohl bych o tom uvažovat,“ řekl Hwan se smíchem. „S kterou?“

„Může si vybrat.“ Spojení se přerušilo.

Herbert seděl dlouhou chvíli bez hnutí. Připadal si jako úplně vysušený. Nedozvěděl se všechno, co doufal, že zjistí, něco však přece jen má. Neobvyklé křestní jméno, Marcus. A jedno příjmení, Hawke. Hwan k němu přidal „pan“, což téměř s určitostí znamená, že to není krycí jméno „jestřáb“ – hawk, bez –e na konci. A všichni pracují pro jakéhosi tajuplného, těžko dosažitelného člověka, který má víc než jednu sestru. Možná mladou, zjevně bohatou.

Vypojil telefon a pustil si internet. Přepis hovoru poslal Hoodovi a Coffeymu. Pak vyhledával jednotlivá slova, Marcus, Hawke, sestry.

Slova se objevila společně na jedné pozici, avšak všechna bez vzájemného vztahu. Bylo tu knihkupectví on-line, kde se vyskytlo jméno spisovatele Nigela Hawkea, životopis Marka Aurelia a román Ztracené sestry. Potom tu byly sportovní stránky s fotbalovým mužstvem z Hawke’s Bay, tenistky sestry Williamsovy a basketbalista jménem Marcus Fowler.

„To bych toho chtěl moc, doufat, že bych na něco kápnul,“ zamumlal Herbert.

Podíval se na jména Marcus a Hawke jednotlivě. Ke každému dostal přes čtyři tisíce odkazů, příliš mnoho na to, aby je prověřoval. Rozhodl se přidat k zadání pro vyhledávání zeměpisnou oblast. Napsal Marcus, Hawke, sestry, Malajsie, potom místo Malajsie dosadil Severní Koreu, Severní Koreu společně s Indonésií, pak Indonésii se Singapurem. Pořád mu nevycházelo jediné propojení ani mezi dvěma z položek.

Posléze zeměpisnou oblast ještě rozšířil. Zahrnul do ní Austrálii, po ní Nový Zéland. A to, co nalezl dohromady s Novým Zélandem, bylo nečekané.

Překvapení.

Příjemné.

29 KAPITOLA

Celebeské moře sobota, 0.04

Peter Kannaday zůstal na palubě. Hosannah se svižně blížila k místu setkání. Tenhle pocit míval rád – představu, jak jachta prořezává vodu. Připadal si silný a svobodný. Takhle, jako nyní, se kvůli obavám ze srážky plavil jen zřídka, ale teď, s radarem a sonarem, jež Darling dal na jachtu instalovat a jež zaplatil, již tma nebyla na překážku.

Opřel se o zábradlí na levoboku, nohy široce rozkročené, aby udržel rovnováhu, a naléval si z termosky černou kávu. Vlasy měl slepené potem a silný vítr studil. Na hlavě a na krku se potil jednak díky horké kávě, jednak kvůli pocitu, že je s ním konec. Už není pánem ani svého osudu, ani své vlastní lodi. Na to, že ho voda jen tak unáší, kam sama chce, není profesionální námořník zvyklý.

A není ani vystrašený. Jenomže to Kannaday byl.

Život strávil na oceánu. Všechno ostatní, to, co je pod jeho hladinou, bylo pro něj záhadou. S tím se vždy smiřoval. Ta záhada nebyla nikdy problémem, pokud se udržel nad vodou. Přesto si však začínal uvědomovat, kolik z okolního světa je lidským očím skryto. Něco z něj patří běžným světským záležitostem, jako třeba káva v termosce. Něco však je hrozivější.

Jako nůž skrytý ve wommeře, říkal si. Nebo záření uzavřené v olověném pouzdře. Či dokonce Jervis Darling ve svém honosném dome.

A skryté je i skutečné smýšlení lidí, to, komu zachovají věrnost. Jak se zdá, zvlášť skryté je smýšlení těch, kdo s ním pracují.

Byl vzhůru téměř čtyřicet hodin. Jakkoli byl unavený, spát nepůjde. Za prvé je tu práce, kterou je třeba dokončit. Nedopřeje si odpočinku, dokud náklad nebude předán a on to neohlásí Darlingovi. Také byl pevně rozhodnutý zůstat na palubě. Kdyby se k jachtě přiblížila některá z vojenských hlídek, kontrolujících místo se souřadnicemi 130-5, chtěl být u toho a připravený s nimi mluvit.

Druhý důvod, proč zůstal na palubě, byl důležitější. A také víc osobní. Týkal se Johna Hawkea a lidí z ostrahy. Možná že kapitánovo vnímání bylo do jisté míry otupené vyčerpáním, avšak zdálo se, že během posledních několika hodin se hranice jejich osobních říší, stejně jako říší jejich posádek, ostře a jasně vymezily. Ostraha a podpalubí patří Hawkeovi, paluba a námořníci Kannadaymu. Spojařská centrála je neutrální. Tohle samozřejmě nikdo nevyslovil, vše bylo znát v pohledech, v chování posádky, podle míst, kam kdo chodil nebo kterým se vyhýbal. Lidé spolu drželi jako chuchvalce řas obalující skálu.

Kannadaymu vrtalo hlavou, kolik z toho napětí má původ v napjatém vztahu mezi ním a Hawkem. Měl za to, že větší část. Pochyboval, že Hawke o jejich střetu s někým mluvil, lidé se však možná něco doslechli. Anebo to napětí vycítili. Námořník, který nedovede nosem rozeznat změnu větru, který nezaznamená trhnutí houpající se paluby, nežije dlouho.

Něco z toho napětí však musí také pramenit z jejich nákladu. Události posledních dvou dnů všem připomněly, jak je nebezpečný. Kannaday jednou zašel do laboratoře a díval se na celý postup čištění. Vyhořelé palivové tyče, černé a pableskující, patří mezi nejsmrtelnější předměty na zemi. Vypadají hrozivě, jsou krásné a podivně dotírají na smysly, jako chřestýš nebo černá vdova. Kdyby se někdo vystavil jejich záření, smrt by byla krajně nepříjemná. Než Kannaday přijal tuhle práci, četl o nemoci z ozáření. Krátká expozice nízké dávce mezi padesáti a dvěma sty rady vyvolá mírné bolesti hlavy. Stejná expozice asi pěti stům radů vyvolá bolesti hlavy, nevolnost, vyčerpání a vede ke ztrátě vlasů. Při tisíci radech člověk zvrací, trpí průjmy a je celkově vyčerpaný, a to již během hodiny. Buňky v těle se začínají rozpadat a do třiceti dnů přichází bolestivá smrt.

Naštěstí ti, kdo zpracovávali předchozí dodávku, měli na sobě ochranný oděv. A těch několik málo částic rádia, vytržených explozí, s sebou odnesl kouř požáru, který následoval. Laboranti Kannadayho ujišťovali, že lidé dostali dávku nanejvýš padesáti radů. Posádka se vysprchovala, aby smyla všechny částice, které ji snad zasáhly. Žádné onemocnění nikdo nehlásil.

Přesto však bylo jasné, že možná katastrofa je všudypřítomná. A povaha tohoto nebezpečí jen zvyšovala strach posádky. Proti takovému nepříteli neexistuje obrana. Jakmile se jednou dostane na svobodu, je neviditelný a nelze ho zastavit.

Kannaday si znovu lokl kávy. Jestli je tak smrtelně nebezpečný náklad, proč jsi tolik vyděšený z Darlinga? tázal se sám sebe v duchu. A z Hawkea. Oba to přece jsou jen lidé, a jeden z nich tu dokonce ani není. A nejsou ani zdaleka nezranitelní.

Naopak. Mají jedno slabé místo. Oba jsou přesvědčení, že ho mají v hrsti. Na moři poznal, že nic není jisté. Zdánlivě malé bouře se mohou každým okamžikem změnit ve smršť. Pod navenek hladkou hladinou mohou číhat podmořské otřesy, které ji vzedmou do třicetimetrových vln. Přemíra sebedůvěry dělá člověka zranitelným.

Něco z toho všeho by Kannaday mohl využít. Představa skryté zbraně. Něco, co bude pracovat proti Hawkeovi a v případě potřeby i proti Darlingovi.

Bude si to muset promyslet. Na prvním místě je teď práce.

Marcus se mu ozval vysílačkou pro spojení mezi dvěma body. Právě dostal vzkaz od bin Omara. Malajsijská loď se nachází dvaadvacet mil severozápadně. Do hodiny se připojí k Hosannah.

Kannaday zavolal do laboratoře, aby mu řekli, jak práce pokračuje. Zpracování je téměř dokončeno. Než dojde k předání, budou hotovi. Kannaday poděkoval a sestoupil dolů. Chtěl Hawkea informovat osobně.

Možná že jeho zamlženou myslí promlouval kofein, Kannaday však vyciťoval, že to je smělý krok. Nápad jít přímo do doupěte protivníka jako kdyby ho elektrizoval, připadal si silnější. Byla to reakce stejná, jako když stál v radiocentrále sám proti Marcusovi a Hawkeovi.

Anebo ho události několika minulých dnů o něčem poučily. Po všech těch letech, kdy se plavil na moři, měl nyní za to, že pochopil, co to obnáší být mužem. Věřil, že k tomu patří nebát se tělesné námahy. Čelit hrozbě živlů a bojovat s mořem, ovládat plující loď. Vypětí sil dělá mužského, nebezpečí dělá muže.

To všechno si myslel, nyní si však začínal uvědomovat, že se nemohl víc mýlit. Být mužem znamená dělat věci, které se nedostavují přirozeně, samy od sebe, a jejichž riziko spočívá v tom, že se člověk postaví svým vlastním zavedeným představám a tomu, v co věří. V tomto případě to znamená vzepřít se a bojovat silou mysli, nikoli svalů.

Vypětí sil pořád ještě dělá mužského, muže však dělají znalosti, které získá.

A Kannaday začínal chápat, že muž se stává nejnebezpečnějším díky znalostem skrytým uvnitř něho samotného.

30 KAPITOLA

Washington, D.C. pátek, 10.07

Paul Hood právě končil hovor s Mikem Rodgersem, když zavolal Bob Herbert.

Generál se právě vracel ze snídaně se senátorem Danem Debenportem z Jižní Karolíny. Starší senátor se zanedlouho ujme předsednictví Kongresového výboru pro dohled nad výzvědnou činností, nahradí odstupující senátorku Barbaru Foxovou. Hoodovi nebude líto, že senátorka odchází. Foxová nikdy nepochopila, že krizové řízení nemůže fungovat podle nějakých psaných směrnic. Operační centrum nedokázalo vždy získat pro svou činnost souhlas výboru. Bob Herbert měl pro neustálé střety mezi Operačním centrem a výborem přezdívku, říkal jim „díra mezi –ost“. Hood vyžadoval pružnost, Foxová trvala na zodpovědnosti. Tyto dva pojmy nešly dohromady.

Debenport byl bývalý příslušník útvaru zelených baretů a měl za sebou dvě nasazení ve Vietnamu. Právě proto Hood poslal Rodgerse, aby si s ním popovídal, doufal, že dva vojáci si lépe a snáz porozumějí. To by pomohlo nejen Operačnímu centru, ale i Hoodovi. Jednání s výborem trvalo vždycky déle, než jak si Hood mohl dovolit, a to i tehdy, když se mu podařilo udržet senátorku Foxovou stranou.

Podle toho, jak se situace jevila, byl senátor Debenport ochoten poskytnout Operačnímu centru značný prostor, pokud jde o druh operací, které centrum může provádět. Avšak bylo tu i jedno caveat.

„Prostor, který potřebujeme, můžeme dostat, protože senátor Debenport si nepřeje, aby Spojené státy zabředly do krizových situací, kterým se dalo zabránit,“ sdělil Hoodovi Rodgers. „Ale máme-li takový prostor skutečně získat, chce s námi úzce spolupracovat, žádá zaručený tok informací mezi ním, Operačním centrem, FBI, CIA a Národním bezpečnostním úřadem.“

„Nemůžu tvrdit, že z toho máme čistý zisk,“ prohlásil nespokojeně Hood.

„Chcete říct, že přibude byrokratické úřadování,“ podotkl Rodgers.

„Ano, plus to, že senátor získá lepší výchozí postavení, aby do operací zasahoval. Bude tvrdit, že máme větší prostor, ale když nebude s něčím souhlasit, může akci zarazit. A dokonce ani ne úmyslně. Když mu přijde na stůl nějaký plán, může zrovna mít na práci něco jiného a nám dá červenou do té doby, než si jej prostuduje.“

„Pořád ještě máme autonomii, Paule,“ namítl Rodgers.

„Dokud neřekne něco jiného,“ opáčil Hood.

„Pravda. Ale můžu s ním aspoň promluvit. Oba máme spoustu společných přátel, kolegů a zážitků. To je víc, než jsme měli se senátorkou Foxovou.“

„S tím ovšem nelze než souhlasit.“

Právě v té chvíli telefonoval Herbert. Hood si hovor okamžitě vzal. Konferenční hovor s Rodgersem nešlo uskutečnit, generálův telefon nebyl zabezpečený, Hood však hovor přepojil Lowellu Coffeymu. Právník byl na velitelském můstku australské korvety.

„No, Bobe, co pro nás máte?“ zeptal se Hood.

„Krátce jsem si popovídal s plukovníkem Hwanem.“

„Mám přepis a už se na tom dělá. Prima práce.“

„Díky. Na něco jsem se podíval taky sám. Jestli jste už ten přepis četl, tak víte, že padlo jméno jednoho člověka: Hawke. Myslím, že se píše s –e na konci. A křestní jméno kohosi dalšího – Marcus. Žádnou spojitost mezi nimi jsem neobjevil. Potom se Hwan ale zmínil o šéfovi toho projektu a o tom, že by moc chtěl jednu ze sester toho bosse. No – a plukovník není ženatý. Jenomže o to asi nešlo. Zjistil jsem, že východně od Nového Zélandu je skupina Chathamských ostrovů. A severně od ní jiné souostroví, nazývané Sisters.“

„O nich jsem slyšel,“ řekl Coffey. Jednalo se o jakousi záležitost práv domorodců a o rezervaci stromových kapradí na hlavním z nich. Půjdu se zeptat Jelbarta, jestli o těch ostrovech něco neví.“

Sotva Coffey odešel, Herbert se uchechtl. „A pak že právničina je nuda. Nenapadlo mě, že se nám do toho může přimíchat takový zádrhel jako stromové kapradě.“

„Bitva je bitva, a pořád jen bitva, ať je cena jaká chce,“ poznamenal Hood.

„To ano.“

„Víc jste z toho plukovníka nedostal?“

„Nedostal. Tlačil jsem na něj, ale mám takový dojem, že těm hochům věnuje co nejmíň času a úsilí.“

„A to naznačuje…?“

„Ze to dělá pro peníze, ne kvůli věci samotné, ať už je to co chce.“

„Plukovník Hwan je na výplatní listině, ale jeho vláda s tím nemá nic společného,“ uzavřel Hood.

„To jste trefil.“

Coffey se opět zapojil do hovoru. „Pánové, buďto jsme úplně vedle, nebo jsme kápli na něco, co je přímo bomba.“

„Nevím, co z toho je lepší,“ poznamenal Herbert.

„Jelbart říká, že několik menších ostrovů ze skupiny Sisters nevlastní taky nikdo menší než pan Jervis Darling.“

„To velké mediální zvíře?“

„Ano, ten,“ potvrdil Coffey. Jelbart volá do Darwinu, aby ověřil ještě něco dalšího.“

„To nechte plavat,“ ozval se Herbert. „Už jsem ho předhonil.“

„Teď vám nerozumím,“ řekl Hood.

„Byl jsem na internetu,“ odpověděl Herbert. „Darling má synovce jménem Marcus.“

„Vy si děláte srandu! Proč by někdo jako Darling se svými miliardami a všemi těmi médii, co má v ruce, jel v něčem takovém?“

„Třeba z nudy?“ nadhodil Herbert.

„Tomu nevěřím.“

Jak se jmenuje ten chlápek – majitel té lodi, která měla v místě 130-5 vyložit odpad?“

„Mahathir bin Dahman, malajsijský miliardář,“ odpověděl Hood.

„Další miliardář,“ poznamenal Herbert.

„Zabývá se vším možným, od likvidace odpadu až po nemovitosti,“ dodal Hood.

„Tohle mi zavání tím, čemu CIA říká vyklizovací akce,“ řekl Herbert.

‚A to je co?“ zajímal se Hood.

„Začalo to myšlenkou, že v atentátu na Kennedyho měli prsty lidi z vojenskoprůmyslového komplexu,“ vysvětloval Herbert. „Chtěli popohnat účast USA ve Vietnamu, spolu se zvýšenými nákupy vojenského materiálu, které by to přineslo. Když si Kennedy nedal pokoj a jel dál ve svých kolejích, dali se dohromady, a pryč s ním. Aspoň taková je teorie.“

„Takže tu je exekuční či chcete-li vyklizovací akce zahrnující pašování jaderného materiálu.“

„Může být,“ souhlasil Herbert. „Profil vyklizovací akce říká, že lidé jako Dahman a Darling se nemůžou zdržovat nějakou ‚demokracií‘, a po čase začnou mít dojem, že mají oprávnění použít sílu a moc. Takže se obojího zmocní všemi prostředky. A to znamená strategická spojenectví. Jestli tu máme nějaké spolčení, otázka zní: kdo se na koho obrátil?“

„To je velké jestli‘,“ poznamenal Coffey. „Vyslovujete spoustu předpokladů o pořádně mocných a slovutných lidech.“

„Skočil jste na návnadu,“ řekl Herbert.

„Prosím?“

„S tou úvahou o miliardářích počítají, aby od sebe odvrátili podezření, Lowelle. Paule, ať nám Liz Gordonová sestaví profily těch hochů. Vsadím se, že přijde se stejným scénářem jako já.“

„I kdyby ano, pořád je to jen předpoklad,“ trval na svém Coffey.

„Možná, ale tady nejsme u soudu,“ připomněl mu Herbert. „Pokud máme nalézt ten ztracený jaderný materiál, musíme provést pár kvalifikovaných odhadů.“

„Bobe, s tím, že tímhle se musíme zabývat, souhlasím,“ řekl Hood. „Ale taky si myslím, že předháníme sami sebe. Lowelle, dejme tomu, že to Bob vzal za správný konec. Vy jste přímo na místě. Co navrhujete?“

„Za prvé, nedovedu si představit, že australská vláda proti Darlingovi nějak zakročí bez pádných důkazů. A tím myslím opravdu pádné, nezvratné důkazy.“

„S tím Darling ovšem bude počítat taky,“ poznamenal Herbert.

„Pokud v tom jede,“ upozornil Coffey.

„Víte, tak mě něco napadá, pánové,“ řekl Herbert. „Proč do toho nešlápnout rovnou a nezeptat se ho?“

„Takhle rovnou?“ opáčil Coffey.

„S plukovníkem Hwanem to vyšlo,“ prohlásil Herbert.

„Hwan není Jervis Darling,“ odrazil ho Coffey. „Můj táta pracuje s lidmi, kteří hýbou děním v Hollywoodu. Mají na sebe nabalenou spoustu lidí a ti stojí jako zeď mezi nimi a tím, co podnikají.“

„Zdi vám brání, jen když jimi chcete projít,“ odtušil Herbert. Já je obejdu.“

„Předtím abyste ale měl nějakou pořádnou munici.“

Jako třeba…?“

„Říkám si, jestli by se v dokladech náhodou nenašlo nějaké spojení mezi Darlingem a Dahmanem.“

„Pravděpodobně ne,“ ozval se Hood, „ale bylo by tu něco jiného, něco, čím bych mohl přispět já. Tohle by mohla být vyklizovací akce, jak říká Bob. Anebo jde o záležitost tak prostou jako úplně obyčejná díra v Darlingově kapse, kterou se pokouší ucpat. Zatímco jste tu povídali, podíval jsem se na stav jeho akcií. Spousta jeho mediálních společností si nevede tak dobře, jak tomu bývalo dřív, a on je majoritní akcionář.“

„To není špatná připomínka; odtud by se dalo aspoň vyjít,“ podotkl Coffey.

„A vy, Lowelle, byste zatím mohl u vašich tamních přátel pro mě zařídit jistý průzkum, podívat se, co má Darling za lodě, kde se nacházejí, a snad se kouknout i na záznamy jeho telefonů,“ řekl Herbert.

„S tím bych radši počkal,“ namítl Coffey.

„Proč?“

„Protože je velmi dobře možné, že při takovém rozsáhlejším pátrání se narazí na lidi, kteří stojí při Darlingovi, nebo jsou na jeho výplatní listině.“

„No a?“

„Bobe, na tom, co Lowell říká, něco je,“ prohlásil Hood. „Nemůžeme potřebovat, aby se ta zeď Darlingových prostředníků na nás sesypala dřív, než se pořádně rozhlédneme kolem. Lowelle, myslíte, že o tomhle můžete nějak nenápadně promluvit s Jelbartem nebo s Ellsworthem?“

„S Jelbartem určitě.“

„Bobe, a co Dahman? Máme v Malajsii někoho?“ zeptal se Hood.

„Hmm… vlastně ne. Na to byste se měl zeptat Lowellovy přítelkyně, námořní důstojnice Lohové.“

„To můžu udělat já,“ řekl Coffey. „Zdá se důvěryhodná. Ale asi bychom neměli otvírat dvě fronty. Tak je dvojnásobná možnost, že něco unikne ven.“

„Nejsem si jistý, že se tomu dokážeme vyhnout,“ poznamenal Herbert. „Tenhle provaz očividně má dva konce.“

„Správně,“ souhlasil Hood. „Což znamená, že když zatáhnete za jeden, dostanete se k tomu druhému. V tomhle jsem s Lowellem zajedno. Myslím, že bychom se zatím měli soustředit na zdroje, které máme v Austrálii.“

„Paule, koncem provazu, který můžeme snáz chytit, by mohl být ten uklízeč smetí Dahman,“ prohlásil Herbert.

„Ale když se mu dostaneme na kobylku, Bobe, poskytneme tím Darlingovi čas, aby si obstaral všemožná alibi a zařídil falešné stopy, aby se nespálil. Darling mi dělá větší starosti, má neomezený přístup k tomu, kam směřují zájmy Západu. Pravděpodobně může volně procházet většinou celnic.“

„To miliardáři se soukromými tryskáči můžou často,“ poznamenal Coffey.

Jestli Darling z jakéhokoli důvodu provádí nějaké špatnosti, tak naším hlavním cílem je právě on,“ prohlásil Hood. „A jestli v tom jede i Dahman, s ním můžeme zamést později. Lowelle, vy si promluvte s Jelbartem a zase se nám ozvěte.“

„Ozvu.“

„Bobe, vydržel byste chvilku?“ pokračoval Hood. „Potřebuju s vámi něco projednat.“

Jistě.“

Coffey ukončil hovor a Hood stiskl tlačítko „mute“. Chtěl, aby si Herbert myslel, že se zabývá ještě nějakou další záležitostí, ve skutečnosti však potřeboval chvíli na to, aby si promyslel, co chce říci dál. Pokud Bob nemá poslední slovo, jeho reakce na to, když někdo přibouchává padací dvířka nad těmi temnými, složitými podzemními chodbami, které mu procházejí myslí, nejsou příliš dobré.

Hood znovu stiskl tlačítko „mute“. „Tak, jsem tady.“

„Co se stalo?“ zeptal se Herbert. „Naboural jsem vám nějakou představu?“

„Ne, právě naopak. Když se o něco hodně berete vy, nerad před tím zavírám dveře.“

„Šéfe, já se beru hodně o všechno.“

„Vím. Ale Lowell vás štval. Chtěl jsem ho mít stranou a poslechnout si, co si o tomhle myslíte.“

„Štve mě, protože je to levicovej elitář. Ale v tomhle asi má pravdu. Nemůžu tvrdit, že se nemýlím, pokud jde o to, že bychom šli po Dahmanovi.“

„A já si naopak nejsem jistý, že se mýlíte. Co kdybyste se vypravil do Malajsie? Trochu to tam procvakl?“

„Upřímně řečeno – byl bych bez sebe radostí. Kdybychom nehráli o čas, šel bych do toho. Ale jelikož nemám nikoho s sebou, nezdá se mi, že bych tak ten čas využil zrovna nejlíp, ale vašeho protinávrhu si cením. Myslel jste, že to vezmu?“

Jistý jsem si nebyl, ale říkal jsem si, že třeba ano.“

„To díky mé nezávislé jižanské duši?“ poznamenal Herbert.

„Něco v tom smyslu.“

„No, tak o tomhle si teda myslím, že tady byste mohl mít pravdu. Na vyzvědačství jsem se dal proto, že jsem chtěl být Peter Gunn. Pamatujete? To soukromý očko z televize?“

Jen matně. Já spíš baštil Dým pistoli a Bonanzu.“

„Chlapec, co chce do party,“ poznamenal Herbert.

„Takhle jsem se na to nikdy nedíval, ale dejme tomu. Chtěl jsem řídit Ponderosu.“

„Gunn pracoval nejradši sám. Vždycky věděl, co má říct, ať mluvil s nějakým gaunerem, policajtem, nebo se ženskou. A na všecko měl odpověď, v tom se mu nikdo nevyrovnal. Byl to drsňák. Dovedl výprask přijmout i uštědřit. A nikdy neprohrál. Takový jsem chtěl být i já.“

„Jenže…?“

„Jenže nemám nikoho, kdo by pro mě psal gunnovské příběhy. Přišel jsem na to, že mezi románem a skutečností existuje obrovský rozdíl. Jen tak mezi námi špiony – z plukovníka Hwana jsem nedostal všechno, co jsem chtěl.“

„Co jsme potřebovali, jste dostal.“

„To sotva. A když se mi tohle stane, mám sklon k tomu, abych až moc tvrdě tlačil dál. Dík, že jste mě vrátil do skutečnosti.“

„Vrátil jste se do ní sám,“ podotkl Hood.

„To se pletete, ale necháme to tak.“ šéf zpravodajců hovor ukončil.

Hood se opřel v židli. Je to divné, pomyslel si. Nikdy ho nenapadlo, že Herbert se k CIA dal proto, aby vypadal jako postava z televize. Hood si říkal, jestli by člověk měl mít ve svém arzenálu podobné pohnutky. Dojímalo ho to. Byl rád, že si o tomhle promluvili, ne pouze kvůli Herbertovi, ale i kvůli sobě. Byly chvíle, kdy o svých rozhodnutích pochyboval. Jeho pochybnosti vyplývaly z toho, že není takový specialista jako Herbert, Coffey nebo Rodgers. Jindy, jako třeba právě nyní, si byl naopak jistý sám sebou. Vzpomněl si na slova, která kdysi řekla matka jeho matky. Babička April byla švadlena a svému řemeslu se vyučila ve Phoenixu v dobách, kdy Arizona ještě byla teritoriem. Když se rodina přestěhovala do Los Angeles, April, tehdy již v pokročilejším věku, dostala práci u filmu. Hood s ní jednou šel do studia a díval se, jak pro kterýsi film šije plesové šaty. Požádala o roli šedé látky, jedenáctiletý vnuk se jí zeptal, proč chce takovou obyčejnou barvu.

„Červená s modrou někdy nejdou dohromady, když mezi nimi není nějaká neutrální barva, „poučila ho.

Měla pravdu. A proto on má nyní takový docela dobrý pocit.

I tohle lidé někdy potřebují.

31 KAPITOLA

Celebeské moře sobota, 0.36

Coffey požádal Jelbarta o soukromý rozhovor. Dovolili se kapitána a šli do jeho malé kajuty, spíš jakéhosi přístěnku se stolkem a židlí. Měla však dveře. Coffey je zavřel a oba zůstali stát. Jelbart věděl, že Coffey telefonoval s Operačním centrem, právník však mluvil potichu, jeho slova navíc přehlušoval běžný hovor a rádiový provoz na kapitánském můstku, a k tomu dunění strojů zdola. Jelbart nevěděl, co Coffey projednával.

Když ho s tím Američan seznámil, připadal si, jako kdyby dostal ránu palicí. O tom, co se Coffey dozvěděl, nepochyboval, nesouhlasil však se závěrem.

„Pane Coffey, proč by se někdo s postavením, jaké má Salty, vůbec zapletl do nějakého černého trhu?“

„Pardon… Salty?“

Jo. To je Darlingova přezdívka, podle jednoho druhu krokodýla. A dovolím si tvrdit, že na Darlinga sedí.“

„Zajímavé,“ podotkl Coffey. „Krokodýlům nijak zvlášť nezáleží na tom, jakou kořist chtějí ulovit. Vyjdou z toho vždycky vítězně.“

„To, co naznačujete, nepasuje. Jsem si jistý, že když mají miliardy dolarů, budou při sestavování jídelníčku o moc vybíravější.“

„Snad.“

„Promiňte, pane Coffey – ale uvědomujete si, co říkáte?“

„Uvědomuji. A tím jsme zpátky u vaší otázky. Předpokládejme, že ta informace je správná. Takže – proč by někdo s postavením, jaké má pan Darling, něco takového dělal?“

Jelbart zavrtěl hlavou. „Zatím si to nedokážu ani představit.“

„Zkuste to,“ naléhal Coffey.

„Třeba z nudy? Aby sám sobě něco dokázal? Propána, vždyť má veškerou moc, peníze i vliv, jaké může potřebovat.“

„A má ta jeho moc hodně pevný základ?“

„No jistě! Pro spoustu prostých lidí Jervis Darling ztělesňuje ducha Austrálie. Prokázal, že každý si může vybudovat impérium. Politici se derou o jeho podporu a o to, aby se s ním mohli vyfotografovat.“

„Co jeho soukromý život?“

„Podnikatelský tisk ho nemá rád, zato společenské rubriky ano. On a jeho dcera jsou všude. Obvykle zavěšení do nějaké známé herečky nebo manželky některého politika. Žádné supermodelky nebo nějaké kočky.“

„Co ho v životě potkalo?“

„Dorothy Darlingová před čtyřmi lety zahynula, měla nehodu při létání motorovým rogalem. A taky by vás mohlo zajímat, že Jervis Darling nikdy nebyl přímým účastníkem nějaké soudní pře. A na výplatní listině nemá nikoho z armády, ani žádné právnické firmy.“

„Povězte mi – nejste jím taky tak trochu okouzlený?“

„Ne, ale obdivuju vlastnosti, které na něm moji krajané vidí.“

„A ty jsou…?“

„Noblesse oblige,“ odtušil Jelbart.

Coffey se maličko zamračil.

Já vím, vám Američanům to zní divně, ale pan Darling představuje vyváženost mezi společenskou úrovní a shovívavostí,“ pokračoval Jelbart. „To z něj dělá člověka, před kterým si nikdo nepřipadá ohrožený. A taky člověka oblíbeného a milovaného. Jako jsou Walt Disney nebo Thomas Edison. Začal od malých časopisů se zaměřením na archeologii, geologii a prehistorii. Propojil je a vytvořil prostor, kam zadávají inzerci lidé z nejvyšších míst. Zisky použil k nákupu nemovitostí, založil banku, rozvinul internet. Je to místní hrdina. O jeho nedostatcích lidé nechtějí nic vědět.“

„Znamená tohle všechno, co říkáte, že jeho činnost nemůžeme vyšetřovat? Nebo že to neuděláte vy?“

Jelbart jen vydechl. „Nevím, co si o tom myslet. Vaše důkazy nejsou zcela průkazné.“

„Toho jsem si vědom, ale jisté je jedno: víme, že se ztratil jaderný materiál. Nevíme, kde je. To se máme držet stranou, dokud někdo někde neodpálí bombu?“

„To přece neříkám.“

„Prostě jen nechcete do té záležitosti zahrnout i Jervise Darlinga.“

Jo. To nechci.“

‚A ani my to neuděláme, určitě ne v tomhle stadiu, a doufejme, že vůbec ne, když se ukáže, že naše informace nejsou správné.“

„Dělá mi starost, jak ty informace ověříme. A co se stane, když budou správné.“

„Tak teď tomu nerozumím. Jestli se prokáže, že pan Darling je důvodně podezřelý, pak bych myslel, že přijde ke slovu zákon,“ odtušil Coffey.

„Ani v takovém případě nemusí solidní důkazy stačit k tomu, aby skončil,“ řekl Jelbart. „Právní sílu a přípustnost důkazů advokáti dovedou napadnout, to přece víte.“

„Samozřejmě.“

„I kdyby byl Darling odsouzen, jeho pád bude znamenat víc než jen otřes jeho vlastního impéria. Darlingovy investice i vliv jsou všude.“

Coffey neřekl nic. Jelbart zavrtěl hlavou.

„Pomineme-li všechno tohle, musel bych vyšetřování předat komodoru Atlanovi, veliteli Námořní hlídkové skupiny. Ten by s tím pravděpodobně chtěl jít za jedním či více ministry, kteří mají na starosti obranu. Bude moc těžké ho přesvědčit, aby se Darlingem zabýval, Darling se jen tak nedá, a mlčet nebude.“

„Potřebujete od komodora Atlana oprávnění k tomu, abyste vyšetřoval pašování drog?“

„Zatím mám jen oprávnění vyšetřovat zničení sampanu, vyplaveného na australskou půdu. Tohle je případ jaderného materiálu ztraceného v mezinárodních vodách. Když budu případ hlásit, velitel Námořní hlídkové skupiny si vyhodnotí, jaké riziko to znamená pro Austrálii, a potom do jaké míry se Austrálie zapojí. Ironií je, že když se to bude týkat pana Darlinga, všichni budou méně nakloněni si myslet, že Austrálii něco hrozí. Vždycky byl vlastenec.“

„Austrálii třeba nic nehrozí,“ souhlasil Coffey. „Co ale Japonsko? Nebo Tchaj-wan? Anebo Spojené státy?“

„Chcete odpověď pravdivou, nebo takovou, jakou chcete slyšet?“

„Pravdivou.“

„Jsme obklopeni zeměmi, které nedůvěřují naší západní kultuře, obávají se našich svobod a žárlí na naši prosperitu. V téhle oblasti kvůli tomu našlapujeme moc a moc opatrně. Naši sousedé hledají každou záminku, aby nás udolali a dostali na úroveň svých lidí, a proto máme tendenci držet se stranou záležitostí, které se nás přímo netýkají. Nejsem žádný zbabělec, pane Coffey –“

„Nikdy jsem neřekl, že jste, ani jsem nikdy neměl v úmyslu něco takového naznačovat.“

„Chtěl jsem být v tomhle ohledu upřímný. Pustil bych se do samotného satana, kdyby po Gold Coast mávnul tím svým špičatým ocasem. Ale s určitostí víme jen tohle: nějaká malajsijská loď nevyložila podle časového plánu jaderný materiál. Do záležitosti se zapletl singapurský sampan. A nějaký severokorejský důstojník sleduje naše šetření na tomhle místě. Vaše vlastní zpravodajské poznatky, vycházející hlavně z krátkého rozhovoru s tím důstojníkem, naznačují, že by se na tom mohl – mohl – podílet australský občan. Pane Coffey, to má daleko k pravděpodobnosti.“

„Nemusí to být přesvědčivé. Nesepisujeme tu román,“ odtušil Coffey. „Vyšetřujeme možnou kriminální činnost a máme povinnost držet se rozumných předpokladů a vodítek.“

„No, a jsme u toho. Mně to vodítko nepřipadá rozumné. Nedoporučím postup založený na nějaké bláhové teorii. Marcus není běžné jméno, ale Marcus Darling není jediný s takovým jménem. Jervis Darling není jediný majitel pozemků na Chathamských ostrovech, ani na Sisters. A není tam ani největší investor.“

„Rozumné vodítko z toho dělají ti dva dohromady,“ namítl trpělivě Coffey.

„Rozumné jsou otisky prstů nebo záznamy. Tohle je spekulace,“ odbyl ho Jelbart.

„Dobře, tak tomu říkejte ‚spekulace‘, a klidně třeba i ‚vzdálená možnost‘. Můžete si vybrat. Ale nemožná není. Operační centrum se na Darlingovu činnost přesto podívá. Budete se na tom podílet? Nebo raději počkáte, až objevíme nějakou pevnější souvislost? Pokud ji ovšem objevíme. V tom případě ale budete muset své vládě vysvětlovat, proč jste se nevydal po stopě možného pašování jaderného materiálu.“

„Pane Coffey, mně houby záleží na tom, abych neztratil tvář,“ odtušil Jelbart. „Záleží mi na tom, abych se nepouštěl do nějaké nesmyslné činnosti, mám dost jiné práce. Jestli chcete, abych vám při vyšetřování Jervise Darlinga pomáhal, uveďte mi jediný důvod, proč by někdo jako on měl mít co do činění s jaderným odpadem.“

„Třeba chce vyhodit do luftu něco z toho, co mu patří, aby ho národ litoval. Anebo něco, co patří někomu jinému, aby mu znemožnil podnikání.“

„Vy mi něco povídejte o sepisování románů!“ utrousil Jelbart.

„Chtěl jste nějaké nápady,“ odbyl ho Coffey. Hněvivě pokrčil rameny. „Jenže já jsem právník, ne teoretik. Jedno vám ale povím: jestli se pletete, cena za omyl bude hodně vysoká. Jste na to připravený?“

Jelbart jen stál a naslouchal tichému předení stropního ventilátoru. Ve vzduchu cítil kovový pach, zčásti díky potu, který se mu začínal usazovat na horním rtu.

„Předpokládám, že to budete hlásit Lohové, a povíte jí o tom druhém chlápkovi, o tom Malajsijci,“ řekl.

„Rozhodli jsme se s tím počkat. Ředitel Hood má dojem, že by bylo přehnané zatahovat do toho Singapur hned takhle v počátečním stadiu.“

„Proč?“

„Připomeňte si Saltyho. Myslím živočicha, ne Darlinga. Chytejte ho za ocas, a hlava vás může kousnout.“

„Co kdybych do toho chtěl Lohovou zapojit?“ zeptal se Jelbart.

„Z jakého důvodu?“

„Triangulace. V armádě neděláme nic bez vytyčení tří bodů. A kromě toho, bude to další pár očí. Vaše a moje zřejmě vidí věci jinak.“

„To mi vyhovuje. Jestli trváte na tom, aby se připojila, pak se my budeme muset podle toho zařídit.“

„Ano, trvám. Když s tím budete souhlasit, uvědomím své nadřízené.“

Coffey se na něj zadíval. Jedno bych rád věděl, pane Jelbarte: čím se řídíte? Respektem, nebo strachem?“

„Ani jedním. Co jsem řekl, to jsem řekl, a sice proto, abyste věděl, kdo Darling je. Lohovou chci zapojit proto, abych chránil Australské královské letectvo a svou kariéru. Pokud jde o mě osobně, takhle bych si připadal, kdybyste vyšetřovali někoho, kdo si přilepšuje prodejem zbytků z lodní kuchyně. Já věřím ve férovost a soukromí, pane Coffey.“

„Stejně jako já,“ odtušil Coffey. „Ale žijeme v nebezpečném světě, pane Jelbarte. A taky věřím v právo lidí na život beze strachu. V tomto případě beze strachu, že budou vystaveni ozáření.“

„Proti tomu nemůžu nic namítat, pane Coffey. Chcete informovat Operační centrum ještě před tím, než si promluvíme s Lohovou?“

„Potom. Žádat o dovolení není tak důležité, jako mít informace.“ Jelbart nevěděl, jestli je to nějaké dloubnutí, nebo jestli je Coffey pouze upřímný.

Ozvalo se rázné zaklepání na dveře. Jelbart ustoupil stranou, aby je mohl otevřít. Venku stál spojař Edie Albright s vysílačkou v ruce.

„Důstojnice Lohová,“ řekl.

Jelbart mu poděkoval. „Tady ji máte, jako na zavolanou,“ řekl Coffeymu. Vzal si vysílačku, zvedl ji k ústům s stiskl tlačítko pro vysílání. „Jelbart,“ ohlásil se.

„Důstojníku, naše pobřežní hlídky hlásí, že pátrání po malajsijské lodi z místa 130-5 bylo neúspěšné. Bohužel musíme konstatovat, že stopa už skoro vychladla.“

„Ani se nedivím. Měli velký náskok na volnějším moři. Důstojnice Lohová, pan Coffey a já bychom si s vámi chtěli soukromě promluvit. Je linka zabezpečená?“

Je. Čeho se to týká?“

„Pan Coffey má informaci o někom, kdo může být na téhle operaci zúčastněný.“

„O panu Jervisu Darlingovi?“

„Ano.“ Jelbart si připadal, jako kdyby dostal pěstí do zad. „Proč myslíte, že o něm?“

„Sledujeme ho už od doby, kdy zabil svou manželku.“

32 KAPITOLA

Celebeské moře sobota, 1.00

Malajsijská rybářská loď se pomalu blížila k jachtě. Kannaday přihlížel z paluby. Na lodi svítilo jen jedno světlo, lucerna zavěšená na přídi. Kdyby je někdo zpozoroval nebo pronásledoval, kapitán by ji zhasl a ve tmě prchal podle jiného kurzu. Snažil by se dostat za mnohem větší jachtu, aby pohyb jeho lodi kryla před radarem. Jachta měla minimální osvětlení, takže všude na ní byla tma, až na jedno světlo na přídi, jedno na zádi a jedno uprostřed, u paty hlavního stěžně.

Kannaday však neočekával žádné problémy, ani z moře, ani od leteckých hlídek. Na radaru nic nebylo. Jediný problém mohl přijít od Hawkea. Kannaday přišel na plán, jak se s šéfem ostrahy vypořádat. Vypracoval si eventuality pro všechny možné případy. Mohl vsadit dvě proti třem, že mu plán vyjde. Tenhle poměr se mu zamlouval.

Přesto ho však svíraly jisté obavy. Až dosud nikdy nemusel řešit případ porušení subordinace. V jeho posádce nikdy nešlo o něčí ego. Dostávala zaplaceno za to, že udělá svou práci, a tu udělala. A navíc, na rozdíl od střetu v kajutě, se z tohohle stane střet veřejný. Tam v podpalubí byla ohrožena jen Kannadayho hrdost. Na palubě bude v ohrožení jeho schopnost velet.

Stál u zábradlí na levoboku a přihlížel, jak se rybářská loď zastavuje patnáct metrů od jachty. Ani jedna z lodí nespustila kotvu, kapitáni si chtěli uchovat volnost pohybu. Z podpalubí Hosannah vyšli čtyři členové ostrahy. Každý nesl malý kovový sud. Za nimi šel Hawke. Sledoval, jak sudy ukládají do malého člunu. Hosannah měla dva, zavěšené na zádi. S cenným nákladem je potom spustí na vodu. Na Hosannah se nic nakládat nebude, platba za doručení se provede jiným způsobem. Kannaday nevěděl, jakým. Nejpravděpodobněji přes zahraniční banky.

Přistoupil ke své posádce. „Pane Hawke, rád bych, kdybyste šel s nimi.“

„Vždycky jdu,“ odtušil Hawke.

„Ne s naší posádkou. S těmi Malajsijci.“

Hawke se k němu obrátil. Za ním svítila lucerna, takže Kannaday neviděl jeho výraz.

„Proč bych to měl dělat?“

„Abyste zajistil bezpečnost nákladu. Abyste šéfovi hlásil, že je všechno v pořádku.“

„To přikázal on?“

„Já vás o to žádám.“ Kapitán si dal záležet, aby jeho slova vyzněla jako žádost, ne jako rozkaz. Doufal, že tak to Hawke spíš stráví. Také neřekl, jestli příkaz přišel od Darlinga nebo ne. Hawke se mu neodváží volat, aby to zjistil, to by vypadalo jako otevřená vzpoura. Hawke si musí být vědom, že Darlinga by něco takového popudilo.

Hlavní bylo dostat Hawkea do člunu; jak, a proč, bylo vedlejší. Kannaday rozkaz zanese do lodního deníku a Jervisu Darlingovi tak ukáže, že má velení stále v rukou.

Hawke mlčel. Za jeho zády posádka stále ještě ukládala soudky do člunů. Nepochybně zvažoval tytéž možnosti jako Kannaday.

„Co když odmítnu?“ Hawke přistoupil blíž ke Kannadaymu. V jeho očích bylo odhodlání pevné jako ocel.

„Proč byste odmítal?“

„Moje místo je tady, na jachtě.“

„Vaše místo je tam, kam vás pošle kapitán,“ odsekl Kannaday. „Venku na moři jsou hlídky, to jistě víte. Můžou pátrat po nás nebo po každém, s kým se setkáme. Nebo byste byl radši, kdybych zavolal šéfovi? Řekl mu, že vám ten náklad nestojí za to, abyste ho chránil?“

„Pošlu někoho ze své ostrahy. Zrovna teď je tady všechny nepotřebujeme.“

„Nejsou tak schopní jako jejich velitel.“

„Jsou schopní dost,“ odmlouval Hawke. Obrátil se k odchodu.

„Nebo byste byl radši, kdybych šéfovi zavolal, že se bojíte jít?“ Kannaday mluvil hlasitě, aby ho slyšeli ostatní členové posádky.

Hawke se ani neotočil. „Tak to udělejte.“

„Pane Hawke, půjdete na tu rybářskou loď, nebo dolů,“ přikázal Kannaday.

„Mám tu práci.“

„Ta skončila.“

„Skončí, až se vrátíme zpátky do zálivu,“ odsekl Hawke. Stále ještě hleděl dopředu před sebe.

Kannaday si připadal, jako kdyby dostal ránu tlustým klackem. Hawke se mu postavil na odpor před celou posádkou. Ztrapnil ho před Malajsijci, sledujícími je z paluby své lodi infradalekohledy. Povědí o tom svému šéfovi a ten to sdělí Darlingovi. Kannadayho mozek, duch i svaly zachvátil pocit ponížení, který ho zcela popletl a dezorientoval. Rozum ho opustil. Jeho ego jako kdyby na okamžik potemnělo, načež vybuchlo jako nova. Svaly zaplavilo horko a bodavý pocit. To horko jako kdyby spálilo všechnu jeho důstojnost. Musí ji dostat zpátky. Možnost, že Hawke odmítne splnit jeho rozkaz, sice vzal v úvahu, nedokázal si však v plném rozsahu představit, jaký pocit to v něm vyvolá.

Zbývalo mu jediné.

Bez váhání uchopil Hawkea svýma silnýma rukama zezadu za ramena. Nesevřel jen látku svetru, jeho prsty Hawkeova ramena pevně obemkly a zabořily se hluboko do masa. Udělal dlouhý krok dozadu a táhl Hawkea za sebou. Vzápětí se otočil, poklesl v kolenou a srazil ho na palubu. Hawke ležel na zádech. Švihl rukou, z pouzdra u pasu vytrhl wommeru a zamířil hrotem čepele vzhůru. Kannaday měl v úmyslu padnout mu na prsa a zasadit mu pár úderů, takových, že Hawke ztratí vědomí. Přemohl se však a zvedl se. Nechtěl Hawkeovi poskytnout příležitost zabít ho v sebeobraně.

Hawke chvatně vstal. „Ty hajzle! Na mě nebude nikdo sahat! Nikdo!“

Ostatní byli necelé tři metry od nich. Hawke pomalu postoupil dopředu, nůž držel ve výši pasu. Kapitán stál pevně na mírně se pohupující palubě, nohy rozkročené, pěsti nízko podle boků. Oči upíral na Hawkea, na kterého nyní dopadalo světlo jedné z lamp.

Ustoupit se již nedalo.

„Tak to zkus ještě jednou, zatraceně!“

„Zpátky, Hawke! Neuposlechl jste rozkazu!“

„Vy mi nemáte co rozkazovat!“

„Tak mě zbavte velení, pane Hawke.“

Člun byl již naložený, avšak na vodu jej nespustili, posádka ustala v práci a všichni sledovali srážku mezi kapitánem a šéfem ostrahy.

„Usnadním vám to,“ řekl Kannaday. Pokročil dopředu, uchopil čepel wommery a přitiskl si ji k srdci. „Tak, do toho!“

Hawke ho sjel zuřivým pohledem. Kannaday netušil, co protivník udělá. Nepřipadalo v úvahu, že by se úřady kterékoli země nebo námořního uskupení vůbec staraly o to, že nějaký pašerák podnítil na lodi vzpouru.

Špička čepele pronikla Kannadayho košilí. Hawke na nůž stále tlačil. Kannaday věděl, že nesmí uhnout, určitě ne, když se všichni dívají. Určitě ne poté, kdy Hawkeovi poskytl tuhle příležitost.

Hawke se zastavil, wommeru však dál tiskl Kannadaymu na hruď. Bolelo to, bolest byla tupá, jako svalová křeč, kapitán však nemínil dát bolest najevo.

„Na nějaká gesta nic nedám,“ řekl Hawke. „Naši zákazníci se o bezpečnost své lodi dokážou postarat sami. Já jsem najatý k tomu, abych střežil tuhle.“

„V tom případě vaše práce končí,“ opakoval Kannaday. „Můžete jít dolů.“

Hawke zaváhal. Kapitán si uvědomil, že ven z této slepé uličky vede jediná cesta.

Ustoupil o krok dozadu. Čepel mu sklouzla z hrudi. Zranění a krve, stékající mu pod košilí, si nevšímal, otočil se a oslovil posádku na zádi.

„Pane Neville, dopravte náklad na rybářskou loď,“ vyzval kormidelníka člunu. Neville byl jeden z jeho lidí.

„Ano, pane.“

Muži spustili člun na vodu. Kannaday přešel k zábradlí a přihlížel, jak se loďka snesla na hladkou hladinu. Po hliníkovém žebříčku sešplhali čtyři námořníci a nasedli do ní. Neville zapnul malý reflektor vpředu. Nato se člun odpoutal od jachty a zamířil k rybářské lodi.

Kannaday se otočil, aby dokončil záležitost s Hawkem. Jeho zuřivost opadla, zlost však ne. Změnila se v sílu zaměřenou k uskutečnění cíle. Nevěděl, co řekne nebo udělá, naštěstí se však v téhle chvíli nemusel k ničemu rozhodnout. John Hawke byl pryč.

Jeho lidé rovněž.

Kannaday vykročil k hlavnímu stěžni. Cestou jen tak mimochodem vytáhl z kapsy kapesník, třepnul jím, zastrčil si jej za košili a přitiskl k ráně. Mírně krvácela. Na to bude stačit obvaz. Ránu si ošetří, až bude dole. Přál si, aby problém s Hawkem šel vyřešit stejně snadno.

Byl vyčerpaný, ale neodvážil se dopřát si odpočinek. Až se člun vrátí, jachta zamíří zpátky do Cairnsu. Plavba potrvá asi čtyři hodiny. Hawke se během té doby určitě pokusí o nějakou odplatu, tohle veřejné pokárání nenechá jen tak. Nenechá, pokud si chce udržet důvěru svých lidí nebo uchovat sebeúctu. Kannaday zatraceně dobře věděl, jaké to je, toto obojí ztratit. Byl rád, že dokázal docílit toho, že se situace obrátila.

V té chvíli vylezl z podpalubí Marcus Darling a spěchal ke kapitánovi. Bylo zvláštní vidět mladého Darlinga, jak někam spěchá, nic na světě mu nepřipadalo důležité.

„Co je?“ zeptal se bez dechu, když byl blíž.

„Co ‚co‘ je?“ zeptal se Kannaday.

„Pan Hawke říkal, že se mnou chcete mluvit. Prý je to naléhavé.“

Kannaday si připadal, jako kdyby ho někdo znovu bodl, tentokrát zezadu do krku. Pocit uspokojení se vytratil jako ranní mlha nad mořem. Pohlédl na mladíka a zaklel.

S vědomím, že je pravděpodobně pozdě, Marcuse oběhl a zamířil ke schůdkům do podpalubí. Hawke z nějakého důvodu potřebuje spojařskou místnost. Ať už je ten důvod jakýkoli, nebude to v žádném případě v Kannadayho zájmu.

33 KAPITOLA

Celebeské moře sobota, 1.01

Monica Lohová se při hovoru s cizími lidmi vždycky cítila nesvá, a mezi cizí lidi počítala všechny, kdo nepatřili přímo do její rodiny. Své schopnosti vždy dokázala přesvědčivě prokázat činem. Projevovala sebedůvěru v každé situaci, kde bylo zapotřebí fyzických nebo velitelských dovedností. Byla zdatná v džudu, dovedla dobře střílet z krátkých zbraní a byla připravená nadšeně plnit rozkazy. Takový byl každý příslušník singapurské armády.

Hovor byl něco jiného. Neuměla předem předvídat otázky a nesnášela slovo „nevím“. To slovo je příznakem slabosti. A obzvlášť nesvá se cítila, když hovořila s muži. Konverzace se jen zřídkakdy ukázala taková, jaká se zprvu zdála. Lohová měla obvykle dojem, že s ní muži mluví nevážně, svrchu, a pouze ji tolerují. Někdy si prohlíželi její postavu a vůbec neposlouchali, co říká. Pokaždé to poznala. Když přemýšleli, uvolňovali se, a když byla mysl zaměstnaná, pozorné byly jen jejich oči. Když však byli vystaveni fyzickým podnětům, celé jejich tělo jako kdyby se napjalo, podobné tělu dravce.

Když Jelbartovi a Coffeymu sdělovala, co ví o Dorothy Darlingově, naštěstí to neříkala přímo v jejich přítomnosti. A rozhovor byl krátký, jen o tom, co věděla, a toho nebylo moc.

Pověděla jim, že pětatřicetiletá žena odcestovala do Singapuru se svou dcerkou Jessikou-Ann. Jednou časně ráno navštívily proslavený Jurong Birdpark, dvě hodiny před tím, než se otevřel pro veřejnost. Potom si vyjely džípem do kopců v okolí. Paní Darlingová byla pilotka a vášnivě si oblíbila létání na rogalu. Zatímco se dcera a Robin Hammermanová, osobní asistentka paní Darlingově, věnovaly pikniku, paní Darlingová a její dávný instruktor z Cairnsu odjeli autem výš do kopců. Měli s sebou motorové rogalo. Dvoumístný tandem se podobal velké motorové koloběžce, zavěšené k běžnému typu rogala. Křídlo bylo jeden z prvních modelů, zhotovené podomácku, a nemělo balistický padákový systém, kterým byly vybaveny modely pozdější.

Lohová jim líčila, jak krátce po vzletu začal motor rogala hořet. Jessica-Ann viděla, jak stroj, celý v plamenech, opsal ostrý kruh nad kopci, načež se zřítil do hustého lesa.

„To muselo zanechat vážné psychické následky,“ podotkl Coffey.

„Ta dívka to popsala slovy jako když letí nějaký rudočerný pták‘,“ řekla Lohová. „Prý odtamtud slyšela skřeky.“

„Ježíš zaplakal,“ zamumlal Jelbart.

„Bylo to zaznamenáno v úředním vyšetřovacím spise?“ zeptal se Coffey.

„Četla jsem jen zprávy v australských novinách, a ty zprávy byly dost barvité,“ odtušila Lohová.

„Mnohé z místních bulvárních tiskovin tak píšou,“ poznamenal Jelbart. „To svinstvo čtu nerad, a nerad opakuju, co v nich je.“

„Slyšela jsem také, že předmětem zájmu se staly bankovní účty pana Darlinga a že je sledovali,“ dodala Lohová.

„Kdo je sledoval?“ zeptal se Coffey.

„Austrálie. Podle těch novin, co jsem četla, prý ta paní měla románek se svým instruktorem. Vyšetřovatelé chtěli zjistit, komu mohl Darling například zaplatit, aby motor poškodil. Kdyby objevili něco, co by svědčilo o žalovatelném zločinu, mohli z toho udělat případ úmyslného zabití.

Pátrání začalo jako vyšetřování vraždy, ale závěr byl trochu překvapivý,“ pokračovala Lohová. „Z motoru nezbylo téměř nic, co by se dalo zkoumat, a vyšetřovatelé neodhalili, že by pan Darling zaplatil někomu, kdo mohl zločin spáchat. Objevili však důkazy o neobvyklých finančních transakcích.“

„Neobvyklých v jakém smyslu?“ zajímal se Coffey.

„Pan Darling ukládal větší množství peněz v singapurských bankách na úrokovou míru nižší, než jakou by mohl dostat v Austrálii. A všechno pouze jako likvidní aktiva.“

„Tohle bylo v novinách také?“

„Ne.“

„Tak jak to víte?“

„Krátkou dobu jsem chodila s jedním bankéřem. Rád mě ohromoval jmény na účtech, které spravuje.“

„Od takového chození vznikl výraz ‚krátkodobé vracení‘,“ poznamenal Coffey.

Lohová na to neřekla nic. Ale americký právník měl pravdu.

„Ten bankéř vám tedy řekl, že australská vláda sleduje Darlingovy účty?“ zeptal se Jelbart.

„Ano. Už mi ale neřekl, co vyšlo najevo. Pokud vůbec něco najevo vyšlo. Nemůžu ovšem tvrdit, že to věděl.“

„Takže vlastně nevíte, v jakém rozsahu australská vláda Darlinga vyšetřuje, ani co dalšího mohla ještě objevit,“ řekl Jelbart.

„Ne.“

„Kdyby měla důkazy o spojitosti Darlinga se smrtí jeho ženy, šla by po něm,“ navázal Coffey. „Austrálie a Singapur mají dohodu o extradikci.“

„Nedovedu si představit, že by byl tak neopatrný, aby zanechal nějaké stopy,“ poznamenal Jelbart.

„Z toho, co opakovaně a pravidelně předvádějí američtí prezidenti a přední odpovědní činitelé ve firmách, lze vidět, jak často si mocní lidé o sobě myslí, že jsou neprůstřelní,“ pronesl důrazně Coffey. „Ačkoli, něco mě přece jen mate, důstojnice Lohová. Připadá mi, že jste si hodně jistá tím, že Jervis Darling dal manželku zavraždit.“

„Podle všech známek je to majetnický člověk.“

„A všichni majetničtí muži jsou vrazi?“

„Jsem toho názoru, že většina lidí by byla vrahy, kdyby si mysleli, že jim to projde,“ opáčila Lohová.

„Nemůžu tvrdit, že s vámi souhlasím, ale to není důležité. Důstojnice Lohová, měla byste přístup ke svazkům, které má o Darlingovi vláda?“

„To nevím,“ přiznala. Uvědomila si, že ta slova pronáší s až přílišným důrazem, musela se nutit, aby je vypustila z úst. „Ale zjistím to,“ dodala.

„Až to budete zjišťovat, zeptejte se taky, jestli nemají něco o malajsijském miliardáři Mahathiru bin Dahmanovi,“ řekl Coffey. Jméno jí hláskoval. „Slyšela jste o něm někdy?“

„Vím opět jen to, co jsem četla v novinách. Zabývá se ve velkém rozsahu nemovitostmi.“

„Co nějaké skandály?“ zajímal se Coffey.

„O žádných mi není nic známo.“ Tato formulace vyzněla mírněji než „to nevím“, přesto však jí nešla přes rty o nic snáz. Přála si, aby si nepřipadala, jako když musí na ty dva muže nějak zapůsobit. Určitě na ni nijak netlačí.

„Tak dobrá. Cokoli dalšího, co zjistíte, bude pořád víc, než co víme my teď,“ řekl Coffey.

„Dozvěděli jste se ještě něco o tom námořníkovi ze sampanu?“ zeptala se Lohová.

„Poslední zprávu z nemocnice jsem dostal asi před devadesáti minutami,“ odpověděl Jelbart. „Byl pod sedativy a nemluvil.“

„Pane Jelbarte – kdyby něco říkal, mají tam někoho, kdo umí malajsky?“

Je zapnutý interkom a u postele je magnetofon aktivovaný hlasem. Všechno, co řekne, se zaznamená a přehraje někomu, kdo to bude umět přeložit. Postarám se, abyste to slyšela taky.“

„Díky.“ Lohová si musela přiznat, že tihle dva, třebaže to jsou muži, vypadají na to, že se s nimi přece jen dá mluvit.

„Otázkou je, co podnikneme, zatímco budeme čekat,“ podotkl Coffey.

Jestli můžu něco navrhnout…“ pokračovala Lohová.

Jistě; prosím,“ řekl Coffey.

„Ohledně těch svazků se spojím se Singapurem. Ale v armádě máme úsloví ‚Nečekat. Postupovat vpřed.‘“

„V učebnici to vypadá určitě dobře,“ poznamenal Coffey.

„Funguje to i v praxi, pane Coffey,“ odtušila. Byl to dobrý pocit, moci to vyslovit s jistotou. „Určitě bychom se měli pokusit dát dohromady naše vlastní zpravodajské poznatky o panu Darlingovi.“

Já jen střežím pobřeží, nejsem špion,“ ozval se Jelbart. Neřekl to proto, že by si nějak stěžoval, uším Lohové jeho slova zněla, jako kdyby Jelbarta ta skutečnost spíš frustrovala. A trochu i znepokojovala. „A taky mám strach, že čím víc Australanů o tom bude vědět, tím je větší nebezpečí, že se to dozví Darling. Pořád ještě mluvíme teoreticky, a k tomu ještě hodně spekulativně.“

„Za pár hodin přistane v Austrálii náš špičkový špion,“ sdělil jim Coffey. „Ten už bude vědět, co dělat.“

Já vám můžu povědět, co musíme udělat,“ odtušila Lohová.

„Ze můžete?“ poznamenal Coffey.

„Ano.“ Opět to byl dobrý pocit, moci odpovědět i na tohle. Protože odpověď nejenže byla pravdivá, byla i nabíledni. „Stopa ze 130-5 už je vychladlá, jejím sledováním bychom neměli ztrácet čas.“

„A co bychom měli dělat?“ zeptal se Coffey.

„Postarat se, aby Jervis Darling nemohl zabíjet,“ odpověděla. „Znovu.“

34 KAPITOLA

Washington, D.C. pátek, 12.31

„Šéfe, dal byste, prosím, svolení k vypuštění vlídného systemického viru?“

Člověk ve dveřích byl podsaditý Matt Stoll. Mladý počítačový génius tam stál s rukama podle boků, ve tváři kamenný výraz. Paul Hood se již naučil nebrat vážně nic z toho, co mladý technický kouzelník říkal, pokud se nejednalo o nějakou krizi. Stoll nejenže byl hrdým archetypem člověka posedlého počítači, byl i hrdým archetypem člověka posedlého steroidy. Nestačilo mu být bystrý, byl agresivně inteligentní, stále ještě poháněný zvídavostí a duchem, který předstihoval druhé. To z něj muselo dělat postrach už na základní škole.

„Vlídného viru,“ opakoval Hood. Přistoupil na jeho hru. „Co máte na mysli?“

„Něco, co by uživatelům Národních operací on-line umožnilo vychutnat si fungujícího poskytovatele internetu. Vždycky, když chci navázat nějaký vztah, dostanu kopačky. Vždycky, když uložím do počítače nějakou fotografii, dostanu kopačky. A vždycky, když se zkouším dostat k nějakým údajům, dozvím se, že systém má na práci něco jiného.“

„Matte, nepletu se – neděláme všechnu svou práci on-line přes U.S. Governet?“

„Nepletete,“ odtušil Stoll svým typickým monotónním hlasem. „Mluvím o sytému, který používám doma. Naše počítače tady ale mají na to, aby tu službu fakt vyparádily.“

„Napořád?“

„Ne. Jen na hodinu. Abychom těm neumětelům z Národních operací on-line předvedli, co by mohli mít, kdyby ten svůj systém zdokonalili a hleděli si zákazníků, místo toho, aby se věnovali cenám svých akcií.“

„Tak já vám něco povím: nic takového.“

Zdálo se, že Stollem odmítnutí nehnulo. „Je to zlovolné impérium, pane. Tohle je krizová situace. Zakládací listina Národního krizového střediska nás k účasti opravňuje.“

„Ta listina také vymezuje postup, kterým si činitelé střediska kromě ředitele, jeho zástupce a úřadujících ředitelů mohou vyžádat provozní statut pro určitý projekt,“ upozornil ho Hood. „Sestavte návrh a předejte ho Kongresovému výboru pro dohled nad výzvědnou činností. Když jej podpoří, máte i mou plnou podporu.“

„Mohl jsem to udělat a vůbec vám o tom neříkat,“ odtušil Stoll. „Nevěděl byste o tom, dokud byste se to nedočetl ve zprávě nebo v hlášení o výzvědné činnosti.“

„Může být. Proč jste to neudělal?“

„Protože ten, kterého proklepáváme, Jervis Darling, je většinovým vlastníkem akcií National OnLine Operations, Národních operací on-line v Austrálii. Nechtěl jsem proti něčemu, co má v držení, podniknout nic, co by se dalo vysledovat ke mně nebo k Operačnímu centru. Mohl by chytit echo.“

„No tak teda děkuju.“

„Nemáte zač.“

Stoll odstoupil ode dveří a odešel. Tato rozmluva byla zvláštní, nikoli však bez precedentu. Vylíčit, jaké škody by mohl napáchat, byl Stollův způsob, jak si někomu postěžovat. Byl technik a perfekcionista. Ke kabelovým sítím, nosičům dálkových telefonních hovorů i k ostatním špičkovým technickým zařízením se vyslovoval už v minulosti. Jeho výroky byly podobné tomu, jak Mike Rodgers žehral na byrokracii v Pentagonu nebo jak se Bob Herbert šířil o tom, co by dokázal jen s desetinou rozpočtu, kterým disponují CIA nebo FBI.

Stoll však měl v jedné věci pravdu. Tahle instituce – „NOLO contendere, Nebudu vyvracet, jak se jí na burzovních stránkách přezdívalo –, představovala pohromu, a přitom bez nějakého efektu. Vydělávala peníze, protože byla monolitem, ničím víc. Kdyby o ní Hood začal nějak víc přemýšlet, vztekal by se také.

Pípl telefon. Volal Lowell Coffey.

„Paule, od naší poslední rozmluvy se věci začaly ubírat podivným směrem,“ začal. Vylíčil Hoodovi svůj rozhovor s Lohovou. „Mluvila se zpravodajci v Singapuru, kteří mají vazby na premiérovu Kancelář zvláštních služeb,“ pokračoval. „Ta potvrzuje obchodní propojení mezi Darlingem a Mahathirem bin Dahmanem. Investoval do malajsijských stavebních projektů, závodů na výrobu obchodních letadel a do zařízení na úpravu vody.“

„Víte, jak to vypadá s listinnými doklady?“

„Pokud se ptáte, jestli se to ví na veřejnosti, tak ano. Darling ukládá peníze v malajsijských bankách a bin Dahman z nich čerpá, když potřebuje.“

„Existuje veřejný záznam o tomhle Darlingově majetku?“

„Ne. Vláda se dozvěděla, že Darling dostává za své peníze soukromé akcie, ale zatím to není nic žalovatelného.“

„Jde určitě o spoustu akcií. Neúměrné množství proti tomu, co dostávají ostatní investoři. Vsadím se, že pokaždé, když Darling investuje, bin Dahman shrábne pěkný balík.“

„Jo, to shrábne,“ potvrdil Coffey.

„Tohle by mohlo napovídat, že bin Dahman používá nemovitosti a podniky v soukromém držení ke splácení služeb, které mu Darling poskytuje. Třeba dodávky jaderného materiálu.“

„To zní rozumně. Jaký je váš názor na samotného Darlinga? Tady se těší zatraceně velké úctě. Je ohromně bohatý. Proč by všechno to bohatství takhle riskoval?“

„To mi taky vrtá hlavou. Možná tu je vazba na něco, o čem jste před chvilkou mluvil. Prošla mu vražda a okusil, jaké to je.“

„Vy máte na mysli případ Leopold a Loeb? Znudění boháči se vzrušujou tím, že plánujou smrt milionů lidí?“ zeptal se Coffey.

„Na tu svou otázku jste si odpověděl sám.“

‚Jo. S Jelbartem jsme o tom mluvili jako o shrábnutí co největšího podílu moci, ale možná jste na něco kápnul. Ani s tím nemusíte za Liz Gordonovou. Věc je prostá, ale přitom čistě provedená.“

„V každém případě je to východisko. Jaký bude váš další krok?“

„Poplujeme zpátky do Darwinu a počkáme na Boba, potom nejspíš do Cairnsu. Očividně budeme muset vyšetřování zaměřit přímo na Darlinga.“

„Souhlasím. A až ho drapnete, chci, abyste mi prokázal laskavost.“

Jistě.“

„Povězte mu, že provozuje mizernou službu on-line. Řekněte mu to za Matta Stolla.“

Coffey souvislost nechápal, ale Hood mu řekl, ať si s tím neláme hlavu.

Hood zavěsil. Připadal si zatažený do věci víc, než jak si ve vyvíjejících se krizových situacích připadal obvykle. Za prvé, na rozdíl od Mika Rodgerse nebo bývalého velitele jednotky Striker, Bretta Augusta, ho Coffey zapojuje do všeho, i toho nejmenšího, co se v terénu odehrává. A za druhé, má k dispozici různé zdroje, dokonce ze tří zemí. V krizovém řízení, stejně jako v geometrii, platí jedno: bod je prostě bod. Dva body určují přímku, tři určují rovinu, a rovina už je něco, na čem se dá stát. Spojené státy, Austrálie a Singapur tvoří rovinu.

Hooda uklidňovalo ještě něco dalšího. Přes všechen svůj politický vliv je Darling srdcem byznysman. Pravděpodobně pokřivený charakter, ale i tak magnát. Na rozdíl od militantních generálů a megalomanských politiků, se kterými mají Hood a jeho tým obvykle co do činění, jsou tihle lidé týpky, ve kterých se Hood vyzná. Mohl by klidně sedět na jejich židlích a předvídat rozhodnutí, která udělají.

Přesto však se v dálce stahovala hrozivá bouře, taková, jakou Hood nedokáže předvídat. Taková, že by ji Operační centrum a jeho spojenci nemuseli udržet v mezích. Centrum se přitom muselo spokojit s „velkým cirkusem“, jak se Bob Herbert kdysi vyjádřil o Kongresovém výboru pro dohled nad výzvědnou činností.

„Nemůžete si dovolit drapnout chlapa vystupujícího v hlavním programu a přijít tím taky o ostatní čísla,“ prohlásil tehdy. „Všichni se tlačíme rameno na rameni v první řadě hlediště a řádící sloni i auta plná prchajících šašků nás rozmáznou na placku.“

Hood doufal, že pokud v tom Darling jede, ví aspoň, kam ty jaderné materiály směřují a kdo je má v rukou. Jinak by počet mrtvých v první řadě mohl být katastrofální.

35 KAPITOLA

Celebeské moře sobota, 2.02

Peter Kannaday netušil, co může očekávat, až doběhne do spojařské místnosti.

Nedokázal si představit, kam by Hawke mohl volat. Jervisu Darlingovi? Na malajsijskou rybářskou loď? Někomu jinému? Kannadayho mysl přeskočila na obrazy různých spiknutí. Možná že Hawke zařídil, aby je sledovali nějací piráti s úmyslem zmocnit se Hosannah. Nebo je na cestě nějaké letadlo, které Hawkea vezme pryč. Nebo naopak Kannadayho.

Už když se hnal dolů po schůdcích, viděl, jak se mýlil. Hawke ve spojařské místnosti vůbec nebyl. S tou svou bandou grázlů čekal na Kannadayho v chodbičce. Dva chytili kapitána za paže a pevně je sevřeli, třetí ho popadl zezadu za větrovku, těsně u krku, a vrazil mu koleno dole do zad. Tak mu zabránil ohnout se. Čtvrtý mu nacpal do úst kus hadru. Kapitán ucítil pachuť oleje. Hadr byl ze strojovny. Potom muži Kannadayho otočili tváří do chodbičky.

Tam stál Hawke.

Vstoupil pod osvětlovací těleso v mělkém výklenku. Paže měl svěšené podél boků, jeho výraz byl jako obyčejně nevyzpytatelný. Až na oči. Z těch sálal oheň jako z kráteru sopky.

Kannaday se okamžik vzpíral, potom však přestal a napjatě očekával, co bude dál. Neměl strach, třebaže moc dobře věděl, co se stane. Zemře. Čekal odevzdaně, přesto však se vzdorem.

Hawke přikročil těsně k němu. Prohnuté zápěstí mu vtiskl pod bradu a pomalu ji tlačil vzhůru. Kapitán musel zvrátit hlavu dozadu, jeho pohled se přenesl z Hawkeových vzteklých očí na nízký strop. Cítil, jak se mu svaly na ramenou a v horní části paží napínají. Ten tlak ho připravoval o vzduch. Pokoušel se nadechnout přes hadr v ústech, ten však žádný vzduch nepropustil. Kannadayho se začal zmocňovat pocit klaustrofobie a s ním se dostavila panika. Jestli Hawke bude tlačit dál, zlomí kapitánovi vaz.

Kannaday se nemínil dát. Opět se začal vzpírat.

„Potřebuješ dýchat,“ řekl Hawke. „Pomůžu ti.“

Uvolnil mu bradu, ustoupil dozadu a zasadil mu prudkou ránu do žaludku. Kannaday se po ní musel nadechnout. Vtáhl vzduch nosem a přes páchnoucí kus látky. Hawke zaútočil znovu, obloukem se rozmáchl a udeřil kapitána do čelisti takovou silou, že mu hadr napůl vyrazil z úst. Kannaday znovu prudce vtáhl nosem a ústy vzduch. Přitom dostal další ránu, levý hák do břicha. Hawke účinek úderu zesílil tím, že současně postoupil dopředu, pootočil se v pase, loket druhé ruky stažený dozadu a přitisknutý k žebrům. Věděl, jak zasazovat rány. Jak to udělat, aby bolely.

Když byl Kannaday mladší, býval esem v přístavních bitkách, ty však vždy končily na podlaze a rváči se většinou všelijak převalovali, zaklesnutí do sebe. Ještě nikdy nebyl takhle bit. V čelisti mu cukalo, v uších bušilo, z ran do žaludku se mu chtělo zvracet. Ramena ho pálila od stisku silných prstů člověka, který ho zezadu držel.

Levý spodní hák mu srazil hlavu dozadu. Doslova cítil, jak mozek jako kdyby narazil na lebku, zuby prokously látku a zaťaly se do jazyka. Ucítil v ústech chuť krve. V dolní čelisti měl pocit, že mu v ní zvoní, a ten zvuk jako kdyby se přenášel do nohou i rukou. Kdyby ho nedrželi, upadl by. Řinčivé zvonění ještě nepřestalo, když dostal pravou pěstí ránu do zubů. Hlava se mu svezla na pravé rameno, prokousnutý jazyk se bezmocně svěsil přes uvolněné zuby. Víčka očí mu klesla.

Hawke opět postoupil dopředu. Uchopil Kannadayho obolavělou bradu a stiskl ji. Bolest donutila kapitána oči zase otevřít.

„Tohle je teprve začátek lekce,“ řekl Hawke.

Vrazil Kannadaymu koleno do podbřišku. A ještě jednou. Hadr vylétl kapitánovi z úst a s ním kapičky slin smíchané s krví. Kapaly Hawkeovi na ruku, ten si jich však nevšímal. Levicí udeřil kapitána přes pravé ucho a vzápětí následoval úder pěstí do pravého oka. Potom rána do úst. Kannaday cítil, jak mu rozbila rty.

„Tak, kapitáne,“ pronesl Hawke, „dáváte pozor, co říkám?“

Kannadaymu jako kdyby v hlavě duněly bubny. Obličej pálil všude, kde se kůže dotýkala kosti. Pravým okem viděl jen rozmazaně, jako přes vrstvu nějaké nečistoty. Slyšel jen svůj vlastní namáhavý dech a prudké bušení srdce.

Hawke ho opět držel za bradu. Přiblížil ústa až ke Kannadayho uchu.

„Na něco jsem se ptal,“ řekl.

Kannaday stále ještě krvácel ze zranění na prsou, hlava se mu točila od ztráty krve a mysl měl od ran jako zatemněnou. Zmohl se jen na chabé přikývnutí.

„Dobrá. Dál to proběhne takhle: zůstanete ve své kajutě, dokud nedorazíme do Cairnsu. Pak půjdete za šéfem a řeknete mu, že úkol byl úspěšně splněn. Až se zeptá, proč takhle vypadáte, řeknete, že jsme se nepohodli.“

Kannaday se pokusil promluvit, nedokázal však ani pohnout ústy, všechno v nich jako kdyby se proměnilo v cosi rozmělněného, jazyk, zuby, rty. Jen zavrtěl hlavou.

Hawke mu znovu vrazil koleno do podbřišku, tentokrát níž. Kannadaymu vylétly z úst krvavé sliny. Hawke se k němu stále nakláněl.

„Můžeme v tom pokračovat, jak dlouho budete chtít. Nakonec stejně uděláte, co žádám.“

Kannadaymu se podařilo jen vydechnout cosi, co znělo jako slovo, které chtěl říct nahlas. „Proč?“

„Proč? Protože když mu přiznáte, že jste vlezl do další pasti, bude se na vás dívat jako na neschopného velitele. Zbaví se vás a vaši práci dostanu já. Jenomže já ji nechci, kapitáne. Já koukám mít vždycky před sebou někoho, kdo to schytá jako první, místo mě. Zajímají mě jen peníze.“ Hawke maličko ustoupil. „Náš přítel Marcus vaše líčení potvrdí. To, jak se věci mají teď, se mu zamlouvá, občas musí strýčkovi Jervisovi podat hlášení. Nemyslím, že by se mu nějak moc chtělo sloužit pod opravdovým kapitánem.“

Hawke mluvil zřetelně a pomalu, Kannaday všechna jeho slova vnímal. Avšak mátla ho. Ještě nikdy nepoznal člověka, který by se pustil do rvačky o anonymitu a podřízené postavení.

„Teď bych vás rád vzal do vaší kajuty,“ pokračoval Hawke. „Moji lidé dohlédnou, abyste se dal do pořádku, a obvážou vám rány. Ale chci mít záruku, že si tentokrát rozumíme, kapitáne.“

Kannaday nyní jeho slova vnímal jen s velkým úsilím, zněla jako ozvěnou.

„J-jo,“ dostal ze sebe. Bylo to jediné slovo, které jakž takž dokázal říci bez toho, aby k tomu potřeboval rty nebo jazyk. Nevěděl, jestli ho všichni slyšeli. Jako by ho cosi někam unášelo. Zdravé oko se zavřelo.

Hawke ho stále držel za bradu. Zesílil stisk. Jo? Takže souhlasíte?“

Kannaday jen přikývl. Hawke mu bradu pustil. Kapitánovi klesla hlava, pravé ucho směřovalo k podlaze. V příštím okamžiku cítil, jak ho berou za nohy, zvedají ho a odnášejí na záď.

Stav napůl v bezvědomí mu jakýmsi podivným způsobem připadal uklidňující. Prožíval vteřinu po vteřině, jeho mysl se soustředila hlavně na bolest. Nezáleželo na ničem jiném než na tom, aby vším tím nějak prošel. Chvíle, kdy bolest byť nepatrně polevila, s sebou přinášely téměř euforii. Tak trochu byl vděčný těm, kteří ho nesou.

Marshallův plán pro Petera Kannadayho, pomyslel si s úlevným pocitem, že se ho věci nijak příliš netýkají. Nejdřív tě zlomíme, pak ti pomůžeme zpátky na nohy.

Ostřeji vnímal jen v jednotlivých záblescích plného vědomí. Je v chodbě. Na svém kavalci. Obvazují ho a omývají vlhkým hadříkem. Bylo to osvěžující, současně však i bolestivé. Uvědomoval si, že když mu ošetřují rány, omdlévá a opět přichází k sobě.

Nakonec všechno ztichlo a znehybnělo. Bolest zůstávala, avšak jakoby vzdálená.

Jak ležel, odkudsi za sebou slyšel tiché bzučení. Ten zvuk poznal, byl to motor člunu. Posádka určitě míří k rybářské lodi. Anebo se vrací. Netušil, kolik času již uplynulo. Možná je tu dole déle, než si myslí. Tak či onak musí na palubu, aby měl jistotu, že se dodávka uskutečnila podle plánu. Pořád ještě je kapitán. Řekl to i samotný vzbouřenec Hawke.

Hawke, napadlo ho náhle. V paměti se mu jako ve snu vybavilo, jak ho Hawke ztloukl. A vrátil se i vztek, který se ho zmocnil, když se ho Hawkeovi lidé chopili.

Měl toho mizeru zabít, když k tomu měl příležitost. Vezme si ze zásuvky pistoli a zabije ho teď. I Marcus ho zradil. Šéfova synovce zabít nemůže. Ale může toho protěžovaného hajzlíka zamknout ve spojařské místnosti do doby, než doplují do Cairnsu. Jervis Darling to pochopí.

Posadil se. Hlava se mu div nerozskočila. Místa, kam dopadly rány, při tom pohybu znovu zachvátily plameny. Od čela a spánků až do šíje a do páteře jím projížděl žhavý, bodavý pocit. Svaly měl jako v ohni a z železité pachuti krve jakoby smíšené se rzí se mu zvedl žaludek. Vykřikl a klesl zpátky na kavalec. Dýchal rychle, křečovitě svíral víčka a kňouravě sténal úsilím přenést se přes bolest.

Nikdo za ním nepřišel. Nikdo na něj nemluvil. Uši neslyšely nic než hučení v hlavě, jíž se jako vzdouvající se vlny hnaly návaly krve.

Byl všemi opuštěný.

36 KAPITOLA

Jižní Pacifik sobota, 7.44

Než se Lowell Coffey odebral ke spánku, zavolal ještě Bobu Herbertovi. Seznámil ho s posledním vývojem včetně toho, co se týkalo Jervise Darlinga. Zpravodajského veterána neudivilo, že by Darling mohl být do tohoto podniku zapletený. Na Herberta nepůsobily prázdné bláboly o tom, že moc korumpuje, nýbrž to, čemu říkal syndrom velké dávky. Myšlenka, že mince samotná již není mincí bernou. Tou jsou zdroje. Tento jev pozoroval již od dětství, kdy lidé, kteří měli barevné televizory, byli těmi, kdo něco znamenali. Člověk chodil k nim domů dívat se na Bonanzu, Star Trek nebo na grotesky Král Leonardo. O necelé desetiletí později se ceněnou komoditou stala nafta. Každý ji chtěl. Měli ji Arabové. Ti se stali hlavouny. Na počátku osmdesátých let celá třída mluvila o těch, kdo měli počítačovou videohru Atari. Krátce nato těmi, kdo měl techniku, kterou každý chtěl, byli Japonci. Na jeviště vstoupila nová generace bigeru šotsu, nazvaná podle zkomoleniny výrazu „bigger shots“ – velká zvířata. Peníze byly vedlejší, lidé byli ochotní zaplatit cokoli, jen aby dostali to, co s velkým halasem ten či onen nejnovější vyvolávač dům od domu právě prodával.

Po rozpadu Sovětského svazu se horkou mincí staly kvalitní jaderné materiály. Ten, kdo měl obohacený uran nebo plutonium, či dokonce samotnou nukleární zbraň, mohl být hvězdou, byť i na chvíli, stejně jako kluk, který měl PlayStation 2. Herbert si vzpomínal, jak se před pár lety pro Indii a Pákistán ochranou jejich potence nakrátko staly atomové pumy. Jedna země vyhodila do vzduchu náhorní planinu a byly z toho palcové titulky v novinách, druhá vyhodila do vzduchu celou horu a dopadlo to stejně. Hrubý národní produkt, náboženství, hlad a nemoce tehdy šly stranou, těch několik dní stály v popředí zájmu výbuchy pum. Megatuny se zasloužily o to, že z člověka udělaly Toma Cruise mezinárodního jeviště.

Ten, kdo si zvykl na bohatství a vliv, považoval jaderný materiál za neodolatelný. S ním byl ve hře. Když věděl, kde se takový materiál nachází, připadal si v bezpečí. Neměl-li jej, hře pouze přihlížel a ze šachovnice ho mohl smést kdekterý jiný pion. A to by se někomu takovému jako Jervis Darling rozhodně nemohlo zamlouvat. Jervis Darling si libuje v tom, být velkým zvířetem.

Bohužel Darling je velké zvíře. Herbert si o něm nalezl a pročetl celé gigabyty údajů. Darling je zajištěný, má vliv a peníze. Ovládá mezinárodní korporace, které lze využít k přesunům peněz, ukrývat v nich lidi a skrývat i vlastní skutky. Také má největší sbírku prehistorických zkamenělin na světě.

„Ten chlap si rád připomíná, co se stane s obry, kteří se nepřizpůsobí,“ přemítal Herbert.

A co horšího, Darling je oblíbené velké zvíře. Představuje australský sen z masa a krve.

Herbert seděl ve své kabince na palubě letadla a čas mezitím pádil. Motor řval, nebe se rozjasňovalo a Herbert hltal údaje, jako kdyby byl holubem, který se ocitl na tržišti, kde se pod širým nebem prodává pečivo. Přeskakoval od jednoho souboru ke druhému, sebral drobek informace tu a hned zase jinde. Vše, co četl, potvrzovalo jeho původní podezření: tenhle druh podnikání je něco, do čeho by se člověk jako Darling zapletl.

Když byl hotov s prvním čtením, opřel se. „Tak jak s určitostí zjistíme, jestli ten chlap má prsty v téhle odporné transakci?“ uvažoval nahlas.

Budou dál pátrat po lidech, kteří ten předpokládaný obchod doopravdy uskutečnili. Herbert si však byl vědom, že ten drobek radioaktivního pečiva, který hledají, také nemusí nalézt. Jedno plavidlo už je zničené, druhé zmizelo. Nemohou vědět, jestli ti lidé nepracují rovněž s ponorkami nebo s letouny. Možná že materiál vyložili někde jinde, kde si jej někdo vyzvedne později. Nabídka možností je široká.

„Kdepak,“ pronesl, „Lowell měl správný nápad.“

Musí jít po samotném Jervisu Darlingovi. Přímo a v tichosti. Být to ve filmu, Herbert by si nasadil tlusté brýle a vydával se za paleontologa, který má na prodej vzácnou fosilii. Lohová by byla jeho asistentka. Darling by samozřejmě pojal podezření a vyptával by se jich na rody dinosaurů. Herbert by se o těch prehistorických zvířatech všechno našprtal a to, co by nevěděl, by věděla jeho vzdělaná společnice. Získali by Darlingovu důvěru.

Pohybují se však v realitě a potřebují rychlé, všeobjímající řešení. Takové, které Darlinga odhalí jako spolupachatele. A jak Herbert doufal, tím řešením se také skoncuje s pašováním.

TR-1 se v náklonu stočil do světla nového dne. Přes monitor kmitl oranžový záblesk a v příštím okamžiku Herbert ucítil vzadu na krku příjemné sluneční teplo.

A dostal nápad. Takový, který ho nebude nutit, aby vyslovil jméno pachycephalosaurus.

37 KAPITOLA

Washington, D.C. pátek, 13.44

Paul Hood vešel na parkoviště. Večer byl pošmourný, obloha zatažená, ale chladný vzduch voněl. Voněl vždycky poté, kdy Hood strávil den v suterénních kancelářích Operačního centra, místnostech bez oken, kde se vzduch pohybuje nuceným oběhem. Šel ke své nové Toyotě Maxim. Čekalo ho pětačtyřicet minut jízdy k jeho bytu. Bytu tak zatraceně prázdnému, kde neslyší videohry a zvonění telefonů, ani dusání, jak Alexander, přidržující se zábradlí, pádí dolů a skáče přes polovinu schodů ramene schodiště. Nyní mu však byt přece jen připadal trochu jako domov. Alespoň do té míry, do jaké dokážou pocit domova vyvolat ušpiněné košile pohozené na gauči, vypůjčená DVD, na která se člověk chce podívat, nebo kuřecí salát „přes ulici“, donesený rovnou ze Styrofoamu.

Právě nasedal, když pípl jeho mobil. Mike Rodgers. Nemluvili spolu od chvíle, kdy se generál sešel se senátorem Debenportem. Rodgers strávil den pohovory s kandidáty na agenty do terénu a se zpravodajskými pracovníky, kteří by mu mohli pomoci při sestavení nové jednotky. Rodgers si přál vidět všechny čtyři kandidáty, jak se chovají venku mezi lidmi, nikoli v kanceláři. Chtěl vidět, jak dokážou splynout s davem a jak anonymní dovedou zůstat, když nejsou součástí skupiny.

Jak šly pohovory?“ zeptal se Hood.

„Byly přínosné.“

„Nezapomeňte svou řeč.“ Rodgers ví, co ta přestávka znamená. Hood usedl za volant, nasadil si sluchátka s mikrofonem a současně připojil mobilní telefon ke scrambleru, zabudovanému do přístrojové desky. Systém vypadal jako souprava hands-free, ten jeho však obsahoval čip, který generoval skřípavé zvuky a vysílal je současně s hovorem. Druhý přístroj je odfiltruje pouze tehdy, když je vybavený doplňkovým čipem. Čip v Hoodově autě pracoval výhradně s čísly speciálně uloženými do paměti telefonu. „Hotovo,“ řekl Hood. Nastartoval a vyjel ke stanovišti strážného, který hlídal parkoviště.

„Chci jen říct, že zde nejde o sestavování speciálního operačního týmu tak, že někdo předvede střelecké umění na střelnici nebo bojové umění v tělocvičně,“ navázal Rodgers. „Takový postup je tak trochu fušeřina.“

Jakto?“

„Protože dobří zpravodajci, ti dobří od přírody, nemluví, ale pozorují a naslouchají. Jak jsem tam seděl, pořád jsem přemýšlel, jestli mlčenlivý adept je vhodnější než ten, který se rozpovídá.“

„Zajímavé. Byl bych řekl, že se řídíte intuicí.“

‚ „Jo, hodně na ni dám. Ticho i nezájem vyznívají hodně podobně. Na druhé straně, David Battat toho namluví dost. Maria Cornejová naopak, Aideen Marleyová je někde uprostřed. Faláh Šibli mluví pěti jazyky, ale řekne toho ještě míň než Maria. Všechno závisí na tom, co vám říká pocit v zádech.“

„Co Šiblí?“

„V pořádku. Souhlasil s tím, že bude pracovat podle potřeby, třebaže by radši zůstal na Blízkém východě. Mám takový dojem, že tajně spolupracuje s Mossadem.“

Faláh Šibli byl devětadvacetiletý Izraelec arabského původu. Působil sedm let v izraelské průzkumné jednotce druzů, Sayeret Ha’Druzim, která používala hodně drsné metody, potom vstoupil do služeb policie v Kirijat Šmoně na severu země. Spolupracoval s Operačním centrem na Blízkém východě. Pro izraelskou zpravodajskou službu bude cenný, protože se může volně pohybovat mezi arabským obyvatelstvem.

Hood zamával seržantovi Ridpathovi v budce. Poddůstojník odpověděl také zamáváním. Stiskem tlačítka zvedl těžkou dřevěnou závoru a Hood vyjel z parkoviště. „A jak na vás ti noví zapůsobili?“

„Jeden se mi obzvlášť líbí: Sprague West. Pětapadesát let, bývalý mariňák, vietnamský veterán. Má za sebou čtvrtstoletí u newyorské policie, prvních deset let s krytím. Infiltroval mezi Černé pantery, do gangů obchodujících s drogami, rozbil gangy provozující prostituci. Můj typ. A je prima, Paule.“

„Mlčenlivý?“

„Jo,“ odtušil Rodgers a uchechtl se.

„Kde bydlí?“

„Tady. Když odešel od policie, přestěhoval se do D.C., aby to měl blíž k matce.“

„Co ostatní příbuzní?“

„Má dvě dospělé dcery a tři exmanželky. Neměly radost z toho, čím se živí.“

„Super. Můžeme založit podpůrnou skupinu.“

‚Je nemluva, a rád naslouchá. Mohl by být zajímavý.“

„Spíš neuvěřitelně bez chuti,“ opáčil Hood. „Jaké máte s panem Western plány?“

„Pozval jsem si ho na pondělí do kanceláře. Promluvíme si trochu víc o určitých nasazeních. Máma mu loni umřela a on by se rád vrátil do terénu.“

„Hm, perfektní,“ přiznal Hood.

„Co se mezitím dělo s Lowellem?“ zeptal se Rodgers.

Hood ho seznámil s posledním vývojem. Když skončil, generál chvíli mlčel.

„Něco vás napadá?“ zajímal se Hood.

„Jen přemýšlím o Ozících a Singapuru. Jsou to drsňáci. Dobří partneři do vysoké hry.“

‚Jak vysoká myslíte, že je tahleta?“

„Neřekl bych, že jde o nějaké celosvětové spiknutí v čele s Darlingem, pokud máte na mysli tohle,“ prohlásil s přesvědčením Rodgers.

„Proč ne?“

„Lidi jako Darling jsou autokrati, ne oligarchové. Obránci se dávají dohromady, aby se navzájem chránili. Agrese je samotářská činnost.

Už ve druhé světové válce se Německo a Japonsko držely na hony daleko od sebe. A nakonec by se do sebe stejně pustily.“

„Takže jaký scénář se vám rýsuje?“

„Vedle toho, že jde o zvrhlost? Vidím světová hlavní města v troskách, hospodářství ochromené. Chcete vidět, kde mohou být cíle? Podívejte se tam, kde má Darling nejméně investic.“

„To jsem udělal,“ odtušil Hood. „Hodně investuje doma a v Jižní Americe. Ale hodně svých prostředků přesunul z Evropy a ze Spojených států do asijských zemí na pobřeží Tichého oceánu.“

„Tak, a tady to máte. Zamýšlí zatopit Londýnu nebo Washingtonu, Paříži nebo Bonnu. Změnit finanční a geopolitickou dynamiku. Má děti?“

„Malou dceru.“

„Dědičku výsledků svého úsilí,“ poznamenal Rodgers. „Který otec by nechtěl složit své dceři k nohám svět? Vy sám jste byl ochoten vzdát se Operačního centra kvůli dětem, své rodině.“

„Pravda. Ale před vybitím milionů lidí bych udělal čáru,“ opáčil Hood.

„Udělal byste ji?“

„Nerozumím.“

„My jsme šli do války proto, abychom chránili náš způsob života, naši představu budoucnosti pro naše děti.“

„Když jsme byli napadeni. To je důležitý rozdíl,“ namítl Hood.

„Darling si možná myslí, že jeho svět byl napaden, nebo že je přinejmenším, i když jen opravdu přinejmenším, ohrožený. Třeba má dojem, že Spojené státy a Evropská unie zatlačují Austrálii do bezvýznamnosti. Může se obávat rostoucí politické, finanční a vojenské síly Číny. Země sousedící s Čínou se možná bojí také, a on dal dohromady oligarchii, aby mohla na útok odpovědět protiútokem. Možná je jejich cílem Peking. Prostě nevíme.“

„To všechno jsou dobré připomínky, ale něco mi pořád říká, že tady jde spíš o výzvu samotnému Darlingovi než o politickou záležitost.“

„Může být,“ souhlasil Rodgers. „To ale nemění nic na skutečnosti, že se to Darlingovi musí zarazit. Nedocílíme toho zadarmo, dokonce ani ne levně, ale, naštěstí, jak jsem už říkal, lidé tam na místě jsou ti nejlepší, jaké si jen můžeme přát. A pro případ potřeby máme další dobré v zásobě. Zvládneme to.“

Hood Rodgersovi za jeho vyhodnocení situace poděkoval. Zavěsil a pootevřel okno. Když už je jednou venku, chtěl okusit víc toho, čemu syn Alexander říká „opravdický“ vzduch.

Tohle není práce pro lidi, kteří mají rodiny. Nebo pro ty, kdo dbají na to, aby v noci spali. Dělat si starosti s uzávěrkou hospodaření korporace nebo s termínem nějakého projektu je jedna věc; úplně jiné je dělat si starosti o lidské životy, ať už o jeden, nebo o deset tisíc. Hoodovi nevyhnutelně dodávají odvahu, nebo ho dokonce inspirují, takoví lidé jako Mike Rodgers nebo Bob Herbert. A rovněž muži a ženy s rozsáhlými zkušenostmi, kteří mají před očima budoucnost a ještě něco dalšího – něco, co se v každodenní, břečce podobné směsici hrozivých údajů a děsivých teorií snadno zaměří špatným směrem.

Naději.

Optimismus.

A odhodlání nikdy se nevzdat ani jednoho.

38 KAPITOLA

Cairns, Austrálie sobota, 9.45

Když Jervis Darling dostal hlášení, že k předání konečně došlo, šel spát. Přišly mu tři hovory, z toho dva hned po sobě. Darling si instaloval bezpečnostní čip, který vyřazoval uložení do souboru, takže neexistoval záznam o tom, kdo volal. Kdyby někdo jachtu sledoval, hovor by se nedal žádným způsobem zaměřit. Obvykle si ohledně komunikace s jachtou starosti nedělal, avšak nyní média vysílala znepokojivé zprávy o útoku na sampan v Celebeském moři. Vyskytly se nepotvrzené zprávy, že na jeho troskách byla zjištěna radiace. Jestli je to pravda, hlídkové čluny by mohly pátrat po radioaktivitě i po někom, kdo explozi slyšel nebo ji viděl. Kdyby z nějaké příčiny Hosannah padla do zajetí, synovec bude vědět, jak dělat hloupého. Řekne, že ho majitel jachty najal, aby obsluhoval radiostanici. Tečka. Jervis Darling pak zatelefonuje osobě, která případ dostane na starost, a bude se bránit nařčení, že jeho synovec je nějak spojován s pašováním jaderného materiálu. Odnese to Peter Kannaday. Jachty se dají získat docela snadno. Na závadu bude to, k přepravě čeho byl kapitán Kannaday najat.

Hosannah se nevrátí rovnou do Cairnsu, bude se několik hodin po rozednění plavit podél pobřeží jako každá jiná výletní loď. Až bude mít Kannaday jistotu, že ho nikdo nesleduje, připluje sem. K tomu by mělo dojít kolem desáté ráno.

Část sobotního rána Darling strávil tak jako vždycky – snídal se svou osmiletou dcerou. Jessica-Ann nejraději jedla lososa, míchaná vajíčka a topinku s rozinkami. Snídaně se podávala ve velkém podstřešním ateliéru, sousedícím s Darlingovou ložnicí. Byl zřízen pro jeho manželku, aby se mohla věnovat malování. Škoda že se Dorothy nedržela malování jakožto svého hlavního koníčka. Jak John Hawke prohlásil poté, co ji špehoval: „Vaše manželka pracuje s novým štětcem.“ Když má muž spoustu práce, ještě to neznamená, že jeho žena má právo zabavovat se s někým, kdo jí má méně. Jervis a Dorothy Darlingovi si pro budoucnost vyměnili vzájemnou přísahu, ne pouze příslib.

Dorothyin dřevěný malířský stojan a paleta byly dosud uloženy v koutě místnosti, nyní zalité slunečním světlem. V rámu zůstalo napjaté, nedotčené plátno. Jessica-Ann říkala, že by na ně chtěla jednou něco namalovat. Do ateliéru chodila ráda. Blonďatá dívka byla jedním z matčiných oblíbených námětů a nyní prohlašovala, že vůně barev jí matku připomíná, jako kdyby tu stále ještě byla. Darling nemohl dceři tuto útěchu odepřít.

I přesto, že Jessica-Ann ztratila před čtyřmi lety matku, byla to společenská, veselá a upřímná mladá slečna. Darling dbal na to, aby neměla nouzi o společnost nebo o různé činnosti. A snažil se, aby spolu trávili co nejvíc času. Nijak se nezdráhal brát ji s sebou na schůzky doma i v zahraničí. Když cestoval do zahraničí, prostě přibral jednoho či dva domácí učitele, kteří cestovali s nimi.

Nepřál si vnucovat dceři účast na svých podnicích. Pokud věděl, toužila být malířkou jako matka. Už nyní ráda kreslila, jejími oblíbenými náměty byly skici ptáků a hmyzu. Představovala si, jaké asi tváře by měli motýli nebo světlušky, které viděla v okolí domu. Proti tomu Darling nic nenamítal, chtěl Jessiku-Ann připravit na všechno. Až přijde čas, sama se rozhodne, čím chce v životě být. A to rozhodnutí neučiní ve světě, který se točí kolem Evropy nebo Ameriky.

Jessica-Ann přišla ke stolu v zářivě žlutém trikotu, dlouhé vlasy zastrčené pod čapkou se jménem hudební skupiny, kterou momentálně zbožňovala. Darling měl v hledišti každého zábavního podniku a stadionu v Austrálii trvale pronajatou lóži a Jessica-Ann musela být na koncertě každé skupiny, která po Austrálii a po Novém Zélandě pořádala turné. Na dívčiných vysedlých lícních kostech byl zdravý ruměnec, její ústa se neustále široce usmívala. Právě se vrátila z ranní lekce squashe na jejich soukromém kurtu a předvedla otci, jak se má správně servírovat.

„Na něco se tě zeptám,“ řekl Darling, když vklouzla na jednu v vypolštářovaných kovových židlí. „Hrála bys raději v dokonalé formě a prohrála, nebo ve špatné formě, a vyhrála?“

„Radši vyhrála,“ odpověděla bez zaváhání. „A ve špatné formě by to bylo dokonce lepší, protože by se tak ukázalo, že mám obdivuhodný talent.“

„Tenhle způsob uvažování se mi líbí,“ prohlásil Darling. Paní Cooperová mezitím podávala snídani. Přiloudala se Spokane, siamská kočka, přilákaná vůní čerstvého lososa. Patřila Jessice-Ann; měla nadváhu, a jméno dostala podle prvního města mimo Austrálii, které Jessica-Ann navštívila. Otřela se dívce žádostivě o nohu a ta jí podstrčila tenký plátek masa.

Darling se přes týden vídal s dcerou pravidelně, tohle však byl zvlášť vyhrazený čas a záležitosti byznysu do něj nesměly rušivě zasahovat. Hovor z Hosannah si proto Darling vzal až krátce před desátou. Právě pil kávu a začal s pročítáním zpráv on-line. Třebaže hovor nečekal, nepřekvapil ho.

Nevolal Peter Kannaday, nýbrž synovec Marcus. Volal pozemní linkou. Když jachta vplula do zálivu, mohl se na ni napojit.

„Dostal jsi hlášení?“ zeptal se Marcus.

„Dostal. Proč voláš ty, a ne kapitán?“

„Ten je ve své kajutě.“

„Ptám se znova,“ řekl Darling. Poznal, když někdo něco zamlčuje a dává vyhýbavou odpověď; takoví lidé mají tendenci odpovědět přímo a rychle, jako kdyby si odpověď nacvičili.

„Nějak se nepohodl s panem Hawkem.“

Je pan Hawke s tebou?“

„Ne. Mám ho sehnat?“

„Není třeba. Co se stalo?“

„To nevím určitě. K setkání došlo podle upraveného časového plánu. Když člun vyplouval, pan Hawke přišel dolů s několika svými lidmi a požádal mě, abych kapitánu Kannadayovi řekl, že je ve spojařské místnosti. Zatím jsem měl zůstat na palubě, dokud pro mě nepřijdou.“

„Jak dlouho jsi tam byl?“

„Asi deset minut. Pan Hawke pak přišel na palubu a povídal, že už můžu dolů.“

„A kapitán?“

„Hawke říkal, že se vzdálil. Nikdo za ním nemá chodit a nemá dostávat žádné vzkazy.“

Jsi si jistý, že kapitán Kannaday žije?“

„Sel jsem ke dveřím a poslouchal. Slyšel jsem, jak se hýbe, ale nic víc.“

„A o nic si neřekl.“

„Nic, o čem bych věděl. Interkom nepoužil.“

„Takže lodi velí Hawke.“

„Zřejmě. Navedl nás do přístavu. Já po většinu času spal.“

„Už jde někdo na břeh?“

„Zatím ne. Pan Hawke mi přikázal, abych zavolal. Žádné další instrukce ani informace nemám.“

Darling si nalil další kávu. Byla připravená podle jeho chuti, černá a sladká.

John Hawke je chytrý. Kannaday zjevně udělal to, co mu Darling naznačil. Rozvířil to jako opravdový kapitán a Hawke mu musel na oplátku vyhrožovat. Možná ho spoutal nebo zbil. Ale Kannaday, třebaže zamčený ve své kajutě, je pořád ještě kapitánem.

Kdyby si měl někdo něco odskákat, dostat se do střetu ať už se zákonem, nebo s Darlingem, bude si to muset odskákat kapitán. To však je Kannadayho problém, Darlingův problém je, že když bude chtít s Kannadaym mluvit, dozví se, co se stalo – že Hawke přitlačil kapitána ke zdi a vyhrál. Potom Darling bude muset kapitána buď vyměnit, nebo ho poslat zpátky na Hosannah. Když mu velení nechá, bude sám vypadat slabý. Nemůže vědomě nechat velení kapitánovi, který není schopen konat své povinnosti v plném rozsahu. Bohužel jediný, kdo by mohl Kannadayho nahradit, je Hawke. Když ho však Darling požádá, aby se ujal velení lodi, vystaví se velmi reálnému nebezpečí, že Hawke odmítne. John Hawke se drží raději ve stínu než na světle. A jeho odmítnutí by také ukazovalo na to, že Darling je slabý. Jak Hawke právě předvedl, nebojí se vzepřít autoritě.

K dalšímu předání nedojde dřív než za čtyři dny. Do té doby jachta popluje s „platícími“ zákazníky.

„Až kapitána uvidíš, řekni mu, že mám radost, že všechno šlo podle předpokladu,“ řekl.

„Co když ho neuvidím?“ zeptal se s obavami Marcus.

„Tak ten vzkaz předej nejbližšímu nadřízenému. Tak se to zpravidla dělá, ne?“

„Ovšem,“ odpověděl Marcus. Váhavě se odmlčel.

„Ještě něco?“

„Vlastně ano. Moc se mi nechce zpátky na palubu.“

„Proč ne?“

„Na lodi je špatná atmosféra. Nejdřív to přepadení, potom tyhle podivnosti mezi kapitánem a panem Hawkem.“

„To by ti nemělo vadit v tom, abys dělal svou práci, ani by to nemělo nějak ovlivňovat její kvalitu. Jsi od toho všeho stranou.“

„Nepřipadám si vůbec stranou,“ namítl Marcus. „Tak to tu cítí všichni.“

„Tak si s tím nějak poraď,“ prohlásil rozhodným hlasem Darling. „Buď ostatním příkladem. Radistu potřebuju.“

„Ano.“

„A teď jdi na palubu. Pamatuj, že strach živí hlavně sám sebe. Ber věci pozitivně.“

„Budu,“ odtušil nijak přesvědčivě Marcus a zavěsil.

Darling položil sluchátko do vidlice. Upřel zrak na notebook, aniž jej vnímal. Byl si celkem jistý, že všechno půjde dobře, bude-li na věci dohlížet Hawke. Kapitána Kannadayho mu bylo líto. Velení je nad síly některých lidí, a Kannaday je jedním z nich. Je a nikdy nebude ničím víc než kapitánem výletní lodi. Po několika dalších letech bohatým člověkem – ale co je bohatství bez sebeúcty?

Vrtalo mu hlavou, jestli se Kannaday smíří s úlohou kapitánova podřízeného, nebo jestli se znovu pokusí proti Hawkeovi vystoupit. Kapitána samotného Darling nijak dobře neznal, vyznal se však v lidské povaze. Vyznal se v lidech. Když dojde na testosteron a rozum, rozum obvykle prohrává.

Kannaday udeří znovu. Jenže potom to pravděpodobně neskončí tím, že bude zamčený ve své kajutě.

Darling se vrátil k počítači, aby si přečetl nejnovější dohady o radioaktivním sampanu, nalezeném v Celebeském moři. Podle hlášení nikdo neví, kdo bezvědomý námořník je, ani co se mu stalo.

To je dobré. I kdyby byl při vědomí, není pravděpodobné, že slyšel nebo viděl něco, co by bylo k užitku. To Hawke zajistí. Koneckonců svou nejlepší práci dělá v temnotě, uvažoval Darling.

39 KAPITOLA

Darwin, Austrálie sobota, 12.08

Několik minut po jedenácté TR-1 dosedl na dráhu na letišti Základního leteckého výcvikového střediska protivzdušné obrany v Tamworthu v Novém Jižním Walesu. Během deseti minut již odpočinutý a energií nabitý Herbert vjížděl po nástupní rampě do břicha vrtulníku Bell 204 Australského královského letectva. Zavolal předem a zvlášť požádal o tento stroj, nejen proto, že se do něj dobře vejde se svým vozíkem, nýbrž také proto, že vyhovoval jeho představám, které si sestavoval ohledně průzkumu. Vrtulníky Bell unesou těžký náklad, dokážou přepravovat vojáky nebo, což bylo důležitější, jsou schopny nést vodu k hašení požárů.

Po devadesáti minutách hladkého, avšak hlučného letu byl Herbert na zemi v Darwinu. Před odletem z Tamworthu oznámil, že vrtulník možná bude potřebovat ještě několik dalších hodin. Pilot vypnul motor a čekal, až Herbert vysedne. Bobovi přišli naproti Lowell Coffey a ještě další muž v uniformě. Důstojník vypadal zdravě, byl do bronzova opálený. Lowell vypadal nezdravě pobledlý.

Muž se představil jako důstojnický zástupce George Jelbart. Bylo to poprvé, co se sklonil, aby někomu potřásl rukou. Učinil tak pravděpodobně ze zdvořilosti, aby se jeho oči setkaly s Herbertovými, Herbert si však připadal stejně, jako když ho jako kluka představovali některému z otcových přátel. Napůl očekával, že mu Jelbart ještě kamarádsky pocuchá kštici, až se narovná. Cestou k letištní budově Coffey vrhl na Herberta zpod staženého obočí pohled říkající To bylo divné. Herbert byl rád, že si toho Coffey všiml. Nevěděl s jistotou, kolik toho právníkova unavená mysl zaznamenává. Soudě podle Coffeyho bledosti a zarudlých očí bylo zřejmé, že mu jeho malá oceánská odysea neudělala dobře.

„Ani se nebudu ptát, jestli jste měl příjemný let, protože cesty, které trvají celý den, nikdy příjemné nejsou,“ poznamenal Jelbart k Herbertovi. Musel mluvit nahlas, aby ho bylo ve větru slyšet. „Ale ceníme si, že jste tu. Venku čeká dodávka a k našim kancelářím je to pár minut. Je tam přichystané pití a sendviče. Potřebujete teď něco?“

„Ne, nic. Díky.“

„Pane Herberte, velitel protivzdušné obrany mi řekl, že jste předem volal a žádal o určitý letoun,“ pokračoval Jelbart.

„Ano. Podle registrace Australského královského letectva v TR-1 patří ten stroj vám,“ odpověděl Herbert.

„A žádal jste, aby na vás ještě počkal.“

„Ano, tak.“

„Můžu vědět, co zamýšlíte?“ vyptával se Jelbart dál. „Máme tu totiž vrtulníků víc.“

„To já vím. Ale u tohohle jde o něco speciálního.“

„A mohl byste mi prozradit, čeho se to týká?“

„To si řekneme až v kanceláři.“

„Tak dobrá.“

„Povězte mi – zúčastní se téhle operace taky důstojnice Lohová?“ zajímal se Herbert.

„Ano. Ale chtěl bych zdůraznit, že nic z toho, co uděláme, nebude součástí oficiálních záznamů ASEAN nebo ANZUS. Je to zcela samostatná akce,“ upozornil ho Jelbart.

Pakt ASEAN, Association of Southeast Asian Nations, byl ustaven Bangkokskou deklarací z roku 1967 a představuje smlouvu mezi Indonésií, Malajsií, Singapurem, Filipínami, Thajskem a Brunejem. Dohoda zahrnuje sociálně ekonomické a de facto bezpečnostní zájmy těchto zemí. ANZUS je podobná dohoda mezi Austrálií, Novým Zélandem a USA.

„Proč chcete tajit, co děláme?“ zeptal se Herbert. „Lowelle, neříkal jste, že se Ellsworth nemůže dočkat, až se Spojené státy oficiálně zapojí do tohohle vyšetřování?“

„Ano, říkal.“

„To bylo před Darlingem,“ odtušil Jelbart. „Veškerá činnost, kterou ty společnosti vyvíjejí, je předmětem zájmu veřejnosti. Jestli se prokáže, že tahle stopa nikam nevede, pan Darling se nesmí dozvědět, že nějaké vyšetřování jeho osoby vůbec probíhalo.“

„To má něco do sebe,“ souhlasil Herbert. „Darling má páky na to, aby lidi i s jejich kariérou zatloukl do země a vykuchal rozpočty. Nejspíš by sesadil i vládu, kdyby si něco takového usmyslel a zaměřil na to své prostředky.“

„To je bez diskuse,“ potvrdil jeho slova Jelbart. „A ztotožňuje se s tím i důstojnice Lohová. Musím přiznat, že se mi před veřejností nijak snadno nevyslovuje ani jeho jméno.“

„No tak ho teda nevyslovíme,“ uklidňoval ho Herbert. „Jak moc vás uvádí do rozpaků kapitán Hook, ten, co vede válku s Peterem Panem?“

Jelbart se usmál. „To už je lepší.“

„Tak fajn.“ Herbert pohlédl na Coffeyho. Právě dorazili k letištní budově. Dveře se automaticky otevřely. „Vy jste byl nějak potichu, Lowelle,“ poznamenal.

„Ano.“

„A jste zelený jak sedma,“ dodal Herbert.

„To taky. Pane Jelbarte, vy jste říkal, že mi houpání lodi bude chybět, ale zatím ho nijak nepostrádám, pořád ještě si připadám, jako když se pode mnou všechno hýbe.“

„To proto, že jste na té lodi seděl nebo ležel, místo abyste byl na nohou.“ Zdálo se, že se Jelbartovi ulevilo, když může mluvit o něčem jiném než o Jervisu Darlingovi.

„O tom rozdílu mi teda něco povězte.“

„Kdysi jsem byl na semináři o homeostázi. Byl povinný pro pozemní personál i pro personál, který slouží na moři a ve vzduchu. Dozvěděli jsme se, že tělo se rychle snaží přizpůsobit novým podnětům, jako třeba vlnění oceánu nebo u astronautů beztížnému stavu. Je to proces příbuzný s působením pudu sebezáchovy nebo s činností protilátek, shromažďujících se k boji s chorobou. Ale přizpůsobení se proběhne nejlépe, když člověk dělá to, co v obou podobných situacích dělá vždy – chodí, mluví, jí…“

„Takže to, co pociťujete, Lowelle, není houpání, to se vaše tělo vlastním houpáním naopak brání,“ poznamenal Herbert. „Nerozumím,“ pronesl tiše Coffey.

„To, k čemu v novém prostředí dochází, je vlastně nastartování mechanismu vyzývajícího buď k útěku, nebo k boji, a současně příliv adrenalinu do krevního řečiště,“ poučoval ho Herbert. „Když jste se ocitl na moři, do všech vašich center rovnováhy se nahrnuly podněty. Tepová frekvence vylétla, vzrostla svalová síla a zrychlil se metabolismus. Než se všechno vrátí zpátky k normálu, nějakou dobu to trvá. Časem se mechanismus zapnutí a vypnutí ovládá snáz. Ostřílení námořníci, jako tady pan Jelbart, pak z jednoho stavu do druhého přecházejí bez potíží.“

Herbert netušil, jestli ho Coffey vůbec slyší. Právník upíral zrak přímo před sebe a obličej měl bez výrazu.

„Ohromuje mě, že tohle všechno víte, pane Herberte,“ ozval se Jelbart.

„Měli jsme stejnou přednášku, když jsem před lety přišel k CIA,“ odtušil Herbert. Jenom jsme tomu neříkali seminář o homeostázi. Měli jsme pro to akronymum – PRDOLET.“

„Prdolet? Co to znamená?“ podivil se Jelbart. „Proč máš dojem, že letíš.“

Jelbart zakroutil hlavou a usmál se. Coffey nereagoval, plně se soustředil na to, jak klade jednu nohu před druhou.

V dodávce seděl řidič v civilu. Během krátké jízdy nikdo o budoucí operaci nemluvil. Jelbart Herbertovi líčil, že Darwin je branou do Asie. Letiště bylo nedávno zmodernizováno a právě byla dokončena stavba železnice spojující Darwin s Adelaide a ostatními velkými městy na severu Austrálie. Stála čtyři miliardy dolarů. Darwin zcela nepochybně vypadal jako vzmáhající se město. Centrum vzbuzovalo dojem metropole víc, než Herbert očekával. Po širokých, sluncem vyprahlých ulicích jezdila spousta automobilů, chodníky byly plné chodců. Nově postavené dvacetipodlažní a pětadvacetipodlažní budovy se tyčily z ulic hustě osázených stromy. V přízemí budov byly přepychové obchody s módním zbožím. Město si nezadalo s Clevelandem, Charlotte nebo s kteroukoli jinou mrňavou metropolí ve Spojených státech.

Možná právě proto někdo takový jako Darling může chtít tímhle světem zatřást, napadlo Herberta. Darling sice vlastní mezinárodní korporace, ale nemusí mu být po chuti globalizace jeho rodné země. Podobný druh nechuti se neomezuje na třetí svět a na režimy se sklonem k radikalismu. Problémy s americkým vlivem mají i Kanaďané.

Dodávka zastavila před budovou Australské centrální úvěrové společnosti. Všichni vyjeli výtahem do desátého podlaží a šli rovnou do kanceláří Námořního zpravodajského centra, kde je uvítal Brian Ellsworth. Poradce byl ochoten radit, avšak chyběla mu přímočará, syrová sebedůvěra důstojnického zástupce Jelbarta.

Ne, to není ono, pomyslel si Herbert. Ellsworth má strach.

Uchýlili se do teplé, slunné poradní místnosti a zavřeli dveře. Jelbart odsunul jednu židli a Herbert popojel s vozíkem ke kulatému stolu. Nalil si vodu a z podnosu uprostřed stolu si vzal půlku sendviče se salátem z tuňáka. Ukousl si a pohlédl ven oknem. Byl odtud výhled na oceán. Salát byl čerstvý, možná že rybu chytili nedávno a salát připravili přímo zde. Je to opravdu malé město, aspirující na velkoměsto a čelící problémům moderního světa. Žádný div, že má Ellsworth strach. Možná řešení krizí jedenadvacátého století lze nalézt na papíře, v praxi se však Australané dosud přetahují s japonskou Osmnáctou armádou o Novou Guineu. Jsou silní, nemají však smysl pro jemnosti. Jsou odvážní, nikoli však trpěliví.

Jelbart si vzal kávu a sendvič a posadil se. Coffey seděl bez jídla. Ellsworth zůstal stát.

„Pan Herbert je plně informován?“ zeptal se Jelbarta.

„Ano, je.“

„Až na jedno,“ ozval se Herbert. „Kde je námořní důstojnice Lohová?“

„Vrátila se do nemocnice, ještě jednou se podívat na trosky toho sampanu,“ sdělil mu Jelbart. „Zanedlouho se k nám připojí.“

„Aha. Nevíte, jestli pátrá po něčem určitém?“

„To neřekla,“ odpověděl Jelbart.

„Promiňte, pane Herberte, ale potřebujeme s touhle záležitostí pohnout,“ vložil se do hovoru Ellsworth. „Na výsledek našeho sezení čeká několik ministrů a ministerský předseda. Důstojnický zástupce Jelbart a já jsme zmocnění naplánovat a uskutečnit strategii, jak nalézt ztracený radioaktivní materiál a přitom shromáždit důkazy, pomocí kterých identifikujeme ty, kdo se podíleli na předání řečeného materiálu a obchodu s ním, a přispějeme k jejich soudnímu stíhání. Ze zjevných důvodů se tato strategie musí sestavit co nejdřív. Dychtivě očekáváme, čím přispějete vy.“

Herbert na něj pohlédl. „Myslím, že jsem věc pochopil správně,“ řekl. Znovu si ukousl ze sendviče. „Existují dva účinné způsoby, jak záležitost provést. Jeden z nich je nachystat návnadu, vydávat se za zájemce na trhu s horkým omastkem.“

„Horkým omastkem?“

„Štěpným materiálem,“ odtušil Herbert. „Látkou, která způsobí, že věci lupnou a hoří.“

„Proboha,“ vydechl Ellsworth.

„Pokusíme se vyvolat Armageddon, abychom se uchránili chronické deprese,“ připustil Herbert. „Takový postup ale s sebou nese problém, že potrvá týdny, než vytvoříme frontu, která bude něco znamenat. A tolik času nemáme. Takže doporučuju způsob rychlejší, který méně lpí na pevně zavedených postupech.“

„A to je…?“ zeptal se Ellsworth netrpělivě.

„Ty hajzly vykouříme z doupěte.“

40 KAPITOLA

Darwin, Austrálie sobota, 12.31

Monica Lohová stála za zástěnou z olověného plechu v nemocničním pokoji a nahlížela dovnitř. Dveře za ní byly zavřené. Zápach tu byl jiný, než když pokoj navštívila minule, připomínal těžkou vůni pižma spíš než zápach antiseptických prostředků. Nebylo divu, pacient tu ležel od chvíle, kdy ho sem před dvěma dny přivezli. Udělali mu katetrizaci a dostával jen tekutou výživu, takže sestry neměly jinou práci než každých šest hodin změnit jeho polohu.

Námořník byl stále v bezvědomí. Podle tvrzení lékařů to zčásti způsobila exploze, zčásti tišící léky a sedativa, podávaná žilně.

Lohová se již předtím lékaře zeptala, zda pacient bude vůbec moci komunikovat bez léků.

„Mluvit nebude,“ odtušil lékař. „Bude sténat. Nahlas. Jeho popáleniny jsou vážné.“

Takže žádné informace, ani nějaká vodítka, která by o sampanu pověděla něco víc, od něho nezískají. Lohová se již vrátila. Kusy sampanu byly důkladně prozkoumány, zda se na nich nenajdou úlomky nějakého jiného plavidla. Exploze mohla přepadenou loď poškodit. Nenašlo se nic, exploze byla místně omezená, došlo k ní přímo na sampanu. Při prohlídce byly dokonce seškrabány ze dřeva částice řas v naději, že napovědí něco o určité oblasti Celebeského moře, jíž sampan několik hodin před explozí plul. Kolonie organismů, které vědci určili, se bohužel vyskytují v celé oblasti.

Plavidlo, které o ničem nevypovídá, a námořník, který také o ničem nevypovídá, uvažovala Lohová. Zatímco byla na moři, dostala hlášení: singapurský Registrační a daňový úřad má na seznamu přes pět set Lee Tungu, a víc než polovina z nich je ve věku odpovídajícím věku tohohle člověka. Velitelství pobřežních sil COSCOM je všechny prověřuje, to však může trvat dny, ne-li týdny. Kdyby identifikovali tohoto člověka, dalo by se zjistit, s kým se stýkal na pevnině. Zda přežil ještě někdo další, kdo byl na sampanu. Doktor Lansing jí slíbil, že Tunga tedy znovu vyburcuje k vědomí, pokud se mu ovšem Lohová zaručí, že na odpovědích, které pirát může dát, závisí tisíce životů. Pirát toho však zatím moc neřekl. Lansing a Ellsworth se shodli na tom, že není důvod si namlouvat, že druhý pokus přinese nějaké jiné výsledky. Lohová byla toho názoru, že za pokus to stojí. Kdyby si mohla být jistá, že Tung přežije převoz, bývala by trvala na tom, aby byl přepraven do některé nemocnice v Singapuru. Tamní lékaři by se možná rozpakovali přivést ho k vědomí právě tak jako Lansing, ale neměli by na vybranou. Zločinci mají v Singapuru jen málo práv. Veřejnou bezpečnost vláda staví výš než starost o blaho nějakého piráta.

Místo toho, aby tu pracovali s něčím, co by mohly být alespoň útržky informací z tohoto zdroje, budou sestavovat plány založené na nápadech amerického špiona. Tenhle špion, Bob Herbert, může být vynikající operativec, ale ať přijde s čímkoli, stále to bude jen pokus, jako zkusmá plavba bez map. A to by Lohová raději nedělala.

Dál hleděla na subtilního Singapurce, celého v obvazech. Na čistém, bílém lůžku vypadal opuštěně. Začala uvažovat o tom, jak opuštěný asi doopravdy je. Věděla, že lidé narození do světa, který nenabízí takové příležitosti, jaké poskytuje třeba rodinný podnik, obchod nebo politické konexe, mají tři možnosti volby: mohou setrvat v bídě, uchýlit se ke zločinu, nebo přistoupit na nějaké smlouvy – třeba se zavážou ke službě v armádě, případně uzavřou dlouhodobou učňovskou smlouvu. Ironií bylo, že jestli tenhle člověk přežije, vrátí se do Singapuru, kde se dostane do postavení ještě horšího, než jaké měl předtím. Je tu naděje, že se majitel člunu nebude domáhat obžaloby. Pirát vyvázne bez trestu. Ale kvůli své minulosti nebude mít vyhlídky na nic jiného než na tu nejpodřadnější, nejhůře placenou práci. A kvůli jeho minulosti si ho vezme pod dohled policie. O tom, co dělá a jak žije, budou muset dávat hlášení ubytovatelé i zaměstnavatelé. Kdyby se připletl do nějaké rvačky nebo kdyby spáchal třeba kapesní krádež, zacházelo by se s ním velmi tvrdě. Trestem by nejspíš bylo bití holí a vězení.

Pro všechny by bylo lepší, kdyby Lansing přivedl pacienta k vědomí, aby mu Lohová mohla položit pár konečných otázek. Tak by třeba zemřel až poté, kdy udělal alespoň něco pro blaho veřejnosti.

Takhle nemůžeš uvažovat, napomenula sama sebe v duchu. Od subjektivních odsudků se uchýlila k morálním.

Odvrátila se od piráta a vyšla na prázdnou chodbu. Darwinská policie nepouštěla k pokoji nikoho z nemocničního personálu, koho tam nebylo nutně zapotřebí. Kontrolovala osobní doklady každého, kdo vystoupil z výtahu. Již se začaly šířit zvěsti, že se v Celebeském moři něco odehrálo. Australská vláda si nepřála, aby někdo dostal potvrzenou informaci o tom, že se jedná o jaderný materiál.

Na Lohovou čekal důstojník Námořního zpravodajského centra, aby ji doprovodil na sjednanou schůzku. K výtahu šli mlčky. Lohová stále přemýšlela o tom pirátovi. Vrtalo jí hlavou, co ho k tomuhle podnikání přivedlo. Jednou z pohnutek musela být sebedůvěra. Každý z posádek sampanu se osvědčí až při dlouhé plavbě. A o takovou plavbu na sampanu se může pokusit jedině posádka, která moře dobře zná. Zvlášť když sampan má na palubě výbušniny.

Tahle smělost se mohla přelít do představy druhu plavidla, které se ti piráti rozhodnou přepadnout, uvažovala. Jsou jako námořníci ve člunu, v němž neváhají pronásledovat velrybu. Žádná loď není pro ně tak velká, aby se za ní nepustili. Žádná posádka jim není dost hrozná.

Byl to jen takový drobný nápad, mohl by však být užitečný. Možná jsou ještě další podobné nápady, které jí unikly. Lohová pocítila náznak zadostiučinění. Ten chudák tam možná není tak úplně někdo, kdo o ničem nevypovídá, jak se předtím domnívala.

Lee Tungovy nepravosti by mohly přispět k chycení potenciálního teroristy.

41 KAPITOLA

Washington, D.C. sobota, 0.23

Paul Hood nemohl usnout.

Ležel na zádech na širokém lůžku ve svém bytě s dvěma ložnicemi, na sobě kalhoty od Calvina Kleina a staré tričko fotbalového mužstva L. A. Rams, které mu dal jejich bývalý zadák Roman Gabriel. Zíral do stropu a čekal, až tam občas dopadne odlesk kužele světla od nějakého projíždějícího auta nebo od letadla, letícího kolem. Okna byla pootevřená, rolety vytažené. Přestěhoval se sem před čtyřmi měsíci z blízkého hotelu, ale ještě se nedostal k tomu, aby si obstaral žaluzie. Aspoň že pamatoval na to, aby si sem přinesl základní věci. První noc tu neměl toaletní papír. Musel použít Washington Post.

Okna vedla k západu, takže sem nešlo světlo vycházejícího slunce. Ne že by na tom záleželo, obvykle byl vzhůru, ještě než se obloha prosvětlila. Pravděpodobně byl svědkem více východů slunce než celá generace kohoutů. Ale na slunci pravděpodobně strávil méně času než kdokoli jiný ve Washingtonu.

Nové pětipodlažní budově se říkalo The Newport. Nacházela se na Tyburn Courtu v Camp Springs v Marylandu, kousek autem od letecké základny Andrews. Hoodův byt se nacházel v rohu nejvyššího poschodí. Měl přístup na opalovací střechu, jenomže tam nikdy nebyl. Když se tu děti zdržely přes noc, Alexander spal na rozkládací pohovce v obývacím pokoji, Harleigh ve druhé ložnici. Aby se Alexander necítil ukřivděný, že nemá svůj vlastní pokoj, Hood mu vyšel vstříc tím, že mu do obývacího pokoji dal videohry PlayStation 2.

V pokoji bylo ticho, hluk by však Hooda tak jako tak o spánek nepřipravil. Nebránila mu v něm ani situace v Austrálii. Za posledních deset let prožil víc než tucet krizí a naučil se vypořádávat se s nimi tím, že upnul mysl na věci, které je svým významem převyšovaly a překrývaly. Civilizace přežije. Otázkou pouze zůstává, za jakou cenu. Tím se krize nestaly o nic přijatelnější, pouze se toho s nimi dalo víc dělat. Konečně – nynější problém mají v rukou velmi schopní lidé. Budou-li Hooda potřebovat, vědí, jak se s ním spojit.

Věc, která Hooda znepokojovala tím silněji, čím déle o ní přemýšlel, byla otázka, do jaké míry je ho zapotřebí. Nikoli v Operačním centru, nýbrž v osobním životě. S tím, jak plynuly dny, docházelo ke změnám v životě Paula Hooda stále řidčeji, stejně, jako se stále méně měnily kaluže světla nad ním.

Na pultu PlayStation ležel prach. Všiml si toho dnes večer, když procházel kolem televizoru. Děti s ním nezůstaly přes noc už nejméně tři týdny. Nezdálo se, že to je už takhle dlouho. Hood se nezlobil, ani nebyl zklamaný. Dokonce ani nešlo o to, že zde v domě pobývá víc a častěji. Teenageři dospívají. Zajímají se o různé činnosti. Chodí na rande. Harleigh absolvuje týdně dvě sezení s psychiatrem. Dívka stále ještě trpěla posttraumatickým stresem po události s rukojmími v budově Spojených národů. Překonala počáteční fázi, kdy toužila jen být ve svém pokoji a s nikým se nestýkat. Už zase chodila do školy a znovu začínala hrát na housle. Stále ještě procházela častými obdobími letargie a deprese. Občas ji trápily bolesti hlavy a psychosomatické bolesti žaludku. To vše se pomalu a opatrně léčilo, část z toho pomocí psychiatrie, část za přispění Hooda a Sharon. Většina výsledků léčby Harleighina stavu však zřejmě pocházela z toho, že si vyrážela ven s přáteli. To se možná mělo očekávat.

Dospívající děti jsou jako auta a letadla tam venku, přemítal Hood. Vzdalují se a vrhají na své rodiče stále méně světla. I tohle je třeba očekávat a smířit se s tím.

Hooda trápilo, že nepřichází na nic, čím by prázdná místa vyplnil. Nyní, když o tom uvažoval, ho napadlo, že tím, jak přišel o ony činnosti, je možná veden k poznání, že jsou ještě další prázdná místa. Částí tohoto problému může být i Operační centrum. Vybudoval výkonný tým, a přitom mu nestanovil nové cíle.

Možná bych se měl ucházet o křeslo v Senátě, pomyslel si nesměle. Když kandidoval na úřad starosty Los Angeles, měl rád kampaně a rád pronášel projevy. Třeba by bylo dobré vyhrát nějaké volby, nechat se nominovat do Kongresového výboru pro dohled nad výzvědnou činností a pracovat na druhé straně barikády. To by byla ta pravá výzva, zvlášť kdyby ho měl v jeho nynější funkci nahradit Mike Rodgers.

Ten nápad stál za úvahu. Zvlášť proto, že pro veřejnost byl Hood jedním z hrdinů krize s rukojmími ve Spojených národech. Zachránil děti, včetně vlastní dcery. Na to by voliči slyšeli.

Čím déle o tom přemýšlel, tím víc se mu ta myšlenka zamlouvala. Možná by dokonce mohl kandidovat na prezidenta. Pár hochů ze špionážních služeb se už do Oválné pracovny dostalo.

Závažnou otázkou však je, jak moc doopravdy chce právě tohle. Nebo senátorské křeslo. Nebo vůbec cokoli jiného.

A pak ho zdravý rozum, dostavující se pozdě v noci, dloubl do žeber a zašeptal mu do ucha: Ta prázdnota nemá co dělat s tím, jestli je tě zapotřebí. Neměla co dělat s tím, čím se Paul Hood živí, ale s tím, jak žije. Jeho bývalá manželka s někým chodí. Pracuje a setkává se tak s novými lidmi. Paul Hood ne. Běh světa se změnil, on však nikoli. Čeká, až za ním přijdou děti. Čeká na krize a na to, až za ním z Operačního centra přijdou ti, kdo krize řeší. Když nepřijdou, lamentuje nad tím, jak je jeho život chudý. Jak jen zřídkakdy dopadne na ten strop světlo.

Musel si přiznat, že ucházet se o nějaký úřad není špatný nápad. Takové rozhodnutí se ale nedělá takhle krátce po půlnoci. A ne s myslí zamlženou tak, jak prázdné naopak je jeho srdce. Ne tehdy, když tu jsou jiné, menší kroky, kterými může začít.

Jaké třeba? zeptal se v duchu.

Třeba zavolat Daphne Connorsové a požádat ji o další schůzku, říkal si, když zavřel oči a na víčka si promítal radosti z prvního rande.

42 KAPITOLA

Cairns, Austrálie sobota, 17.57

Paul Leyland, zástupce velitele Queenslandského severního venkovského hasičského útvaru, miloval svůj způsob života.

Hnědooký Leyland stál na širokém ochozu, obkružujícím pozorovatelnu. Shlížel na svět a na lidi, jejichž životy byly jemu a jeho týmu svěřeny. Připadal si tak, jak si museli připadat starověcí mytičtí bohové. Každý měl určité pověření, ať již to byla válka, úroda, podsvětí, nebo domácí krb. Pro Leylanda neexistovala větší odpovědnost než péče o ochranu této země, jejího lidu a budoucnosti obou. A neexistovala větší odměna než vědomí, že tuto práci dělá dobře.

Leyland byl plešatý a ve světle zapadajícího slunce jeho holá hlava jako kdyby oranžově žhnula. Zčásti tomu tak bylo díky napjaté kůži, zčásti díky neustále vyrážejícímu potu. Leyland nesnášel čepice. Cítit na své holé hlavě sluneční teplo pro něj znamenalo jednu z největších životních radostí. Proto raději vyšel sem, místo aby seděl ve věži. O jeho holé hlavě koloval starý vtip – že je to solární panel sexuálně zdatného muže. Pokud šlo o Leylanda, narážka na solární panel byla pravdivá. Slunce mu dodávalo životní sílu. A pokud šlo o pot, oči mu chránilo husté rezavé obočí, ústa zase huňatý knír. Ztracené tekutiny pravidelně nahrazoval z láhve, připevněné k opasku. Používal láhev z ušlechtilého kovu namísto plastové, jaké měli ostatní, kteří s ním pracovali. Dotek zteplalé vody na jazyku a její kovovou příchuť si vychutnával při každém napití.

Bývalý pilot Námořní hlídkové skupiny Australského královského letectva, vysoký sto šedesát osm centimetrů, pracoval pro útvar již šest ze svých dvaačtyřiceti let. Nedávno byl povýšen na staršího zástupce velitele útvaru, protože nechtěl do kanceláře nebo do hasičské zbrojnice. Chtěl zůstat zde venku, na cairnské pozorovatelně, spolu se svou oddanou koalou, Maličkým Malukou. Zde, téměř padesát sedm metrů vysoko, měl do všech směrů výhled přes kilometry a kilometry roviny Atherton Tableland. Vítr od oceánu dul stejně vytrvale, jako vytrvale svítilo žhavé slunce. Leyland ucítil požár ještě dřív, než jej zpozoroval, i když vítr foukal opačným směrem, což bylo dobré. Vrchovina v okolí Cairnsu s rustikálními farmami, vulkanickými jezery, vodopády a oblastí deštného pralesa tvořila jednu z hlavních turistických atrakcí. Vyhlídková železnice Kuranda Scenic Railway a lanovka nad deštným pralesem Skyrail Rainforest Cableway přepravovaly ročně pětkrát víc cestujících než příměstské železnice v Queenslandu. Paul Leyland, jeho lidé, kteří ve věži bydleli, a Maličký Maluka byli Kadoovas, jak sami sobě říkali – vyšinutci, pro které bezpečnost svěřeného území znamená víc než vlastní blaho.

Pozorovatelna stála na návrší vysokém sto šedesát metrů. Vedla k ní dlážděná dvouproudá silnice a byla tu přistávací plocha pro vrtulníky. Samotná věž byla postavená z přírodního dřeva. V případě požáru by jiskrám spíš odolaly cihly nebo škvárové tvárnice, ale zde na kopci by s těmito materiály byl problém, půda byla vlhká a podklad neustále v pohybu. Omítka by popraskala a konstrukce by neměla stabilitu. Kovová věž by se zase vedrem příliš rozpalovala. Teplota by byla nesnesitelná, alespoň tedy pro Maličkého Maluku a ostatní. Leyland by však klidně vydržel všechno. Skutečnost byla taková, že rodák z Cairnsu si liboval v extrémech.

Ve věži bylo vysílací zařízení a alhidáda o průměru dvou metrů. Otočný horizontální kotouč měl na horní ploše mapu a svislé značky pro úhlová měření. Z věže byl výhled do všech směrů. Topografický přístroj se používal k přesnému zaměření požáru. Pro Leylanda alhidáda představovala miniaturu světa, při pohledu na ni si ještě víc připadal jako bůh.

Další členové jeho útvaru, John Smolley, přezdívaný „Spider“, a Eva Summersová, byli v malém srubu u paty věže. Maličký Maluka, maskot týmu, ležel vedle Leylanda. Obvykle se zdržoval ve velké ohradě vedle srubu, při západu slunce však rád odpočíval zde nahoře na plošině věže, kterou ochlazoval vítr. Koala utrpěla vážné zranění při požáru, a oni ji vyléčili. Když byl malý vačnatec zdráv natolik, že mohl odejít, rozhodl se zůstat. Proč by měl jít pryč? Eva se starala o to, aby Maličký Maluka měl tolik eukalyptového listí, kolik stačí sežrat. Jméno mu dal Leyland; maluka je slovo z domorodého jazyka a znamená „náčelník“.

Srub měl klimatizaci a byl tam televizor a přehrávač DVD. Něco přes dvacet lidí, kteří tu pobývali, trávilo většinu času sledováním televize nebo sedělo u vysílaček. Když však bylo třeba, vjela do nich energie. Bez váhání riskovali život. Oni tři byli zpravidla na místě první a za pomoci dobrovolníků evakuovali obyvatelstvo, stavěli protipožární zábrany a koordinovali činnost ostatních hasičů, kteří sem přiletěli z okolí. Ale ani jeden z Leylandových zástupců neprožíval totéž co on, pocit, že tahle země je nebe a on je svatý Petr. Když se u bran této posvátné země ukáže ten ďábel s rudými jazyky, je svatou povinností zahnat ho zpátky.

Maličký Maluka ležel na svých měkkých zádech vedle Leylandovy boty, oči zavřené. Kolem velkého černého čenichu a na nohou měl jizvy s narudle bílou tkání. Našedlá srst mu tam asi už nikdy nedoroste. Ale to nic, říkal si Leyland. Takhle ten prcek aspoň vypadá jako drsňák. Ne, že by koala musela vypadat jako drsňák, nemá žádné skutečné nepřátele kromě člověka. Lidé po celá staletí lovili koaly pro maso a pro kožešinu. Nyní existují zákony, které to zakazují. Hasič zvedl nohu a špičkou boty se dotkl odhaleného břicha. Koala zamručela, oči však neotevřela.

„Nojo, jsi drsňák,“ zamumlal Leyland. „Ty línej kuchyňskej špekoune. Tak takhle jsi přišel k tomu zranění? Spals, zatímco lesy kolem hořely?“

„Není to žádný špekoun,“ ozval se z vysílačky ženský hlas.

To byla Eva. Mluvila do hlavní vysílačky ve srubu. Leyland měl svou přenosnou vysílačku neustále u sebe. V případě nouze, kdy ji bylo třeba zapnout, mohla rozhodovat i vteřina.

„Máš pravdu, Maličký Maluka by nikde v kuchyni nemohl pracovat,“ odtušil Leyland. „Pomocník v kuchyni aspoň meje nádobí. Tenhleten mládenec nedělá nic, akorát vrní, jako když přede tlustá kočka.“

„Až venkovský hasičský útvar založí koalí družstvo, on bude první, kdo se do něj přihlásí… moment!“ skočila sama sobě do řeči. „Něco mi sem jde.“

Leylandovi visel na krku malý, silně zvětšující triedr. Chvatně jej přiložil k očím a rychle přešel po celém ochozu kolem věže. Jestli někdo hlásí požár, třeba plameny uvidí. Neviděl nic.

„Veliteli, přepínám ti hovor,“ řekla Eva.

„Oč jde?“ Leyland sňal vysílačku z opasku a horní miskovitou část si přiložil k uchu. Miskovitý tvar měla proto, aby odfiltrovala hluk, kdyby hovor přišel do vrtulníku nebo kdyby kolem hučely plameny.

„Nevím, o co jde,“ odpověděla Eva. „Nechtějí mi to říct.“

„Kdo ti to nechce říct?“

„To mi taky nechtějí říct.“

„Ať moc nešpásujou,“ zavrčel Leyland.

„Nezdá se, že by si ten člověk dělal legraci,“ ujistila velitele Eva. „Tady ho máš.“

Leyland čekal. Vysunul dolní ret a odfoukl z kníru pot. Tohle dělal, když měl zlost. Na nějaké tajnůstkářské hovory nebyl zvyklý, ani stavěný. Přeběhl zrakem po lesním porostu na severozápadě. Požáry občas začínaly tam, na tábořišti.

„Velitel Leyland?“ zeptal se hlas.

„Ano. Kdo volá?“

„Důstojnický zástupce George Jelbart z Námořního zpravodajského centra.“

„Něco se děje?“ zeptal se naléhavě Leyland. Ten člověk volá z vrtulníku, ve vysílačce slyšel hluk rotoru.

„Požár to není, jestli se ptáte na tohle.“

Leyland se uvolnil a oddálil triedr od očí.

„Ale něco tu máme,“ pokračoval Jelbart. „Letíme k vám promluvit si o tom.“

„Letíme – my?“

„O tom si pohovoříme, až dorazíme. Měli bychom u vás být tak do patnácti minut.“

„Čím letíte?“

„Bellem 204.“

„Plošina pro vás tu je. Můžete přistát,“ sdělil mu Leyland.

„To jsme si ověřili už před odletem,“ řekl Jelbart. „Ale díky za ochotu.“

Volající hovor ukončil. Leyland si vysílačku zase připnul k opasku a automaticky se přepojil na vysílačku základny. Hovor ho trochu mátl, ale také popudil, nesnášel, když mu něco nebylo jasné. Byl by naléhal, aby se dozvěděl víc, ale rovněž se nerad o něco zbytečně snažil. Kdyby důstojnický zástupce chtěl, aby se toho Leyland dozvěděl víc, tak by mu toho také víc pověděl.

„Evo, ať Spider vyleze nahoru a dá na to tady pozor,“ řekl. „Jdu na přistávací plochu pro vrtulníky.“

„Hned to bude,“ řekla Eva, když Spiderovi předala příkaz. „Tak co se děje?“

„Dostaneme návštěvu. Zpravodajci od námořnictva.“

„To vypadá na něco důležitého. Je to důležité?“

„Kdypak sem přišel někdo jiný než lidi od útvaru?“

„Za ty tři roky, co tu jsem, tak nikdo.“

‚A ani za těch šest, co tu jsem já,“ odtušil Leyland. To již sestupoval po žebříku uvnitř věže.

„Teď vám moc nerozumím.“

„Sem takhle nepřijde nikdo, pokud nejde o něco důležitého.“

43 KAPITOLA

Cairns, Austrálie sobota, 18.22

Lowell Coffey si nebyl jistý, co je horší – plavit se na lodi, nebo letět ve vrtulníku. Na lodi to člověkem pohazovalo sem a tam, vrtulník zase divoce vibroval a ohlušoval. Ne že by nějaké srovnávání korvety s Bellem bylo k něčemu dobré. Pud, nutící buď bojovat, nebo utéct – ať tomu Jelbart s Herbertem říkají tak či tak –, Coffeyho vyzýval, aby utekl. Jediným důvodem, proč nad tím rozdílem dumal, byla prozatím snaha nezabývat se v úvahách tím, jak špatně se cítí. Ke konci pětačtyřicetiminutového letu se mu tyto původně vyhýbavé úvahy již jevily jako nezbytnost.

To, co s člověkem dělaly jak loď, tak vrtulník, si navzájem v ničem nezadalo, Coffey však nakonec dospěl k závěru, že vrtulník je přece jen horší. Na korvetě mohl aspoň přecházet z místa na místo. Tady seděl na lavici jen s tenkým čalouněním, určené pro dva, vražený mezi Lohovou a Boba Herberta. Pilot a Jelbart seděli před nimi, Herbertův vozík byl v malém nákladovém prostoru za zadním sedadlem.

Herbert přispěl k této akci plánem shromáždit informace o Jervisu Darlingovi.

Během první poloviny letu byl tento plán v popředí Coffeyho úvah. Za prvé nebyl přesvědčený o tom, že to je nápad, který někam povede. Byl to však nápad jediný, a tím se stával nepominutelným. Za druhé nebyl přesvědčený o tom, že je v rámci zákona. Ale nejdou přece k soudu. Zatím ještě ne. Jak se vyjádřil Jelbart, cílem jejich akce je nalézt ztracený jaderný materiál. Přišít Darlingovi podíl na jeho ztrátě – to se může udělat později.

Coffey také neměl žádnou radost z toho, že se do operace musí zapojit někdo další. Nepochyboval o tom, že členové hasičského útvaru jsou stejně stateční jako kterýkoli voják, který si kdy přehodil přes rameno pušku. Jelbart však přiznal, že místní lidé jsou vůči Jervisu Darlingovi zarytě loajální. Magnát poskytuje štědré dary místním sportovním organizacím, ochráncům přírody, městským a charitativním organizacím. Jelikož důvody pro provedení této operace jsou tajné, hasiči nemusí být ochotni pomáhat při špehování svého dobrodince. A oni zase si nemohou dovolit použít běžné kanály, tím by se jen ztrácel čas a hrozil by únik informací. Tohle se musí provést taktním přesvědčováním. Bob Herbert dovede být přesvědčivý, takt však do jeho repertoáru nepatří. Jelbart je místní rodák, ale i on jde na věc dost rázně. Monica Lohová je Asijka, a hlavně –je to žena, a ti Australané, kteří nežijí ve městech, jsou rozverní misogynové a od přírody nedůvěřiví vůči všem cizím lidem. Zvlášť však jsou obezřelí vůči tomu, čemu mnozí říkají „asijské pronikání“. V dobách, kdy lidé nebyli tak choulostiví na politické výroky, se tomu říkalo „žluté nebezpečí“. Coffeyho liberální duše tohle označení nenáviděla. Před druhou světovou válkou a během ní se v západním světě používalo hlavně pro Japonce. Probudilo se k životu znovu, když se Čína přiklonila ke komunismu, a jeho obliba stoupla v dobách konfliktu v Koreji a ve Vietnamu. U Australanů obavy vyplývaly ani ne tak z hrozby vojenského střetu, jako spíš z možného poklesu hospodářské prosperity a z velmi reálné ztráty pracovních míst, zabíraných lidmi ze všech asijských zemí ležících při Tichém oceánu. Ve většině asijských zemí neexistovaly takové příplatky ke mzdě, jaké dostávali australští dělníci. Firma mohla najmout dvacet tchajwanských námořníků nebo továrních dělníků za plat tří Australanů. Mnozí z takovýchto dělníků doma těžce pracovali a každý rok přicházely do Austrálie stovky nelegálních přistěhovalců, pronikajících přes dvanáct a půl tisíce kilometrů jejího pobřeží. Pracovali v průmyslových závodech, jako rybáři a v potravinářském průmyslu. Většinu vydělaných peněz posílali domů, čímž se nepříznivý dopad na místní ekonomiku zdvojnásoboval. A mělo to výrazný dopad i na dvacet milionů obyvatel země.

Jedinými diplomaty v týmu byli Coffey a Ellsworth. Ellsworth s nimi nebyl, bude obstarávat styk s dalšími zpravodajskými službami, takže tohle břemeno spadne na Coffeyho – člověka, jehož mysl je otřesená stejně jako všechno ostatní v něm.

Vrtulník se přenesl přes horský hřeben a sestupoval na bílou přistávací plochu na vrcholu kopce. Když dosedl, Coffey se přiklonil k názoru, že vrtulník je přece jen lepší než korveta. Let byl o pořádný kus kratší než plavba. Vrtulník dosedl velmi jemně. Pilot vypnul motor a Jelbart vyskočil ven. Po hliněném chodníčku k nim přicházel jakýsi člověk. Asi čtyři sta metrů za ním se tyčila pozorovatelna. Zatímco pilot vyndaval Herbertův vozík, Lohová a Coffey se připojili k Jelbartovi. Singapurka po celou cestu sem mlčela a zachovávala neutrální výraz. Možná byla nesvá z toho, že je v Austrálii. Anebo se plně soustředila na jejich operaci. Nebo to bylo obojí. Coffey ovšem mohl mít tento dojem také proto, že celý život strávil mezi politiky a právníky, a tudíž nepřivykl lidem, kteří skutečně mlčí, když nemají co říci.

Čekal u vrtulníku, dokud se Herbert neusadil ve vozíku. Šéf zpravodajců byl neuvěřitelně pohyblivý i bez vozíku; na pažích se mu rýsovaly uzly svalů. S pozoruhodnou lehkostí se dokázal dostat přes uličku mezi sedadly v letadle nebo se vyhoupnout na stůl a obořit se na toho, kdo byl na opačné straně. Coffeymu ty paže připomínaly plazivé kořeny východoindického stromu banyan. Herbertovy silné prsty by snad dokázaly udělat díru i do betonu. Bez pomoci se zhoupl ze dveří vrtulníku na vozík. Pohled na něj byl inspirující.

Velitel hasičů působil naprosto jinak, než jak si ho Coffey vykreslil. Očekával, že Paul Leyland bude něco jako robustní, uhlazený chlap, oblečený jako ze žurnálu. Kovboj z nějakého zapadákova, ověšený cingrlátky. To Leyland nebyl.

Paul Leyland nepůsobil příliš jako člověk, který by mohl být uveden do společnosti. Olivově zelenou uniformu měl pomačkanou, se skvrnami od potu na límci, v podpaží a pod koleny, jeho pleť byla zarudlá jako při vyrážce, nikoli do bronzova opálená. Zdálo se, že na botě má přilepené chomáčky srsti. Do sto osmdesáti centimetrů mu dost chybělo. Dokonce ani neměl čepici se štítkem, holou hlavu měl nepokrytou a zpocenou.

„Řekl bych, že s tímhle chlápkem se dá dobře spolupracovat,“ pronesl Herbert ke Coffeymu.

„Co vás k tomu názoru vede?“ zeptal se Coffey.

„Dvě věci: za prvé, když důstojnici Lohové podával ruku, usmál se.“

„No a? Třeba se mu akorát líbí dámy,“ opáčil Coffey.

„Přesně tak. Nemá snubní prsten a většinu dne tráví na té své rozhledně, jak v nějaké boudě na stromě. Lohová pro něj bude povzbudivým a přínosným prvkem.“

„To je docela odvážná spekulativní úvaha,“ poznamenal Coffey. Jelbart říkal, že s Leylandem tady nějaká žena pracuje.“

Jo. To jen potvrzuje, co říkám.“

„A čím?“

„Je v tomhle družstvu jediná. On musel schválit, že tu bude. Má rád, když je poblíž žena, a hlavně mu nezáleží na tom, jestli je to cizinka. A to je moje ‚za druhé‘. Ukazuje, že jeho mysl je otevřená a nezávislá.“

„Tak s tím se tedy neztotožňuji,“ prohlásil Coffey.

„Památná večeře v dobové restauraci Georgetown 1789 potvrzuje, že mám pravdu,“ opáčil Herbert.

„To se u vás všechno musí točit zrovna kolem války?“

„Kolem války ne. Říkejme tomu chlapská hádka. Tak co – hrajete s námi, nebo proti?“

„S vámi.“

Přistávací plochu nechali za sebou. Pokračovali dál vlhkou travou a připojili se k ostatním. Skupinu jasně osvětlovaly reflektory na přistávací ploše. Jelbart je oba představil.

„Vy nejspíš budete ten člověk zvenčí, který tým vede,“ řekl Leyland, když potřásal Herbertovi rukou.

Coffey si všiml, že se Leyland neusmál. Zato Herbert ano – koutkem úst na Coffeyho.

„Je to spíš tak, že důstojnice Lohová a já budeme pracovat společně,“ sdělil veliteli hasičů Herbert.

Jelbart i Lohová na šéfa zpravodajců pohlédli. Výraz Lohové nic nevyjadřoval, Jelbart se zatvářil překvapeně, avšak mlčel.

„Rozumím,“ řekl Leyland. „Takže kdo z vás mi poví, co přesně ta práce má obnášet? A mohli byste to udělat ve srubu?“ Ukázal k malému stavení u paty věže. „Za pár minut bude tady venku pěkná zima. Tam si můžeme promluvit ve větším pohodlí.“

„Trochu nás tlačí čas,“ odtušil Herbert. „Víc než pár minut stejně venku nebudeme.“

„No fajn. Tak oč teda jde?“

„Za prvé o diskrétnost. Nic z toho, o čem budeme mluvit, se nesmí dostat ven.“

„Tajemství dokážu udržet,“ poznamenal Leyland. „Jen mi povězte jedno: je to, co chcete, v mezích zákona?“

„Teoreticky ano, a v praxi taky, když všechno proběhne tak, jak doufám,“ odpověděl Herbert.

Leyland na něj vrhl zvláštní pohled. „To vypadá, jako když zápalce říkáte ‚bezpečnostní‘, ovšem dokud jí neškrtnete.“

„Pane Leylande, já jsem právník,“ zasáhl Coffey. „Situace se dá přirovnat k tomu, že vyrazíte dveře domu, který hoří. Technicky vzato vnikáte nedovoleně. Ale podle každého jiného měřítka je to správné jednání.“

„To je blábol, přesně jako od právníka,“ odtušil Leyland. „Takže odpověď je ‚ne‘?“

„Odpověď je, že vyšetřujeme záležitost týkající se národní bezpečnosti,“ řekl Jelbart.

„Mezinárodní bezpečnosti,“ dodala Lohová.

„Správně,“ potvrdil Jelbart. Jestli chcete, můžeme se tady hrabat v jemnostech etiky v protikladu k zákonu. Anebo se můžeme pokusit zachránit pár milionů životů. Tak co z toho to bude?“

Leyland se na skupinu zadíval. „Já tu jsem proto, abych zachraňoval životy. Takže – povídejte, poslouchám.“

„Díky,“ řekl Jelbart.

„Veliteli, máte nějaký osobní nebo profesní vztah k Jervisu Darlingovi?“ začal Herbert.

„Dvakrát týdně spolu střílíme na asfaltové holuby.“

„Fantastické,“ poznamenal Coffey.

„To byl vtip,“ řekl Leyland. „Ne. Nemám žádný osobní ani profesní vztah k panu Darlingovi. Vlastně jediné, co jsem z něj kdy viděl, byl zadek jeho vrtulníku.“

„Co hašení požárů?“ pokračoval Herbert.

„Naše družstvo jeho sídlo ani pozemky nehlídá, pan Darling má svou vlastní ostrahu i protipožární službu.“

„Tak mi to řekli. Přesto doufám, že díra se někde najde. Potřebuju nějaký důvod, který by mi pomohl dostat se na jeho pozemky.“

„Důvod ke vstupu na jeho pozemky, nebo do domu?“ upřesňoval Leyland.

„Do domu.“

„Tím myslíte třeba jako požádat ho, abyste mohl použít trucovnu?“

Ze souvislosti Coffey vyrozuměl, že trucovna znamená toaleta.

„Ne, musí to být něco pádnějšího než tohle. Za předpokladu, že pan Darling bude v té době přítomen, potřebuju být uvnitř domu asi deset minut, zatímco on bude někde mimo. Našel byste nějaký zákonný důvod k tomu, abyste jeho dům zkontroloval, jestli třeba neporušuje nějaké zásady požární prevence?“

Jen kdyby tam hořelo,“ odtušil Leyland. „Máme ovšem cosi, čemu se říká oprávnění k vyšetřování. Máme dovoleno vyšetřovat příčiny požáru a postarat se, aby k němu podruhé nedošlo. Ale nechtějte po mně, abych požár založil. Už dva týdny nepršelo, mohl by se snadno rozšířit.“

„To bychom po vás nechtěli,“ poznamenal Jelbart.

Coffey sledoval Herbertův výraz, který se změnil z nadějeplného v naštvaný. Šéf zpravodajců si pravděpodobně myslel, že ví, jak na to.

„Zeptám se takhle: je nutné, abyste se setkal se samotným panem Darlingem?“ pokračoval Leyland.

„Ne. Jeho přítomnost není nutná,“ odpověděl Herbert.

„Třeba tam vůbec nebude,“ zdůraznil Jelbart.

„Tak potom mám něco, co by mohlo vyjít, ale aby to zbaštil, potřebovali bychom k tomu někoho, kdo dovede lhát, až se mu od huby práší, a navíc hodně přesvědčivě,“ prohlásil Leyland.

„Takoví by se mezi námi našli,“ odtušil Herbert. „Co máte na mysli?“

„To, že pan Darling bude radši jednat s námi než se skupinou, která by mu mohla opravdu způsobit škodu.“

„Kdo by to byl?“ zeptal se Jelbart.

„Pojďte se mnou,“ vyzval je Leyland. Vykročil k věži. „Ukážu vám, jak dostanete razítko do pasu.“

44 KAPITOLA

Washington, D.C. sobota, 7.31

Když Paul Hood dorazil, v operačním oddělení našel jen Matta Stolla. Hoodův příchod neznamenal nic neobvyklého. Byla sobota ráno.

Hood sem nyní o sobotách ráno chodil proto, že neměl, kam by chodil jinam. Nejnovější informace od Herberta nebo Coffeyho mohl dostat, ať se nacházel kdekoli. Jednou z věcí na jeho seznamu „co udělat“ bylo zavolat Daphne Connorsové, jestli má večer čas. Když sám sebe nepopožene, nikdo jiný to za něj neudělá.

Stoll přicházel o víkendech obvykle proto, aby psal nebo vyzkoušel software, ke kterému se nedostal přes týden. Pokud se ve městě nekonal nějaký sjezd techniků, počítačový génius se aktivně neúčastnil žádného společenského života. Neměl zájem stýkat se ani s ženami, které neměly společnou řeč s ním.

„Taková ženská nemusí něco vědět zrovna o infrastruktuře pro vývoj softwarových komponent při vysokém časovém rozlišení, ačkoliv to by bylo přímo boží,“ prohlásil kdysi. „Ale měla by aspoň vědět, kolik megabytů má její počítač a co to znamená. Když musím vysvětlovat tohle, pak sex nikdy za moc nestojí.“

Hoodovi nebylo jasné, pro koho sex za moc nestojí, ani proč. A byl rád, že není na seznamu těch, komu je třeba tohle upřesňovat.

Ukázalo se, že cherubínsky vyhlížející Stoll tu není proto, aby se vrtal v nějakém novém programu. Prý mu přišel hovor od Boba Herberta. Šéf zpravodajců s ním projednal cosi velmi specifického.

„Bob po mně chce, abych mu sestrojil Hoovera,“ řekl Stoll svým neveselým, monotónním hlasem. Pokud dal najevo vzrušení, projevovalo se rychlostí, jakou jeho prsty pracovaly na klávesnici. A Stoll teď psal hodně rychle.

„A to je…?“ zeptal se Hood. Hoover byla známá značka domácího spotřebiče. Náhle se ho zmocnila lítost s každou ženou, se kterou se Stoll kdy seznámil.

„Hoover je vysavač dat. Bob chce svůj počítač ve vozíku použít jako příjemce dat z vnějšího zdroje.“

„Myslíte tím, že my se napojíme na Boba a ten na něco jiného,“ řekl Hood. „Poslouží jako vodič, který nám umožní číst ‚něco jiného‘.“

„Sám bych to nevyjádřil líp,“ poznamenal Stoll.

„A na co se Bob chystá napojit?“

„No… volal mi krátce před tím, než mu naložili vozík do vrtulníku, takže se nijak moc nepouštěl do podrobností,“ vysvětloval Stoll. „Bob se očividně chystá dostat na pozemky Jervise Darlinga. Chce se napíchnout na jeho telefony.“

„Proč? Já myslel, že do záznamů o Darlingových telefonátech jsme se už nabourali.“

„Nabourali. Jenže jestli pro zabezpečené hovory používá své vlastní spojení, ve veřejných záznamech se neukážou. Když se ale Bob napojí přímo, dostane se k výchozím bodům těch hovorů, a tím i ke všem číslům v paměti jeho telefonu.“

„Co když není naprogramovaný tak, aby je ukládal?“

„Většina telefonů tu informaci někde uchovává,“ ujistil ho Stoll. „Opakovaná volba obyčejně uchovává deset až dvacet čísel. Udělat čip, který po určitém čase čísla ruší, stojí méně. Ze systému jsou spíš vytlačena, než že by se vymazávala. Většina lidí tohle neví.“

„Co příchozí hovory? Ty taky potřebujeme identifikovat.“

Jestli má Darlingův telefon program pro identifikaci volajícího, nebo jak tomu Australani říkají, ta čísla se ukládají taky. Když ne, budeme se muset spokojit s hovory, které jdou ven.“

„Řekl Bob, jak se chce na Darlingovu soukromou linku dostat?“

„Nepotřebuje se dostat na linku, ale do samotného telefonu. Nemůže se prostě jen napíchnout do vláknové optiky, to by se dostal až za scrambler. Data, která by tak získal, by byla k nepotřebě.“

„Rozumím. Takže –jak se Bob chce napíchnout na telefon?“

„To neřekl. Darling určitě má v kanceláři vícelinkový telefon. To by znamenalo, že má datový port. Bobovi stačí napojit svůj počítač na něj. Tím se dostaneme, kam potřebujeme.“

„Víc Bob dělat nemusí. Zavolám mu.“

„Prý telefon vypne, nechce, aby mu pípal, až bude uvnitř třeba právě s Darlingem. Lowell Bobovi řekl, že jediné právní riziko by bylo narušení soukromí – jestli to ovšem nějak pomůže. A Lowell si je taky hodně jistý, že Darling by se ohledně takového narušení držel zpátky. Důvody vyšetřování by prý vyšly najevo, a kdyby vešly ve známost, bylo by to pro Darlinga špatné, i kdyby byl nevinný.“

„Možné právní záležitosti mi starosti nedělají. Jestli Darling jede v pašování jaderného materiálu, je pravděpodobně spřažený s všelijakými prevíty. A ti si z právníků stejně asi těžkou hlavu nedělají.“

„Ani jim to nemám za zlé,“ poznamenal Stoll.

Hood se zamračil.

„Možná bychom mohli Lowellovi zavolat, ať se pokusí Boba zarazit,“ navrhl Stoll.

„Ne. Na potvrzení naší teorie potřebujeme fakta a tohle je podle všeho nejlepší způsob, jak se k nim dostat. Předpokládám, že Lowell tam spolu s nimi nejde.“

„Předpokládáte správně. Jen Bob, jeden hasič, jedna námořní důstojnice ze Singapuru a koala.“

„Koala? Zvíře?“

Jo. Zkuste mě prošacovat, jestli nepřijdete na to, o co v tom všem jde,“ řekl Stoll a usmál se. Právě dopsal svůj program. Je to jako osoby a obsazení v Čaroději ze země Oz. A oni v Oz jsou. Sranda, co?“

A sranda to byla, včetně toho velkého, chvástavého čaroděje, plivajícího oheň. Až na to, že tahle země Oz není snem.

Stoll program spustil. Prozkoušel jej na lince Operačního centra, aby měl jistotu, že dokonale funguje. Dostali všechna čísla, na která Lowell Coffey volal den před tím, než odcestoval. Hood odvrátil zrak a přikázal Stollovi, aby seznam z počítače vymazal.

„Vsadím se, že do dívčí šatny jste na střední škole určitě potají nenakukoval,“ poznamenal Stoll.

„No, to ne. Nevadí mi dělat špiona. Ale určitě by se mi nelíbilo být voyeurem.“

„Zajímavé. O tom rozdílu si budeme muset podiskutovat.“

„Ten rozdíl vám objasním dvěma slovy,“ odtušil Hood a poplácal Stolla dlaní po baculatém rameni. „Národní bezpečnost.“

„Voyeurský pud je branou ke zpravodajským informacím a zpravodajské informace jsou špionovou základní datovou jednotkou. Když nebudete nakukovat, jak můžete vědět, že zrovna Lowell nepracuje pro Číňany nebo pro nějakou teroristickou skupinu?“

„Má příliš silnou víru v zákonnost. Povězte mi – vy běžně kontrolujete nás všechny?“

„Kdepak. Nejsem voyeur. Na tamto jsem se ptal jen vás.“

Hood měl chuť si nafackovat. Měl být chytřejší a nenechat se vylákat na jednu z těchhle Stollových nechvalně známých projížděk. To jeho vozítko jezdí s člověkem pomalu po parku a přitom ho nikam nedoveze. Hood neměl čas na to, aby se věnoval tomuhle druhu diskuse.

Stoll mu řekl, že nebudou nic vědět dřív, než data začnou přicházet. Hood svého počítačového kouzelníka požádal, aby mu dal vědět hned, jak začnou, a potom odešel do své kanceláře. Takhle prázdné chodby ho vyváděly z míry. Jako kdyby mu předváděly jeho vlastní prázdný život. Možná že něco podobného zjistil i Herbert, když přišel o manželku. Člověk truchlí, ale nesedí na místě. Tu prázdnotu vyplní vším, čím to jen jde. I když to pro něj nutně nemusí být dobré.

Samozřejmě že existuje rozdíl mezi odpočinkem a neklidem, říkal si. Byl si jistý, že Bob si rizika rozvážil. A byl si jistý ještě něčím dalším: Herbert si podle všeho zatraceně libuje v tom, že tato rizika podstupuje. Hood jen doufal, že šéf zpravodajců si je vědom toho největšího nebezpečí.

Lehkovážnosti.

Klidné obydlí na mořském pobřeží není Bejrút zmítaný válkou nebo doupě skinheadů v Německu. V takovýchto prostředích byl Herbert zvyklý vést válku. Byly to nestabilní oblasti, kde instinkt udržoval mysl i tělo ve stavu vysoké pohotovosti.

Hood musel věřit, že jeho kolega ví, do čeho jde. A také doufal, že Herbert přijde ještě s něčím dalším. S něčím, co plány načrtnuté ve spěchu ne vždy umožňují.

Se strategií pro ústup.

45 KAPITOLA

Velký bariérový útes sobota, 22.03

Tělo ho bolelo.

Všude.

Petera Kannadayho bolelo i každé nadechnutí. Bolest byla tupá, horká, všudypřítomná. Pociťoval ji jeho duch právě tak jako tělo. Kapitán ležel na břiše na lůžku, schoulený a celý obolený, tváří ke stěně. Od chvíle, kdy ho sem Hawkeovi pacholci přinesli, občas upadl do spánku. Ústa a oči měl otevřené, kolem však byla tma. Neviděl nic, nemluvil, ani nepolykal. Žaludek se mu bouřil hladem, jazyk měl opuchlý a suchý. Jediná tekutina, kterou cítil v ústech, byla jeho vlastní krev.

Jednu chvíli se v noci nakrátko vytrhl ze spánku a šel se podívat, jestli jsou dveře zamčené. Nebyly. Zkontroloval, jestli tu ještě je jeho pistole. Nebyla. Mohl vyjít na palubu, zlomený a ponížený, avšak neozbrojený. Mohl by snad vysílačkou zavolat Jervisu Darlingovi, protože je vlastně volný a stále ještě kapitán. Ale co by řekl? Že přišel o veškerou autoritu, že se z něj stala pouhá figurka? Že si nedokázal vynutit a udržet autoritu, uhájit, co mu patří? Že nemá tušení, co dál očekávat nebo podniknout?

Zavřel ústa. I šíjové svaly ho bolely. Určitě si je namohl, jak se vzpouzel mužům, kteří ho drželi. Musí bolest překonat, musí přemýšlet. Bylo mu jasné, že ho Hawke nezabije, chce, aby Kannaday posloužil jako nárazník mezi ním a zákonem. Netušil však, co udělá Darling. Darling nejedná rád se slabochy. Kannadayho si tu nenechá déle, než bude nutné. Potom bude kapitán propuštěn, nebo, což je pravděpodobnější, zlikvidován. Darling není člověk, který dává rozhřešení.

Podle pomalu, líně se vzdouvajících vln usoudil, že se nacházejí blízko pobřeží. Hawke se bezpochyby již spojil se zálivem a podal hlášení a nyní se plaví podél Velké útesové bariéry. Kannaday má čas jednat, ale nemá jej moc.

Přinutil se k pohybu. Podsunul paže pod sebe s zvedal se. Pomalu. Paže se mu chvěly. Posadil se a zůstal zády opřený o stěnu po straně lůžka. Pevná opora mu dělala dobře. V hlavě cítil tepavou bolest, jak mu do ní jen ztěžka stoupala krev. Zavřel oči a zhluboka se nadechl. Byl to snad zázrak, ale nezdálo se, že má zlomená nějaká žebra. Ohnul prsty. Byly oteklé. Možná že někomu dal ránu pěstí. Nedokázal si vzpomenout. Poslední chvíle, kterou si vybavil jasně, byla ta, kdy utíkal dolů po schodech. Tato mžiková vzpomínka nyní zapůsobila tak bezprostředně, až měl dojem, že by se tam mohl vrátit. Provést všechno jinak.

Anebo by to i tak pořád vyšlo nastejno, uvědomil si. Na rozdíl od Hawkea se u Kannadayho dalo předvídat, co udělá. A navíc všechno to, co se událo, probíhalo podle neobvyklého schématu. Hawke neusiluje o totéž, o co usiluje on. Chce uchovat hierarchii takovou, jaká je, avšak s privilegii pro sebe. A vyhrál. To, že se ostatní z posádky nepřišli dolů podívat, co s kapitánem je, o něčem vypovídalo. Pokud snad přišel kuchař, Kannaday ho neslyšel, avšak pochyboval, že tu byl. Posádka buď dostala příkaz držet se stranou, nebo do věci nezasahovala ze strachu.

Kannadayho tělo začínalo přijímat bolest jako životní fakt. Kapitánovi připadalo, že si namohl všechny svaly paží, trupu a šíje, bolest jako kdyby je napínala a pronikala jimi do hloubky. Kannaday věděl, že čím víc se bude pohybovat, tím víc bude každý pohyb bolet. Ale neměl na vybranou. Musí se odtud dostat. Musí se nějakým způsobem ujmout svých povinností.

Čekal ještě několik minut, potom se pokusil znovu pohnout. Posunul se ke kraji lůžka a spustil chodidla na podlahu. Pomalu vstal. Nejvíc utrpělo jeho tělo od pasu výš, nohy vypadaly v pořádku. Udělal několik šouravých kroků ke dveřím. Hlava jako kdyby se mu přitom kamsi vznášela, ten pocit však po několika vteřinách ustal. Necítil se nijak dobře, ale nohy stály pevně, takže měl aspoň nějakou oporu. Neměl však něco důležitějšího.

Nějaký plán.

Došel ke dveřím, otočil se a opřel se o ně zády. Stál ve tmě a rozmýšlel další kroky, které udělá jak doslova, tak obrazně. Přitom si uvědomil jednu věc: události, které ho sem dostaly, by se nakonec mohly obrátit v jeho prospěch. Do této chvíle dvakrát udělal stejnou chybu – zachoval se tak, jak Hawke očekával.

Pravděpodobně bude očekávat, že Kannaday se tak zachová znovu. Zvlášť po výprasku, který dostal.

Vrátil se k lůžku. Posadil se. Pokoušel se neuvažovat stejným způsobem jako obyčejně, nyní jako kdyby probíral seznam věcí, než opustí přístav.

Ponořil se do úvah o všech scénářích, které by Hawkea překvapily. A také Darlinga. Hlavou mu proběhlo všechno možné, od představy, že zapálí Hosannah, až po nápad, že se zmocní člunu a vytratí se do tmy, ležící nad mořem.

Jak daleko jsi ochoten jít? ptal se v duchu.

Důležitější než toto vše bylo, že si potřeboval ujasnit, co přesně chce.

Dělal práci, na kterou dobrovolně přistoupil. Posádka se dostala do nesnází kvůli sampanu, který jachtu přepadl. Ty nesnáze nebyly nijak dramatické, avšak na Darlingovu pověst, pověst člověka absolutně spolehlivého, padl stín. Darling tenhle úder unese, šlechta ví, jak mluvit se šlechtou. Mahathiru bin Dahmanovi všechno vysvětlí, vinu svalí na nevolníky. Také však bude chtít, aby hlavní zlotřilec zaplatil. Darling věděl přesně, jak Hawke bude reagovat na výhrůžku nebo na výzvu k boji, a kapitána poslal zpátky na loď proto, aby ho vystavil ponížení.

Kannaday si připomněl, že nestojí o to, aby si u Darlinga vydobyl zpět uznání. Chce uškodit Hawkeovi, a také Darlingovi. Otázkou bylo, jak to provést, aby přitom neuškodil sobě.

A je tu vůbec nějaká taková otázka?

V tom tvém uvažování je někde nějaká chyba, vytkl sám sobě. Už samotná ta otázka ho dělala zranitelným. Připravovala ho o výhodu překvapení.

Samotná ta otázka již v sobě nesla odpověď.

46 KAPITOLA

Cairns, Austrálie sobota, 22.04

V Austrálii lidé jednají odlišně od jiných.

Bob Herbert očekával, že v Darlingově sídle bude nejpozději do osmi večer.

Stačilo jen vzadu nalíčit past, přejít dopředu a zaklepat na dveře. Leyland a Jelbart však nebyli tak impulzivní, trvali na tom, že nad pozemkem o rozloze pěti set akrů několikrát přeletí vrtulníkem a brýlemi pro noční vidění prozkoumají terén. Chtěli vědět, kde mají svá postavení stráže a kde jsou místa, která mohou posloužit k ústupu. Pozemek byl důkladně ohrazený, aby se dovnitř nedostali zajíci a vysoká zvěř. Objevili však dvě místa, kam bylo možné uložit návnadu. Ostraha o těch místech samozřejmě ví a pravděpodobně vyrazí přímo tam. Jelbart si potřeboval ověřit, jak dlouho jí potrvá, než v golfových vozících dojede tam a zase zpátky. Normálně by Herbert důkladnost Australanů obdivoval. Ale potenciální jaderní teroristé jsou na útěku a on je potřebuje chytit. Tak se vyjádřil, když podruhé přelétali pomalu nad pozemky. Jervisu Darlingovi nebo veliteli ostrahy tento přelet vysvětlí, až přijdou dovnitř.

„Jestli se na ten náš fígl přijde, tak nechytíme nikoho,“ upozornil Jelbart důrazně ostatní. „Budou naopak vyšetřovat nás.“

Lohová seděla vzadu mezi Coffeym a Herbertem. „Nechce se mi věřit, že by vás vaše vláda hnala k zodpovědnosti. Sledujeme přece stopu, kterou oprávněně považujeme za podezřelou, a jde o naléhavý případ,“ ozvala se.

„Vláda by nás nechala na pokoji, kdybychom tu stopu sledovali oprávněným způsobem,“ opáčil Jelbart. „A to neděláme. Narušujeme soukromí občana. O takových záležitostech zákon hovoří velmi jasně.“

„Jo, ‚velmi jasně‘, a člověka akorát zdržuje jak zácpa,“ poznamenal Herbert. „Nezapomeňte mi připomenout, abych každýmu chlápkovi, co se chystá šoupnout někam do města jaderný materiál a otrávit vodu, nejdřív ze všeho citoval zákon.“

„Nemáme jistotu, že tady jde o stejný případ,“ odporoval Coffey.

„Máme ji dost velkou na to, abych měl chuť nakopat Darlinga do zadku. Však on by už všechno pěkně rychle vyklopil,“ prohlásil Herbert.

„A pak co? Když se staneme tím, co z nás tohle udělá, celá civilizace půjde k čertu,“ namítl Jelbart.

„Když se tím nestaneme, čert si pro civilizaci přijde sám,“ odsekl Herbert. „Neberte si to osobně, Jelbarte, ale mně se fakt dělá špatně z toho, jak vaši představitelé jen reagujou, namísto toho, aby něco udělali preventivně. Copak si jenom já uvědomuju, že už není dvacáté století?“

„Co tím myslíte?“ zeptal se Coffey.

„Za posledních zhruba čtyřicet let si západní svět vypěstoval vůči vrahům a teroristům uhozený způsob myšlení – mazat se s nima. A to nás zničí,“ odpověděl Herbert.

„Tady nejde o nějaké mazání se s vrahy, jde o hlas jednotlivců a o důstojnost,“ opáčil právník. „A do protokolu – to, o čem mluvíte, vyšlo od nás. Od Ameriky. Po tom, co se demonstrace proti válce ve Vietnamu a různá hnutí za občanská práva ukázaly jako účinné. Od té doby, kdy se od policie vyžaduje, aby zločincům sdělila jejich práva. Teď každý chce mít svůj díl humanity. A já si nemyslím, že to je chyba.“

„To mohlo fungovat v šedesátých a sedmdesátých letech, ale teď si tenhle přepych nemůžeme dovolit. Nepřestaneme jíst tuňáky jen proto, že v síti uvázne taky pár delfínů,“ opáčil Herbert.

„Co s tím má tohleto společného?“ zeptal se Coffey.

„Opravdu; co tím naznačujete, pane Herberte?“ zajímal se Jelbart.

„Abychom to s lumpama vzali zostra.“ Herbert musel křičet, aby ho bylo přes hluk rotoru slyšet. Ale ten křik mu dělal dobře, protože měl zlost. „Občas možná drapnete někoho nevinného. Omluvíte se a odškodníte ho. Ale i přesto chráníte většinu lidstva.“

„Takže vy si myslíte, že bychom prostě měli jít na věci, aniž bychom dodržovali lidská práva?“ dotíral Coffey.

„Ne!“ zařval Herbert. „Může se se na to jít selektivně. Naznačuju, že pro naléhavé případy by mělo existovat výjimečné oprávnění, třeba pro okolnosti, jaké nastaly zde. Máme fanatické rasisty a radikální sociopaty, kteří se můžou dostat k jadernému palivu. Na středních školách máme masové vrahy. Když jsem byl kluk, mladiství delikventi nosili podomácku vyrobené pistole a vyskakovací nože. Občas je vytáhli a opravdu jen hodně občas je taky použili, obvykle proti jiným grázlům. A ti se obvykle posrali strachem. Teď máme kluky s kalašnikovy a vyhraněným postojem k ostatním. A takoví klidně někoho chladnokrevně zavraždí, pane Jelbarte. Pokoušíme se hrát fotbal – nebo jak tomu ksakru chcete říkat – proti mužstvu, co kašle na rozhodčí, fauluje, ignoruje postranní čáry, hrací čas i pravidla. A říkám vám, jestli takové hráče neodhalíme a nevyloučíme, zápas končí. A prohrajeme my.“

V kabině zavládlo dlouhé ticho. Po posledním přeletu se ozval Leyland.

„Vidím strom, který se nám může hodit,“ hlásil. Ještě jednou nad pozemkem přeletěl a strom jim ukázal.

„Možná bysme se na něm měli oběsit,“ utrousil Herbert. „A Darlingovi, nebo každému jinému, kdo v tom jede, ušetřit námahu.“

„Víte, pane Herberte, já to vidím stejně jako vy,“ prohlásil Leyland, když se vrtulník stočil zpátky. „Na každého táborníka nebo turistu koukám jako na možného žháře. To z nich ale ovšem žháře ještě nedělá. I když kouří, nebo s sebou mají sirky. Nemůžu na ně rovnou pustit proud vody. Tohle je cena, kterou platíme za svobodu. Ani když přistoupíme na to, o čem jste mluvil, nebudeme ještě v bezpečí. Nebude to opravdové bezpečí. Jenom té svobody budeme mít méně.“

„Jen když při tom půjdete do krajnosti,“ odtušil Herbert. „Podívejte, my tu už požár máme. Máme chlapa, který pořádal piknik na místě, kde teď hoří. A má sirky. Měli bychom mít možnost posadit si ho pěkně na židli a vyzpovídat, dřív než si stačí smrad z toho kouře smýt z rukou.“

„Zjevně se v tom do jisté míry shodujeme, jinak bychom teď a tady nedělali to, co děláme,“ poznamenal Jelbart.

„Ale vkrádáme se zadními vrátky. Já dávám přednost přímějšímu postupu,“ odtušil Herbert.

„Třeba to z něj vymlátit?“ zeptal se Coffey.

„Ne. Musíme se toho chlapa bez obalu zeptat, co se hergot děje,“ řekl Herbert. „A když jeho odpovědi nebudou souhlasit s fakty, co máme, tak do něj. Ptát se ho znova. A znova.“

„Právní i politické dopady by byly katastrofální,“ opáčil Coffey.

Jen když se v tomhle zde mýlíme.“

Coffey se nemínil vzdát. „A to je právě ono. Můžete mít pravdu, a stejně prohrajete. Taková přiznání by u soudu neprošla. Obhajoba případu neoprávněného zatčení, abych jmenoval jen jeden, by stát přišla na desítky milionů dolarů. A svého člověka byste stejně nedostal.“

„Potom by ho tedy potkala nehoda, jako jeho manželku,“ podotkla Lohová.

„Správně!“ odtušil Herbert. „Váš postoj se mi líbí. Je to cena za ochranu světa v jedenadvacátém století.“

Debata skončila, když Bell dosedl na zem. Leyland rozložil podrobnou mapu oblasti. Ukázal Jelbartovi silničku vedoucí k místu porostlému stromy, kde by mohli nalíčit past. Herbert poslouchal jen na půl ucha, zatímco Lohová vyndávala jeho vozík a pomáhala mu ven z vrtulníku. Z řečí vedených jen tak všeobecně a naprázdno se mu dělalo nanic. Za tu dobu, kdy křížem krážem přelétávali nad pozemkem, se radioaktivní materiál mohl dostat na místo, odkud už je na cestě k teroristům. Nebo do Washingtonu. Do Londýna. Do Sydney. Jak pitomě si asi budou připadat, jestli někdo už z toho materiálu a z pár tyčinek TNT vyrábí bombu, zatímco oni tady hledají nějaké okliky? Jak dokážou žít s vědomím, že deset tisíc lidí zemřelo na ozáření? Herbert vůbec nestál o to, aby ten pocit poznal. To radši bude riskovat hněv Jervise Darlinga.

Když se Leyland s Jelbartem dohodli na místě, kde provedou první část operace, velitel hasičů přivolal vyčouhlého mládence vyznačujícího se klátivou chůzí, kterému říkali Spider. Ten bude Jelbartovi pomáhat při vniknutí na pozemek. Potom se vrátí do svého postavení. Spider byl další člověk, jakého Herbert potřeboval.

V dobách, kdy Herbert působil u CIA, byly smyslem činnosti operace navazující na sebe plynule, bez nějakých mezipřestávek.

Bylo dlouho po desáté večer, když Herbert, Leyland a Lohová nasedli do hasičského automobilu Humvee a zamířili k přednímu vchodu Darlingovy rezidence. Lohová si od Evy vypůjčila civilní oděv. Byl jí trochu volný, ale svůj účel splní. Když trojice odjela, nasedli do džípu také Jelbart a Spider. Zamířili ke stromu, který si během přeletu vybrali. Ke stromu, který stál na veřejném pozemku, jehož větve však přesahovaly přes ohradu Darlingových pozemků.

Na ten strom posadí Maličkého Maluku, maskota Queenslandského severního venkovského hasičského útvaru, aby sehrál svou úlohu v klamné operaci.

47 KAPITOLA

Washington, D.C. sobota, 8.47

Hood ve své kanceláři čekal, až bude devět. Měl v úmyslu zavolat Daphne Connorsové domů. Zatímco čekal, pípl telefon. Doufal, že to je ona. Kdyby Daphne zavolala jemu, hodně by mu to usnadnilo život.

Nebyla to Daphne Connorsová. Byl to Lowell Coffey.

„Tak jsme právě vyslali dva týmy do hodně neobvyklé operace,“ řekl.

„Odkud voláte?“

„Z pozorovatelny Queenslandského severního venkovského hasičského útvaru. Máme v týmu nováčka.“

„Kohopak?“

„Koalu, která utrpěla popáleniny při požáru. Právě ji propašovávají zadními vrátky na Darlingovy pozemky. Velitel hasičů, Lohová a Bob pak půjdou k přednímu vchodu a pokusí se ji dostat zpátky.“

„Za koho se budou vydávat?“

„Za dobrovolníky z místní Záchranné a vzdělávací skupiny pro volně žijící zvířata. Z koaly udělají místního miláčka z plakátů. Vylíčí Darlingovi, jak by se v tisku špatně vyjímalo, kdyby se tomu maličkému uprchlíkovi něco přihodilo zrovna na jeho pozemku. Zatímco budou uvnitř, Bob se pokusí odtrhnout od ostatních a dostat se k Darlingovu telefonu.“

„Má nějakou šanci?“

„Víte, že proti Bobovi bych nikdy nesázel. Ale musím přiznat –dělá mi starosti. Je pěkně naštvaný.“

„Čím?“

„Pořádně se rozpálil kvůli Darlingovi, a vůbec celkové představě, že chlap, kterého máme na mušce, má být považován za nevinného, a to tak dlouho, dokud se neprokáže opak.“

„Moment,“ přerušil ho Hood. „Spojím nás ještě s Liz Gordonovou.“

„Paule, nemyslím, že je to tak závažné…“

„No, právě. Promluvíme si s někým, kdo si to bude myslet.“

Hood namačkal číslo Liz. Byla doma, a zřejmě ještě spala. Psychiatrička Operačního centra navštěvovala každý pátek večer některý bar. Zapřísahala se, že ne kvůli tomu, aby se dala s někým dohromady – dělá to v rámci výzkumu a shromažďování materiálu pro knihu na téma dynamika flirtování. Možná to byla pravda, ale když se ohlásila, v jejím hlase docela určitě doznívala kocovina. Jakmile však slyšela Paula Hooda, rychle se vzpamatovala. Seznámil ji s posledním vývojem situace a opět přepojil zpátky na Coffeyho.

„Lowelle, Liz je na lince,“ sdělil mu.

„Dobré ráno,“ pozdravila omámeně.

„Tady spíš dobrý pozdní večer,“ řekl Coffey. „Nebo… dobré ráno.“

„Nojo, správně. Lowelle, Bob vám připadal nevyrovnaný, netrpělivý?“ zeptala se.

„Vypadal, že má všeho tak akorát dost. Byl krajně znechucený situací, před kterou stojíme.“

„Hodně se do vás navážel?“

„Prosím?“

„Urážel vás, kritizoval, napadal vás? Abych byla upřímná, Lowelle – vy mu to teď oplácíte?“

„Kdepak! I kdyby to udělal, umím být objektivní, věřte mi.“

„Nejsem tu na to, abych vám něco věřila. Projevoval se nějak fyzicky? Mlátil do něčeho, pořád si s něčím na tom svém vozíku pohrával?“

„Seděl ve vrtulníku vzadu, moc jsem na něj neviděl.“

„Paule, z těch trosek v Bejrútu ho tenkrát přepravovali letecky?“

„Myslím, že ano.“

„Tady by mohlo jít o podvědomé motorické vzpomínky, zvuk vrtulníku a vibrace, a to vše v něm vzbuzuje pocit nevyřešeného pocitu nepřátelství,“ pokračovala Liz. „Shrňme si to, Lowelle. Máte dojem, že Bob je nebezpečný?“

„To by asi byl trochu silný výraz. Od chlapa v jeho postavení spíš čekáte, že bude agresivní.“

„Takže odpověď je ‚není‘.“

„To zase ne, když mluvil, znělo to téměř krvežíznivě. Ne docela, ale nemělo to k tomu daleko.“

„Ale násilnicky se neprojevoval.“

Coffey potvrdil, že nikoli.

„Paule, existují nějaké zmínky o tom, že by během své poslední operace v terénu své chování nějak přehnal? Myslím, že tenkrát v Německu ano.“

„To bylo ovšem Německo, a… Ne, nic takového tu jinak nebylo,“ odpověděl Hood.

„Tohle vypadá jako přenos, projekce hněvu nebo frustrace z nějakého vlastního přání z původního objektu na jiný, příhodnější. Možná přenos spuštěný právě tím vrtulníkem, možná opožděným posttraumatickým stresem, to vše navíc spojitě působící s Bobovým pocitem frustrace ze systému a možná trochu i s přechodem přes několik časových pásem. Bez pohovoru s ním je těžké zjistit přesné příčiny jeho chování i to, z čeho pramení. Ale nepřipadá mi, že by z jeho strany hrozil nějaký další výpad proti vám. Lidé, kteří prožijí pocit transference, se obvykle dostanou do nejvyššího stupně svého stavu hned, když se dostaví příznaky. Hledají, kde se vybít. Něco se v nich uvolní a oni prostě explodují.“

„Takže to nejhorší jsme už viděli,“ poznamenal Hood.

„Pravděpodobně ano. Pokud někdo nepřileje olej do ohně. Lowelle, může se to stát?“ dodala Liz.

„Podle toho, co jsem slyšel, je Jervis Darling kliďas,“ odpověděl Coffey.

„Co ti ostatní, se kterými Bob je?“

„Leyland je dost bezstarostný a Lohová mlčenlivá a vážná, skoro ve stavu jakési strnulosti.“

„To by mělo udržet Boba v rovnováze.“

„Takže se do toho můžeme klidně pustit,“ uzavřel Hood.

„V situaci kdy nic není nikdy zaručené, bych řekla, že ano. Nezdá se mi, že by v něm něco mělo propuknout plnou silou.“

„Ani když naši narazí na nějakou nepřekonatelnou překážku?“ zeptal se Hood.

„Bob sám sobě stanovil cíl – získat údaje z telefonu. Když se mu to nepodaří, bude se vztekat, ale díky svému výcviku se pravděpodobně dokáže držet zpátky. Přeskupí síly a začne znovu. Skutečné nebezpečí hrozí, kdyby ho Jervis Darling odhalil.“

„Coby špiona, ne coby nepravého pracovníka organizace pro ochranu zvířat,“ podotkl Hood.

„Správně. Totožnost, kterou přijal, mu nabízí způsob, jak své skutečné pocity uzavřít v sobě. Když o ni přijde, mohl by se změnit v osobnost takovou, jak ji popisuje Lowell. Je to součást mechanismu vyzývajícího k boji nebo k útěku, a k útěku Bob Herbert nemá sklony.“

To byla pravda. Hood na psychiatrii nikdy moc nedal, když si však odmyslel psychiatrický žargon, to, co Liz říkala, znělo rozumně.

Poděkoval a nechal Liz, ať jde zase spát. Potom Coffeymu sdělil, že souhlasí, aby v akci pokračovali. Ať už se jim Herbertovy inkviziční způsoby zamlouvají nebo ne, konečný závěr se nedá obejít. Mají tu stopu, po které je třeba jít, a musí zjistit, kdo ji zanechal, a proč.

Hood si povzdechl. Chuť zavolat Daphne ho opustila. Dokud nebude záležitost s Bobem uspokojivě vyřešena, nemohl potřebovat nic, co by ho rozptylovalo. Alespoň o tom sám sebe přesvědčoval.

48 KAPITOLA

Cairns, Austrálie sobota, 22.40

Monica Lohová přivykla nebezpečím, jimž čelila na moři. Byly to bouře, srážky plavidel, nebezpečné záchranné akce a dokonce miny, ukládané do moře povstalci z její země i ze zemí sousedních. Ke skutečným katastrofám docházelo zřídka a ona i členové její posádky byli bdělí a důvěřovali svým schopnostem.

Blížili se k masivní bráně Darlingovy rezidence. Její smysly byly napjaté a v pohotovosti, avšak současně prociťovala krajní stísněnost. Jde do akce, které námořnictvo Singapurské republiky říká pátrací akce spojená s odhalením. Neměla však všechny informace, jež potřebovala k tomu, aby se cítila jistá. Bude vystupovat jako hostující pracovnice organizace pro ochranu zvířat, a přišla sem ze Singapuru. A navíc si pro ni dosud nepřipravili nějakou příhodnou legendu. Rovněž neměla jasnou představu o tom, co vůbec má dělat, kromě toho, že jde s velitelem hasičů Leylandem hledat koalu. Leyland očekával, že koalu naleznou hodně blízko místa, kde ji Jelbart a Spider zanechali. Koala očividně vede dost lenivý život. Lohová také nevěděla, co může čekat od Jervise Darlinga nebo od toho špiona, Boba Herberta. Obdivovala Herbertovy nápady a odvahu, současně jí však připadal vznětlivý a netrpělivý. Všimne si toho Darling? Jestli ano, pak je jejich operace přinejmenším ohrožena, a možná dokonce ztroskotá. Lohová ani nepromyslela do důsledků, co všechno se může stát, kdyby se přišlo na to, kdo skutečně je. Oprávnění k této akci si neobstarala, protože ta by se svým charakterem zařadila mezi operace prováděné v oblasti přilehlé k pobřeží, a taková akce spadá do kompetence Obranného exekutivního velitelství. Dočasné přeřazení k velitelství by bývalo zabralo nějaký čas, i kdyby k tomu velící důstojník vůbec dal svolení. Ohledně operací na zemi bylo velitelství velmi zdrženlivé.

Leyland zastavil u brány a stáhl okénko. Rozhlížel se kolem po nějakém hlásiči, žádný však neviděl. Příčina vyšla brzy najevo: Darling nic takového nepotřeboval. Za jejich vozem zarazil džíp. Světlo jeho reflektorů zaplavovalo Leylandovo auto. Z džípu vystoupili dva muži, ozbrojení samopaly Uzi. Jeden z nich přistoupil k jejich vozidlu ze strany, kde seděl řidič. Posvítil na Leylanda baterkou. Druhý muž vůz pomalu obešel a zkontroloval střechu i spodek. Pravděpodobně pátral po výbušninách. „Co tu děláte?“ zeptal se strážný.

„Jsem kapitán Leyland z Queenslandského severního venkovského hasičského útvaru.“ Vytáhl z kapsičky košile kožené pouzdro a ukázal mu odznak. „Tohle jsou dobrovolní pracovníci Mezinárodní záchranné a vzdělávací skupiny pro ochranu volně žijících zvířat. Hledáme zraněnou koalu. Domníváme se, že jsme ji na vašem pozemku zpozorovali ze vzduchu.“

„To byl váš vrtulník, co tu lítal?“

„Ano. Omlouvám se, že jsme rušili. Ale je důležité, abychom to zvíře našli, a noc už dost pokročila.“

Strážný si posvítil baterkou na ostatní ve vozidle, pak od něj odstoupil a z opasku sňal vysílačku. Otočil se k nim zády a tiše hovořil do mikrofonu. Po krátké rozmluvě se vrátil k okénku. „Hlídač řekl, že ho půjde hledat. Můžete počkat tady, anebo –“

„To bohužel nejde,“ přerušil ho Leyland. „Podívejte, ta koala je nemocná, mohla by nakazit ostatní zvířata na pozemku. Například psy. Dcera pana Darlinga si s těmi zvířaty hraje.“

„Navrhujete, abychom poslali hlídku, ať to zvíře zastřelí?“ zeptal se strážný.

„Nic takového nenavrhuju!“ odsekl Leyland. Nechceme, aby ji někdo zastřelil. Potřebujeme ji ke studiu. Proto jsou se mnou tihle lidé. Je to velmi důležité.“

Strážný chvíli nad jeho slovy uvažoval. Znovu odstoupil a hovořil do vysílačky. Když skončil, sdělil Leylandovi, že Andrew Graham, osobní asistent pana Darlinga, jim přijde naproti k předním dveřím. Potom přistoupil k bráně, drážkou ve strojku protáhl kartu a brána se odsunula stranou. Leyland vjel dovnitř a po klikatící se příjezdové vozovce, dlážděné kočičími hlavami, pokračoval dál k průčelí rezidence.

Při pohledu z výšky velikost domu Moniku Lohovou nijak neudivovala, ani na ni nijak zvlášť nezapůsobila. Z paluby svého hlídkového člunu už viděla mnoho impozantních rezidencí na mořském břehu i na vrcholech pobřežních útesů. Tahle byla jen jedna další. Když však dojížděli ke vchodu, po jehož obou stranách se tyčily sloupy, připadala si, jako kdyby se ocitla v blízkosti něčeho až nepřirozeně strnulého, nepatřičného do dnešní doby. Lodě i letouny přehnaných rozměrů pro ni nebyly nic neobvyklého, ty se však pohybovaly. Uvnitř i kolem pracovali lidé a dodávali jim nádech života. Zde nic takového nebylo. I člověk, který jim přišel naproti, působil podivně bezživotně. Měl na sobě tmavošedý svetr a černé volné kalhoty, jeho pohyby byly prkenné, podivně obezřelé. Objeví-li se takhle pozdě v noci nezvaní hosté, rozumí se samo sebou, že člověk je obezřelý, to by se však mělo projevit spíš nerudností, neochotou. Na tomhle člověku však nic takového nebylo znát.

Lohová a Leyland již vystoupili z vozidla. Leyland vytáhl zezadu Herbertův vozík, rozložil jej a zůstal stát vedle Lohové. Šéf zpravodajců se vyhoupl na kožené sedadlo.

„Ta moje nemocná koala má v sobě víc života než tenhle mamlas,“ prohlásil Leyland, když se k nim ten muž blížil.

„Zrovna mě to napadlo taky,“ řekla Lohová.

„Pozorujou ho,“ pronesl tiše Herbert.

„Kdo?“ zeptal se Leyland.

„To nevím.“ Herbert vjel mezi ně a pokývl nahoru na jeden ze sloupů. „Jak jde, pořád na něj míří malá bezpečnostní kamera.“

„Nechce se mi věřit, že by to dělal sám velký šéf,“ zašeptal v odpověď Leyland.

„Mně jo, pokud něco skrývá,“ odtušil Herbert. Muž již byl blízko a trojice ztichla. V jasném bílém světle reflektorů, umístěných po dvou na obou koncích průčelí, ho viděli zřetelně. Byl dost vysoký, s kulatým obličejem a tmavou pletí. Tichým hlasem a s přepečlivou výslovností se představil jako Andrew Graham. Řekl, že je dovede dozadu. Při pohledu na Herberta se zatvářil nešťastně.

„Ve vší úctě, pane, musím vás upozornit, že tam vzadu je jen tráva,“ sdělil mu. „Mohlo by se vám tudy špatně jet. Počkal byste laskavě uvnitř?“

Herbert pohlédl na Lohovou. „Co myslíte? Poradíte si s Maličkým Malukou beze mě?“

„V Bandungu jsem zvládla osiřelého komodského draka,“ odtušila. „Myslím, že to svedu.“

Herbert se usmál. „Když budete potřebovat pomoc, cinkněte mi.“ Lohová jeho slova opakovala, doprovodila je však výmluvným pohledem.

Andrew zavolal mobilem hlídače. Za pár vteřin dorazil v golfovém vozíku zavalitý mladík. Zatímco s Lohovou a Leylandem odjížděl kolem rohu rezidence, Andrew pomohl Herbertovi nahoru po krátkém schodišti dovnitř.

Lohová, námořní důstojnice, již měla za sebou nemálo let služby. Nejjistější si byla na moři, a co bylo možná důležitější, takovou jistotu cítila tehdy, když patřila k nějaké jednotce.

Když nyní hlavní hráč zmizel v domě, a sám, její tísnivý pocit nesmírně zesílil.

49 KAPITOLA

Cairns, Austrálie sobota, 23.12

Když Herbert vjel do dlouhé, mramorem bohatě obložené haly, nejdřív ze všeho se rozhlížel kolem a pátral po bezpečnostních zařízeních. V rozích byly detektory pohybu, vedle dveří malé kódovací klávesnice. Zjevně nezapnuté. Kamery neviděl, zřejmě byly pouze venku. To bylo dobré. Když ho nechají o samotě, může se přemísťovat, aniž by byl sledován. Jakmile vjeli dovnitř, Andrew vozík pustil, nataženou paží ukázal k obývacímu pokoji a oba se tím směrem vydali. Herbert si připadal, jako kdyby vstupoval do nějakého muzea. Panovalo tu absolutní ticho, až na vrzání kol vozíku a tajemníkových bot. Přes rozlehlou místnost bylo sotva vidět na velké obrazy a sochy vpředu. Herbert jen stěží rozeznával ostatní tlumeně osvětlené pokoje v pozadí.

„Mohu vám přinést něco k pití? Perlivou vodu, nebo něco silnějšího?“ zeptal se Andrew.

„Díky, ne.“

„Takže něco k zakousnutí?“

„Nic, děkuju. Ale říkal jsem si, jestli bych vás mohl s něčím obtěžovat… Máte tu někde telefon? Rád bych poslal e-mail do své kanceláře ve Washingtonu. To hledání se táhne už od večera, a já jim potřebuju předat nějaké informace.“

„Ovšem,“ odpověděl Andrew. „To není problém.“

„Spojení půjde na můj osobní účet. Pana Darlinga nebude nic stát.“

„Prosím, vyřiďte si to třeba hned.“

„Jste velmi laskav.“

Z obývacího pokoje Andrew zamířil nalevo do studovny. Tam byly police plné knih a různé pomůcky – lupy, kartáče na šaty a počítačové diskety. Tajemník pokynul k velkému mahagonovému stolu. Mezi tucty krabic od bot, krabičkami s doutníky a plastovými taškami byl zastrčený telefon.

„Pan Darling jej používá pro svůj notebook,“ řekl Andrew. „Můžete se napojit na datový port vzadu.“

„Moc vám děkuju.“

„Není zač.“

Herbert se rozhlédl kolem. „Připadá mi, že pan Darling dělá tak trochu vědeckou práci.“

„Studuje a sbírá fosilie.“

„Úchvatné. Taky se mi zdálo, že jsem viděl, jak se otvírá kopule observatoře,“ pokračoval Herbert.

„To je možné,“ odtušil Andrew.

„Pan Darling pozoruje i hvězdy?“

„Pan Darling má mnoho zájmů,“ odpověděl Andrew již cestou ke dveřím.

To, že tu Darling má observatoř, šéf zpravodajců již věděl z jeho spisu, chtěl jen zjistit, jak bude Andrew vstřícný a sdílný. Závěr zněl, že nijak moc.

„No, tak za mě panu Darlingovi poděkujte,“ řekl.

„Vyřídím,“ řekl Andrew a vyšel ven. Dveře nezavřel.

Herbert zapnul svůj počítač a popojel ke stolu. Byl zády obrácen ke dveřím. Zvedl opěrku po straně vozíku a rozvinul svitek tenkého kabelu, uložený uvnitř. Kabel připojil vzadu ke svému počítači a do datového portu Darlingova telefonu. Když tu ten magnát provozuje svého vědeckého koníčka, byla naděje, že odtud volá i obchodně.

Když byl dvoumetrový kabel zapojený, Herbert navolil číslo, které měl od Matta Stolla. Přes malou tenkou anténu v horním pravém rohu opěradla dostal rychle spojení. Anténa byla napojená na zesilovač vzadu ve vozíku. Na rozdíl od běžných mobilních telefonů dokázala zpracovat vysokorychlostní vysílání. Herbert přihlížel, jak jeho počítač začíná prohledávat Darlingův adresář.

„Tohle je teda mašinka,“ ozvalo se za ním.

Hlas byl silný, zvučný, se slabým australským přízvukem. Herbert ani nemusel na toho člověka vidět, aby věděl, kdo to je. Usmál se.

Je to docela obyčejný notebook Dell,“ řekl.

Darling se usmál. „Nemluvím o počítači.“

Já vím,“ odtušil Herbert. „Dobrý večer, pane Darlingu.“

„Dobrý večer.“ Darling svižně vykročil k Herbertovi. Měl na sobě šedý sportovní komplet s nápisem Cairns Yacht Club přes prsa. Oči upíral na vozík. „Očividně dělaný na zakázku.“

„Ano. Zkonstruovaný mnou a zhotovený stejnými lidmi, kteří dělali invalidní vozík i pro FDR.“

Potřásli si rukama. ‚A vy jste…?“

„R. Clayton Herbert,“ odpověděl s úsměvem Herbert. Uvnitř ho však svíraly obavy. A také dostal na sebe zlost. Neměl v úmyslu sdělit své celé jméno, pokud nebude muset, Darling by mohl odhalit, pro koho pracuje. Také však nechtěl, aby ho Lohová nebo Leyland náhodou oslovili Bobe, kdyby předtím Darlingovi udal jiné jméno. Měl je oba předem upozornit. Byl to jeden z oněch detailů, na které člověk občas zapomene, když pracuje s někým jiným než s vlastními lidmi.

„Andrew říkal, že chcete poslat nějakou elektronickou poštu,“ pokračoval Darling. „Nebudu vás zdržovat.“

„To může počkat,“ ujišťoval ho Herbert.

Zatímco hovořili, počítač ještě ukládal data. Stoll Herbertovi řekl, že jakmile program soubor s adresářem najde, sebere ta čísla v několika málo vteřinách, nejprve se však musí dostat přes telefonní software, který může být uložený před adresářem. Rychlovolby, programy hlasové pošty, přesměrování hovorů. Prohledávání může trvat od několika málo vteřin až po několik minut. Stoll mu také řekl, že až počítač najde, co hledá, dvakrát cinkne. Herbert ten zvuk Darlingovi vysvětlí jako jakousi upomínku.

„V tom případě bych si rád poslechl něco o vaší práci se zvířaty žijícími ve volné přírodě,“ řekl Darling. „Předpokládám, že jste dobrovolník?“

„Ano. Vlastně jsem tu na dovolené. K tomuhle pátrání mě přizvala moje přítelkyně Monica. Pracuje pro Mezinárodní záchrannou a vzdělávací skupinu pro ochranu volně žijících zvířat; je ze Singapuru.“

„Aha. A vy jste Američan, nemýlím-li se.“

„Rodák z Mississippi. Teď ale žiju poblíž Washingtonu, D.C.“

„Státní zaměstnanec? V jakém oboru?“

„Ochrana osob.“

„Úchvatný obor. Co říkáte zabezpečení, které máme tady?“

„Podle té trošky, co jsem viděl, je působivé. Máte tu hlídky, venku sledovací zařízení, uvnitř detektory pohybu. To by šlo překonat jen těžko.“

„Musím to zaklepat na dřevo, ale ještě nikdo to neudělal.“ Darling se maličko nahnul dopředu a stočil zrak na Herbertův vozík. „Vidím, že pro ochranu osob a pro osobní pohodlí máte všechno, co potřebujete. Váš vozík má mobilní telefon, počítač, zjevně spojení přes družici, řízení vozíku přes joystick, a dokonce omezovač rychlosti, jestli dobře čtu údaje na základně joysticku.“

„Ano,“ usmál se Herbert. „Na volném chodníku dělám osm kilometrů v hodině. Když jedu maraton, tuhle funkci vypnu.“

„Opravdu?“ zasmál se Darling.

„Opravdu.“ Konverzace, při které si musel takhle pustě vymýšlet, Herberta ubíjela. Modlil se, aby Darlinga někdo zavolal telefonem, nebo něco podobného.

„Úchvatné. Člověk by si myslel, že už těch osm kilometrů v hodině každého vyděsí.“

„Tady nejde ani tak o rychlost, jako spíš o představu, že vám něco pomáhá. Maraton má být zkouškou fyzické vytrvalosti.“

„Už jste nějaký vyhrál, pane Herberte?“

„Nikdy jsem neprohrál.“

Darling se pousmál. „To se mi líbí.“

Co je s tím cinknutím, hergot? říkal si Herbert.

Darling přešel dozadu za vozík. „Tady v opěradle máte spojení na frekvenční pásmo pod Ku-bandem.“

„Ano.“ Herbertovi se v hlavě rozezněly poplašné zvony. Tohle není dobré.

„Proč potřebujete při posílání elektronické pošty anténu?“

„Tu nepotřebuju.“

Darling se opět maličko nahnul, aby líp viděl na adaptér. „Ale světlo na adaptéru svítí.“

„Že svítí?“

„To nevíte?“

„Tak to musí být někdy z dřívějška, jak jsem byl na pozorovatelně. Ukládal jsem si data.“

„To určitě ne. Když jste přijel, nesvítilo.“

Bezpečnostní kamera tam venku, uvědomil si s úlekem Herbert. Darling jejich příchod sledoval.

„To jsem ho teda musel rozsvítit nějakou náhodou,“ řekl Herbert a opět se usmál. Sáhl dozadu za vozík a anténu odpojil. Srdce ho přitom bolelo. Zrušilo se spojení s Operačním centrem. Odpojil také kabel od Darlingova telefonu a vypnul počítač, čímž vymazal i Stollův program. Nezůstanou žádné důkazy, že někdy vůbec existoval.

Cinknutí se bohužel do té doby neozvalo. To znamenalo, že se žádná data neuložila. Celý tenhle podnik tak byl jen pitomá ztráta času. A co horšího – může jim uškodit, jestli Darling pojme podezření, že sem přišli kvůli něčemu jinému než kvůli zatoulané koale. Herbert měl nyní na výběr. A vybral si.

Darling vozík obešel, založil si ruce na prsou a udělal několik kroků sem a tam. Náhle se jeho výraz změnil, bylo znát, že chce s celou záležitostí skoncovat stejně rychle, jako si to přál i Herbert.

„Víte, pane R. Claytone Herberte,“ začal, „když se někdo zčistajasna objeví v nezvyklou hodinu a z neobvyklých příčin, je to zpravidla novinář, který doufá, že získá materiál pro reportáž. Nebo konkurent, který se pokouší obstarat si informace. Jaká je příčina toho, že tu jste vy, pane Herberte?“

„Pane Darlingu, ta příčina je mnohem vážnější než sesmolit o vás nějakou reportáž.“

„Ach tak.“ Darling se zastavil a pohlédl na Herberta. „No, máte slovo. Poslouchám.“

Herbert zaváhal. Teď vystaví sebe, Lohovou i kapitána Leylanda nebezpečí – mohou být zničeny jejich pracovní kariéry a možná i životy. Má právo zachovat se takhle vůči sobě, ne však vůči ostatním. A co získá? Od Darlinga žádné informace nebudou. Jestli je vinen, a když nyní Herbert promluví, může to vést k tomu, že Darling pošle své lidi do hluboké ilegality. Anebo se naopak navzteká a prozradí se. Mohl by také dát příkaz všechny je zastřelit za nedovolené vniknutí na soukromý pozemek. Herbert nedokázal říct, co z toho by se mohlo stát.

Do hajzlu se vším, pomyslel si. Přišel sem udělat určitou práci –shromáždit informace, a současně tím také zachránit lidské životy. První postup nevyšel, je tedy jeho povinností zkusit jiný. A kromě toho, Darling by mohl pod tlakem odpovědět na základní otázku: je-li vinen nebo ne.

„Pane Darlingu, upřímně řečeno, o zvířatech vím akorát velký kulový, a nemám je nijak moc rád. Ačkoliv –jsou tvorové, které mám rád ještě míň. U bezpečnosti ale opravdu pracuju. Neřeknu vám, kdo mě zaměstnává, ani jak to, že vím to, co vím. Ale v souhrnu jde o tohle: na úložišti jaderného odpadu chybí nějaký materiál. A jedna ze stop vede sem.“

Darling nijak nereagoval, což určitým způsobem bylo samo o sobě reakcí. Nezeptal se, co má Herbertovo prohlášení společného s ním.

„Neřeknete k tomu nic?“ zeptal se Herbert.

„Vy jste se napojil na moje telefony proto, abyste mě špehoval?“

„Ano.“

Darling pomalu sklopil zrak. Jeho výraz nic neříkal. Přistoupil k telefonu a vzal jej ze stolu. Vykročil ke dveřím. Jeho pantofle se šoupavě sunuly po podlaze studovny.

„Prosím, odejděte,“ řekl mrazivým tónem přes rameno. „Okamžitě.“

„Vy ani nezavoláte policii?“

Darling se zastavil mezi dveřmi a otočil se. „Proč bych se tím obtěžoval? Nevím, jaké údaje jste doufal, že z tohohle telefonu vytáhnete, ale je to jen domácí linka.“

Herbert neřekl nic. Tímhle se vysvětlovalo, proč jeho počítač necinkl. Telefon žádná čísla v paměti neměl.

Ještě něco?“ zeptal se Darling.

Jo. Mám pro vás návrh. Vím víc, než kolik jsem vám právě pověděl, a stejně tak to vědí i ti, se kterými pracuju. Dostaneme vás i každého, kdo v tom je s vámi. Můj návrh zní, abyste s námi spolupracoval.“

„Už byste měl jít, pane Herberte. Máte hodně podezření, ale málo faktů.“

„A vy nemáte žádné svědomí,“ odsekl zlostně Herbert. „Vy, ani váš společník Mahathir bin Dahman.“

A bylo to. Herbert právě vsadil do hry jediné jméno, které znal, jedinou další informaci, kterou měl. Doufal, že postačí k tomu, aby Darlingem nějak otřásla, takže udělá něco neprozřetelného nebo impulzivního – třeba ho napadne a velitel hasičů bude moci dát Darlinga zatknout. Nebo v záchvatu zlosti nějakou informaci pustí. Anebo ještě líp – bude spolupracovat.

Nestalo se nic z toho.

„Pan bin Dahman je opravdu můj společník,“ odtušil Darling lhostejným tónem. „A považuji za štěstí, že mám partnera v postavení jak na lokální, tak na mezinárodní úrovni takovém, jaké má on. A vy, R. Claytone Herberte, jste jen taková smutná, bezradně tápající postava.“ To byla Darlingova poslední slova, než studovnu opustil.

Herbert měl chuť praštit do něčeho pěstí. A pořádně. Jervis Darling je vinen, stejně jako byl vinen Jidáš Iškariotský. Tím, že nezavolal policii, poskytl Herbertovi důkaz o své vině. Jenže pokus o nečekaný, náhlý výslech nevyšel a obrátil se proti němu. Herbert vsadil na hazard, a prohrál, protože Darling si teď bude dávat pozor. Může svým lidem přikázat, aby se stáhli do úkrytu, a Herbert tak zůstane bez dvou věcí, které Operační centrum potřebuje.

Jednou z nich je důkaz.

Tou druhou je chybějící radioaktivní materiál.

50 KAPITOLA

Cairns, Austrálie sobota, 23.27

Jervis Darling se vrátil do své ložnice ve druhém podlaží. Cestou potkal Andrewa a přikázal mu, ať dohlédne na to, aby pan Herbert opustil dům, a ostatní aby odešli z pozemku hned, jak koalu najdou. O tom, že tu to zvíře někde opravdu je, nepochyboval, ti lidé se o to určitě nějak postarali, než přijeli k bráně.

Tiše zavřel dveře a šel dozadu do velké oblékárny. Připadal si otupělý, a současně zuřil. Ticho kolem jako kdyby ho doslova tížilo v uších. Posadil se k restaurovanému stolu ve stylu Ludvíka XVI. a zavolal synovci. Použil telefon, který jediný zde v domě měl číslo Hosannah uložené v paměti. Namačkal své osobní heslo, číslo 525, a dostal volací tón. Zabezpečený telefon, který bin Dahman získal od ruského letectva, se nazýval konsulstvo, konzulát, a používala jej ruská velvyslanectví na celém světě. Konsulstvo byl velký hranatý přístroj, nahoře s klávesnicí podobnou počítačové a se sluchátkem po straně. Klávesnice sloužila k volbě hesel. Hawke tak učinil před vyplutím.

„Zachránili jsme člověka ze sampanu.“

Nic z toho, co Američan řekl dál, Darlingovi v povědomí neutkvělo, jeho odpovědi pak již vycházely z jakési nezávisle, automaticky pracující oblasti mozku. Kannaday i Hawke nejenže v Celebeském moři spadli do maléru, ale zavinili, že se narušilo utajení. V důsledku toho sem přišel člověk, který záležitost vyšetřuje. A vyšetřovatelů je pravděpodobně víc. Ženu, která sem přišla s těmi druhými, Darling podezříval, že patří k singapurskému námořnictvu. Když o tom nyní zpětně uvažoval, uvědomoval si, že měla charakteristické strnulé držení těla a chůzi prozrazující, že je zvyklá pohybovat se na palubě lodi.

Američan a Singapurka. A k tomu australští úřední činitelé, kteří se pravděpodobně jen tak vezou, protože se nechtějí zaplést do sporu s někým, jako je Jervis Darling. Určitě ne do té doby, než budou mít důkazy. To dávalo smysl. Naštěstí pro Darlinga však panu Herbertovi neuvízne v síti nic, ať už s telefonem ve studovně prováděl cokoliv. S prázdnou vyjdou jak R. Clayton Herbert, tak ti, pro které pracuje, ať je to kdo chce. Na tom, co jsou zač, dokonce vůbec nezáleží, nežádoucí je každý, kdo se nějak motá kolem Darlingova podnikání. Darling zjistí, kdo to je, a zarazí jim to. Nejprve se však musí postarat, aby nebylo co najít. A začne s Hosannah.

Rozpálený hněvem vyťukal číslo jachty. Nejraději by udeřil současně proti všem, koho se záležitost týká. Měl zlost na Kannadayho i na Hawkea. Jejich nešikovnost zavinila, že došlo k narušení bezpečnostních opatření. S Kannadaym si to vyřídí hned, s Hawkem později. A také chtěl potrestat Herberta za to, že vnikl do jeho domu. Však už najde nějaký způsob, jak se mu dostat na kobylku. A tomu kapitánovi od hasičů, který Herbertovi pomáhal, zarazí kariéru. Tihle dva ještě nesplatili dluh za to, že vstoupili na jeviště, na kterém se odehrává světové dění. Darling těmhle námezdním otrokům nedovolí, aby jeho podnikání uváděli v pochybnost nebo je brzdili, natožpak aby je zarazili. Tuto dnešní ránu přijme, a půjde dál.

Synovec spal, když se k němu dovolal. Sdělil mu, že chce okamžitě mluvit s Hawkem. Marcus šel do Hawkeovy kajuty a přivedl ho.

„Ano, pane?“ ohlásil se šéf ostrahy.

To je celý John Hawke. Darling mu volá pozdě v noci kvůli něčemu, co je očividně mimořádná záležitost, a Hawkeův hlas přesto zní stejně bezvýrazně jako vždycky.

„To, co vám teď povím, udělejte co nejdřív,“ řekl Darling. Nemluvil tak nevzrušeně jako Hawke. „Okamžitě zničte vybavení laboratoře a pak i zařízení spojařské místnosti. Nic tam nesmí zůstat. Potom vyplujte s jachtou na moře někam, kde je hloubka, a tam ji potopte. Musí vzniknout požár. Založte ho v kuchyňce. Je v záchranných člunech dost místa pro posádku?“

„Ano.“

„Dobrá. Hned se do toho dejte.“

„Pane, kapitán Kannaday bude chtít vědět, proč to všechno.“

Ten kluzký mizera, pomyslel si Darling. Musí přece být také sám zvědavý. Šéf ostrahy se znova pokouší držet Petera Kannadayho mezi sebou a Darlingem jako kryt. Jenže to mu teď už nevyjde. Hawke dostane do nosu rovnou dvě rány.

„Hlaste kapitánovi, že jeho ostraha nezabila všechny na tom sampanu. Jednoho vylovili z moře.“

Vysílačka zachovávala úporné mlčení. Takže to byla rána číslo jedna.

„Nejlíp by bylo, kdyby s lodí zmizel i kapitán,“ pokračoval Darling. „Nechci, aby se na tu nehodu nahlíželo jako na pojišťovací podvod. Nějaká další vyšetřování nemůžeme potřebovat.“

To byla rána číslo dvě. Hawke teď ví, co chyba v zabezpečení způsobila.

„Všechno zařídím,“ řekl Hawke.

V hlase šéfa ostrahy nebylo ani stopy po nějaké pokoře. Jen potvrzoval, že splní příkazy.

To Darlingovi vyhovovalo. Potřeboval výsledky, ne pokání.

Zavěsil, přístroj odstrčil a opřel se.

Jervis Darling po celý život budoval korporace, hromadil bohatství a moc, a co bylo nejdůležitější, vytvářel názor na svět. Uvědomoval si, že prostředky a zdroje potřebné k tomu, aby se svět pohnul vpřed, mají pouze byznysmeni. Vlády jsou příliš stranicky zaměřené a pomalé. Armády příliš ukrutné a nepružné. Jen on a jemu podobní mají představy a vize schopné motivovat masy. Nejprve se ale musí stát pro ostatní nepostradatelnými. Musí využívat žoldáky, jako je John Hawke, a provádět „chirurgické“, přesně zaměřené údery proti cílům na celém světě. Budou jimi továrny, dopravní centra, oblasti finančnictví, elektrárny. Vina padne na vlády a na teroristická uskupení. Zvlášť proto, že si do svých služeb najme mnoho jejich příslušníků. A postará se, aby se o těch událostech psalo v médiích, ve kterých má vliv. On a jeho kolegové odstraní konkurenci, aby své vlastní zdroje učinili cennějšími. Na této základně pak vybudují faktickou politickou moc. A potom už nebudou existovat žádné další hranice.

Darling měl stále ještě zlost, přesto však se nijak zvlášť netrápil obavami o úspěch samotného záměru nebo svých cílů. Až dosud nikdy neuskutečnil žádný podnik nebo politickou operaci, v nichž by nedošlo k pár zádrhelům. Toto byl první případ, kdy zavedený postup utrpěl újmu. Byl však přesvědčený, že i tahle operace přežije a bude pokračovat.

Přesvědčený o tom byl stejně pevně, jako si byl jistý, že R. Clayton Herbert bude brzy litovat, že dnes v noci nebyl někde úplně jinde.

51 KAPITOLA

Cairns, Austrálie sobota, 24.00

„Zvoral jsem to,“ řekl Herbert do telefonu.

„V jakém smyslu?“ zeptal se Hood.

„Předvedl jsem přímo světovou ukázku mizernýho výkonu při získávání informací.“

„Jste na sebe až moc tvrdý, Bobe. Udělal jste to nejlepší, co se za tak krajně nepříznivých okolností dalo udělat,“ řekl Hood. Pronesl to tiše, avšak pevně.

„Paule, ty zatracený krajně nepříznivý okolnosti jsem si sám přivodil,“ odtušil Herbert. „Chcete slyšet seznam školáckých chyb? Za co bych setřel každýho nováčka? Neokouknul jsem si místo předem. Posadil jsem se k nesprávnému telefonu. Tomu chlapovi jsem dal nahlédnout do všeho, co víme, a přitom nezískal nic víc než mlhavé potvrzení, že naše podezření je oprávněné.“

„Tohle není vědecká práce v laboratoři,“ pronesl důrazně Hood. „Podstoupil jste obrovské riziko a vaše šance byly hodně vratké.“

„To se od těch nejlepších lidí očekává a od mého zařazení se očekává, že budu ten nejlepší. A od těch nejlepších se taky očekává ještě jedno: že vyhrajou.“

„Tohle je jen jedna bitva ve válce. A nemůžu tvrdit, že jsme tuhle bitvu prohráli.“

„Bitvy jsem už vyhrál,“ odsekl Herbert. „A tady mi pocit nějakého vítězství chybí.“

Herbert volal mobilním telefonem z Humvee. Lohová s Leylandem koalu našli. Připojili se k Herbertovi před rezidencí a pomohli mu ze schodů. Po telefonickém rozhovoru s Jelbartem pozemek opustili. S tím, jak Jelbart situaci vyhodnotil, Herbert souhlasil. Po tom, co se stalo, budou ozbrojené hlídky hodně útočně naladěné. Všichni tři se jednomyslně shodli na tom, že nejlíp bude vrátit se na pozorovatelnu a domluvit se, co dál. Herbert a Lohová seděli vzadu, Leyland řídil. Maličký Maluka spal na sedadle vedle řidiče.

„Bobe, v tuto chvíli není důležité, jak jsme se do téhle situace dostali,“ pokračoval Hood. „Podíváme se, jak si vlastně stojíme a kdo je náš protivník.“

„No dobrá,“ ustoupil Herbert a nadechl se. Zřejmě se tím poněkud uklidnil. „Stojíme proti ničemovi světového formátu, který si je vědom, že se o něm ví. A taky ví, že je známa totožnost přinejmenším jednoho z jeho partnerů. A že máme někoho, kdo by mohl být schopen identifikovat loď, která přepravovala jaderný materiál. Z tohohle všeho musí mít hodně těžkou hlavu.“

„Souhlasím. Takže co podnikne?“

„Nejdřív ze všeho musí zařídit, aby se jeho účast dala popřít. Jeho telefonáty i finanční transakce budou pravděpodobně čisté. A na totéž bych sázel i v případě bin Dahmana a všech dalších, kdo v tom jedou. Darling musí předpokládat, že ten pirát je přísně střežený a že informace, které potřebujeme, jsme z něj už dostali. Takže ho zřejmě nechá plavat a nepůjde po něm. Nejzranitelnějším místem našeho hocha je ta loď.“

„Tu druhou, která je do transakce zapojená, jsme zatím nenašli. Jakou k tomu máme šanci? Už může být někde schovaná.“

„To je velmi dobře možné, ale potřebuju ji najít. Moc ji potřebuju najít.“

„Potřebujete dostat hlavně Jervise Darlinga,“ připomněl mu Hood. ‚A to není totéž.“

„Bude, když tu loď najdu. Hergot, kdyby ten pirát býval něco viděl! Aspoň bychom věděli, co hledat.“

„Mohl byste ho dát zhypnotizovat,“ nadhodil Hood v zoufalé snaze o vtip. „Třeba by si toho vybavil víc.“

„Hypnóza stačí leda na to, aby člověk přestal kouřit, na výslech ne.“

„Něco by tu přece jen bylo,“ ozvala se Lohová.

„A co?“ zeptal se Herbert. „Paule, slyšíte důstojnici Lohovou?“ Jen tak tak.“

Herbert podržel telefon mezi sebou a Lohovou. Požádal ji, aby mluvila víc nahlas.

„Piráti by nenapadli loď, který by byla o moc větší než ta jejich,“ řekla hlasitě. „Teď je noc, a to malé lodě obvykle spouštějí kotvu.“

„A k čemu je nám to dobré?“ zeptal se Herbert. „Na otevřeném moři je pravděpodobně spousta malých lodí.“

„Tahle ale nezůstane na místě. Jestli je na moři a jestli se Darling bojí, že bude odhalen, přikáže, aby se někam uklidila.“

„Dobrá připomínka,“ podotkl Leyland. „Jenže i tak to znamená propátrávat hodně rozsáhlou oblast.“

„Ne tak velkou, jak byste si mohl myslet,“ opáčil Herbert. „Dá se předpokládat, že ke Cairnsu nepopluje. Darling ji nebude chtít mít nějak moc blízko sebe.“

„Co když ji chce ukrýt? Jaké lepší místo by na to měl, než svůj vlastní pozemek?“

„Takhle to nejspíš chtěl sehrát, než jsme se objevili my,“ namítl Herbert. „Teď už to riskovat nebude. Jestli je na palubě té lodi třeba jen náznak radioaktivity, je to důkaz stejně dobrý jako otisky prstů. Zdroj bychom dokázali vysledovat i jen z jediné částečky toho materiálu. Darling si musí být vědom, že se o to někdo bude zajímat.“

„Měli bychom poslat na moře naše lodě,“ dodala Lohová.

„Souhlasím,“ řekl Herbert. „Ale taky bychom potřebovali vrtulník a křížem krážem prohledávat směr ven na moře. Jestli se ta loď mezitím už vrátila, Darling ji nejspíš zase poslal pryč. Prostě proto, aby ho nikdo nechytil. A jestli se nevrátila, bude uhánět někam jinam, na nějaké bezpečné místo.“

„Můžete odtamtud zařídit elektronické sledování?“ zeptal se Hood.

„Ta přepravní loď teď nejspíš už pluje potichu,“ řekl Herbert.

„Můžeme používat GPS,“ podotkla Lohová.

„Pravda,“ přitakal Herbert.

„To mi není jasné,“ řekl Hood.

„Požádejte Stephena Viense, ať se podívá na družicové majáky GPS v té oblasti,“ odpověděl Herbert.

„Družicové? Ne na přijímače?“

„Přijímač na té lodi je pasivní, jen od nepřetržitě pracujícího majáku sbírá údaje ze tří družic – čtyř, když přidáte výšku, což my neděláme. Když budeme hledat určité identifikační číslo, tu loď nenajdeme, můžeme ale pátrat po samotných majácích a triangulačně je zaměřit. Viens bude vědět, co mám na mysli. Ať to tam dejme tomu každou minutu projede. Když objevíme někoho, kdo upaluje rychlostí pětadvaceti uzlů nebo víc, bude to stát za prověření. Zvlášť jestli popluje pryč od Cairnsu.“

„To není špatné,“ prohlásil Hood.

Ještě slíbil, že zařídí, aby se Viensovo pracoviště co nejdřív na údaje od GPS podívalo.

Herbert mu poděkoval a hovor ukončil. Pak sáhl dozadu a telefon uložil na jeho místo ve vozíku. Cítil se o maličko líp než předtím. Aspoň mají nějaký plán. A bylo tu ještě něco, s čím může každý zpravodajský důstojník počítat. Podobná sebranka se dává do pohybu právě v noci.

„Podle toho, co jsem slyšel, byly na té lodi zbraně,“ podotkl Leyland. „Co když bude mít nějaké protiletadlové rakety? Váš vrtulník nemá nic na obranu. Tamti si sotva budou myslet, že se Maličký Maluka ztratil na svém prkýnku.“

„Na svém čem?“ podivil se Herbert.

„Na prkně. Surfovacím.“

„To máte pravdu,“ odtušil Herbert. „Ale když po nás budou střílet, budeme mít jistotu.“

„V čem?“ zeptal se Leyland.

„Že jsme objevili tu správnou loď.“

52 KAPITOLA

Washington, D.C. sobota, 11.00

Telefon pípl a Hood se ohlásil. Právě domluvil se Stephenem Viensem. Ten odchvátal na své pracoviště. Zatímco byl pryč, Mary Timmová, která měla o víkendu službu, již začala připravovat pátrání pomocí GPS. Nebyl to složitý úkon a styčný důstojník byl z oddělení zabezpečení komunikace při kanadském ministerstvu národní obrany, vládní instituce, která analyzovala a katalogizovala zachycený radioprovoz a elektronické vysílání jiných zemí. Úzce spolupracovala s USA a Velkou Británií v oblasti elektronické špionáže.

„R. Clayton Herbert,“ pronesl hluboký, zastřený hlas na druhém konci linky. „To je Bob Herbert. Patří k vašim lidem, ne?“ V tom hlase zaznívala stopa lousianského přízvuku.

Hood neměl rád telefonáty, které začínají otázkou. Zvlášť když mu tenhle hlas nebyl známý. Volající však měl jeho přímou linku, což svědčilo o vysokém stupni bezpečnostního prověření.

„Kdo volá?“ zeptal se.

„Bruce Perry.“

Perry byl prezidentův zvláštní asistent pro demokratické volby. Jeho pracoviště monitorovalo volební činnost v zahraničí. Hood netušil, co zvláštní asistent Perry může ohledně Herberta chtít, ani proč použil tuhle formu Herbertova jména. Dal počítači příkaz k hledání jména Perry ve svazku GovScan. Soubory o jednotlivých pracovnících nebyly ničím víc než glorifikujícími souhrny, dostupnými činitelům, kteří by mohli potřebovat přispění ve vysoce specializovaných oblastech.

„My se asi neznáme,“ odtušil Hood. Další hovor oddaloval a mezitím prohlížel Perryho svazek.

„To můžete mít pravdu,“ řekl Perry. „Ale mou prací není sledovat, co kdo kde dělá.“

Nojo, pomyslel si Hood, tohle bude zase jeden z těch rozhovorů. A pak se mu v paměti vybavil důvod, proč ten člověk volá. Čtyřiašedesátiletý Perry býval velvyslancem v Austrálii.

„Nu, pane Perry,“ řekl, „ano, Bob Herbert tu pracuje. To jste už jistě věděl, jinak byste se neptal. Co máte na srdci?“

„Pan Herbert právě navštívil pana Jervise Darlinga v jeho domě. O Jervisu Darlingovi jste slyšel?“

„Čtu noviny,“ odtušil Hood. Darling očividně neztrácel čas a své loutky už přivedl na jeviště.

„V novinách není o tom člověku všechno,“ opáčil Perry.

„To určitě ne.“

„Pan Darling přispěl značným dílem svého majetku k činnosti bezpočtu charitativních organizací, zahrnujících do svých programů rovněž prosazování demokratických zásad. O těch organizacích se na veřejnosti nikdo nijak moc nešíří,“ pokračoval Perry. „V té oblasti je pan Darling něčím jako základním kamenem a pan Herbert neměl právo k němu jít.“

„V demokratické společnosti máme spoustu práv,“ odrazil ho Hood.

„Právo na soukromí je hlavním z nich.“

„Zajisté. Předpokládám, že s vámi pan Darling mluvil. Řekl vám, o co se pan Herbert zajímal?“

„Prý vedl nějaké nesmyslné řeči o jaderném odpadu, který skončil někde jinde, než měl,“ odpověděl Perry. Uchechtl se. „Představa, že by o tom pan Darling něco věděl, je naprosto směšná.“

„Proč?“

„Protože pan Darling se bezvýhradně staví na stranu dodržování zákonů.“ Nyní Perry smích již vůbec nepotlačoval. „A také je náhodou nesmírně morální člověk.“

„Který možná dal zavraždit svou manželku,“ vpadl mu do řeči Hood.

„Prokrista!“ vyrazil ze sebe Perry zlostně. „Neříkejte mi, že téhle staré špinavé pomluvě věříte!“

„A kdo by ho chtěl pošpinit?“

„Vynaložil spoustu peněz, aby na to přišel. Zjistil, že ty zvěsti rozšířili Singapurci ve snaze zabránit mu, aby tam u nich investoval do liberálně politických kauz. Proboha, Hoode! Když pan Darling dostal zprávu o její smrti, byl jsem s ním. Byl zoufalý. Jeho dcera zrovna tak. Už pouhá představa, že zaranžoval nějakou takovou vraždu, je urážlivá!“

„Pane Perry, o tom, co mi říkáte, se s vámi nebudu dohadovat. Naše informace jsou jiné než vaše.“

„Pak jste tedy špatně informovaný.“

„Víte co, pane Perry? Upřímně v to doufám. Rád bych věřil, že se mýlíme ve všem, počínaje vraždou, až po pašování jaderných materiálů. A taky doufám, že vy tohle děláte z hlubokého přesvědčení a z citu pro čest.“

„Pane Hoode, všechno, co jsem vám řekl, bych odpřisáhl před samotným Bohem.“

„Neřekl jste mi nic jiného než to, o čem jste přesvědčený, žádná fakta,“ opáčil rozhodným tónem Hood. „Ale děkuji vám, že jste se o svůj názor se mnou podělil.“

„Nemáte zač, pane Hoode. A rád bych se s vámi podělil ještě o něco dalšího: jestli bude pan Darling znovu obtěžován bez pádných důkazů, budete vy a pan Herbert zažalováni. Trestní oznámení v Austrálii, zde porušení etických zásad.“

„Bruci, na mě si s výhrůžkami nepřijdete. Ty vždycky zavánějí pocitem viny.“

„No, nevím. Vy shromažďujete informace, pane Hoode. A tohle je informace. Tak se jí řiďte.“

Perry zavěsil. Hood odložil telefon. Pomalu zakroutil hlavou. Prudce stiskl klávesu pro vymazání. Soubor o Perrym zmizel z monitoru. Tohle byl s vládními svazky problém. Poskytují spoustu údajů, ale o člověku samotném neprozradí nic.

Samozřejmě že zpravodajské služby, označované 2DD – dvourozměrná data, fakta bez těla nebo analýzy –, představovaly jen jeden z problémů práce pro vládu. Hooda víc trápilo, že úřední činitelé musí bojovat s vnějšími nepřáteli, přičemž často ještě úporněji bojují s nepřáteli vnitřními. Čím déle působil ve státní službě, tím nabýval pevnějšího přesvědčení, že vůdci jsou pro společnost přítěží. Kdyby se všichni sebrali a odešli, lidem by se hodně ulevilo. Vůdce nemůže být ctižádostivý a současně sloužit druhým. Takové štěstí měli lidé tehdy, když ambice vůdců, jakými byli Lincoln či Franklin Roosevelt, byly náhodou v souladu s obecným dobrem.

Hood se potom chvíli věnoval Mary Timmové. Již prováděla druhou kontrolu oblasti pomocí GPS. Jestli je tam někdo na útěku, byla ochotná se vsadit, že GPS nepoužívá.

‚A to by mohlo znamenat co?“ zeptal se Hood.

„Že objekt je hodně blízko pobřeží a může se při plavbě orientovat zrakem nebo podle kompasu. Anebo nemá v úmyslu vůbec se k pobřeží přiblížit, a v tom případě by nějaká navigační pomůcka byla nadbytečná,“ odpověděla.

Tohle nebylo to, co by Hood rád slyšel. Informaci vyslal Herbertovi. Šéfa zpravodajců z klidu nevyvedla.

„Každá informace je užitečná,“ poznamenal. „I když vylučuje možnosti.“

Zde se opět projevil paradox vládního systému. V rozmezí několika málo minut Hoodův protivník i jeho spojenec řekli v zásadě totéž.

A oba měli pravdu.

53 KAPITOLA

Korálové moře sobota, 1.21

Nebyla to zranění, co bránilo Peteru Kannadaymu, aby opustil kajutu. Celé ty hodiny se v ní zdržoval jen z pocitu hanby.

Střídavě stál u kajutního okénka nebo ležel na lůžku. V duchu si ten útok donekonečna přehrával a rozvažoval nad věcmi, které měl udělat. Zpětně si vybavoval události dnů, které vedly až k této situaci. Přál si, aby býval ochotně navázal s Hawkem spojenectví, namísto aby jím byl pokořen. Pokoušet se o spojenectví nyní by bylo zbabělé. Udělat to před napadením by naopak bývalo moudré. Moudrost však bohužel není vždy tam, kde je jí právě zapotřebí. Po několika hodinách si začínal říkat, jestli se věci náhodou přece jen nevyvinuly tak, jak se vlastně vyvinout měly. Ležel na lůžku a přemýšlel o biblických prorocích, kteří se odebrali do pustin. Na svou pouť se vydali s vědomím, že je čekají útrapy způsobené sluncem a hladem. Za svou moudrost platili utrpením, samotou a pochybnostmi. Avšak znalosti a uvědomění si sebe samých, vše, čeho nabyli, se dostavilo společně s něčím dalším. S něčím nezbytným. Založeným na pevné páteři, kterou potřebovali k tomu, aby tuto nezbytnost nějak uplatnili.

Možná ještě není pozdě na to, aby v sobě nalezl odvahu. Když si tohle Kannaday uvědomil, zároveň také pochopil, jak by měl její projev vypadat. Musí kajutu opustit a vyjít na palubu. Ukázat Hawkeovi i posádce, že byl sice poražen, nikoli však zlomen. Potřeboval být nejen kapitánem. Potřeboval získat zpátky velení.

Zvedl se z lůžka. Trhl sebou bolestí, kterou již dobře znal, nedal se jí však zastavit. Jak odtud jednou vyjde, nesmí dát najevo váhavost a nejistotu. Musí být silný.

Cestou ke dveřím zaslechl, jak se v zámku otáčí klíč. Dveře však byly přece odemčené. Vrhl se ke knoflíku a chtěl jím otočit. Nepohnul se. Kannaday si sáhl na zadní kapsu kalhot. Pouzdro s klíči tam nebylo. Šel si ke stolu pro rezervní. I to bylo pryč. Vrátil se ke dveřím a zabouchal na ně hranou pěsti.

„Kdo je tam?“ zakřičel.

Odpověď nedostal. Nemařil čas ani síly dalším křikem. Rozhlížel se kolem po něčem, čím by zámek vypáčil. Třeba nožem na otvírání dopisů, který zatím nikdy nepoužil. Anebo některým z věšáčků z přístěnku. Nejdřív to zkusí s nožem na dopisy. Sel ke stolu, nůž však zmizel.

Slyšel, jak motor Caterpillar o síle dvou set dvaceti koňských sil ztichl, přešel na volnoběh a pak se zastavil, to vše rychle za sebou. Jachta zpomalila. Nebyla to předem plánovaná zastávka. Potom shora slyšel, jak se začaly otáčet vrátky. Spouštěly se čluny. Podlaha již nehučela ozvěnou vibrací, způsobených silným motorem. Co se to kčertu děje?

Kannaday se opřel o stůl. Stiskl tlačítko telefonu do spojařské místnosti.

„Marcusi, jste tam?“

Opět žádná odpověď. A to byla svým způsobem také odpověď.

V té chvíli zaslechl jakýsi ruch v chodbičce. Přitiskl ucho ke dveřím. Členové posádky tam venku zřejmě přebíhali z místa na místo. Slyšel rány, třískání předmětů narážejících na sebe, avšak žádné výkřiky. Ti lidé rozbíjejí věci, ale neperou se. Podle zvuků usoudil, že hluk přichází z laboratoře.

„Prokrista!“ zamumlal.

Jsou v laboratoři. Ničí její zařízení. Ničí důkazy? Ale neházejí věci přes palubu, roztloukají je o podlahu. To mohlo znamenat jediné: všechno zůstane na lodi. A i to může znamenat jediné.

Jejich záměrem je, aby Hosannah jednou provždy zmizela.

54 KAPITOLA

Cairns, Austrálie neděle, 1.42

Když se Humvee vrátil, Georgi Jelbartovi se ulevilo a naplnilo ho to nadějí.

Jen tak tvrdnout na pozorovatelně společně se Spiderem nesplňovalo jeho představy o tom, jak zábavně trávit čas. Spider patřil k těm mládencům z ulic Sydney, se kterými je těžká řeč a kteří se cítí jako doma, když zlézají skály v tasmánském pohoří Cradle, stejně jako když vyvolávají rvačky s lidmi z jihovýchodní Asie, častými návštěvníky barů v Perthu. Spider tu nepracoval proto, že by miloval přírodu. Ani proto, že by toužil chránit obyvatele Queenslandu a sloužit jim. Byl tu proto, že miloval nebezpečí spojené s ohněm. Ten ve Spiderových očích zosobňoval nepřítele, jemuž není rovno. Sílu, která existuje i ve vzduchoprázdném vesmíru. Jelbartovi vrtalo hlavou, jak by vznětlivý, neklidný mladík reagoval, kdyby věděl o požáru, jemuž se jeho vlastní tým pokouší zabránit. O požáru, který nelze uhasit, požáru, který je tím nejkrajnějším zastrašujícím prostředkem, dokud se někdo nerozhodne onu zatracenou věc skutečně použít. Potom se požár změní v dech samotného pekla. Jelbart již viděl simulace následků takové zkázy, jež sestavil Pentagon. Byly to programy, pro které název válečné simulace nebyl ten pravý. Po svém počátečním rozkvětu a vzepětí zůstaly obě strany v podstatě bezmocně ochromené. Programy zahrnovaly počty obětí a ukazovaly pásma země zpustošená ničivou vlnou po vzájemných jaderných úderech Indie a Pákistánu, Číny a Tchaj-wanu, Izraele a některého z jeho blízkovýchodních sousedů. Obsahovaly statistiky škod po explozích malých desetimegatunových pum v hlavních metropolích a rovněž údaje o následcích explozí malých teroristických bomb zhotovených z jaderného materiálu v kombinaci s tradičními výbušninami – plastickou trhavinou nebo dynamitem. Nejnevinnější scénář uváděl smrt více než deseti tisíc lidí.

Spider si zřejmě neuvědomoval dosah koncepcí tak velkého rozměru. A nebyl ani důvod, proč by si je připomínal. Avšak tváří v tvář tomu, čemu byli na stopě Jelbart a ti druzí, vypadala Spiderova přirozenost, charakterizovaná sklonem k boji mano a mano – „poctivým“ pranicím v chumlu rváčů jako v aréně –, naivní.

Leyland zaparkoval vozidlo nedaleko přistávací plochy pro vrtulníky. Vysadil Maličkého Maluku na zem a koala se vrátila do věže. Potom zavolal Evu a požádal ji, aby došla do srubu pro pilota. O akci Leyland žádnému ze svých dvou kolegů nic nesdělil.

„Tak si myslím, že za tohle se vám asi něco snese na hlavu,“ řekl mu Jelbart, a sotva to vyslovil, uvědomil si souvislost tohoto slova s výrazem nukleární spad.

„Však to unesu, hoši,“ odtušil Leyland. „Nemůže mi dokázat, že jsem věděl, k čemu se chystáte. A kromě toho – co se mi může stát? Že odtud vyletím, jako když mi hoří za patama?“ Leyland na Jelbarta mrkl. Slovo „hoří“ očividně zvolil úmyslně.

Jste prima chlap,“ řekl Jelbart a potřásl mu rukou.

Lohová se Leylandovi mírně uklonila, Herbert sevřel jeho ruku v obou svých. Na ploše za nimi pilot připravoval vrtulník k letu.

„Ten nápad s koalou byl fakt dobrý, kapitáne,“ řekl Herbert. „Celé jsem to pohnojil já. Jestli vás vykopnou, přijďte do Washingtonu. Bude tam pro vás práce.“

„Díky. Vy jste člověk, se kterým se dá mlátit podrost,“ odtušil Leyland.

Lohová otevřela dveře vrtulníku a Herbert k nim zajel. Potom všichni tři nastoupili a za necelou minutu byli ve vzduchu. Jelbart vrhl pohled na vzdalující se věž, osvětlenou reflektory. Když si připomněl, že tam jsou takoví lidé jako kapitán Leyland, trochu se mu stáhlo hrdlo. Lidé, jejichž smysl pro povinnost se neomezuje na to, co stojí v popisu jejich práce. To, co vykonali, neubíralo na hodnotě Spiderovy osobnosti, ale zcela určitě přidávalo na velikosti Leylandovi.

Vrtulník příkře stoupal k hvězdné obloze. Herbert se naklonil dopředu. „Co to ksakru je – mlátit podrost?“ zeptal se Jelbarta.

„To si razíte cestu hustým bušem. Taková nedělní projížďka pro chlapy. Když jste přizván, znamená to, že jste zabodoval. Očividně jste zanechal dobrý dojem.“

„Hmm,“ pronesl v odpověď Herbert.

Zase se opřel. Vypadal rozpačitě a nesvůj.

Jelbart ho neznal nijak dlouho, ale věděl, jak se tváří frustrovaný člověk. Herbert se tak tvářil. Leyland si toho musel všimnout také. Možná právě proto řekl to, co řekl. Aby Herbertovi trochu pozvedl sebedůvěru.

Vrtulník mířil k pobřeží. Jelbart se usmál. Leylandova slova na rozloučenou s Herbertem přidala veliteli hasičů na velikosti ještě víc.

55 KAPITOLA

Korálové moře neděle, 01 .55

Kapitánovi Kannadaymu se nepodařilo dveře vypáčit. Byla to ironie. Když mohl ven, nechtělo se mu. Teď, když byly dveře zamčené, si zoufale přál být na druhé straně.

Nemohl ani do spojařské místnosti, aby zavolal ven. V kajutě toho měl k dispozici jen hodně málo. Okénko velké akorát tak, že jím prostrčí hlavu. Ven jím neproleze. Byla tu také sprcha. Když ucpe odtok a utrhne stolní lampu od šňůry, může volné konce strčit do vody. Každý, kdo do ní vkročí, dostane ránu. Jenže svítidla na jachtě byla napájena vysokoproudou baterií s prodlouženou životností. Výboj pěti set padesáti ampérů nikoho nezabije. Neočekával ani, že někoho třeba jen omráčí.

A on tu bude stále v pasti.

Měl u sebe zapalovač, ale dveře byly ohnivzdorné. Těmi se nepropálí.

Zaklel. Nedokázal přijít na to, co mají Darling a Hawke za lubem. Jeho tělo již přivyklo bolesti. Začal přecházet sem a tam. Měl pocit, jako když si promačkává bolavé svaly. Občas se zastavil a kopl do dveří. Ještě nikdy mu kajuta nepřipadala tak malá.

Náhle zaslechl tlumené vrčení z chodbičky, znělo, jako když někdo pustí vrtačku nebo frézku na plech. Obojí tu měli pro případ, že by jachtu poškodila srážka nebo bouře. Prostorem mezi palubou a vnějším trupem z červeného cedru vedl úzký průlez. Přístup do něj byl z chodbičky padacími dvířky. Sloužil k uložení ocelových lan, různé rezervní výstroje, vybavení pro případ, že by se loď ocitla v nouzi, a světlic.

Loď byla v perfektním stavu. Pro to, aby tam dolů někdo vlezl s nějakým takovým nářadím, připadal v úvahu jediný důvod. Dělají do trupu díru. Hosannah půjde ke dnu.

„Hawku!“ zaječel kapitán a znovu zabušil do dveří. „Krucinál, Hawku!“

Kannaday se proklínal, že něco nepodnikl dřív. To, co se tam děje, už nesouvisí s disciplínou a trestem za její porušení. Darling by přikázal loď potopit, jen kdyby se její existence mohla nějakým způsobem použít proti němu. V rozvětvené síti jeho podnikání se muselo něco pokazit a Darling se potřebuje zbavit důkazů. Proto dal příkaz rozbít ‚zařízení laboratoře. Darling také potřebuje někoho, na koho se svalí vina. Mrtvola svou vinu nemůže popřít.

Kannaday se s posádkou nijak zvlášť nesblížil. Darling jí nemusel nabídnout nijak moc, aby s ním spolupracovala.

„Vy hajzlové!“ zařval kapitán.

I kdyby snad posádka naslouchala, nikdo ho nemohl slyšet, vrátek a nástroje, se kterými pracovala v průlezu, dělaly příliš velký hluk.

Vrátek se zastavil. Oba čluny už tedy musí být na vodě. Kannaday to nemohl tvrdit s jistotou, okénko vedlo na pravobok. Za okamžik ztichlo i rytmické bušení ve vnitřní chodbičce. Kapitán slyšel hlasy a chvatné kroky. Za několik vteřin k němu veškeré zvuky doléhaly již shora z paluby. Muži spěchali na záď a bezpochyby nasedají do člunů. Kannaday si říkal, jestli jeho posádka ví, že on s nimi nepůjde.

Vyrazil ze sebe výkřik plný bezmoci a znovu se rozběhl proti dveřím. Byly zpevněné a vodotěsné, aby dovnitř nemohla voda. Od nárazu do nich ho bolelo rameno. Ustoupil dozadu.

Třel si rameno, bezradně chodil jen tak dokolečka, rozhlížel se kolem a zoufale se pokoušel vymyslet, jak se dostat ven. V koupelně byly kanystry s aerosolem. Mohl by je proděravět, aby explodovaly. Jak to ale provést, aby přitom nezranil i sebe?

Jachta náhle znehybněla a ustálila se. Kannaday slyšel vrzání obou stěžňů. Vlny již jachtou nehoupaly ze strany na stranu. To znamenalo, že její spodní část je zatížená.

Jachta se potápěla.

56 KAPITOLA

Velký bariérový útes neděle, 02.09

Monica Lohová si uvědomovala, že pátrání po Darlingově lodi je pravděpodobně marné.

Singapurský hlídkový člun plul do příslušné oblasti nejvyšší rychlostí a pátral na všech rádiových frekvencích, na nichž by loď mohla vysílat. Pátral po ní i vrtulník, avšak objevit v noci tiché a nejspíš neosvětlené plavidlo bylo v podstatě nemožné. Na radar se nedalo spolehnout kvůli množství zachycovaných stop. Pocházely nejen od lodí, nýbrž i od útesů, mořských živočichů na hladině a dokonce od velkých vln. Citlivé moderní přístroje se v některých situacích projevují jako až příliš dokonalé, než aby byly k užitku. Lohová si říkala, že před rozbřeskem hledaná loď už zmizí definitivně. A když se někde ukryje, oni přijdou o své nejlepší vyhlídky na to, že je tato operace dovede k Darlingovi a že naleznou ztracený jaderný materiál.

Jelbart hovořil vysílačkou s domovskou základnou. Když skončil, pilot se spojil s přidruženou základnou eskadry protivzdušné obrany Australského královského letectva v Cooktownu. To bylo nejbližší místo, kde se dalo doplnit palivo.

Lohová se v novém světě, v němž se ocitli, necítila dobře. Ne že by toužila po životě v nějaké méně složité době. Rovněž nepochybovala o svých dovednostech nebo dovednostech lidí, kteří jsou na lodi s ní. Jsou bystří a disciplinovaní. Starosti jí dělali agenti, kteří do takových organizací, jako jsou Interpol nebo CIA, vstoupí proto, že příslušnost k nim je spojena s jakousi gloriolou slávy. Mnozí z nich ani nepočítali s tím, že rovněž ponesou na bedrech tíživou odpovědnost, a ani ji nevyhledávali. Lohová doufala, že agenti, kteří jsou zde, vyvinou příkladné úsilí, jež nebude pouze nějakou výjimkou. Civilizovaný svět neposkytuje prostor pro dlouhá učednická léta.

„Právě jsem mluvil s generálem Hopkinsem,“ sdělil pilot ostatním. „Nechá nás doplnit si palivo. Máme tedy devadesát minut letu. Jak je chcete využít?“

„Pane Jelbarte, tohle je na vás,“ řekl Herbert.

„Navrhuji letět podél útesu na severovýchod,“ řekl Jelbart. „Velitelství mi sdělilo, že Darlingovy pozemky se rozkládají převážně na jihu a na západě. To znamená mimo dosah jeho lodi. A záliv Darling Cove je úplně otevřený. Řekl bych, že ta loď vypluje ven na moře a bude se chtít ukrýt v nějakém cizím přístavu.“

„Možná ve stejném, ve kterém zmizela i ta malajsijská loď,“ poznamenala Lohová.

„To je rozumná úvaha,“ řekl Jelbart. „Takže zamíříme na sever, což stejně musíme, abychom se dostali do Cooktownu. Potom se vydáme směrem k moři a budeme pátrat systémem sevřeného písmene Z. Doufejme, že kořist objevíme.“

„Pánové, generál Hopkins taky nabídl dvě stíhačky A3 Mirage, kdybychom je mohli při hledání potřebovat,“ dodal pilot.

Lohová vyčkávala, co na to Jelbart řekne. Střetávala se tu nutnost absolutního utajení, aby se nic nedoneslo Darlingovi, s potřebou získat informace.

„Na nějakou přehnanou opatrnost už začíná být pozdě,“ prohlásil Jelbart. „Generálovi poděkujte a povězte mu, že jeho pomoc uvítáme. Podívám se do mapy a sdělím mu trasy, které bychom potřebovali vykrýt.“

„Ano, pane.“

„Seznámím s naším plánem svůj hlídkový člun,“ ozvala se Lohová.

Jelbart jí podal vysílací soupravu a nahlížel do letového deníku.

„Tak si říkám, jestli nemají jako základnu třeba nějaký tanker,“ uvažoval nahlas Herbert. „Něco mobilního.“

„Co se taky dokáže samo bránit,“ dodal Jelbart. „Něco tak velkého jako tanker by mohlo sloužit jako celá plovoucí baterie scudů.“

„A určitě by byl zatraceně dobrou základnou pro rakety s jadernými hlavicemi,“ souhlasil Herbert. „Hergot, na světě není jediný přístav, kam by tankery nepluly.“

Lohová čekala na spojení a mezitím naslouchala, o čem ti dva hovoří. Doufala, že se pletou. Už jen pouhé pomyšlení na to, jakou spoušť by malí despotové mohli napáchat s raketami středního doletu, bylo zlé. Přidají-li se k tomu peníze a vliv na mezinárodní politiku, možnosti pro podvratné akce budou bezmezné.

I kdyby se Herbert a Jelbart mýlili tentokrát, nemusí se mýlit příště. Nebo někdy ve vzdálenější budoucnosti. Charakter armád a zpravodajských služeb i způsob jejich činnosti se budou muset radikálně změnit.

Lohová měla naštěstí představu, odkud by se mohlo začít. Za pomoci zdroje, který jim už leží v klíně.

57 KAPITOLA

Korálové moře neděle, 02.09

Nejprve se začala potápět záď. Jak se podlaha naklonila, Kannaday zavrávoral pozpátku k lůžku. Vzadu v lodi se začala hromadit voda a kapitán uslyšel zdola rány; to se kácely bedny a padalo různé uvolněné zařízení.

Průlez, připomněl si náhle.

Nalehl na stěnu a vzepřel se o ni oběma rukama. Část skladového prostoru se nacházela přímo pod kajutou. Kdyby se mu podařilo vypáčit a vytrhnout prkna podlahy, mohl by vzniklou mezerou prolézt.

Vrhl se ke stolu a vytáhl zásuvku. Nůž na otvírání dopisů ani obyčejný nůž sice neměl, zásuvka se však vysouvala po kovových kolejničkách. Kannaday zásuvku vyrval, odhodil ji stranou a zkoumal šroubky. Postačí pilníček na nehty. V koupelně měl zdravotnickou brašnu. Vzal si z ní kleštičky na nehty, odklopil pilníček a začal šroubky uvolňovat. Každou kolejničku držely dva. První povolil lehce. Víc Kannaday nepotřeboval.

Kolejnička měla průřez ve tvaru hranatého písmene C. Kannaday se vrátil do koupelny, ze sprchy odšrouboval kovovou hlavici a konec kolejničky položil na stůl. Sprchovací hlavici sevřel v pěsti a jako kladivem jí tloukl do konce kolejničky, až jej zploštil.

Měl páčidlo.

Chvatně popadl kolejničku, pilníček i hlavici a klekl si nedaleko dveří na zem. Prkna podlahy byla z mahagonu s epoxidovým povlakem. Vtlačil pilníček mezi dvě prkna a vyvrtal malý otvor. Vsunul do něj zploštělý konec kolejničky, narovnal se a hlavicí sprchy jej zatloukl do otvoru. Tloukl jen takovou silou, aby konec vězel pevně, avšak aby se neohnul. Stačily čtyři údery a kolejnička prošla skrz. Celé to opakoval po délce úzkého prkna. Jak pracoval, loď dál měnila polohu, nejprve se vyrovnala, pak se naklonila na levobok a znovu začala klesat záď. Kannaday se snažil nemyslet na to, že se loď potápí. Hawke s ní určitě odplul několik mil daleko na moře. Voda v těchto místech bude hluboká asi šedesát metrů. Až Hosannah klesne ke dnu, Kannaday se nahoru nedostane.

Uvolnil již větší část prvního prkna. Stoupl si a dupl na ně. Odštíplo se od sousedního a spadlo do průlezu. Kannaday si znovu klekl a dal se do práce na dalším. Když byl hotov, strčil prsty do mezery po prvním prkně a zatáhl za druhé. Protože již bylo po stranách uvolněné, snadno je odpáčil.

Slyšel vodu hrnoucí se dovnitř, v práci však neustal. Akumulátory byly uložené ve vodotěsném prostoru, nevěděl však, jak dlouho vydrží. Kdyby se vybily, zůstane potmě.

Podařilo se mu odstranit třetí prkno. Potřeboval jich dostat pryč alespoň šest, než se bude moci pokusit prolézt. Sledoval, jak voda stoupá, a uvědomil si, že na to, aby takto pokračoval dál, nebude čas. Hmátl za sebe, z lůžka vzal polštář a stáhl z něj povlak. Omotal si jej kolem rukou, přikrčil se, sáhl do otvoru, který již vznikl, uchopil další prkno za hranu a zatáhl. Povlak bránil, aby mu ruce po mokrém mahagonu klouzaly. Dřevo nechtělo povolit. Vyrazil ze sebe zoufalý výkřik a rozhlížel se kolem. Nic.

Potom si všiml, že věci v průlezu kloužou směrem k zádi a tam se hromadí. Nadával si, jak byl pitomý. Vytáhl ze stolu baterku, lehl si na břicho a posvítil si do vzniklého otvoru.

Uviděl bedničku s nářadím, hned pod dveřmi kajuty. Voda jí pohazovala sem a tam.

Natahoval po ní paži, avšak nedařilo se mu na ni dosáhnout. Uchopil kolejničku a ohnul ji tak, že vznikl hák. Strčil jej do otvoru a pokoušel se kovovou bedničku přitáhnout k sobě.

Zachytil ji.

Vtáhl ji dovnitř, otevřel a vyndal velké kladivo. Klekl si a mlátil jím do jednoho prkna po druhém. Na každé stačily dvě rány a spadlo do průlezu. Voda začala zaplavovat kajutu. Bude muset vlézt dovnitř hlavou napřed. Jachta se opět poněkud vyrovnala. Mohla to být poloha, jakou zaujme před tím, než klesne. Kannaday uchopil do levé ruky baterku, dlouze se nadechl a sklouzl dolů do průlezu.

K otvoru, který posádka udělala do lodi, to bylo asi osm metrů, ta vzdálenost mu však připadala mnohem delší, protože v cestě překážela změť všeho, co se v průlezu nacházelo. Na to, aby před tím uhnul nebo aby se mohl aspoň trochu narovnat, tu nebylo místo, plovoucí trosky nemohl odstrkovat ani za sebe, ani stranou, musel se všelijak kroutit a bedničky, různé zařízení, rozlámané kusy dřeva a spoustu dalších předmětů hrnout před sebou. Bylo to jako drát se proti hradbě, která každým okamžikem narůstá. Nakonec musel upustit baterku a pracovat oběma rukama. Naštěstí posádka nechala padací dvířka otevřená, aby voda mohla snáz vnikat dovnitř. Otvorem v podlaze paluby prosvítala světla z haly. Kannaday odstrkoval oběma rukama předměty nahromaděné v průlezu. Postupoval vpřed doslova po kolenou, zatímco se průlezem a po dolní palubě valila voda připomínající kapalinu smíchanou s řasami.

Hosannah se dál nakláněla na stranu a dolů. Naplavené předměty srážel zpět gejzír mořské vody. Kannaday viděl, že se už moc daleko dopředu nedostane. Paže a hruď ho bolely od toho, jak ho Hawke ztloukl, plíce pukaly námahou a nutily ho k nadechnutí, i když mozek věděl, že nadechnutí by Kannadayho zabilo. Musel s tím nutkáním bojovat. Byl asi metr od padacích dvířek. Připadal si jako uvězněný pod tabulí ledu v rybníku. Měl blízko ke svobodě, a přece nebyl na svobodě úplně.

Ve spáncích mu bušilo, vidění se začínalo mást a předměty jako kdyby mu vířily před očima. Už mu moc času nezbývá. Naplavené předměty se před ním nakupily tak, že měl místo jen na to, aby natáhl pravou ruku. Převrátil se na záda, sáhl nahoru k padacím dvířkům a obrácenou dlaní sevřel bližší hranu otvoru. Vší silou zatáhl. Jak se vytahoval nahoru, tloukly do něj ostré hrany kovových bedniček, různé nářadí a vše, co voda přinesla. Nebude stačit jen se dostat k otvoru, i ten již byl pod vodou. Musí se jím provléci a potom se ještě dostat ven z průlezu.

Potřeboval dýchat. Za několik okamžiků se nadechne, i kdyby měl vdechnout jen mořskou vodu. Levicí se propracovával hromadou naplavených předmětů, a jak se natahoval k otvoru, roztrhl si rukáv a paži až na živé maso. Sevřel hranu otvoru a vytahoval se oběma rukama. Pomalu se sunul nahoru kupou předmětů, čelo již měl blízko otvoru. Potom jím prošla hlava, pak ramena. Už se mohl vzepřít, namísto aby se vytahoval. Byl v chodbičce plné vody. Ohnul se v pase, vytáhl nohy, přetočil se a dral se vpřed.

Napůl plaval, napůl vyskočil na nohy, a současně zalapal po dechu. Vdechl vzduch. Znamenal záchranu – z něčeho jinak zcela běžného se zde stala vzácnost. Veškeré ostatní obavy a úvahy se ve srovnání s tím změnily v cosi nepatrného. Kannaday se znovu ponořil a hmatem hledal stěnu. Narazil na ni na pravoboku, byla mírně nakloněná směrem od něj. Opřel se o ni a přitáhl pod sebe nohy. Postavil se. Po svěšených ramenou mu stékala voda.

Krev z čerstvých zranění se mísila s mořskou vodou. Sůl štípala, nebyla to však taková bolest jako při bití. Tato zranění si přivodil, spíš však vysloužil, činem. Připadal si jako znovuzrozený.

Byl přímo před spojařskou místností. Voda mu sahala do pasu. Při této rychlosti se loď potopí asi za půl hodiny.

Náhle se ozvalo lupnutí, jako když se s prasknutím zlomí suchá větévka. Voda se musela dostat k bateriím. Světla zhasla.

Kapitán se otočil k padacím dvířkům a nahlédl do průlezu. Baterka ještě svítila, všelijak se točila ve vodě, ženoucí se dovnitř. Brodil se zpátky pro ni. Nyní neodstrkoval trosky z cesty, sunuly se zpátky do hlubší vody v zadní části průlezu, pohazovaly baterkou do všech stran, avšak kapitánovi se jí podařilo zmocnit, než ji voda stačila odnést. Otočil se, přidržel se nakloněné stěny, aby udržel rovnováhu, a prodíral se vodou. Něco potřeboval. Něco, o čem si byl jistý, že si ti vrazi s sebou v noci nevezmou.

Vešel do spojařské místnosti. Většina rozbitého zařízení byla zaplavená, menší kousky, hlavně vodiče a mikročipy, plavaly na vodě, přelévající se sem a tam. Skříňka, kterou potřeboval, však byla dosud připevněná na stěně v držácích, nacházejících se ve výši jeho ramen. Kapitán věděl, že jak Hawke, tak Marcus se nebudou obtěžovat tím, aby ji odnesli.

Skříňka byla červená, veliká asi jako krabice, v níž si lidé nosí oběd. Kannaday po ní sáhl, odklopil víko a vyňal její obsah. Trup jachty sténal, vrzal a trhavě se kymácel. Kapitán spěšně vykročil ke schůdkům a ke svobodě.

58 KAPITOLA

Washington, D.C. sobota, 12.38

Paul Hood, podoben federálnímu Charlesu Darwinovi, zkoumajícímu přirozený výběr těch nejschopnějších mezi úřednictvem, si sám pro sebe identifikoval nespočet funkcí ředitele Operačního centra. Ta práce si někdy vyžadovala tvrdého zadáka, jindy zase rozparáděného roztleskávače. Někdy se vyskytly i další povinnosti. Ta současná s sebou jakousi náhodou přinesla jednu z těch chvil, kdy nastal čas skandovat „Do toho, do toho!“.

Paul Hood vešel do malé, jasně osvětlené kanceláře, v níž pracoval Stephen Viens.

Oficiálně to bylo oddělení vnitřní bezpečnosti Operačního centra. Viens a jeho jednočlenný tým pátrali po „krtcích“ a po lidech, kteří by mohli být vystaveni pokušení předávat tajemství jiným zemím. Tak se pravilo v popisu práce oddělení, když účetní Operačního centra Carolina Burdoová sestavovala roční rozpočet. Neoficiálně to však bylo také pracoviště, kde Viens roky své dřívější funkce vedoucího oddělení družicového snímkování při Národním úřadě pro průzkum využíval k tomu, aby Operačnímu centru obstarával prioritu v rámci přidělování družicového času.

Viensova kancelář byla v suterénním sektoru jediná, která měla okno. Vedlo sice do chodby, to však nevadilo, po letech práce v Národním úřadě pro průzkum chtěl Viens mít výhled v reálném čase, byť jen na větší pracovní prostor. Do něj patřila i malá kancelářička hned za jeho dveřmi, kde pracovala Mary Timmová. Mladá žena právě procházela údaje přicházející od různých sledovacích družic.

Informace navzájem porovnávala, hledala styčné body a pak je předávala Viensovi.

Viens sám seděl zády k oknu. Před ním stály v řadě na pracovním stole tři notebooky. Když Hood vešel, Viens se po něm ohlédl.

„Bohužel vás zklamu, Paule, ale nic užitečného nedostáváme,“ postěžoval si.

„Dostáváte vůbec něco?“ Hood k němu přistoupil. Na každém z monitorů byly velmi rozdílné mapy. Hood se dohadoval, že to jsou oblasti moře, které Viens zkoumá. Tento úsek shromažďování informací pomocí družicového sledování byl v Operačním centru poměrně nový, předtím bylo odkázáno výlučně na Národní úřad pro průzkum.

„Neslyšeli ani neviděli jsme nic, co by se podobalo lodi na útěku,“ sdělil Viens Hoodovi. „A to jsme projeli rozsáhlé oblasti podél Velkého bariérového útesu, východní cípy Celebeského moře, celé Bandské moře a západní i jihozápadní část Korálového moře.“

„To všechno jste stihli za devadesát minut?“ podivil se Hood.

„Ano, ale běželo nám trojí zpracování současně. Audio, vizuální i tepelné. Jedno obyčejně zastoupí ta ostatní.“

Jak to probíhalo?“

„Například jsme monitorovali ARCON, to je Asian Rim Civilian Observation Network, civilní pozorovací síť asijských zemí při pobřeží Tichého oceánu. Do ní, v podstatě a neformálně, spadají všichni, kdo tam působí. Námořní policie a válečné námořní síly používají v té oblasti i zvláštní frekvence pro civilní spojení. Kdyby radar na některé nákladní nebo výletní lodi zachytil nějakou jinou loď, která tou oblastí proplouvá, noční hlídka by to ohlásila na frekvenci ARCON. Protože to nikdo neudělal, náš program pro jistotu propočítal, jaký dosah mají radary dotyčných plavidel. Proti nám stála skutečnost, že naše cílové plavidlo oblastí neplulo, takže jsme na pátrání neplýtvali družicovým časem.“ Viens se zašklebil. „Nemám rád, když techniku používáme k tomu, abychom zjistili, kde lidi nejsou, namísto toho, kde jsou. Ale nic lepšího dělat nemůžeme.“

„Michelangelo kdysi řekl, že vytvořit sochu znamená odstranit ten mramor, který není sochou,“ poznamenal Hood.

„A taky na malbu na jednom stropě potřeboval čtyři roky, pokud si dobře pamatuju dějiny Vatikánu,“ opáčil Viens.

„Pamatujete.“ Hood strávil četbou o Vatikánu řadu nocí v době, kdy Operační centrum provádělo v Botswaně operaci týkající se katolické církve. Do bohatství Vatikánu patřila i rozsáhlá umělecká sbírka a fakta o ní mělo Operační centrum ve svých souborech.

„Přestaňte si rvát vlasy,“ chlácholil Viense Hood. „Pátráte, aniž máte tušení, co hledat. Aspoň můžeme Bobovi povědět, kde hledat nemá.“

„Parametry čisté zóny vám pošlu do kanceláře elektronickou poštou,“ řekl Viens.

„Díky.“

„Ale moc spokojený stejně nejsem,“ prohlásil Viens.

„To je v pořádku. Hlavně na sebe nebuďte tak přísný. Je tu přece jen určitý rozdíl.“

Viens zamručel cosi, co Hood považoval za souhlas, a začal shromažďovat údaje pro Herberta.

Hood odešel. Pozvednout Viense na duchu se mu nepodařilo. A co horšího, jednotlivé složky celé té situace jako kdyby odplývaly kamsi pryč. V Hoodovi začínaly hlodat pochybnosti, operace mu náhle připadala bezvýsledná. Viens má přístup doslova do celého světa elektronických dat, obvykle dokázal získat náskok ve všech akcích, kde šlo o to, co vůbec lze udělat. Má-li teď už i Viens starosti, znamená to, že jsou skutečně důvody k obavám.

Když Hood míjel stůl Mary Timmové, pohlédl na ni, povzbudivě se pousmál a mrkl. Usmála se také. Úsměv to byl nádherný, ne pouze krásný, vyjadřoval i důvěru ve výsledek. Čišelo z něj mládí a ničím nezklamaná naděje. Dokonce i Maryiny oči zářily.

Hood si ještě pamatoval, kdy se cítíval podobně. Nejprve jako starosta Los Angeles, později když se poprvé stal ředitelem Operačního centra. I když byl tehdy velice naivní, vždy měl pocit, že se věci vyvinou dobře. A bez výjimky se tak také vyvinuly. Někdy to sice něco stálo, ale na Wall Streetu, kde působil ve finančnictví, kolovalo úsloví: Jestliže zboží má svou hodnotu, stojí za to i zaplacená cena.

A toto zboží za tu cenu stojí.

Věci se nějak opět vyvinou dobře. Musí tomu věřit.

Maryin úsměv přetrvával v jeho paměti. Někdy i to nejprostší gesto stačí k tomu, aby člověka povzbudilo, podobně jako roztleskávání.

59 KAPITOLA

Korálové moře neděle, 2.39

Když se Kannaday dostal na palubu, Hosannah byla nakloněná téměř pětadvacet stupňů na pravobok. Vystoupil nahoru po příkrých schůdcích. Sel shrbený, takže se mu dařilo udržet se na nakloněné ploše na nohou. Nesl dva předměty, které si dole vzal.

Pohlédl na hvězdy, aby si upřesnil polohu, kde se nachází. Touto oblastí se plavil celé roky a dobře ji znal. Příď jachty směřovala k severovýchodu. Nejbližší pevnina je pravděpodobně Cape Melville, asi míli na jihozápad. Otočil se, zhoupl se kolem hlavního stěžně a přikrčený uhnul před záporou. Dakronová plachta pleskala v nočním větru, látka vydávala dutě znějící, truchlivý zvuk. Kannaday rychle plachtu obešel. Žádné motory nebylo slyšet, posádky určitě pohánějí čluny vesly. Ve tmě a v neznámých vodách zřejmě nebudou spěchat. Kannaday doufal, že čluny neodpluly moc daleko.

Tam dole mu smrt utopením připadala jako bezprostřední hrozba. I na palubě potápějící se lodi mu sice dál hrozila, kapitán však přesto cítil příliv nových sil. Vydobyl si další šanci postavit se Johnu Hawkeovi. Šanci získat zpět svou důstojnost. Téhle šanci dával přednost před záchrannou vestou.

Dostal se k zadnímu stěžni, když tu záď náhle prudce klesla pod vodu. Chvatně se chytil tlustého stěžně a pevně jej objal oběma pažemi. Uvolněná zdvihací lana tloukla do stěžně a do vratidla, údery připomínaly hlasité mlaskání. Kapitán držel v rukou dva předměty, které vzal ze spojařské místnosti.

Vyčkával. Loď ještě ke dnu nepůjde. Nesmí.

Nešla.

Naklonila se na levobok a opět se ustálila. Kapitán opatrně zkusil, jestli stojí pevně, a pustil se stěžně. Napůl šel, napůl sklouzl k zábradlí na zádi. Bylo vysoké jen po kolena, kapitán však po letech strávených na jachtě věděl, jak čelit i rozbouřeným vodám. Pravým kolenem se zapřel o stožár nesoucí vlajku s označením registrace lodi a rozhlížel se po poměrně klidném moři. Slaná voda tišila bolest v potlučené čelisti a štípala v otevřených ranách na pažích. Prociťoval přítomnost moře, bolest a radost; očekávání a dychtivost, nutící ho za něčím se hnát, ať už za bohatstvím, přežitím, či pomstou. Celý jeho život jako kdyby se vtěsnal do tohoto okamžiku.

Zvedl před sebe obě paže, levou téměř kolmo, pravou rovnoběžně s hladinou. Levou rukou vypálil z pistole světlici. Bílý, načechraný ohon magneziového světla vynesl do výše narůžovělý plamen. Drobné, temné vlnky Korálového moře se změnily v rozrůstající se plochu ostře rozhraničenou do stínů a světla. Kannaday nehnutě přihlížel, jak plamen stoupá do oblohy. Světlé plošky ztrácely jas, avšak kruh světla se šířil. Kapitán, málem již zoufalý z toho, že mu Hawke přece jen unikl, však konečně spatřil to, v co doufal. Asi tři sta metrů od lodi, na samé hranici světla, uviděl čluny. Námořníci se zadívali vzhůru ke světlu a potom zrakem sledovali vysoko se klenoucí oblouk kouře k místu, odkud vycházel.

Kannaday zvedl před sebe pravici s druhou pistolí na světlice a vypálil. Zpětný ráz ho na kluzké palubě srazil maličko do strany. Ani se nedíval, zda střela zasáhla, z kapsy vytáhl dvě rezervní střely ráže 38 milimetrů, obě pistole nabil, zamířil a vypálil. Umělým světlem jako blesk prošlehly dvě ohnivé šmouhy a mířily na čluny.

První světlice zasáhla cíl, dopadla přímo do středu vzdálenějšího člunu. Rozpálený projektil neopren vmžiku protavil. Ozvalo se tiché lupnutí, člun splaskl a bezmocně se nahnul na pravou stranu. Následující střela minula, avšak třetí a čtvrtá dopadly do druhého člunu. Nepochybně propálily dno, ve skomírající záři světlice, dosud se vznášející nad vodou, Kannaday viděl, jak se člun vprostřed prohnul.

Nabil poslední dvě světlice a vypálil je do oblohy. Rozjasnila se bílým dýmem a světlem a ozářila scénu, na níž hrstka mužů zápolila mezi sebou o to, kdo se zachytí těch několika vesel nebo zbytků člunů. I přes sténavé zvuky, vydávané trupem potápějící se jachty, které k němu pronikaly zpod hladiny, Kannaday slyšel vzdálený křik.

Dokázal to. Vítězoslavně zvedl do výše obě pistole, třebaže se jachta prudce naklonila na pravobok a záď se ponořila hlouběji. Kannaday zavrávoral, narazil na vlajkový stožár a při pádu obě pistole upustil. Pevně se stožáru chytil a málem se prudce svezl na stranu. Podařilo se mu nabýt rovnováhy a postavit se pevně. Vzápětí ucítil v levém rameni ostrou, bodavou bolest.

Hmátl tam a současně se otočil k přídi. Nahmátl šipku, zabodnutou do masa. Zalapal po dechu, a když ji vytahoval, bolestí sebou škubl. Věděl, co to je za věc, ani se na ni nemusel podívat.

„Pořádný šéf ostrahy neodejde od práce dřív, než se přesvědčí, že je hotová,“ ozvalo se z prostředka lodi.

Ve skomírající záři světlic se sotva viditelně rýsovala postava. Postava muže. Po nakloněné palubě pokročil ke kapitánovi John Hawke. Měl na sobě záchrannou vestu, v pravé ruce držel wommeru. „Slyšel jsem ten kravál, co jste dělal, všechno to tlučení a rány kladivem, tak jsem si řekl, že se tu zdržím,“ hovořil dál Hawke.

Jeho pravice sebou švihla dozadu a pak vyrazila vpřed. Proti Kannadaymu vylétla druhá šipka a zasáhla ho do pravého stehna. Jako kdyby mu je cosi pevně sevřelo mezi prsty, a noha pod ním podklesla. Kapitán se chytil vlajkového stožáru, aby neupadl. Visel na něm za ruku, druhou vytahoval ze stehna šipku. Ten prevít ho určitě mohl zasáhnout účinněji. Prostě si s ním jen tak pohrává.

„Čekal jsem na vás na přídi. Ale nemyslel jsem, že se dostanete ven.“

„Čekal jste, až mi dojdou světlice,“ odtušil Kannaday.

„Pořádný šéf ostrahy taky ví, kdy jít na věc,“ dodal Hawke a přistoupil blíž. ‚Je to bída, že jste naše lidi poslal do vody. Záchranné vesty mají jen někteří a ke břehu je to daleko.“ Šlachovitý muž se maličko zaklonil dozadu; na šikmé palubě se držel s jistotou. „Ale svědomí vás z toho dlouho trápit nebude, utopíte se zrovna tak jako většina z nich. Žádné další smrtelné zranění určitě nemáte, to byste už byl mrtvý.“

Hawke držel wommeru jako kyj. Na potápějící se lodi může člověku rozpoltit lebku jakýkoli předmět. Takový zřejmě byl plán. Udeřit Kannadayho do hlavy tak, že ztratí vědomí, a potom ho utopit.

Kannaday nedokázal uvěřit, že Hawkea znovu podcenil.

Stál před problémem a na jeho řešení měl jen okamžik. Rameno a nohu mu poranily šipky, Hawke však zraněný není a Kannadayho by pravděpodobně přemohl. Kdyby se kapitán otočil a chtěl zábradlí přelézt, Hawke by ho dostihl, ještě než by se dostal na druhou stranu.

Kannaday však věděl, co musí udělat. Úporně bojoval o to, aby získal zpět něco ze ztracené sebeúcty. A té se nevzdá. Kapitán jachty Hosannah nebude utíkat.

Hawke se nyní rýsoval jen jako silueta na pozadí světla zářivých hvězd. Kannaday se opřel dolní částí zad o zábradlí a ruce zvedl před sebe jako boxerský kryt. Jestli má Hawke v úmyslu udeřit ho wommerou, kapitán se chtěl pokusit ránu odrazit. Hawke pravděpodobně zaútočí na tu stranu kapitánova těla, kde ho předtím poranil. S tím záměrem to očividně udělal. Kannaday bude připravený se natočit a úder zachytit předloktím.

Náhle se vzadu na scéně objevil třetí účinkující dramatu.

60 KAPITOLA

Útes Osprey neděle, 2.46

Vrtulník letěl severovýchodním směrem. V té chvíli pípl Herbertův telefon. Všechny zraky, s výjimkou pilotových, spočinuly na Herbertovi. Ve tmě ty oči neviděl, věděl však, co v nich je.

Naděje. Ty oči toužily po informacích, alespoň nějakém útržku, po něčem, k čemu se lze upnout. Cokoliv. Jelbart sklonil triedr, jímž obhlížel moře dole. On i Lohová zapátrali v Herbertově výrazu, zda se v něm neukáže nějaký náznak, že se Operační centrum dozvědělo něco nového.

Herbert okamžik naslouchal, potom zavrtěl hlavou. Lohová a Jelbart opět dál beze slova vyhlíželi ven okénky. Před nimi byl útes Osprey, nacházející se dvě stě deset mil od Cairnsu. Bylo to oblíbené místo turistů, kteří tu pozorovali žraloky. Herbert si přál, aby to bylo nějaké osudové znamení.

Pilot se otočil k cestujícím. „Už jsme na samém okraji našich možností, jestli to do patnácti minut neotočíme, nestihneme si doplnit palivo!“

Herbert kývl na znamení, že rozuměl. Pohlédl na moře za útesem. Cítil se divně. Ještě nikdy se mu nestalo, že by si ve svém vozíku připadal jako v pasti. Ale nyní, v rychle letícím vrtulníku, jemuž v pohybu nebránily ani silnice, ani hory, si tak připadal. Ten divný pocit vyvolala skutečnost, že se mu nedostává informací ani prostředků, jak se k nim dostat. Nevědomost vůbec neznamená blaženství. Nevědomost je žalář.

Herbert zamrkal unavenýma očima. Zvedl zrak k obzoru. Jeho linie byla slaboučce narudlá. Pohlédl na hodinky. Nebyly ještě ani tři. Na rozednívání je příliš brzy.

„Lidi, podívejte se na východní obzor!“ řekl. „Rozumíte tomu?“

„Východ slunce to nemůže být,“ odtušila Lohová.

Jelbart zamířil tím směrem triedr. „Ne, jsou to jednotlivá světla.“ Poklepal pilotovi na rameno a ukázal na ně. „Podíváme se tam, než poletíme zpátky.“

Pilot přikývl a ostře stočil Bella směrem k záři. Jelbart dál zkoumal světla triedrem.

Jsou to světlice, jaké se vystřelují v nouzi,“ řekl.

Herbert si myslel totéž. Bílé světlice se používají, spadne-li někdo do moře. Žluté jsou výzvou k vystřelení záchranného lana pomocí rakety, oranžové znamenají, že někdo je v nouzi, nikoli však v nebezpečí života. Barvy jsou odlišné proto, aby světlice dávaly světlo, aby se však přitom zbytečně nepřivolávala z okolí ostatní plavidla.

Jelbart odložil triedr a přitiskl si k uším sluchátka. Jemu i pilotovi očividně přicházela nějaká zpráva.

„Z jednoho z našich letadel to světlo zahlédli také,“ pronesl vzrušeně Jelbart. Jsou to určitě světlice, vypadá to, že nějaká dvoustěžňová plachetnice jde ke dnu.“

„Třeba proto, že na ní vznikl požár?“ zeptal se Herbert.

Jelbart zavrtěl hlavou.

„A záchranné čluny?“ dodala Lohová.

„Žádné neviděli.“

„Dvoustěžnice,“ pronesl zamyšleně Herbert. „Taková loď by tu nebyla nic zvláštního, co?“

„Ne,“ potvrdil Jelbart. Z pouzdra ve dveřích vytáhl desky s mapami a nalistoval si stránku se souřadnicemi, které mu pilot udal. „V té oblasti je moře hluboké asi šedesát metrů a nejsou tam žádné útesy, nic, na co by loď mohla narazit. A když, určitě ne takovou silou, aby jí hrozilo potopení.“

„Proč by pašeráci potápěli svou loď a potom vystřelovali světlice?“ uvažovala nahlas Lohová.

„A zvlášť tolik světlic,“ zdůraznil Jelbart. „Musely být přinejmenším tři nebo čtyři, aby oblohu tak rozsvětlily.“

„Světlice se samy od sebe takhle nevypálí do vzduchu ani horkem, ani při požáru. Musí být vystřeleny úmyslně,“ pokračovala Lohová.

„Správně,“ poznamenal Jelbart. „Ale zdá se, že některé se zažehly těsně nad vodou, ne ve výšce.“

„Třeba se ta loď nějak hnula, když je vystřelovali,“ řekla Lohová. „Mohl to být jen zoufalý čin před tím, než šla ke dnu.“

„Přece nevezmete loď na hlubokou vodu a nepotápíte ji proto, že chcete, aby vás našli!“ namítl Herbert.

„Tak proč tedy ty světlice?“ přemítal Jelbart.

„Třeba se ne úplně všem zamlouvalo, že ta loď má jít jak šutr do vody,“ poznamenal Herbert.

„Ze by vzpoura?“ domníval se Jelbart.

„Disent mezi pašeráky,“ utrousil Herbert. „To je hodně uhozená představa.“

„Pravda. No, odpovědi se brzy dočkáme,“ řekl Jelbart. Otočil se k pilotovi. „Za jak dlouho se tam dostaneme?“

„Asi za deset minut.“

„Když se nebudeme vracet pro palivo, které je nejbližší místo, kde se dá přistát?“ zeptal se Herbert.

Jelbart pohlédl do mapy. „Moribura, asi dvě stě kilometrů na jihozápad.“

„I tak budeme mít ke vznášení se na místě jen asi deset minut,“ upozornil ho pilot.

„Můj hlídkový člun tam míří plnou rychlostí,“ prohlásila Lohová. „Měl by tam dorazit přibližně do hodiny. Postará se o všechno, co bude třeba.“

„Hodina může být moc, aby ještě stačil vzít ty lidi na palubu,“ namítl Jelbart.

„Můžu zavolat rádiem do Darwinu,“ ozval se pilot. „Poblíž má základnu Královská dobrovolnická pobřežní hlídka – myslím, že v Port Douglasu.“

„Díky, ale to by nepomohlo,“ řekl Jelbart. „Mají člun Patrol 5, ten dělá osmnáct a půl uzlu v hodině a nemůže nést vrtulník. Než dorazí pomoc, každý, kdo je ve vodě, bude únavou sotva hýbat rukama a bude chybět zatraceně málo k tomu, aby zmrznul.“

„Už teď pro ně brečím,“ utrousil Herbert.

Jelbart si jeho poznámky nevšímal. „Můžeme něco podniknout, než se tam dostane ten hlídkový člun?“

„Moc ne,“ odpověděl pilot. „Mám jen hliníkový žebřík a dost málo letového času.“

Herbert přihlížel, jak se vrtulník zhoupl a rychle zamířil směrem k lodi. Světlice právě dohasly.

„Zdá se, že příď je pod vodou,“ řekl Jelbart.

„Odkud ty světlice letěly?“ zeptal se ho Herbert.

„Ze zádi.“

„Takže tím se jedna teorie vylučuje,“ poznamenal Herbert.

„Ano,“ souhlasila Lohová. „Předpoklad, že někdo ty světlice vypálil přes vodu proto, že se loď nějak prudce hnula. Při takovém náklonu dopředu by vylétly k obloze.“

„Přesně tak,“ potvrdil Herbert. Monica Lohová na něj zapůsobila. Nezdálo se, že vždycky poslouchá, co se říká, avšak bylo tomu naopak. A myslí jí to. Herbert byl přivyklý na způsoby, jakými se věci dělají ve Washingtonu. Když lidé mlčeli, mlčeli ze dvou příčin, a obě byly špatné. Buď si mysleli, že všechny odpovědi již znají a nepotřebují slyšet další, nebo se báli promluvit ze strachu, že na ně padne odpovědnost za návrhy, které by se mohly stát obecně uplatňovanou politikou. Až příliš mnoho federálních činitelů klade osobní zájem nad zájem země.

Herbert se raději nechával překvapit nahlas nevyhlašovanými schopnostmi než skrývanými nedostatky. Tak tomu bylo v případě jeho manželky Yvonne. Když spolu začali pracovat, budoucí paní Herbertová se nikdy nahlas neprojevovala. Herbert o ní pudově, šovinisticky a mylně uvažoval v kategoriích výšky jejího platu. Byla podřízená pracovnice. Pracovnice ku pomoci. Jenže Yvonne byla všechno možné, jen ne tohle. Vždy s ním držela krok nebo byla dokonce o pár kroků dál. To bylo divné. Když v budově velvyslanectví v Bejrútu vybuchla bomba, štěpiny dřeva a ostré úlomky škvárobetonových tvárnic zasáhly Yvonne do zad. Herbert se ocitl na zemi okamžik před tím než ona. Neměl pro to sice sebemenší důkaz, avšak vždy měl dojem, že Yvonne výbuch bomby vycítila o vteřinku dřív než on, srazila ho na zem a padla na něj. Tak je také později nalezli.

Ať už se blíží k Darlingově lodi nebo ne, Herbert si již nepřipadal tak docela jako v pasti.

„Teď je taková tma, že nic neuvidím,“ prohlásil Jelbart a sklonil triedr. „Kdybych si aspoň vzal ten pitomej infradalekohled!“

„Do takových dvou minut ji máme v dosahu reflektorů,“ uklidňoval ho pilot.

Herbert se k němu nahnul. ‚A taky budeme v dosahu každé zbraně, kterou tam můžou mít,“ opáčil.

„Zrovna jsem na to myslel,“ ozval se Jelbart.

„Pánové, nemáme nic, čím bychom na útok odpověděli,“ upozornil je pilot.

„Toho jsem si všiml,“ podotkl Herbert. „Pane Jelbarte, mohl byste zavolat generálu Hopkinsovi a požádat ho, ať dá těm mirageům rozkaz kroužit nad touhle oblastí.“

„Samozřejmě. Ne že bych si myslel, že je čeho se bát. Potápějící se loď není zrovna ideální místo pro palbu.“

„Pořád si ale budu připadat jistější, když tu loď podrží pár stíhaček v šachu. Už proto, aby tam náhodou nemysleli na nějakou neplechu.“

„Pane, pokusím se letět tak, aby nás spodek trupu chránil před každým, kdo by na lodi ještě mohl být,“ řekl pilot. „Tak na nás nebudou moci dobře mířit.“

„No, dobrá.“

„Dobré pro nás jsou dvě věci,“ ozvala se Lohová. „Všechny díry v tom sampanu pocházely od střel z ručních zbraní, a oni asi nic těžšího nebudou mít. A i kdyby měli, jsou tu očividně proto, aby odstranili důkazy. Včetně zbraní.“

Herbert přikývl. To je hotovka. Tu ženskou si přímo zamiloval.

Opřel se a zavolal Operační centrum. Neočekával, že Stephen Viens bude mít během několika málo příštích minut nějaké užitečné údaje z družic, chtěl však, aby Paul Hood věděl, co se děje. A také mu chtěl sdělit, kde přesně se nacházejí.

To pro případ, že se ohledně těžkých zbraní pletou.

61 KAPITOLA

Washington, D.C. sobota, 13.00

Asi před třemi lety nastala chvíle, kdy Paul Hood objevil třetí složku své práce. Byla tu role zadáka, roztleskávače a byl tu i květnatě hovořící komentátor v kabině. Chlápek, jehož prací bylo dělat čertu advokáta.

Hood dal dohromady tým profesionálů. Vojenských expertů. Stratégů špionáže. Psychologů, diplomatů, profesionálních sledovatelů. On sám tu je proto, aby naslouchal tomu, co říkají Mike Rodgers, Darrell McCaskey nebo Bob Herbert. Ať už s nimi souhlasil, nebo ne, jeho odpovědí muselo být „Ano, ale…“

Tak se zachoval, když z vrtulníku zavolal Bob Herbert. Zatímco poslouchal, jak šéf zpravodajců scénu popisuje, seděl u stolu, načež přešel na svůj rutinní postup „Ano, ale…“ Až na to, že tentokrát byly jeho obavy opravdové.

„Můžete si být jistí, že ta loď není nějaký klamný cíl?“ zeptal se.

„Něco takového neměl čas spíchnout,“ namítl Herbert.

„Měl dost času na to, aby zavolal prezidentovu zvláštnímu asistentovi pro demokratické volby a přiměl ho, aby se do mě navážel,“ opáčil Hood.

„Bruceovi Perrymu?“

„Jo.“

„A co na vás Bruce vytáhl? Něco jako ‚Proč toho obdivuhodného lidumila obtěžujete‘?“

„Něco hodně v tom smyslu. Jinak nic určitého. Ani bych se nedivil, kdyby o tom pašování nevěděl.“

„To je pravda. Ale stejně, je to zajímavé.“

„A co?“

„Kde Perry stojí na žebříčku výkonné moci? Tak druhý z možných deseti?“

„Když to budete dělit takhle, pak asi ano,“ souhlasil Hood.

„Darling je zvyklý jednat s nejvyššími vládními místy,“ pokračoval Herbert. „Perry nestojí tak vysoko, kam by Darling býval mohl jít, kdyby byl předem připravený. To ale nebyl. Tohle bylo to jediné, co mohl takhle zčista jasna udělat. Paule, myslím, že jsme Darlinga přistihli se spuštěnýma kalhotama.“

Hood o jeho slovech okamžik uvažoval. „Zrovna tenhle závěr bych nedělal,“ prohlásil.

‚A jaký teda?“

„Řekl bych, že Perry stojí tak vysoko, jak se Darling odvážil jít. Kdyby býval zavolal třeba předsedovi Sněmovny reprezentantů –a to mohl, podle toho, co máme v souborech, chodili spolu na golf-, pak by předsedu už jen pouhý pud politické sebezáchovy donutil položit si otázku: ‚A co když se Darling provinil? Opravdu se chci za toho chlápka brát?‘“

„No tak dobrá. Je tu i další náznak, že přítelíček Darling má co skrývat.“

Jistě. To ale ještě neznamená, že jsme ho přistihli nepřipraveného. Tohle může být úhybný manévr, který vás má odvést od něčeho, co ten materiál skutečně přepravuje. Máte tam něco pro noční vidění?“

„Ne. A ani zbraně.“

Ježíši!“

„Tak toho tu mám, na řetízku, hned u srdce.“

Hoodovi okamžik trvalo, než souvislost pochopil. Usmál se.

„Podívejte, Paule,“ pokračoval Herbert, „jsme skoro na místě a nedoslechl jsem se o ničem, co by mě mohlo donutit, abych to zabalil. Jestli ti hoši opravdu zkusí nějak se po nás ohnat pěstičkou, půjdeme na to silou. Loď vydolujem z moře, prohlídnem ji do mrtě a na Jervise Darlinga už něco najdeme. Nic není čisté na sto procent. Nic.“

„Bobe, už jsme vzali útokem různá místa, a hodně tvrdě za to zaplatili,“ připomněl mu Hood. Operační centrum ztratilo v Rusku Charlese Squirese a při operaci, jež měla odvrátit válku mezi Pákistánem a Indií, značnou část jednotky Striker.

Jo. A já zaplatil, když jsem se motal kolem velvyslanectví a hleděl si svýho,“ opáčil Herbert.

„Bejrút byl válečná zóna.“

„Paule, v téhle době je celej zatracenej svět válečná zóna. A jen tak mimochodem – ani nemám právo toho nechat. Řešení krizí mám v popisu práce. Jestli tohle je pašerácká loď, tak se na ni bez debaty ten popis vztahuje.“

Hood byl se svými „Ano, ale…“ na dně. Tenhle díl práce již tedy udělal. Nastal čas přistoupit k dalšímu dílu. Významem druhotnému, avšak obtížnějšímu. Přitáhnout otěže svému vlastnímu konzervativismu. Zříci se snahy přebít svého agenta v terénu. Nechat ho řídit se vlastním rozumem.

Dovolit mu riskovat život.

„Tak dobrá. Hlavně nechte linku otevřenou, ano?“

„Ale jo, jistě. Jenže toho moc neuslyšíte, je tu pořádný rachot.“

„Rachot je přesně to, co chci slyšet, Bobe.“

„Teď vám teda nerozumím.“

„Chci slyšet pořádný rachot vrtulníku, vracejícího se z úspěšné akce.“

„No, dostal jste mě. Díky. Zrovna se chystáme rozsvítit reflektor. A… Paule?“

„Ano?“

Jestli se ten mizera Perry zase ozve, nechte ho čekat na lince.“

Jistě. Proč?“

„Při troše štěstí budeme pro vás mít hodně brzy nějaké zprávy.“

62 KAPITOLA

Korálové moře neděle, 3.01

Jachta si nyní žila svým vlastním životem. Jak se na temném moři pohybovala a všelijak nakláněla, připomínala převalující se mořskou obludu z dávných pověstí. Přidružila se k zápasu obou mužů.

Voda v podpalubí Hosannah jako kdyby se chtěla vzepřít tomu, že je lapená v uzavřeném prostoru. Přelila se na jiné místo a příď se tak propadla. Hawke byl vržen dozadu, Kannaday dopředu. Oba do sebe narazili uprostřed lodi, zavrávorali a náhlý pohyb lodi je tvrdě přirazil k hlavnímu stěžni. Hawke ztratil wommeru a oba muži ztratili rovnováhu, a jak se záď zvedala z vody, dál klouzali dopředu. Paže obou jako kdyby se změnily v křidélka dětského větrníku, otáčející se kolem jejich boků. Pokoušeli se zachytit čehokoli, co by mohlo pád zastavit. V té chvíli se loď začala propadat hlouběji do vody. Kajutní okénka vpředu praskla a vzniklými otvory se vyvalily velké vzduchové bubliny. Každá taková bublina lodí trhla a ta poposkočila, jako když tělo zachvátí křečovité stahy svalů. Bubliny vynesly jachtu maličko výš, ale jen na okamžik. Začala s konečnou platností sklouzávat pod hladinu.

Kannaday nyní Hawkea neviděl. Jeho ruce nahmátly zmítající se zdvihací lano a pevně je sevřely. Tělo, zesláblé ztrátou krve, však na laně jen viselo, zatímco jachta dál sjížděla pod hladinu. Kapitán nyní ležel, ucho přitisknuté k nahnuté palubě. Slyšel řev vody, bušící do trupu.

Je to zvláštní, pomyslel si. Zbývaly mu pravděpodobně minuta či dvě života, přesto však pociťoval podivnou euforii. Vrátil se z říše mrtvých, aby se ještě mohl utkat s Hawkem. Svůj tulácký život opouští s pocitem, že ten život splnil svůj účel. Byl to dobrý pocit, přinášející uspokojení.

Vtom spatřil světlo, pronikající sprškou vody. Říkal si, jestli přichází z onoho světa, o kterém lidé hovoří. Díval se, jak bílou zář, podobnou světlu majáku, náhle obklopil světelný kruh připomínající duhu. Zdálo se, že ta záře zesiluje. V následujícím okamžiku uslyšel vrčení. Přehlušilo hukot vody, doléhající sem z podpalubí. Jak se bílé světlo přibližovalo, uvědomil si, že přichází shora. Není to jas, provázející přechod z jednoho světa do dalšího.

Byl to vrtulník. Pilot možná zpozoroval světlice a přiletěl tohle místo prozkoumat. Ne že by to mělo nějaký význam. Je tu třeba zachraňovat příliš mnoho lidí, a jsou daleko od pobřeží. Nevěřil, že se většina z těch lidí dokáže udržet na hladině další dvě hodiny nebo déle. Tak dlouho potrvá, než na toto odlehlé místo dorazí lodě.

Kannadayho chvějící se prsty zachvacovala křeč. Lano svíral pevně, bylo však kluzké a úhel náklonu jachty stále ostřejší. Už se dlouho neudrží. Nohama hledal nějakou oporu. Jak se loď nořila stále víc kolmo, jeho váha jako kdyby se postupně měnila v mrtvou váhu. Nohy nenacházely nic.

Světlo se přeneslo za jachtu. Kannaday sjel o něco níž. Pustil se jednou rukou a zkoušel omotat si lano kolem zápěstí druhé ruky. Nebylo však tak volné, aby se mu to mohlo podařit. Dál ztrácel krev a začínala se mu točit hlava. Prsty slábly a jeho tělo klouzalo po laně níž, Kannaday se však přinutil k tomu, aby stisk neuvolňoval. Chtěl dokončit to, co začal v podpalubí: hodně opožděnou nápravu Petera Kannadayho. Od kapitána se čeká, že se postaví na odpor každému pokusu o vzpouru. To nakonec dokázal. Nepsaný zákon moře také přikazuje, aby kapitán zůstal na lodi tak dlouho, dokud z ní cestující i posádka nejsou pryč a v bezpečí. Kannaday měl v úmyslu ctít i tento zákon, třebaže doufal, že John Hawke utone společně s ním. Věděl, že je ještě někde na palubě potápějící se lodi. Zahlédl ho, jak se drží hrany průlezu na přídi. Kapitán odmítal myšlenku, že se Hosannah, své lodi, vzdá a Hawkeovi ustoupí. Ani na samém konci ne.

Podél boků jachty, sklouzávající stále hlouběji do vody, fičel vítr, způsobený rotorem vrtulníku. Světlo za lodí pomalu stoupalo do výše. Kannaday viděl siluetu Hosannah, rýsující se proti neklidnému moři, podlouhlý útvar, zužující se působením perspektivy.

Téměř podobný rakvi.

Ten útvar byl poslední, co Kannaday viděl, když se loď potopila. Stáhla ho s sebou nohama napřed do studené vody. Kapitánovy prsty dál svíraly lano. Nezadržel dech, ani nebojoval o život. Bylo mu lhostejné, jaký závěr námořní úřady z potopení lodi vyvodí. Důležité bylo, že zná pravdu.

I ve smrti zůstane kapitánem.

63 KAPITOLA

Korálové moře neděle, 3.08

„Myslím, že teď už to tu klidně můžeme obhlídnout,“ pronesl Herbert.

Američanův hlas překypoval sarkasmem. Loď zmizela. Jelbart zamířil triedrem na místo, kde předtím byla.

„Připadá jméno té lodi někomu z vás povědomé? Hosannah?“ zajímal se Herbert.

„Ne,“ odpověděl Jelbart. „Ale vypadala jako typická charterová loď. V téhle oblasti jsou jich spousty.“

„Tam dole někdo je,“ ozvala se náhle Lohová.

„Kde?“ zeptal se Jelbart.

„Tady, z té strany, co sedím. Je obličejem dolů.“

Pilot stočil vrtulník tak, aby Jelbart na to místo viděl. „Máte pravdu,“ potvrdil Jelbart. „A někdo k němu plave. Důstojnice Lohová, můžete mi podat žebřík?“

Singapurka sáhla za sebe a z háku v malém nákladovém prostoru sundala stočený záchranný žebřík s hliníkovými příčkami.

„V podlaze jsou úchytky,“ upozornil ji pilot.

„Vidím.“ Lohová si rozepnula bezpečnostní pás a klekla si na jedno koleno. Připevnila žebřík k ocelovým úchytkám. Potom rozvázala nylonové pásky, které žebřík obepínaly. „Hotovo,“ hlásila.

„Mává na nás,“ řekl Jelbart. „Určitě to je někdo, kdo nechtěl, aby ta loď šla ke dnu.“

„A taky někdo, s kým si rozhodně potřebujeme popovídat,“ poznamenal Herbert.

Jestli ho přece jen dostaneme z vody, musíme hned odtud,“ ozval se pilot. „Další zátěž nám zvýší spotřebu paliva.“

„Rozumím. Tak, jdeme pro něj,“ řekl Jelbart. Pilot pokývl na souhlas. Ve vodě mohou být ještě další, kteří se zachránili. Nezamlouvala se mu představa, že je tu nechají, takhle v noci a ve studeném, neklidném moři. Ale ještě méně se mu zamlouvala vyhlídka na to, že by musel s vrtulníkem nouzově skončit ve vodě, kdyby to nestihli na břeh.

Otočil vrtulník kolem osy. „Spustila byste teď ten žebřík?“ vyzval Lohovou.

Lohová se přidržela plátěného řemene vedle dveří, otevřela je a vyklonila se ven. Sestupný proud vzduchu byl silnější, než čekala, musela se zapřít zády o rám dveří.

Muž dole šlapal vodu a držel se vedle druhého námořníka. Otočil jeho tělo tváří nahoru. Zdálo se, že se námořník nehýbe. Lohová levou nohou skopla žebřík dolů. Člověk ve vodě byl dostatečně stranou, takže ho při dopadu do vody nezraní. Žebřík se s tlumeným klapáním rozvinul. Lohová se opět vyklonila ven.

„Dokáže se k žebříku dostat bez pomoci?“ zeptal se Jelbart.

„Pokouší se o to. Plave k němu, ale jen jednou rukou. Druhou má asi poraněnou.“

„Níž nemůžu, to by ho vzduchový vír zatlačil pod vodu,“ varoval pilot.

Lohová přihlížela, jak muž vytrčil pravou paži vzhůru, zachytil se dolní příčky a hmátl po ní i levicí. Šlo mu to těžko, zdálo se, že má levou paži zlomenou.

„Nedaří se mu to,“ řekla. Jdu dolů.“

Pilot ji zarazil. „Vezměte si tohle!“ Podal jí své rukavice. „Líp se na těch příčkách udržíte.“

„Díky.“ Lohová si rukavice navlékla, vycouvala dvířky ven a sestupovala po vibrujícím žebříku.

Žebřík měl dvacet příček. Lohová slézala pomalu. Její tváře, oděv i příčky žebříku byly mokré od mořské vody. Rukavice se osvědčily, doslova jí zachránily život.

Vždy po několika krocích se podívala dolů, chtěla se přesvědčit, že muž se stále drží žebříku. Držel se, pravou paži měl zaháknutou za příčku. Lohová si uvědomovala, že kdyby se pustil, musela by pro něj skočit do vody.

Když se dostala na předposlední příčku, opatrně si stoupla na tu, které se muž držel. Obličej měl stažený vypětím, zdálo se, že ho přemáhá bolest.

„Můžete se mě chytit tou zraněnou paží kolem ramen?“ zakřičela na něj.

„Můžu!“ Muž naklonil hlavu na stranu. „Tamten člověk mě zradil! Vezměte ho taky!“

„O tom si promluvíme uvnitř!“ odtušila Lohová.

„Vy nechápete! Je to zrádce! Musíte mu vzít otisky prstů, zjistit, do čeho dalšího může být zapletený.“

„Máme málo paliva. Ale míří sem hlídkový člun, ten ho vyzvedne.“

Lohová se nahnula níž. Zdálo se, že muž zaváhal, pak se nerozhodně pokusil zvednout levou paži. Lohová sáhla pravicí za sebe, paži uchopila a muže k sobě přitáhla, aby se jí mohl chytit kolem krku. Ochablými, krvácejícími prsty sevřel límec její kombinézy. Trhnutím si ho nadhodila o něco výš a vydala se zpátky. Muž na ní sice nevisel jako úplně mrtvá váha, ale výstup jí přesto neulehčoval tak, jak doufala. V půli cesty již začínala pociťovat vysílení, vystoupit na každou další příčku vyžadovalo dvojnásobné úsilí. Muž se sice snažil šplhat také, ale pokaždé, když zdravou rukou hmátl po příčce, spočinul jí na zádech celou svou vahou. Udivilo ji, jak je takový výstup těžký. Při každoročních prověrkách tělesné zdatnosti na námořní akademii stále ještě dokázala vyšplhat bez přírazu po laně deset metrů. O šplh s „přitížením“, jak se říkalo šplhu s někým dalším na zádech, se samozřejmě nepokoušela.

„Lohová, nahoru s ním!“

Kdosi na ni shora křičel. Pohlédla tam. Na jejím sedadle byl Bob Herbert. Držel se řemenu a vykláněl se ven, pravou paži nataženou. Aby na ni dosáhla, musí vystoupit ještě o tři příčky výš.

Vytáhla se o jednu.

„Zůstaňte stát, nebo je po vás obou!“ zaječel na ni Herbert. „Pomozte mu dostat se vám přes záda na žebřík! Já ho zachytím, nebojte se!“

Lohová neuposlechla. Nechtěla se vzdát, dokud svou práci nedokončí. Kdyby nyní ustoupila, příčilo by se to zásadám, jimiž se v životě řídila, i tomu, k čemu byla vycvičena. Upírala zrak na lyžinu vrtulníku. Pokusila se vytáhnout na další příčku. Zesláblé paže se jí chvěly. Zůstala na místě.

„Krucinál, nohy mi sice nefungujou, ale jednou rukou uzvednu pětadvacet kilo!“

Muž přiblížil ústa k jejímu uchu. „Pokusím se k němu dostat,“ řekl.

„Tak dobrá.“

Provlékla levou ruku mezi příčky, aby si uvolnila pravou paži. Muž se přesunul podle ní doprava a uchopil příčku nad její hlavou. Volnou paží mu pomohla vytáhnout se výš. Bob Herbert měl pravdu, takhle to bylo snazší, než pokoušet se dostat nahoru i se zátěží. Herbert sáhl za mužova záda a zahákl ruku pod jeho zdravou paži. Tím ho odlehčil, takže se muž mohl povytáhnout tak, jak bylo třeba. Lohová ho postrkovala zespodu, až se nakonec dostal do dvířek. Herbert ho vtáhl do kabiny, Lohová vyšplhala hned po něm.

Jste v pořádku?“ zeptal se jí Herbert, když byla uvnitř.

„Jsem. Opravdu nemáme čas dostat sem i toho druhého?“

„Opravdu ne,“ odtušil pilot. Vrhl pohled na palivoměr. „Musíme odtud. Hned.“

Lohová to chápala. Vyhákla žebřík a vytáhla jej zpátky. Zavřela dvířka, žebřík k nim jen tak shrnula a klesla na prázdné sedadlo naproti Herbertovi. Zadívala se na něj. Pilot mezitím stočil stroj na jihozápad. „Díky, Bobe.“

Já taky děkuju,“ přidal se muž.

Lohová i Herbert na něj pohlédli. Seděl na sedadle, které Herbert uvolnil, když mu pomáhal do letounu. Byl promočený a třásl se, levý loket opíral o pravou dlaň, prohnutou do misky.

„Máte tu někde ručník?“ zeptal se Herbert pilota.

„Bohužel ne.“

„A láhev vody?“

„Vodu jsem dopil, ještě když jsme byli sto mil odtud.“

Herbert na zachráněného pohlédl a pokrčil rameny. „Tak bohužel, lituju.“

„To nic,“ opáčil muž slabým hlasem. Jsem rád, že jsem tady. Už jsem myslel, že je po mně.“

„Co vaše ruka? Můžeme vám ji dát do šátku,“ řekl Herbert.

Je to spíš rameno. Poranil jsem se, jak se loď potápěla. Však ono vydrží.“

„O rameno se postaráme na břehu,“ ozval se Jelbart. „Zatím si můžeme promluvit. Kdo jste?“

„Peter Kannaday, kapitán Hosannah,‘1 odpověděl muž stále ještě slabým hlasem. „A kdo jste vy tady?“

„Já jsem důstojnický zástupce Jelbart, ten pán naproti vám je Bob Herbert. Ta dáma je námořní důstojnice Lohová.“

„Austrálie, Amerika a – Singapur?“

Lohová přikývla.

„Díky vám všem,“ řekl muž a každému z nich krátce pokývl.

„Povězte mi, kapitáne – co jste tu dělali?“ zeptal se Jelbart.

„A co to bylo za člověka tam ve vodě s vámi?“ dodala Lohová, zatímco si stahovala mokré rukavice.

„Zradil mě, a zradil Austrálii,“ prohlásil muž chladně, zrak upřený kamsi do daleka.

Jak?“ optala se Lohová.

Muž několikrát rychle zamrkal, jako kdyby se probíral z transu.

„No, kapitáne Kannadayi?“ naléhala.

„Promiňte.“ Kapitán se náhle rozeštkal. „Prosím, mějte se mnou strpení! Byla to hrozná noc. Rád bych si aspoň na pár minut zdřímnul.“

„Kapitáne Kannadayi, chápeme, čím jste prošel. Ale tohle dost spěchá,“ vložil se do hovoru Jelbart. „Potřebuju, abyste mi řekl, kdo to byl a proč jste sem pluli.“

Jmenuje se Hawke. John Hawke. A s Hosannah sem připlul proto, aby ji potopil.“

„Proč?“

Muž se opřel a zavřel oči. Mlčel.

„Kapitáne?“ naléhal Jelbart. „Kapitáne!“

„Musím si odpočinout. Prosím –jen pár minut. Teď už se na tom nic nezmění, Ujišťuju vás.“

Kapitán seděl u okénka, opíral se ramenem o stěnu kabiny a ze spánků a z čela mu kapala voda. Hlava mu bezmocně klesla na stranu. Lohová se nahnula přes uličku a dloubla do něj prstem. Cosi zamumlal, oči však neotevřel.

„Být tohle v Singapuru, tak ho probudíme,“ prohlásila.

„Být tohle v Singapuru, tak vám s tím pomůžu,“ poznamenal Herbert. „Máme tu pěkný dlouhý žebřík. Co říkají mezinárodní zákony o tom, když si chlapa pověsíme jako mušku na vlasec a protáhneme ho nad vodou, abychom ho probrali?“

„Říká se tomu ‚krajní nátlak‘, pane Herberte,“ řekl Jelbart. „Což by váš právní řád definoval jako ‚kruté a neobvyklé zacházení‘.“

„Tohle jsou ale taky neobvyklé okolnosti,“ poznamenala Lohová. Její tón postrádal soucit. Pro slabost neměla pochopení. Zvlášť u někoho, komu právě zachránila život.

„Ale přesto, tenhle člověk není pirát,“ odtušil Jelbart. „Pokud víme, kapitán žádný zločin nespáchal. Nemáme jinou možnost než dopravit ho k nám a vyslechnout tak, jak to vyhovuje jemu.“

„Někdy si s etiketou a protokolem děláme až moc těžkou hlavu,“ podotkla.

„V tomhle jsem s důstojnicí Lohovou zajedno,“ přidal se Herbert. „Máme před sebou dvojí zodpovědnost, jednu vůči kapitánovi, druhou vůči milionům lidí zrovna takových, jako je on. V jednom případě snad něco nevyhovuje jedinci, v tom druhém můžou zemřít desítky tisíc lidí. Nevidím tady nic, co bych měl řešit.“

„Můžeme vyhovět obojímu,“ trval na svém Jelbart. „Kapitán žádal o pár minut, tak mu poskytněme aspoň to.“

Herbert zakroutil hlavou, Monica Lohová se opřela. Uvažovala, jestli by Jelbart byl tak úzkostlivě ohleduplný, kdyby kapitán Kannaday byl Američan. Nebo Singapurec. Australané jsou známí tím, že své lidi chrání.

A jelikož to měla v povaze, přemítala, jestli kapitán Kannaday skutečně spí, nebo jestli pozorně neposlouchá, co všechno tu říkají. A snaží se rozhodnout, jak bude vypovídat.

Nevěděla. Jedno však přece: zanedlouho se někdo zde na palubě vrtulníku bude někomu jinému omlouvat za to, že se vážně přepočítal.

64 KAPITOLA

Washington, D.C. sobota, 13.24

Prací číslo čtyři byl pro Paula Hooda výzkum. Ten přišel na řadu poté, co skončila práce zadáka, roztleskávače a dělání čertovi advokáta.

Výzkumu se věnoval pouze o víkendech, kdy v Operačním centru pracoval jen nejnutnější personál. Byla to jeho oblíbená činnost. Pátráním po informacích procvičoval své lineární myšlení. Do oněch problémů typu „Ano, ale…“ vnášelo více logiky. A také do jeho úvah nevpouštělo emoce, obavy. Plně se soustředil na přítomný okamžik.

Bob Herbert nechal linku otevřenou. Hood přepnul telefon do reproduktorů, přidal na hlasitosti a naslouchal rozhovoru mezi záchranným týmem a Peterem Kannadaym. Jakmile to jméno zaslechl, začal v počítači prohledávat soubory Interpolu a FBI. Neukázalo se nic, což bylo dobré. Napovídalo to, že ten člověk mluví pravdu, že byl zneužit a násilím či nějak jinak donucen ke spolupráci. Potom Hood provedl širší pátrání off-line; narazil na záznam o registraci Hosannah. Tam nalezl informaci o Peteru Kannadaym. Byl majitelem jachty před tím, než byla „prodána“ očividně neexistujícímu Arvisu Marchovi. Registrace obsahovala i kopii Kannadayho licence a data, kdy jachta zavítala do různých přístavů v jižním Pacifiku a Karibském moři. Hood tyto informace poslal do Herbertova počítače. Jestli se Hosannah používala k pašování jaderného materiálu, lodní deník by mohl napomoci při vysledování míst a časů, kdy loď přebírala nebo předávala svůj náklad.

Hood se na věc díval stejně jako důstojnický zástupce Jelbart. Ten člověk tam ve vrtulníku je host, ne zajatec. Ve chvílích, kdy převáží emoce, se na tenhle rozdíl velmi snadno zapomíná. A kdykoli byl do věci zapojený Bob Herbert, docházelo k takovému zapomínání dost často.

Proto se musíš pevně držet toho, co jsi jednou prohlásil jako správné, říkal si Hood. Když se tak neděje, z policistů se stanou neurvalci, z prezidentů tyrani a ze zpravodajských důstojníků obojí.

Kannadayho svazek poslal Herbertovi do počítače spolu s dobře slyšitelným akustickým upozorněním. Věděl, že v šéfovi zpravodajců, sedícím tam v kabině, to vře. Chtěl tedy mít jistotu, že Herbert e-mail dostal.

V telefonu slyšel, jak přístroj v Herbertově vozíku pípl. Soubor s údaji došel. Hooda stále ještě uchvacovalo, jak lze informace posílat do celého světa takhle rychle, v plném rozsahu a přitom utajeně. Vzpomínal na svá školní léta, kdy ohromnou novinkou byly dálnopisy, zhruba v dobách, kdy na letištích a v halách univerzit byla hitem hra Pong.

Terorismus, alespoň tedy ve většině svých projevů, tehdy stále ještě musel vystačit se zastaralými způsoby. Prostředky sloužící k zabíjení se v tomto opovrženíhodném podnikání musely přesunovat pomalu, ručně. A stejně jako se nedá odstranit slizká stopa slimáka lezoucího po břidlicovém povrchu, neexistuje ani způsob, jak vymazat veškeré důkazy o tom, že určitým místem prošel terorismus. V dobách tíživě doléhající reality působilo toto vědomí dokonce až pozbudivě.

To, co se v jedenadvacátém století považuje za naději, je smutné a současně udivující.

65 KAPITOLA

Korálové moře neděle, 3.33

V Herbertovi to skutečně vřelo.

Šéf zpravodajců si nemyslel, že důstojnický zástupce Jelbart dělá chybu pouze tím, jak Kannadayho šetří. Prostě si myslel, že Jelbart se mýlí úplně ve všem.

Kapitán Kannaday je zraněný. Herbert ani v nejmenším nepochyboval, že i vyčerpaný. Nevěřil však, že spí. Kannadayho „zdřímnutí“ bylo australským ekvivalentem toho, čemu se říká krýt si zadek. To, co se na jachtě odehrávalo, bylo nezákonné. Koneckonců Kannaday se v tom smyslu sám vyjádřil. Nic dalšího už neřekne bez advokáta či právního poradce, nebo jak na téhle polokouli říkají právním zástupcům ve věcech trestních.

I to, že se Jelbart zmínil o nalezeném pirátovi, bylo neprozřetelné, informace o něm se nedostala na veřejnost. Jestli Kannaday při té zmínce skutečně spal, nic se nestane. Jestli byl vzhůru, mohl by ovšem být méně ochotný mluvit. Třeba by býval ve své výpovědi uvedl věci, které budou v rozporu s tím, co se již úřední činitelé dozvěděli od tamtoho piráta. A to by pak pro Kannadayho nebylo dobré.

Počítač Herberta pípnutím upozornil, že mu přišla elektronická pošta. „Prokrista!“ řekl.

„Něco se děje?“ zeptal se Jelbart.

Herbert se otočil a z opěrky vozíku prudce vytrhl mobil.

„Paule, jste tam ještě?“

Jsem.“

„Omlouvám se, šéfe, úplně jsem zapomněl, že čekáte na lince. Co máte?“

„Soubor o Peteru Kannadaym. Říkal jsem si, že byste se na něj možná rád podíval.“

„Určitě.“ Monitor notebooku měl Herbert instalovaný v levé opěrce vozíku. Natáhl se, natočil monitor k sobě a zapnul jej. Rozsvítil se s tichým zasyčením. Herbert si otevřel Hoodův e-mail a dal příkaz k uložení.

„Myslíte, že kapitán doopravdy spí?“ zeptal se Hood.

„Jo. A já se stanu příštím prezidentem Spojených států.“

„A věříte všemu, co říkal?“

„To nevím,“ přiznal Herbert. Díval se na monitor, zatímco se soubor ukládal. „Nemám dost informací.“

„A ani vy, ani důstojnice Lohová nemůžete podniknout nic pro to, abyste ty informace získali.“

„No, dalo by se –“

„Myslím zákonným způsobem,“ skočil mu do řeči Hood. „Peter Kannaday je australský kapitán, který se pohybuje v mezinárodních vodách. Zachránil ho australský vrtulník. Takže první na něj uhodí Australané.“

„Paule, proti tomu musíme něco podniknout. Třeba by Lowell mohl vytáhnout z klobouku nějaký právní precedent.“ Herbert vyhlížel okénkem, počítač zatím dál načítal soubor. Venku byla tma, ale ta tma nebyla tak černá jako Herbertovy myšlenky.

„Ale no tak, Bobe! Přece víte, co a jak.“

„Bohužel vím,“ odtušil Herbert.

„I kdyby Lowell dokázal zařídit, abychom si s Kannadaym promluvili, nedopustí, aby se ta rozmluva zvrhla v nějaký nátlak.“

„Ze by radši viděl, jak nějakej vyšinutej válečník dostane do rukou těžký dělostřelectvo?“

„To Australani nedovolí. Trošku jim důvěřujte.“

„V dokonalém světě – tam jistě. Ale když úřady zjistí, že by do toho mohl být zapletený i náš druhý přítel, povím vám přesně, co udělají. Postaví kolem toho velikána vozovou hradbu. Musí. Jinak se jeho impérium zhroutí a poškodí to národní hospodářství. Udělají obětního beránka z nějakého druhořadého chlápka, jen aby na ten jejich národní poklad nepadl stín. A jestli to skončí takhle, ke jménům, po kterých jdeme, se nikdy nedostaneme. A nikdy se nedozvíme, jestli jsme tenhle tahač opravdu odpojili od přívěsu.“

Herbert z opatrnosti nevyslovil Darlingovo jméno. Kannaday třeba nespí. Jestli promluví, Herbert chtěl, aby se o Darlingovi zmínil sám od sebe. Lež nebo krycí legenda se obvykle dají poznat rychle. U polopravdy to jde mnohem hůř.

„S názorem, že budou Darlinga chránit, nesouhlasím. Něco tak velkého se nakonec stejně provalí. Budou muset povolit a přistoupit na nějakou dohodu.“

„Něco takového mi ale vůbec nejde pod nos.“

„V byznysu se to dělá pořád. Alternativy jsou takové, že buď přimhouříte oči, nebo rozbouráte celý systém jen proto, abyste se dostal na kůži jedinému člověku. Zákonodárci, všelijací právní poradci nebo vyšetřovatelé poskytují vedením firem výměnou za spolupráci jistý stupeň imunity a čas na předání společností svým partnerům.“

„Proboha, Paule, tady se přece nebavíme o nelegálním využívání vnitřních informací k burzovním transakcím!“

„Uznávám, že –“

„Nechci se dočkat toho, že tomu chlapovi akorát zabaví pas a přistoupí na dohodu o nějakém domácím vězení. To není spravedlivé.“

„Souhlasím. A já nechci, abyste vy zapomněl, že tady nejde o odvetu. Proto někdo takový jako Richard Nixon rezignuje a dostane se mu pardonu, nebo třeba Kurt Waldheim si dá skartovat víza a dokumenty o všech válečných zločinech, do kterých mohl být zapletený, se zamknou do trezoru. Tady jde o to, jak problém dát do pořádku pokud možno s co nejmenším rozruchem.“

„To je byrokratovo řešení,“ opáčil Herbert. „Já chci kůži toho chlapa.“

„Tohle je spravedlivé rozhořčení Osamělého Rangera. Bobe, jestli se Darling provinil, byl bych jedině rád, kdyby dostal doživotí, to se ale pravděpodobně nestane. Ať už je někdo dobrý, nebo špatný, nemůžete jen tak jakoby nic tímto způsobem zbavit mezinárodní podnikání jeho základny. Časem možná, ne ale hned.“

„Časem lidi zapomenou,“ odtušil Herbert. „A odpustí.“

„To je možné.“

Je to nevyhnutelné,“ dodal Herbert.

„Ale ne tam, kde se někdo pokouší zabíjet lidi. Al Capone byl lidový hrdina, dokud nenařídil masakr na den svatého Valentina. Člověku, který porazí establishment, lidi budou tleskat. Ale nesmíří se s masovým vražděním.“

Počítač pípl na znamení, že soubor je uložen. Herbert ukončil spojení a soubor si otevřel. Měl zlost. Ne na Hooda, nýbrž proto, že Hood má pravdu. Jervis Darling pravděpodobně přežije i ten nejhorší scénář.

„Bobe?“

„Jo.“

„Jste nějak nezvykle tichý.“

„Promiňte. Přemýšlel jsem o tom, co jste řekl.“

‚A…?“

„Něco na tom je, tak jako je něco na tom, co říkal pan Jelbart. Jen se mi to prostě nelíbí. Tímhle že se živíme? Riskujeme životy jen proto, abychom se pak mohli dohodnout na nějakém kompromisu?“

„Už to tak asi je.“

„Ale není to správné.“

„To jistě ne, ale je to vklad do hry tam, kde vaši protivníci jsou hotovi riskovat své životy. A kromě toho, v naší práci výměna něčeho za něco, čím se zabrání válce, je pořád lepší než prohra.“

„No, nevím. Nikdy jsem si nevážil fotbalového mužstva, které skóruje kopem ze země ze středu hřiště do horní části brány. To přeborníci nedělají.“

Hood se uchechtl.

„Co je na tom srandovního?“

„Váš výběr slov. Vzpomněl jsem si, že když jsem byl starostou, visela na radnici malá bronzová plaketa s citátem Daniela Webstera. Stálo na ní doslova: ‚Toto je místo určené pro vzájemné porady a diskusi, nikoli aréna, kde se předvádějí přeborníci.‘ Já to tak vidím taky.“

„To můžete, Paule. Vy máte dost trpělivosti na to, abyste s někým diskutoval.“ Herbert to nevyslovil znevažujícím způsobem. Hoodovu diplomacii obdivoval.

„Mluvení má svou váhu. Když s někým mluvíte, asi se nepokoušíte jeden druhého zabít.“

„Já dovedu obojí.“

„Ale jen když hulákáte, ne když mluvíte.“

V tom měl Hood pravdu. Problém byl ten, že Herbert vždycky rád dělal věci po svém. A fungovalo to. V Hoodově podání to ovšem vyznělo odpudivě.

„Jenže nejde o trpělivost,“ pokračoval Hood. „Mluvení je moje zbraň, kterou si můžu zvolit. Dobře se uplatnila u mých voličů i u mých dětí. Teď ke mně neoddělitelně patří a nedokázal bych to změnit, ani kdybych chtěl. A nedokáže to nikdo z nás,“ zdůraznil ještě.

Konečně zaznělo něco, s čím mohl Herbert souhlasit.

Hood ještě slíbil, že zavolá Lowellovi a seznámí ho s posledním vývojem. Herbert mu poděkoval a zavěsil. Opřel se a uvažoval o Hoodových slovech.

Nikdo z nich se nedokáže změnit.

V tom má Hood pravdu. Avšak Hood touto poznámkou vyjádřil nevyslovené přiznání, že Herberta bere takového, jaký je. Tím se Herbertovi dostalo určitého prostoru; nebylo mu výslovně řečeno, že nemá do vyšetřování a do výslechu zasahovat.

Nedostalo se mu však takového prostoru, kde by mohl hned teď udeřit pěstí. Měl vztek na Jervise Darlinga, na zdvořilého, avšak zatvrzelého Petera Kannadayho i na veškerou shovívavou mentalitu a rozmazlování obecně. Význam mluvení chápal, avšak musel si poctivě přiznat, že přece jen dává přednost boji. Ten nezabere tolik času a spory řeší mnohem rychleji. A ani ztráty nejsou o moc větší, pouze k nim dojde dřív. Ty, kdo bojují, kulky připraví o totéž, oč by je nakonec tak jako tak připravily nekonečné výpady a plytké, rozkladně působící debaty.

Povšiml si, že ho Lohová upřeně pozoruje.

„O čem přemýšlíte?“ zeptal se.

„Souhlasím s vámi.“

„V čem?“

„O tom držení v šachu.“

Herbert se usmál. „Vidíte, nenapadlo mě, že vám na tom bude nějak záležet.“

„To jste se pletl. Radši bych bojovala a prohrála, než abych měla pocit, že jsem do něčeho nevložila veškeré své síly.“

Herbert se na ni opět usmál. Tohle je hotovka. Z námořní důstojnice Moniky Lohové se musí stát příští paní Herbertová. Vsadil by se, že ona snáší všelijaké kecy a neupřímnost ještě méně než on sám.

Téměř mimoděk sáhl za sebe a otevřel si soubor, který mu poslal Paul Hood. Natočil monitor k sobě. Jako ve snu si představoval, jak ve Washingtonu, D.C. jeho i Moniku odmítají přijmout na každém večírku a nepustí je ani k vyjednávání o poskytnutí fondů.

Soubor se otevřel. Herbert pohlédl na monitor. Oči se mu zúžily a ústa rozšířila v úsměvu. Zadíval se pozorněji.

A v tom okamžiku věděl, kam svůj vztek zaměřit.

66 KAPITOLA

Cairns, Austrálie neděle, 3.56

Ten hovor přišel pozdě.

Jervis Darling stál v kuchyni vymalované béžovou barvou a jedl ananasový meloun, rozkrojený na půlku. Dřeň vykusoval přímo z kůry. Už na sobě neměl šedou soupravu cairnského Yacht Clubu, pětačtyřicet minut cvičení na veslařském trenažéru měl za sebou. Pak se osprchoval, oblékl si koupací plášť a posadil se k televizi. Netrpělivě přepínal z jednoho programu na druhý. Hodiny míjely, on se však na žádný z nich vlastně ani nedíval. Jeho nálady se střídaly od rozmrzelosti ke zlosti a nakonec i k obavám. Už měl dostat od Johna Hawkea nebo od synovce zprávu, avšak mobilní telefon v jeho kapse zůstával tichý.

Dojedl meloun. Kůru krájel na kousky a házel je do drtiče odpadků. V hodinách, kdy noc je temná, věci vypadají vždy horší, přesto se mu neodbytně vtírala myšlenka, že se něco pokazilo. I kdyby se nepodařilo jachtu potopit, Marcus by se s ním už spojil. Jediné, čím se Darling dokázal v myšlenkách zabývat, byl ten zatracený Američan.

Nedovedl si představit, jak by Herbert mohl jachtu nalézt, mohlo by se mu to podařit jedině kvůli nějaké pitomé smůle. Ani ho nenapadalo nic, co by Herbert mohl udělat, aby zarazil to, co měl John Hawke provést. Hawkea nikdo nezastaví. Darling dokrájel kůru a zamyslel se nad tím, co podniknout dál. Hned večer zavolal Bruceovi Perrymu, svému příteli z dob univerzitních studií, a o Herbertovi mu pověděl. Perry slíbil, že záležitost vyřídí. Od té doby spolu ještě nemluvili. Darling nechtěl volat a vyptávat se, jak rozhovor proběhl, nějak naléhat by bylo totéž jako přiznat vinu. Spojence nic neodradí tak jako neúspěch.

Začal přemýšlet o dalším tahu. Mohl by to být smělejší preventivní krok než pouze telefonát příteli v Bílém domě. Z postavení, ve kterém se nyní ocitl, Darling neměl vůbec radost. Nejvýše postavené vládní činitele nebo politiky vždy tlačil ke zdi on.

Napadlo ho, že byl měl vzbudit Jessiku-Ann a opustit dům. Mohl by i s dcerou jít na jachtu zakotvenou v zálivu a uchýlit se na Sister Islands. Nebo by mohli odjet na malé letiště a odletět na ostrovy proudovým letounem. Jestli se něco skutečně pokazilo, nechtěl být snadno k dosažení. Jelikož Sister Islands jsou součástí Nového Zélandu, mezi ním a jakoukoli činností vyvíjenou právníky by stála další země – a další úřední byrokracie. O záležitosti, které by mohly vyplout na povrch, ať se postarají právní zástupci.

I když tyhle obavy jsou předčasné, připomněl si.

Stále ještě neví s jistotou, že se něco skutečně pokazilo. John Hawke se může docela prostě někde skrývat, dokud se nerozední. Může mít nějaký důvod udržovat věci v tichosti. Anebo by mohl hrát nějakou psychologickou hru. Darling nevylučoval, že Hawke ho nechává čekat úmyslně, buď ze vzdoru, nebo proto, aby ukázal, že není jen tak leckdo. Aby Darlinga naštval, ale aby to přitom nevypadalo jako výhrůžka. Hawke se vyzná, a to až moc dobře, než aby tuhle hranici překročil.

Ještě několik minut o situaci uvažoval a dospěl k závěru, že dobrým řešením bude odejít odtud. Odletí proudovým letounem na nejbližší ze svých ostrovů Sisters. Zvedl domácí telefon, vzbudil Andrewa a přikázal mu, ať zabalí věci pro Jessiku-Ann i pro sebe. Potom zavolal svému pilotovi Shawnu Danielsovi. Ten bydlel v domku na vzdáleném konci pozemku. Přikázal mu, aby byl do hodiny připravený k odletu. Learjet byl k nečekaným obchodním cestám vždy nachystaný.

Nakonec šel vzbudit dceru. Rychle, nikoli však uspěchaně, prošel obývacím pokojem a vystoupil nahoru po točitém mramorovém schodišti. Jessica-Ann bude omámená spánkem a let prospí. Probudí se do slunečního svitu, který tělu dodává sil, a do čistého mořského vzduchu. Probudí se z pokojného spánku spravedlivých. Darling si přál, aby se z něčeho takového mohl těšit i on.

Ne že by na tom záleželo. Ráno budou věci vypadat líp, ujišťoval sám sebe.

A kdyby ne, dá je do odpoledne do pořádku. Buď slovy, nebo činem.

Člověk, který má k dispozici jaderný materiál, má vždy k dispozici i možnosti volby.

67 KAPITOLA

Korálové moře neděle, 4.01

Monica Lohová seděla zabořená do vinylového sedadla v temné kabině vrtulníku. Pozorovala Boba Herberta. Obličej měl ve stínu, avšak držení jeho těla bylo napjaté, útočné. Nakláněl se dopředu, palec jakoby v obavách tiskl do dlaně. Lohové nevrtalo hlavou, o čem Herbert přemýšlí. Věděla to. Potřebuje dostat z kapitána Kannadayho informace všemi možnými prostředky. Tak to aspoň řekl do telefonu.

Potom se však cosi změnilo. Herbert pohlédl na monitor svého počítače a napřímil se. Napětí v jeho rukou povolilo. Natočil se ke kapitánu Kannadayovi a dlouze se na něj zadíval. Potom pohlédl na Lohovou.

„Vzbuďte ho,“ vyzval ji.

Rázně zatřásla kapitánovým ramenem. Pomalu otevřel oči.

Jelbart se otočil. „Co je?“

„Chci se našeho hosta na něco zeptat,“ sdělil mu Herbert.

‚Já myslel, že jsme se dohodli na tom, že ho zatím necháme být,“ odtušil Jelbart s náznakem hněvu v hlase.

„Nechal jsem ho, ať se posílí spánkem. Teď potřebuju něco vědět. Něco jednoduchého.“

„Můžete se ptát, na co chcete,“ ozval se kapitán.

„Díky. Ale vyjádřil jste se v tom smyslu, že možná nebudete odpovídat.“

„Už jsem vám řekl, že jsem hrozně unavený. Nechci říct něco, co by nebylo přesné nebo co by se mylně vykládalo.“

„Chápu. Tak co třeba tohle – to se poplete jen zatraceně těžko: kde jste se narodil?“

Kapitán na něj mlčky hleděl.

„No, copak? Je to snad moc složité?“

„To myslíte vážně?“

Jo. A že leccos myslím vážně – to mi už vytýkal kdekdo,“ poznamenal Herbert. „Tak odpovíte mi?“

„Narodil jsem se tady. V Austrálii.“

„V kterém městě? A datum?“

„Proč potřebujete tohle?“ Kannaday se pousmál. „Snad mi nechcete koupit dárek?“

„Jo, takový, co dlouho vydrží. Doživotí ve vězení s nejpřísnější ostrahou.“

„Opravdu? A co jsem provedl?“

„Myslím, že to víte.“

„Bobe, přece jsme se rozhodli, že nic takového nebudeme dělat,“ přerušil ho zlostně Jelbart.

„Vy jste o tom rozhodl,“ odtušil Herbert. Oči dál upíral na Kannadayho. „Tak kde jste se narodil, a kdy?“

Lohová si nemyslela, že by Herbert někoho zastrašoval, aniž by k tomu měl pádný důvod. Očividně jej má. Sledovala, jak bude Kannaday reagovat. Nevypadal nijak vyvedený z míry. Po několika okamžicích zavřel oči, klesl zpátky na sedadlo a opět se ocitl ve tmě.

„Bobe, proč to chcete vědět?“ dotíral Jelbart.

„Proč? Protože tenhle člověk není Peter Kannaday.“

„Cože?!“

„Tady mám fotografii Petera Kannadayho,“ prohlásil Herbert. Natočil monitor k Jelbartovi a zvýšil jas. „K licenci je přiložený i snímek.“

Jelbart pohlédl z monitoru na kapitána. „Připadám si před váma jak pitomec. Bob má pravdu. Tohle nejste vy.“

„Blbost,“ pronesl kapitán, aniž otevřel oči. „V tom souboru je zjevně chyba.“

„Neřekl bych,“ odtušil Herbert. „Na palubě jachty jste byli dva. A dál? Jeden zemře. Druhý si přivlastní jeho totožnost.“

„K čemu?“ Kapitánovy oči zůstávaly zavřené. Tvářil se zcela lhostejně.

Jakým lepším způsobem byste získal naši důvěru, než když se budete vydávat za skutečného námořního kapitána, který vypovídá proti pašerákům? My vám uvěříme, a ještě vás bezpečně dopravíme na břeh. A jak tam jednou budete, vypaříte se.“

„S tou fotografií je to pomotané zrovna tak, jako to máte pomotané v hlavě vy, pane Herberte.“

„Tak mi teda odpovězte,“ naléhal Herbert.

Lohová kapitána pozorně sledovala. Herbertova neodbytnost s ním ani trochu nehnula. A stále ještě neodpověděl na to, co chce Herbert vědět.

„Něco vám povím,“ pokračoval Herbert. Jste podvodník a ničemnej pašerák, to ale nechám plavat. Vy nejste ten, koho chci.“

Muž na to neřekl nic.

„Ten, koho chci, je Jervis Darling. Dejte mi ho a půjdete si po svých.“

Muž pootevřel oči. „Takovýhle kšeft mi nemůžete nabízet.“

„Nepopíráte tedy, že za touhle pašeráckou operací je pan Darling?“ zeptal se Jelbart.

„Pan Darling,“ opakoval muž opovržlivě. „Vy byste padlému princi klidně říkal ‚Jeho Výsost‘,“ poznamenal.

„Takže Darlinga bezpochyby znáte,“ řekl Herbert.

„Jen podle jeho pověsti,“ odtušil muž. Opět zavřel oči a zabořil se hlouběji do sedadla.

Lohová jen udiveně naslouchala. Herbert se tvářil nezvykle klidně. Jako šachový velmistr před tahem, kterým dá mat, tahem, který nikdo jiný nedokáže prokouknout.

„Děláte dojem drsňáka, co se nebojí smrti,“ poznamenal Herbert. „Nebudu vám vyhrožovat, že vás z vrtulníku vyhodím, i když bych to strašně rád udělal, ani ničím podobným. Ale udělám jedno: změním plán. A protože jsme vás nalezli v mezinárodních vodách, nemyslím, že důstojnický zástupce Jelbart má oprávnění něco proti tomu plánu namítat, nebo že se mu do něčeho takového bude vůbec chtít.“ Jelbart přikývl. Nyní měl hlavní slovo Herbert. „Nevezmeme vás do Cairnsu,“ pokračoval šéf zpravodajců. „Přistaneme v Port Melvillu. Bude na nás čekat místní policie a nechá si vás tam. Předáme vás námořní důstojnici Lohové. Až připluje její hlídkový člun, vezme vás do Singapuru, k vojenské policii, a skončíte před nižším soudem.“ Muž na něj pohlédl. Jdi se bodnout!“

Herbert pokrčil rameny. „Jen si posluž, drsňáku. Tak či tak, já Darlinga dostanu. Pilote? Změna plánu.“

Pilot pohlédl na Jelbarta. Ten přikývl.

„To, co se potřebujeme dozvědět, se dozvíme.“ dodala Lohová. „Protože to z vás vrchní vyšetřovatel dostane holí nebo drogami. Podle singapurského zákona z roku 2002, Opatření při ohrožení jaderným útokem, k tomu má vojenská policie oprávnění. Tento zákon definuje pašování jaderných materiálů jako teroristický čin. A když důkazy potvrzují podezření z přípravy činů vedoucích k hromadnému ničení, v Singapuru neplatí práva jednotlivce.“

Herbert na ni vrhl uznalý pohled. Tohle s tím chlapem pohne.

Muž otevřel oči. Jeho pohled nebyl tak klidný jako před chvilkou.

„Už jsme blízko pobřeží,“ pokračoval Herbert. „Tak co to bude? Vězení a spolupráce v Austrálii, nebo vězení a elektrody do mozku nebo kdoví do čeho ještě jiného v Singapuru?“

Muž vyhlédl oknem. Pobřeží se již začínalo rýsovat.

„Doteďka jste se vykrucoval docela pěkně. Jenže odtud až potud. Vaše štístko je fuč, to mi věřte.“

Muž se na něj zadíval. „Do vězení nepůjdu. Já lodi nevelel a tu operaci jsem neřídil. Na lodi jsem jen sloužil.“

„Jste John Hawke?“

„Ano.“

„Jakou práci jste tam dělal?“

„Šéfa ostrahy,“ odtušil bez náznaku zahanbení Hawke. „S těmi, kdo to prodávali nebo kupovali, jsem vůbec nepřišel do styku, a neměl jsem nic společného ani s kontrabandem. Lodi velel Peter Kannaday, operaci řídil Darling. Jeho synovec Marcus byl na jachtě spojařem; zůstal tam, v moři.“

„Co ty světlice?“ ozvala se Lohová.

„Vystřelil je Kannaday, potopil záchranné čluny. Nechtěl, aby někdo unikl.“

„Proč to všechno?“ zeptal se Herbert.

„Protože nám Jervis Darling přikázal loď potopit.“

„Abyste odstranili důkazy: čeho?“

„Že na palubě byla zpracovací laboratoř.“

Herbert se usmál.

„Ale jestli mě pošlete do vězení, do protokolu nic z tohohle neřeknu. Buď mě pustíte, nebo žádné svědectví nebude,“ prohlásil Hawke.

„Ten obchod uděláme takhle: budete mluvit, nebo půjdete do Singapuru. Přimluvíme se, aby byli shovívaví, ale ničeho víc se nedočkáte,“ opáčil Herbert.

„To nestačí,“ zavrčel vztekle Hawke.

„Pak vám teda nezbyde než rovnou vypochodovat ze dveří. Podle mého pět až deset let s kabelovou televizí je bezesporu lepší kšeft než letět pěkně z výšky do studenýho moře.“

I ve tmě Lohová viděla, jak se Hawkeovy rysy napjaly. Zatvářil se, jako kdyby měl chuť vrazit Herbertovi pěst do prsou. Tím by však nic nezískal, pořád ještě by měl co do činění s ní a s Jelbartem.

Koutky Hawkeových úst poklesly. Zamračil se, jeho oči ztratily svůj krutý lesk. Rezignovaně se opřel a zadíval se oknem ven. Zřejmě pochopil, že prohrál. Herbert měl pravdu. Tohle bylo pravděpodobně poprvé, co byl Hawke zatlačen do kouta. A stalo se tak bez jediného úderu nebo výstřelu. Šéf ostrahy byl poražen slovy.

Jen slovy.

Herbert se tvářil potěšené, Hawke naopak zachmuřeně.

68 KAPITOLA

Cairns, Austrálie neděle, 4.45

Lowell Coffey čekal na vrtulník. Slunce již začínalo rozjasňovat oblohu za kopci. Než Hood zavolal a sdělil mu, že kapitán Kannaday byl zachráněn, právníkovi se podařilo trochu se na hasičské stanici prospat. Spider spal na kavalci vedle. Coffey vyšel do svěžího rána a hovor si vzal venku. Zůstal tam a vdechoval čirý, ostrý vzduch. Ve Washingtonu nikdy takhle nechutnal. Ani v Beverly Hills. V obou těch místech je horko a ve vzduchu se tam vznáší slabý pach benzinu. Jediné další místo, kde Coffey pobýval, byl Blízký východ. Tam byl zase prach a suché vedro.

Queensland nejenže oživuje duši, je pastvou pro oči i potěchou pro uši. Všude temná, bohatá zeleň a hluboké ticho, až na občasný ptačí trylek nebo cvrkot cvrčka, a na šumění větru, jenž ty zvuky přináší. „Prokrista!“

Coffey sebou trhl, když telefon, který měl na opasku, zakrátko pípl znovu. Sáhl po něm. Volal Bob Herbert a sdělil mu, že vrtulník přistál na letecké základně, kde si doplní palivo. Do Cairnsu přiletí v pět třicet. Také ho informoval, že zachráněný člověk, kterého mají na palubě, není Peter Kannaday.

Je to nějaký ničema jménem John Hawke. Přiznal se, že jachtu potopil a pomáhal Jervisu Darlingovi při pašování jaderného materiálu. Jachta měla na palubě laboratoř na jeho zpracování.“

„To všechno vypověděl už ve vrtulníku?“

„Ano.“

„A bez právního zástupce?“

„Vylovili jsme pro něj z Korálového moře barakudu. Ne, žádného právního zástupce neměl.“

„A vy nemáte žádné důkazy,“ dodal Coffey.

„Ne.“

„Tak potom nemáte právo ho zadržovat.“

„Co to ksakru vykládáte? Nepřímých důkazů máme jak nasráno!“

„Ne,“ odtušil Coffey. „To, co máte, je ‚přiznání, a on může popřít, že ho vůbec někdy vyslovil. Tvrzení proti tvrzení je chabý právní prostředek.“

„Ale, jděte! Slyšeli ho čtyři další!“

„Čtyři lidé se můžou domluvit. Z právního hlediska nemají o nic větší váhu než jeden. Zásady důkazního řízení platí stejně zde jako ve Spojených státech. Zákon o důkazním řízení byl v roce 1995 novelizován tak, aby navazoval na zákon o drogách, jedech a kontrolovaných látkách z roku 1981.“

„Aby se dosáhlo čeho? Ochrany překupníků drog?“

„Dodržování spravedlnosti. Kde teď Hawke je?“

Ještě ve vrtulníku.“

„To je chytré,“ poznamenal Coffey.

„V jakém smyslu?“

„Na vojenské základně se mu nebude chtít vystoupit, protože pak byste ho teoreticky mohli zadržet za neoprávněný vstup na cizí pozemek.“

„Lowelle, to si děláte legraci, ne? Že vy mě taháte za fusekli!“

„Bobe, myslím to úplně vážně.“

„Zrovna tohle nepotřebuju slyšet!“ utrhl se na něj Herbert.

„Tak promiňte. Ale dokud nebudete mít někoho, kdo Hawkea označí jako spoluviníka, nemáte ani důvod, ani právo ho zadržovat. Do té doby, než budete mít tu jachtu a důkazy, než Hawkeovi prokážete pašování nebo že tu loď potopil, je nevinen. Až tu přistanete, bude moci žádat, abyste ho propustili. A budete ho muset nechat jít.“

„Tomuhle nevěřím. Ten prevít tady zkoušel hrát si se mnou na schovávanou. Vyklopil mi, co jsem chtěl vědět, aby nemusel do Singapuru.“

„Vy jste mu řekl, že ho vezmete tam?“ Herbert potvrdil, že ano.

„Tak aspoň tohle by bývalo bylo podle zákona.“

„Moment! Co myslíte tím ‚bývalo bylo‘? Copak to už nemůžeme udělat?“

„Jistě, můžete, ale k ničemu vám to nebude.“

„Proč ne?“

„Přistáli jste v Austrálii. A Hawke je Australan. Podle mezinárodního práva ho nejdřív ze všeho můžou skřípnout jen místní úřady. Kdybyste ho teď vzali do Singapuru, tamní úřady proti němu nemůžou nic podniknout, dokud to nejprve neodmítnou udělat australské úřady.“

„Což neudělají. Určitě ne, jestli v tom jede Darling.“

„A právě s tímhle váš host očividně počítal.“

„Do hajzlu! Takže my přistaneme u té hasičské pozorovatelny, Hawke si půjde po svých, Darling mu pomůže zmizet a my máme po svědkovi.“

„Kromě těch lidí tam na moři, a ti se k Darlingovi pravděpodobně nedostali blíž než ta vaše koala.“

„Nemůžu ho přece pustit!“ prohlásil Herbert. „Tak co mám ksakru dělat?“

„Abyste ho mohl zadržovat, potřebujete nějakého svědka. Kdy tam má být ten hlídkový člun Lohové?“

„Každou chvíli. Ale nevíme, v jakém stavu ta posádka bude, ani kolik jich tam vůbec přežilo. Tady je vidět, k čemu akorát jsou slova.“

„Prosím?“

„Poslechl jsem Paula a s Hawkem se vybavoval,“ odtušil Herbert. „Místo toho jsem měl udělat to, na co jsem měl chuť.“

„A co vám ta vaše chuť radila?“

„Abych mu nasypal do huby střelnej prach a vyptával se ho se sirkou v ruce.“

„Já se ale kloním k Paulovi.“

„No, to jsem si myslel.“

„Bobe – zachoval jste se správně. Kdybyste býval Hawkea mučil, pak by on mohl dát zatknout vás.“

Herbert mlčel.

„Důležitější teď je něco jiného: myslíte, že o Darlingovi mluvil pravdu?“ vyptával se dál Coffey.

„Jo, myslím. Neměl co ztratit. Potřeboval mě mít na háčku, než přistaneme někde na nevojenském letišti. A to se nejlíp provedlo tím, že řekl pravdu.“

V telefonu zavládlo ticho. Herbertova frustrace se dala téměř nahmatat. Klid a mír nastávajícího rána byly pryč.

„Říkal jste, že potřebuju svědka,“ navázal Herbert. „Můžeme na základně zůstat, než dorazí ten hlídkový člun?“

„Ano, ale jestli Hawke něco zvětří, může docela legálně požádat o eskortu, která ho ze základny odvede.“

„Jak by se k nějaké eskortě dostal?“

„Nemůžete mu odepřít, aby si zatelefonoval. Násilné omezování svobody pohybu občana, který není vězeň, působí u soudu špatně.“

„Lowelle, vy mi ale ani trochu nepomáháte.“

„Snažím se. Chci se soustředit na případ, ne na to, že Hawke ví, jak zacházet s australským právním systémem. Pravděpodobně se už bezpočtukrát dostal se soudy do křížku. Vyzná se.“

„Když vás teď poslouchám – všechno, co Hawke vypověděl, do věci zatahuje někoho dalšího: Jervise Darlinga, jeho synovce Marcuse, kapitána Kannadayho. Hawke o sobě tvrdí, že jen velel ostraze, ale zatím nepřiznal, že by vůbec jedinkrát vystřelil.“

„Co nějaká další možná vodítka nebo svědci?“ zeptal se Coffey. „Nemáte někoho na pevnině?“

„Nikoho, na koho bych si…“ začal Herbert. Náhle se odmlčel.

„No, copak?“

„Právě mě něco napadlo. Existuje člověk, který by toho chlapa mohl dostat ke zdi.“

„Kdo to…?“

„Později,“ odtušil Herbert.

„Tak moment. Bobe?!“

Odpověď nedostal.

„Bobe, vracíte se na hasičskou pozorovatelnu?“

Zazněl vyzváněcí tón. S ním se navenek vrátil i klid blížícího se jitra. Uvnitř se však Lowell Coffey necítil dobře. Trápily ho složité jemnosti jeho profese. Všechny ty detaily byly legitimní a nutné, ale rovněž umožňovaly, aby jaderný terorista vyvázl.

Coffey měl svou profesi právníka rád a obdivoval ty, kdo právo a zákony zachovávají a prosazují jak v terénu, tak u soudů. Sám sebe nepovažoval za barakudu, o které se Herbert zmínil. Připadal si jako delfín. Bystrý a rychlý.

A bezmocný.

69 KAPITOLA

Cairns, Austrálie neděle, 4.53

Bell dokončil tankování, svižně se vznesl z letiště eskadry protivzdušné obrany v Cooktownu, přidružené základny Australského královského letectva, a stočil se k jihozápadu. Od chvíle, kdy John Hawke přiznal, co o této záležitosti ví, neřekl již ani slovo. Stále se tvářil vzdorovitě a vyhýbal se pohledu na všechny kolem.

Bob Herbert byl v méně povznesené náladě, než jakou pociťoval před přistáním. Jelbart se ho zeptal, jestli se něco přihodilo. Herbert odpověděl, že nic.

Bob Herbert lhal.

Seděl a čekal. Přemýšlel, jak tohle celé sehraje dál. Po rozmluvě s Coffeym zavolal do Operačního centra Stephenu Viensovi a požádal ho o určité informace z družice. Zatímco čekal, až to Viens zařídí, Lohové přišel z hlídkového člunu telefonát od poručíka Kumara. Dorazili na místo, kde byla jachta potopena. Zmizela, ale z moře vyzvedli sedm lidí. Ti udali svá jména, ale žádným způsobem se nedalo zjistit, jestli mluví pravdu. Kumar nevěděl s jistotou, je-li mezi zachráněnými i Marcus Darling.

Lohová přikázala, aby se člun vrátil do Darwinu. Osud Marcuse Darlinga dělal Herbertovi starosti. Ta nejistota zcela určitě komplikovala to, co se chystal udělat.

Vrtulník to nyní měl do Cairnsu patnáct minut letu. To nebylo nijak moc.

Bude to hodně těsné.

Po třech minutách Herbertův telefon pípl. Chvatně se ohlásil. Volal Viens.

„Sehnal jsem, co jste potřeboval,“ sdělil mu. „Máte po ruce svůj počítač?“

„Ano.“

„Ten záběr tu mám a posílám vám jej v reálném čase. Říkal jsem si, že vy budete vědět líp než já, co se tam odehrává.“

„To jste si říkal dobře,“ odtušil Herbert. „Zůstaňte na lince, možná budu potřebovat, abyste družici zaměřil ještě jinam.“

„Klidně.“

Herbert si natočil monitor k sobě. Kdyby se Hawke náhodou tím směrem podíval, neviděl by nic, obrazovku měl v příliš ostrém úhlu.

Snímek ukazoval Darlingovo sídlo, jakoby zabírané hodně zblízka, z úhlu pětačtyřiceti stupňů. V zelenavém přísvitu infračerveného obrazu Herbert rozeznával světla v oknech v patře i v přízemí. Nasvědčovala, že v domě probíhá horečná činnost.

V pět hodin ráno.

K přípravě snídaně by stačilo rozsvítit jen v kuchyni, a nejspíš ne takhle časně. Něco není v pořádku.

„Stephene, potřebuju, abyste ji zaměřil na Idlewild. Rozumíte?“

„To místní letiště?“

„Ano, na severovýchodě.“

Herbert použil název, o němž předpokládal, že jej Hawke nezná, nechtěl mu poskytnout čas na to, aby stačil vymyslet nějakou novou strategii. Původní název Kennedyho letiště v New Yorku Herbertovi připadal jako příhodná volba.

„To půjde,“ řekl Viens, „budu ale muset projet program, ta souřadnice v něm není uložená.“

„Rozumím. Hlavně ho projeďte co nejrychleji, prosím.“

Šéfa zpravodajců napadlo, že Jervis Darling bude čekat na zprávu od Hawkea nebo od synovce Marcuse, že jachta je potopená. A pokud nedostane jasně formulované, jednoznačné hlášení, asi nebude mít chuť zdržovat se v domě. Někdo by mohl být ochotný mluvit, třeba rozhořčení bývalí zaměstnanci. Darling se pravděpodobně pokusí zmizet z Austrálie. Dostane-li se do jiné země, postaví si tak další hráz mezi sebou a právními nebo politickými důsledky svého konání. A to Herbert nesmí dopustit.

Samozřejmě tu ještě je Marcus Darling. Už se mohl se strýcem nějak spojit a povědět mu, že vrtulník vyzvedl z moře kohosi, kdo se zachránil z jachty. Marcus to možná udělal, jestli ho vzal na palubu hlídkový člun. Zpráva, že byl zachráněn Kannaday nebo dokonce Hawke, by pro Jervise Darlinga byla hodně špatná.

Trvalo několik vteřin, než se záběr z družice začal trhavě přemísťovat do pravého horního rohu obrazovky. Potom se měnil ve vteřinových intervalech. Šlo to zoufale pomalu.

Jak rychle se z něčeho tak zázračného může stát něco takhle nemožného, říkal si Herbert.

Každý další živý záběr ho znovu a znovu frustroval, potřeboval letiště vidět hned. Přál si, aby na ně bylo vidět přímo z hasičské pozorovatelny. Pak by bylo všechno snazší.

Ze spisu o Darlingovi Herbert věděl, že má Learjet, model 31A z roku 1994. Darling jej používal ke kratším místním letům. Větší letoun, Gulfstream G-V, má na letišti v Darwinu. I ten menší letoun však Herbert identifikuje bez potíží.

Za okamžik se malý proudový letoun objevil na letištní dráze. V tuto hodinu to byl jediný stroj, který se tam pohyboval. Zastavil na konci dráhy. Pilot provede poslední předletovou kontrolu, potom požádá věž o povolení ke vzletu. Za pár okamžiků bude Darling pryč a vrtulník ho už nedostihne. A Lowell Coffey bude zcela určitě proti tomu, aby z Cooktownu vzlétly proudové letouny a donutily Learjet k přistání, zvlášť jestli na palubě bude Jessica-Ann. Článek s titulkem „Australské královské letectvo zaútočilo na školačku“ by byl pro média tučné sousto.

Herbert pohlédl na hodinky. Než vrtulník přistane v Cairnsu, potrvá to přibližně sedm minut. Na letiště se v žádném případě nedostanou včas. Na nějaké ohledy už není čas. Natočil se k letové palubě.

Jaký dosah má radar na letišti v Cairnsu?“ zeptal se.

Jelbart pohlédl na pilota. „Co tam mají? EL/M-2125?“

„Myslím, že ano, pane.“

„Ty mají vysokou rozlišovací schopnost a zachytí stopy po celém obzoru už od úhlu jeden stupeň nad jeho linií,“ řekl Jelbart.

„Což znamená, že když poletíme směrem ke Cairnsu, uvidí nás,“ dodal Herbert.

Jako kdyby koukali z okna.“

„Co udělají, když se tam plnou rychlostí poženeme?“

„Máme zavolat věž?“

„Potřebuju se k tomu letišti dostat fofrem!“ řekl Herbert. „Co věž udělá, až uvidí, jak se blížíme?“

„Letiště uzavře do té doby, než se s námi spojí,“ sdělil mu pilot.

„Tak to udělejte!“ přikázal mu Herbert.

„Vy chcete, abych na tu dráhu vletěl jako blesk?“ ujasňoval si pilot.

„Co nejrychleji! Hned.“ zaječel Herbert. „A absolutní rádiový klid!“

Mezitím již odpojil sluchátko od šňůry ve svém vozíku. Držel je v pravé ruce, levou se chytil poutka nad dvířky. Zapínat bezpečnostní pás nechtěl, potřeboval trochu volnosti v pohybu.

Jelbart cosi namítal, avšak řev mohutného motoru s celkovým náletem 500 jeho protesty pohltil. Bell se maličko propadl, prudce nabral rychlost a rozehnal se vpřed, až to všemi trhlo dopředu nebo dozadu.

Jak Herbert očekával, John Hawke byl vržen k němu. Herbert ho udeřil sluchátkem do šíje. Šéf ostrahy se zhroutil. Aby Herbert měl jistotu, že Hawke zase nepředstírá spánek, nahnul se a praštil ho ještě jednou. Hawke bude hodně těžko dokazovat, že se nezranil sám, když vrtulník tak ostře změnil směr.

Monica Lohová si bezpečnostní pás předvídavě zapnula. Té obdivuhodné dámě nic neušlo.

Herbert se prudce narovnal. Pohlédl na sluchátko. Bylo prasklé. Později se Viensovi omluví, že s ním přerušil spojení. Také bude muset telefon opravit a dát jej Paulu Hoodovi.

Alespoň v tomto případě se on a jeho šéf zcela shodli.

Telefon může zatraceně dobře posloužit jako zbraň.

70 KAPITOLA

Washington, D.C. sobota, 15.06

Hood se díval na monitor počítače na svém stole. Viens mu právě poslal stejný záběr, na jaký se díval Bob Herbert. Hood viděl zářivě bílý Learjet na začátku dráhy, připravený ke vzletu. Zatím tam jen tak stál.

„Takže to je Darlingovo letadlo a Bob se mu pokusí zabránit ve vzletu tím, že kolem letiště nadělá zmatek,“ řekl Hood.

„Ano, něco podobného,“ potvrdil Viens.

„A potom co? Naznačil Bob něco?“

„Ne.“

„Asi nechtěl moc mluvit,“ uvažoval nahlas Hood. „Určitě ne, když má v kabině podezřelého člověka.“

„Tak si říkám, jestli z Cooktownu nepošlou tryskáče, aby se ho pokusily zahnat.“

„To by mohli, ale Jelbart by si s tím poradil,“ řekl Hood. Zakroutil hlavou. „Stephene, tohle je jedna z těch chvil, kdy musíte lidem v terénu důvěřovat. Ale mám jeden problém.“

Jaký?“

„Chudý hoch z Mississippi chce kůži bohatého Australana.“

Jistě, rozumím.“

Já chci ten jaderný materiál.“

Hood se dál díval na monitor. Nedomníval se, že Herbert zapomene, proč se do Austrálie vydal.

A potom na monitoru cosi uviděl. Něco nového. „Stephene, můžete mi to víc přiblížit?“

„Zrovna jsem vám to chtěl navrhnout.“

„Vidíte to taky?“

„Ano.“

„Rozpoznáte, co to je?“

„Zatím ne. Dejte mi pár vteřin, musím upravit transfokátor a rozlišení.“

Zelenavý obraz se začínal měnit. Learjet v pravém dolním rohu byl nyní větší, z jeho bílého trupu jako kdyby do objektivu infračervené kamery vyzařovaly paprsky. Asfaltový pruh dráhy se rozšířil. A černý, hromádce bláta podobný předmět v levém horním rohu bylo vidět zřetelněji.

Hood na něj upřeně hleděl. Již věděl, co to je. A moc litoval, že Herbertův telefon nefunguje.

71 KAPITOLA

Cairns, Austrálie neděle, 5.07

Šedý asfalt malé letištní plochy začínal světlat ve vycházejícím slunci. Uvnitř štíhlého, elegantního Learjetu seděl na hlubokém čalouněném sedadle, nacházejícím se hned nad křídlem, Jervis Darling. Jemně znějící hukot motorů ho jako vždy uklidňoval. Tento pocit, vyvolávaný silou drženou zatím na uzdě, miloval, zvlášť když otěže držel v rukou sám. Na vedlejším sedadle spala jeho dcera, zachumlaná do pláště. Až letoun vystoupí do cestovní výšky, Darling dívku odnese do malé ložničky vzadu.

Motory stále běžely naprázdno a Darlinga se zmocňovala netrpělivost. Stiskl tlačítko nahoře na bočním opěradle. Spojil se tak s pilotní kabinou.

„Shawne, kde to vázne?“

„Pane Darlingu, věž nám dočasně nepovolila vzlet,“ odpověděl Shawn Daniels.

„Tak zjistěte, o co jde!“ utrhl se na něj Darling. „Potřebuju být co nejdřív ve vzduchu.“

„To asi bohužel nepůjde, pane.“

„Co mi to tu vykládáte?“

„Na dráze se něco děje,“ odpověděl pilot.

„A co?“

„To mi z věže neřekli, pane.“

„Čert vzal věž!“ Darling si rozepnul pás a prošel úzkou kabinou. Kvůli nízkému stropu musel trochu sklonit hlavu. Otevřel dveře pilotní kabiny. Daniels a druhý pilot Kristin Bedardová uhnuli trochu stranou, aby Darling viděl čelním oknem ven.

Na konci dráhy stál zaparkovaný vrtulník. Rotor se ještě otáčel a boční dveře byly otevřené.

„Víte, kdo to tam je?“ zeptal se Darling.

„Ne, pane. Je to Bell, ale na identifikační číslo nevidím.“

Darling zamžoural do polotmy. Cosi tu nehraje, nedokázal však poznat, co.

„Pane Darlingu,“ ozval se pilot, „možná se mýlím, ale tamhleto vypadá jako invalidní vozík.“

„To by si snad nedovolil!“ zamumlal Darling.

„Pane?“

Darling si pilota nevšímal a dál vyhlížel oknem. Vrtulník, stojící za tím předmětem, se za okamžik pomalu zvedl a Darling nyní viděl tu věc zřetelně. Je to invalidní vozík. Vozík R. Claytona Herberta. A jede směrem k Learjetu.

„Můžete vzlétnout kolem něj?“ zeptal se Darling.

„Prosím, pane?“

„Kolem něj, přes něj, nebo skrz něj!“ zaječel Darling.

„To ne, pane!“ Pilot se zatvářil udiveně.

„Zeptejte se věže, proč ho nikdo nejde odtáhnout pryč z té dráhy!“

„Pane, propojila mě s přeslechem mezi sebou a vrtulníkem,“ řekl pilot. „Důstojnický zástupce George Jelbart z Námořního zpravodajského centra zřejmě přistávací dráhu právě zabral pro vojenskou akci.“

Něco takového přece není možné, pomyslel si Darling.

„Věž se ptá toho vrtulníku na důvod,“ pokračoval pilot, „a důstojnický zástupce teď říká, že se vyskytla nějaká nejasnost ohledně nákladu v proudovém letounu.“ Pilot vypadal překvapeně. Ohlédl se na Darlinga. „Můžu se do vysílání zapojit, jestli si přejete, pane. Máme pro ně nějakou odpověď?“

„Ano. Sdělte věži, že jdu ven odstranit tu překážku. Jestli mají s uvolněním letiště nějaký problém, můžou si to vyřídit s premiérem. Vzbudím ho hned, jak budeme ve vzduchu.“

„Povím jim to, pane.“

Darling se protáhl zpátky do kabiny. Pokynul Bedardové, ta vyskočila ze sedadla, otevřela dvířka a spustila schůdky.

„Sedněte si k mé dceři a zůstaňte tam, kdyby se náhodou probudila,“ přikázal jí Darling a seskočil na asfalt.

Noc se zdála nekonečná, Darlingova trpělivost však nekonečna nebyla. Již bylo nevyhnutelně třeba přebudovat strukturu moci v novém světě.

A může se s tím začít zde a hned.

72 KAPITOLA

Cairns, Austrálie neděle, 5.16

Learjet vypadá sakramentsky větší, když člověk jede až takhle k němu, říkal si Herbert.

Nebyla to jeho jediná myšlenka, zato byla působivá. Ve vycházejícím slunci stoupaly do vzduchu vlny horka z turbín. Letoun byl rozpálený, nevyzpytatelný a nebezpečný. Jeho ostrý nos připomínal kopí, mířící přímo na něj, tlumený hukot motorů zněl tak, jak podle Herbertových představ asi vrčí tygři skrytí v houští. Stačilo by jen nepatrné dloubnutí někoho tam uvnitř a ta šelma se vyřítí proti němu. Vrtulník se přemístil na nouzovou příjezdovou vozovku vedle dráhy a Herbert osaměl. Nyní, když byl Bell pryč z cesty, Herbert nepochyboval, že by ho Jervis Darling s chutí přejel. Doufal, že pilot i druhý pilot nebudou něčemu takovému nakloněni.

Jel dál. Dveře kabiny letounu se rozlétly a kdosi se hnal po schůdcích dolů. Herbert neviděl tu postavu jasně, ale mohl to být jedině Jervis Darling. Šel sebevědomě, z jeho chůze čišely výhrůžnost a agresivita, navíc zesilované pohybem jeho ramen. Herbert na okamžik znejistěl. Darlinga nedělí nijak mnoho generací od lidí, kteří vtrhli do tohoto drsného kraje a přinesli civilizaci. Byli to trestanci a vězeňští dozorci, lidé, jejichž trvalými společníky byly kruté životní podmínky. Jak se již přesvědčil, zastrašit Darlinga a zahnat ho do úzkých nepůjde nijak snadno. Herbert však choval naději, že rezervní munice, kterou má, mu umožní vypálit smrtelnou ránu, jakou potřebuje.

„Uhněte mi z cesty!“ řekl Darling již cestou. „Zmizte, jinak zavolám policejnímu veliteli a dám vás odvést.“

„Jen mu klidně zavolejte. Protože potom budu muset vysvětlovat, proč tu jsem.“ Herbert zastavil a sešlápnutím brzdy zablokoval kola. Panovalo bezvětří, takže jak Darling přicházel blíž, Herbert slyšel jeho dech.

Darling zůstal stát před vozíkem. „Vaše pomatené vidiny mě nezajímají,“ odtušil.

„Moje ‚pomatené vidiny ale budou zajímat policii.“

„To se uvidí.“ Darling vytáhl mobilní telefon.

„Proč už to všechno nevyklopíte, pane Darlingu? Ušetří nám to spoustu času.“

Darling zavolal rychlovolbou jakési číslo.

„I kdyby mě odsud odvedli, vy nikam nepoletíte,“ řekl Herbert. „Ten vrtulník se o to postará. Zůstanete tady, a jestli pomýšlíte na to, že se vrátíte do zálivu, vrtulník tam bude dřív. A vy si nemůžete dovolit čekat. Proto jste už na cestě.“

Darling se k němu otočil zády. Vykročil pryč, telefon u ucha.

John Hawke se vám neozval proto, že jsme ho zachránili z jachty,“ hovořil dál Herbert. „Řekl nám všechno, co o té operaci ví. A od vašeho synovce se toho určitě dozvím ještě víc. Singapurské námořnictvo jeho a několik dalších vyzvedlo z Korálového moře. Pravděpodobně je to člověk, který je na sebe hodně opatrný, co? Vsadil bych se, že vás potopí, aby si vysloužil shovívavost. Patolízalové tohle dělávají.“

Darling zůstal stát. Zaklapl telefon a otočil se.

„Oč vám vlastně jde, pane Herberte?“ zeptal se. „Nechci po vás, abyste opustil letiště, ale abyste šel z cesty. A mě abyste nechal na pokoji.“

„Můžete začít tím, že povíte, kde jsou jaderné materiály, co šoupete z místa na místo.“

„Ty jste si jen vybájil!“ odsekl hněvivě Darling. „O vašich fantaziích se bavit nebudeme. Jen o skutečnostech, před kterými stojíme teď. Zeptám se ještě jednou: co chcete?“

„Zrovna jsem vám to řekl.“

Darling zavrtěl hlavou. „Pane Herberte, snažil jsem se rozumně se s vámi domluvit. Nepodařilo se mi to. Teď doufám, že z toho asfaltu zmizíte. Protože já umím ten tryskáč řídit a mám v úmyslu odletět.“

„To byste mě přejel?“

„Pane Herberte, kdyby všechno, co jste tu naznačoval, byla pravda, jeden zločin navíc už věci nezhorší,“ prohlásil Darling důrazně.

Otočil se a odcházel. Herbert měl v komoře ještě jeden náboj. Byla to jeho stříbrná kulka.

„Neobvinil jsem vás ještě z vraždy!“ zakřičel za Darlingem. „Ale že nemá co ztratit, by řekl jen někdo, kdo už jednu spáchal.“

„Tak už zmizte!“ zahulákal Darling jen tak přes rameno.

„Jak si bude vaše dcera připadat, až se dozví, že jste dal její matku zavraždit?“

Darling šel dál, ale jen kousek. Otočil se a hodil po Herbertovi telefonem. Přístroj nedolétl až k němu a roztříštil se o asfalt. Australan se plíživě vracel k Herbertovi.

Smrtelný výstřel zasáhl cíl. Nyní Herbert potřeboval, aby se situace vyvinula ještě jedním, velmi určitým směrem.

„Ty ksindle!“ zaječel Darling. „Ty zvrácenej ksindle!“

Tohle byla slovní urážka, počátek konečné fáze, jako když Hitler vyřvával v bunkru své rozkazy, zatímco jeho svět byl v plamenech. Jestli tohle Herbert provede správně, to ostatní se dostaví již nevyhnutelně.

„Saháte dál, než kam se s těma svýma nohama můžete dostat! Jste jak slepý, nemáte duši, která může snít, nic!“

„Vy se chcete bavit o duši? Nohy mi zchromly po teroristickém útoku. A tehdy jsem přišel i o manželku. Dal bych všechno za to, aby se mi vrátila. Ale vy jste dal manželku zabít z ješitnosti. Protože se vám to hodilo. Tak kdo je zvrácenej ksindl?“

„O mém životě nic nevíte!“ řval Darling.

„Třeba se budete moc divit, ale svět není darlingcentrický,“ odtušil Herbert. Tlačil na Darlinga dál. Potřeboval další podnět. Dostalo se mu jej.

Darling došel ze strany k vozíku a hřbetem ruky udeřil Herberta do obličeje. Herbert se nebránil.

„A o samotném životě taky nevíte nic!“ hovořil Darling vztekle dál. „Zalezte zpátky do té své tmavé díry a tam prohlížejte hlášení a studujte činnost lidí, kteří tvoří dějiny! Ale nestrkejte jim do toho prsty. Vůbec si neuvědomujete, co děláte!“

„Uvědomuju,“ opáčil Herbert. „Zrovna teď mě jeden šílenec praštil. Viděli to z věže. Moji lidé teď z vrtulníku volají vašemu příteli, veliteli policie. Budete zatčen za napadení. Pronášení a ukládání jaderného materiálu do podzemní dráhy a do kancelářských budov všude po světě vám pak už vaše i moje vláda zarazí.“

Darling prudce zavrtěl hlavou. „Snažil jsem se světu pomoct! Proč by měly dějiny psát Amerika nebo Čína? Co se stane s námi ostatními? Kde je naše místo v dějinách?“

„Někteří z ‚nás ostatních‘ by si bývali docela rádi vybudovali mezinárodní impérium a měli pár tryskáčů, ve kterých by se po něm proháněli.“ ‚A právě proto vy nic takového nemáte! Jste jak sedlina. Vaše sny jsou ubožácké, přízemní!“

„Opravdu? Zrovna teď jsem vás uzemnil pár slovy. A to není nic jen tak ubožáckého, pane Darlingu.“

Slunce se vyhouplo nad obzor a Jervis Darling jako kdyby se v jeho světle scvrkával. V okamžiku byl jeho stín delší, než jak byl on sám vysoký. Miliardářovy paže ochably, brada mu poklesla.

„Tam, odkud pocházím, nejde o snahu měnit svět dramaticky, v měřítku, které se zapíše do dějin. Leckdy jde o to, abychom sami sebe zlepšili, stali se lepšími lidmi. Lepšími manželskými partnery. Lepšími rodiči. Ani tohle není nic malého, ubožáckého, pane Darlingu. Je to hodně velký sen, a ještě větší záměr. Měl byste se někdy o takový pokusit.“

Australan se zadíval na oranžovožluté slunce. V ostrém světle vypadal jeho obličej starší, plný vrásek. S hlavou podivně nachýlenou na stranu se otočil a pomalu vykročil k letounu.

„Pane Darlingu, kam jdete? Potřebuju, abyste byl poblíž!“

„Spíš vám prospěje, když odtud zmizíte.“

„Tím ale nedosáhnete toho, že zmizí i ten problém,“ podotkl Herbert. „Už o něm ví moc lidí.“

„Musíte se poučit ještě o jednom,“ opáčil Darling. „A sice že lidé vědí jen to, co jim řeknete. Ještě nejsem vyřízený.“

Herbert se zamračil. Něco se chystá. Něco znepokojivého.

A Herbert měl tušení, co to je.

73 KAPITOLA

Cairns, Austrálie neděle, 5.24

„Z věže viděli napadení pana Herberta,“ sdělil pilot Jelbartovi. „Volali policii, jak jste žádal.“

„Dobrá,“ řekl Jelbart. Sám sluchátka na uších neměl.

„Teď chtějí vědět, proč pan Herbert a pan Darling tam na dráze vůbec jsou,“ pokračoval pilot.

„To by jim přece mělo být jasné,“ odtušil Jelbart. Sledoval zrakem obě temné postavy na pomalu se rozsvětlující dráze. „Rozmlouvají spolu.“

„To oni vidí taky. Chtějí ale vědět, proč.“

„Sundal jsem si sluchátka, abych nemusel poslouchat, jak tam prskají zlostí,“ poznamenal Jelbart.

„Chápu. Ale dispečer letového provozu se už zmínil o tom, kolik paragrafů vyhlášky ministerstva dopravy Commonwealthu týkajících se zásad bezpečnosti tahle akce porušuje. Patří do nich i fakt, že letiště v Cairnsu slouží jako nouzové pro tuto oblast. A tohle je tu jediná dráha.“

„Tak jim hergot řekněte, že tohle je nouzová situace!“ odsekl nakvašeně Jelbart.

„Podívejte!“ ozvala se náhle Lohová. „Darling se vrací!“

Miliardářova pomalá chůze neodpovídala naléhavosti v jejím hlase. V následujícím okamžiku Herbert ukázal na proudový letoun a rozjel se za Darlingem.

„Věži, zůstaňte na příjmu, prosím!“ řekl pilot. Otočil se k Jelbartovi. „Co máme dělat?“

„Zabránit mu ve vzletu.“

„Ne, počkejte – to po nás Bob asi nechce,“ zarazila ho Lohová.

„O čem to mluvíte? Takový byl plán,“ namítl Jelbart.

„Já vím,“ odtušila. „Ale Bob asi ukazuje na Darlinga. Moment. Jdu ven.“

„A co budete dělat?“ zeptal se Jelbart.

„Prosím, jen počkejte!“

Otevřela dveře, přikrčila se a klusala k Herbertovi. Hukot otáčejících se rotorů zněl jako dunivý řev moře, vzduch byl prosycený štiplavým pachem paliva proudového letounu, vítězícím nad pachem oceánu, přinášeným sem větrem vanoucím od východu. To vše dohromady jí připomínalo zvuky a pachy, které dobře znala z hlavní paluby svého hlídkového člunu. Volání do zbraně.

Herbert ji uviděl. Ukázal na miliardáře a jednou rukou uchopil zápěstí druhé ruky.

Nemýlila se. Herbert chce, aby se pokusila Darlinga zadržet.

Zamířila k letounu. Nyní běžela ze všech sil. Darling již byl u schůdků. Ohlédl se. Viděl ji, ale výraz jeho obličeje se nezměnil. Vystoupil po schůdcích do kabiny. Lohová nedoběhne k letadlu dřív, než Darling zavře dveře. Běžela jako o závod dál. V běhu se otočila k vrtulníku, ukázala rukou nahoru a poté na nos Learjetu. Pilot porozuměl. Vrtulník se vznesl a rychle ji předstihl. Pilot jej stočil ve velkém kruhu, aby ji vzdušný vír od rotoru nesrazil na zem. Vrtulník se zarazil asi dvě stě metrů před Learjetem a asi dvacet metrů nad dráhou; tam se vznášel na místě. Learjet neodletí. Kdyby začal pojíždět, pilot vrtulníku ho může zastavit tak, že mu před čelní okno nastaví lyžinu.

Lohová proběhla kolem kokpitu a dostala se k širokým dveřím, nacházejícím se na levé straně, hned před křídlem. Slyšela, jak se dveře zamykají. Zabušila na ně.

„Pane Darlingu, pojďte ven!“ zakřičela. „Vzlétnout nedokážete!“

Rachot rotoru a hukot proudových motorů dohromady byly ohlušující. Lohová si nebyla jistá, jestli ji Darling slyšel. Odstoupila od letounu a nahlédla do kokpitu. Od čelního skla se odrážely odlesky slunečních paprsků, takže dovnitř dobře neviděla. Zaclonila si oči. Měla v úmyslu dát pilotovi znamení, aby ji pustil dovnitř.

Ale neměl kdo ji pustit.

Pilotní kabina byla prázdná.

74 KAPITOLA

Cairns, Austrálie neděle, 5.30

Když se Darling vrátil do letadla, vyzval pilota, aby s ním šel do kabiny.

„Všechno v pořádku, pane?“ zeptal se Daniels. Nasadil si čepici a zkontroloval, jestli nemá nakřivo kravatu. „A co vy?“

Já taky…“ Darling nedořekl. Jak má tomuhle člověku vysvětlovat, o co právě přišel? O svou říši. Své sny. O sebeúctu.

Kristin Bedardová již seděla v kabině s Jessikou-Ann. Dívka byla vzhůru a hovořila s ní. Bavily se vymýšlením hlasů dvou prehistorických živočichů, kteří představovali logo společnosti Darling Enterprises. Létající pterosaurus a mořský ichthyosaurus byli namalovaní na stěně. Darling vždy razil názor, že když člověk ovládne vzduch a moře, ovládá i zemi.

Když Darling vešel, Bedardová vstala. Darling se posadil vedle dcery, Daniels s Bedardovou odstoupili stranou a zůstali stát zády k nim. Darling se dotkl prstem špičky dceřina nosu. Tohle dělával, když byla malá. Uhnula a Darling se usmál.

„Tati?“

„Už jsem tady. Vyspala ses dobře?“

Dívka přikývla. Předloktím si lehce přetřela nos.

„Chci se tě na něco zeptat,“ řekl Darling. „Chtěl bych vědět, jestli jsi šťastná.“

Dívka opět přikývla.

„A co tě těší nejvíc?“ Darling hovořil tiše, téměř šeptem.

Dívka mlčela. Darling nedokázal rozpoznat, jestli přemýšlí, nebo opět usíná. Potom zčistajasna pronesla: „Frenchie.“

„Tvůj poník?“ Tohle Darling neměl na mysli, nicméně u tohoto tématu zůstal. „Frenchie je fajn, viď?“ Jessica-Ann opět přikývla. „A nejmíň mám ráda dinosaury,“ dodala, ještě než otec stačil svou otázku přeformulovat. „Proč?“

„Děsí mě.“

„To by ale neměli.“

„Ale, přesto mě děsí.“

„Přece jsem ti říkal, že většina z nich byla hodná. Pamatuješ, kteří?“

„Ti, co žrali rostliny.“

„Ano, správně,“ usmál se Darling.

„Ale mohli tě náhodou zašlápnout,“ namítla Jessica-Ann. Nyní ji rozhovor zaujal.

„To by nikdy neudělali, měli pořád kolem sebe mláďata,“ poučil ji otec. „Byli moc chytří a dávali si hodně velký pozor.“

A všichni jsou pryč, pomyslel si. A tak dlouho se jim dařilo. Mnozí z nich byli velcí a mocní; přesto však vyhynuli. Bylo to nevyhnutelné, dané samotnou přírodou.

Dotkl se prstem dceřiny tváře. „Mám radost, že máš ráda svého poníka, Jess. Ale chtěl bych vědět, jestli jsi šťastná v životě.“

„Ty myslíš ve všem?“

„Ano,“ usmál se.

Dívka horlivě přikývla.

„Tak to jsem rád.“

„Můžu se na něco zeptat?“

„Ovšem.“

„Kam poletíme?“

Darling cítil, jak se mu derou do očí slzy. Nenuceným pohybem je špičkami prstů setřel.

„No, někam vlastně letím já. A pro tebe mám důležitou práci.“

„Prima.“ Jessica-Ann se zašklíbila a obočí se jí stáhlo. „Tati, někdo klepe na dveře.“

„To nic. Od tebe teď potřebuju, abys šla s Kristin a se Shawnem domů.“

Jít domů? Ale to přece není práce!“

Je. Hodně důležitá. Půjdeš s nimi domů a něco povíš Andrewovi: řekneš mu, že tatínek musel pryč, a ty že jsi s ním nemohla.“

„A kam jdeš?“

„No, kam myslíš?“

Jessica-Ann chvilku přemýšlela. „Navštívit maminku?“

Darling sebou maličko trhl. Její slova ho zastihla nepřipraveného. Holčička k němu vzhlédla.

„Proč tě napadlo zrovna tohle?“ zeptal se.

„Protože teď máš hlas stejný, jako když jsi mi řekl, že maminka měla nehodu,“ odpověděla. Jdeš se podívat na její hrob?“

„Ne. Musím udělat něco jiného.“ Darling se zvedl a pomohl dceři posadit se. Stále ji držel za ruku a přiměl ji, aby si stoupla na sedadlo. „Obejmi tatínka,“ řekl a sám ji vzal do náruče.

Obemkla mu hubenými pažemi ramena a hlavu přitiskla na jeho hruď.

Darling cítil vůni šamponu, kterým si večer předtím umyla vlasy. Meruňka, pomyslel si. Vzpomněl si na dobu, kdy Jessica-Ann byla o hodně mladší. Její matka tehdy často odcházela na celou noc, mnohokrát i na delší dobu, a on dceru koupal. Myl jí vlasy. Pak ji ukládal do postýlky. Nyní tohle vše už dělá sama.

Kdy to všechno prožíval?

Důležité je, že jsem to prožíval, říkal si. Je to podivuhodná záležitost růstu a vývoje. K obojímu dochází i bez globálního kataklyzmatu.

Pevně dceru k sobě přitiskl. Změny, které chtěl vnést do jejího světa, neztratí platnost. Nebo je bude muset uskutečnit ona. Možná se tak stane. Je to přece jeho dcera. Zastavil jej člověk, kterého nikdy neměl podcenit. Herbert je vykonavatel, jakási převodovka ve stroji. Ale zvítězil, a došlo k tomu stejným způsobem, jakým dinosaurům vzali půdu pod nohama drobní živočichové, hemžící se tam dole. Darlingova síť bude vytrhána z kořenů a přestane fungovat. Je v tom kus ironie: on tu sedí ve svém soukromém tryskovém letadle a celý svět má před sebou. A přesto mu zbývá jediné místo, kam může jít.

Otočil se. Dceru stále držel v objetí. Tiše přivolal Shawna Danielse. Pilot i Kristin k němu přistoupili. Darling předal dceru jí.

„Vy dva ji vezměte domů,“ přikázal.

„Ano, pane,“ řekl pilot. „Přejete si ještě něco?“

Darling se ušklíbl. „To se ještě uvidí.“

Odvedl je ke dvířkům letadla. Naklonil se, až se dvířek téměř dotýkal.

75 KAPITOLA

Cairns, Austrálie neděle, 5.38

„Prosím, ustupte,“ řekl kdosi uvnitř Learjetu. Jdeme ven se slečnou Darlingovou.“

Bob Herbert již také dojel k letadlu. On i Lohová poodstoupili několik metrů dozadu. Hlas nepatřil Jervisu Darlingovi. Herbert přeběhl zrakem po pěti okéncích v trupu letadla. Darlinga uvnitř neviděl. A také mu ani nepřišlo na mysl, že Darling vyjde s ostatními. Uvědomil si, co ho před pár minutami na Darlingově chování tolik mátlo. To poznání přišlo náhle, jako se na moři přižene oko uragánu. Ještě není po všem. Naopak. To, co se nyní děje, připomíná situaci, kdy ženám a dětem bylo dovoleno opustit Alamo před konečným útokem. S tím ale on nemůže nic udělat. Dívce i každému dalšímu, kdo chce odejít, se to musí dovolit.

„Ať jde taky tatínek!“

Herbert vrhl pohled na dvířka. Otevřela se. Jeho tušení bylo správné. Darling nechává své piloty a dceru odejít. Pohlédl do pilotní kabiny. Zpozoroval jakýsi pohyb. Vsadil by se, že zahlédl Darlinga.

Vysunuly se schůdky a ve dírkách se ukázali Daniels a Bedardová. Pilot nesl v náručí Jessiku-Ann. Dívka se kroutila, chtěla vidět dovnitř. Volala otce.

Herbert uslyšel kvílení policejní sirény. Pronikalo ječením proudových motorů a bušením rotoru vrtulníku. Přijíždějí zatknout Jervise Darlinga. K tomu je ale třeba, aby tu Darling byl.

Herbert se již již chystal vyzvat Lohovou, aby vyběhla po schůdcích. Samozřejmě že ji to napadlo samotnou. Hned jak Bedardová vystoupila, Lohová se prosmykla kolem ní. Oba piloti jí uhnuli z cesty a Lohová vešla do kabiny.

Je v kokpitu!“ řekl Herbert.

Lohová přikývla. Herbert popojel na stranu, aby na ni viděl. Zabušila na dveře.

„Pane Darlingu, nedovolíme vám odletět!“

Herbert se díval, jak Daniels s Bedardovou běží pryč. Spěchali k malému oplocenému parkovišti. Darlingův šofér tam dosud čekal, pravděpodobně měl příkaz zůstat, dokud jeho zaměstnavatel nebude ve vzduchu. Herbert byl rád. Nechtěl, aby se Jessica-Ann na tohle dívala.

„Pane Darlingu! Otevřete!“ opakovala Lohová.

Herbert se otočil zpátky ke kokpitu. Spatřil temeno Darlingovy hlavy. Seděl na sedadle pilota.

Letoun se pohnul.

„Důstojnice Lohová, pojďte ven!“ vykřikl Herbert.

Singapurka dál bušila na dveře kokpitu.

Herbert nevěděl, zda Darling hraje na to, komu dřív povolí nervy. I kdyby se mu podařilo vyhnout se vrtulníku a vzlétnout, s otevřenými dveřmi stroj jen těžko udrží rovnováhu. Na takhle velký proudový letoun budou působit náhlé změny tlaku vzduchu a kolísání teploty.

To, co Jervis Darling podniká, vyžaduje, aby uvažoval racionálně, pomyslel si Herbert. Australan se během několika posledních minut ocitl v situaci, kdy se naopak musel horečně rozhodovat mezi pudem nutícím k boji, a pudem nutícím k útěku. A v takové situaci rozum není tou nejsilnější složkou.

Herbert pohlédl na vrtulník a gestem naznačil pilotovi, že má zasáhnout. Letec se přiblížil a zkušeným manévrem stočil vrtulník kolmo vůči letounu. Levá lyžina se ocitla kousek od čelního skla Learjetu. Herbert viděl, jak se křídla letounu chvějí v proudu vzduchu od rotoru. Learjet jel stále dopředu a zrychloval. Oba stroje byly od sebe asi deset metrů. Za několik okamžiků se srazí.

Herbert si ještě nikdy nepřipadal tak bezmocný. Všechno ho nutilo rozběhnout se do letadla a pomoci Lohové vykopnout dveře kokpitu. Místo toho popojel dozadu. V té chvíli do sebe oba stroje narazily. Proudový letoun při nárazu zpomalil, stále se však pohyboval vpřed. Vrtulník byl sražen na pravou stranu, ale jen nepatrně. Rotor se hrozivě naklonil.

Byla to podívaná jakoby z neskutečného světa, jako když člověk pozoruje dvojici zápasících prehistorických oblud. Pilot se zhoupl pryč od Learjetu, stroj vyrovnal, ostrým obloukem se vznesl a přichystal se znovu sestoupit níž.

Herbert na něj zuřivě mával, ať toho nechá. Jakkoliv si toužebně přál Darlinga dostat, nechtěl, aby se vrtulník poškodil. Darling by se pořád ještě mohl pokusit vzlétnout. Herbert ho chtěl mít ve vězení, ne v márnici.

Kdosi sem běžel od řídící věže. Na dráhu za Learjetem právě vjížděly dva policejní vozy, s nimi ještě jeden další a v něm známý řidič. Za volantem seděl Paul Leyland. Na stupačce stál Spider.

Hasiče přivolala věž. Hnalo se sem nízké červené hasičské pohotovostní auto Nissan Patrol s cisternou na šest set litrů vody, namontovanou vzadu. Queenslandští hasiči ho používali k hašení tam, kde nebyly hydranty.

V té chvíli Herbert dostal nápad.

Dal znamení pilotovi vrtulníku, aby se ještě jednou pokusil Learjet zastavit. Zvolna spouštěl ruce, aby naznačil, že manévr má být provedený pomalu. Byl to riskantní záměr, ale Herbert potřeboval Darlinga zdržet. Zatímco vrtulník sestupoval níž, Herbert rychle ujížděl k hasičskému vozu.

„Hadici!“ zakřičel, když se hnal kolem křídla Learjetu. „Rozviňte hadici!“

Spider ho dobře neslyšel. Herbert neměl daleko k tomu, aby ho postihl srdeční záchvat. Byl si vědom, že na to, aby věc provedl, má necelou minutu.

„Potřebujeme hadici!“ zařval. Rozmáchlými gesty ukazoval na plátěnou hadici, svinutou po straně auta. Pak ukázal na křídlo Learjetu.

Leyland zrychlil, předjel policejní auto a zastavil vedle Herberta tak prudce, až se zakouřilo z pneumatik.

„Stříkejte do motoru!“ zakřičel Herbert.

Leyland očividně situaci pochopil. Vyrazil k letounu, Herbert s ním. Bylo třeba dostat Lohovou ven.

Hasičský vůz jel dál, Spider tanečním krokem přeběhl po stupačce k hadici. Přezdívku Spider mu bez pochyby vynesla jeho schopnost udržet se na boku jedoucího vozidla. Vyhákl hadici, stiskl tlačítko, kterým se otvírá přívod vody z cisterny, a vyšplhal po žebříku nahoru na ni. Tam zůstal stát na malé plošině. Když byl vůz asi dvě stě metrů od letadla, Spider zmáčkl páčku dole na hubici a ústí zamířil na motor. Voda vyrazila tak prudce, že Spidera, který se předtím hluboko předklonil, její tlak napřímil. Do motoru udeřil mocný proud vody.

Letoun byl stále ještě značný kus před Herbertem. Nedostane se k němu včas. Přehřátá turbína vodu vsála, voda se změnila v páru a současně ochladila vnitřní kovové součásti v turbíně. Kryt motoru popraskal. Zvuk byl dobře slyšitelný, třaskavý, jako když hodně blízko uhodí blesk. Hustý kouř se smísil s řidší parou, valící se nejprve ze vstupního ústrojí i z výstupní trysky, a vzápětí také z trhlin po stranách motoru. V následujícím okamžiku z něj zpředu i zezadu vystřelily stříbřité a bílé kusy kovu a nakonec celý kryt pukl jako hotdog na grilu. Letoun zakolísal, poskočil doleva, avšak stále jel dopředu. Vrtulník se k němu tentokrát blížil opatrněji a bránil mu v pohybu opakovanými trhavými výpady namísto jediného, takže letoun nedokázal nabrat rychlost.

Z prvního motoru zbyla jen kouřící slupka. Spider zamířil proud vody na druhý.

Nyní i z druhé turbíny vyrazila se sykotem a s prskáním pára. Herbert se hnal dál, blížil se k letounu ze strany. Viděl, jak vnitřek pravého motoru osvětlují plameny. Musí pronikat nějakou trhlinou v jeho krytu. Hořely jen okamžik, voda je hned uhasila. Vzápětí se s jediným hlasitým bouchnutím rozerval i druhý motor. Spider uzavřel přívod vody do hubice. Od motoru se odloupl kus krytu a trčel do strany. Letoun jel ještě okamžik setrvačností dál, potom se stočil k věži a zůstal stát. Z obou motorů se stále kouřilo, bílý kouř začínal černat.

Spider opět zamířil hadici na první motor. Leyland mezitím vůz zastavil a vyskočil ven. Přes rameno měl přehozenou malou kyslíkovou bombu a masku. Ke schůdkům Learjetu dorazil okamžik před Herbertem. Letoun vlekl schůdky po asfaltu; jejich dolní část byla roztržená. Leyland se vřítil dovnitř. Kabinu zaplavoval špinavě bílý kouř. Herbert nic neviděl.

Několik následujících vteřin jako kdyby se vleklo nesmírně pomalu. Vrtulník se vzdálil od Learjetu a dosedl na dráhu. Vylezl z něj Jelbart a běžel k letounu. Dorazil i policejní vůz a z něj vystoupili dva policisté v nažehlených modrých uniformách. Jeden z nich volal přenosnou vysílačkou ambulanci. Přihnal se i řídící letového provozu. Byl udýchaný, mával rukama, až mu nezapnuté rukávy košile vlály ve vzduchu, a sprostě klel. Herbert však vnímal jen slábnoucí sykot motorů. Jediné, co měl před očima, byly široké, otevřené dveře letounu.

Leyland se konečně vynořil z clony dýmu. Byl sám. Sestupoval pozadu po schůdcích a nahlížel dovnitř.

Herbert se k němu nedočkavě rozjel. „Paule, co se děje?“ vyrazil ze sebe.

Než Leyland stačil odpovědět, z oblaku kouře, převalujícího se sem a tam, vystoupila Monica Lohová a s ní Jervis Darling, paži přehozenou přes její rameno. Hlava se mu kývala v rytmu jejích kroků. Leyland zůstal stát. Lohová vedla téměř bezvědomého Darlinga dolů po schůdcích.

Jervise Darlinga se potom ujal Leyland a jeden z policistů. Odnesli ho do policejního vozu a uložili ho na zadní sedadlo.

Herbert popojel k Lohové. Posunul se na sedadle, takže zůstal volný roh, a nabídl jí, aby si přisedla. Odmítla. V obličeji, zbroceném potem, její tmavé oči jako kdyby zářily ještě jasněji. Mezitím dorazil i Jelbart. Lohová pohlédla na rozervané motory a potom na Herberta.

„To byl hodně chytrý podpůrný plán,“ pronesla bez dechu.

„‚Podpůrný plán?“ podivil se Herbert. „Jak to?“

„Nakonec se mi podařilo ty dveře otevřít,“ odtušila s nepatrným náznakem úsměvu. Jervis Darling by se stejně nikam nedostal.“ Herbert tu ženu miloval. Panebože, jak moc ji miloval.

76 KAPITOLA

Washington, D.C. sobota, 16.00

„Tak nevím, co dostalo větší ránu, jestli ten Darlingův Learjet, nebo australské zákony týkající se zločinu a protiprávního jednání,“ pronesl Lowell Coffey do telefonu. Mluvil s Paulem Hoodem. „A je to moc zlé?“ zeptal se Hood.

„Pro nás? Vlastně to vypadá docela dobře. Vzal jsem si Leylandovo auto a na letiště přijel až teď, takže se teprve obeznamuji se situací. V podstatě se věci mají tak, že případ převzala od místní policie Queenslandská komise pro zločiny a protiprávní jednání. Letí sem zástupce komisaře, aby záležitost vyšetřil.“

„Protože se týká Darlinga?“

„Zčásti proto, ale především kvůli charakteru vznesených obvinění. Jelbart jim všechno hlásil telefonem. Zničení Learjetu a zásah na letišti kvalifikují jako jedinou akci a připisují ji společně queenslandskému hasičskému sboru, Operačnímu centru, námořnictvu Singapurské republiky a Námořnímu zpravodajskému centru.“

„Panebože.“

„Ano, ale to, že je každý uveden jménem, je pro nás dobré,“ odtušil Coffey. „Dodává to váhy představě, kterou razíme my, totiž že existoval pravděpodobný důvod, proč to letadlo zadržet. A dobré je taky to, že ta komise kvalifikuje vyšetřování jakožto ‚reakci‘ – to je tady takový prapodivný termín pro výraz ‚po činu‘. To naznačuje, že pro to, co jsme udělali, může existovat pádný důvod. Nejde o něco podobně extrémního, ale je to jako když násilím zadržíte chlapa, který vejde do banky s lyžařskou maskou na obličeji a s pistolí v ruce. Takový čin se nepovažuje za zločin. Říká se mu přestupek.“

„Rozumím.“

„A ta nejlepší zpráva: komise taky odpovídá za dohled nad přepravou nebezpečných materiálů tou oblastí. Na základě hlášení důstojnického zástupce Jelbarta zahajuje cosi, čemu říká ‚proaktivní‘ vyšetřování podloudnické činnosti.“

„Což znamená přesně co?“ zeptal se Hood.

„V zásadě to, že Hawkea můžou zadržet s odvoláním na Jelbartovo tvrzení. Hawke je v nemocnici, při letu do Cairnsu se o něco praštil do hlavy. Podle všeho byl jediný, kdo neměl zapnutý bezpečnostní pás, když se vrtulník nějak prudce propadl.“

Linka nebyla zabezpečená, takže Hood nevyslovil nahlas to, co ho napadlo. Ne, že by to musel vyslovit, byl si jistý, že totéž napadlo i Coffeyho.

‚A co Darling?“

„Napařili mu napadení. Ale berou ho taky do nemocnice, aby měli jistotu, že je v pořádku, dost se nadýchal kouře. Je krajně dezorientovaný.“

„Zajistili nad Hawkem a Darlingem pořádný dohled?“

„Teď to má v rukou místní policie, ale letí sem nějací Jelbartovi lidé. Každou chvíli by tu měli být.“

„V šest ráno?“ podivil se Hood. „Tam to teda berou hopem, co?“

„To jistě. Všichni, od hasičů až po místní policii, se ukázali jako až neuvěřitelně schopní.“

Hood věděl, proč. Austrálii obklopují země, jejichž finančnictví dominuje černý trh. A většinu australského pobřeží tvoří otevřená hranice. Pokud si Australané nebudou udržovat téměř válečnou pohotovost na každém jejím metru, nepotrvá dlouho a do země pronikne korupce.

„Za daných okolností bychom se všichni vsadili, že Hawke vyvázne s minimálním trestem,“ pokračoval Coffey.

„Ani bych se nedivil,“ poznamenal Hood.

„Vezme na sebe následky Darlingových skutků výměnou za zaručené podmínečné propuštění. Postavit Darlinga před soud by bylo kontraproduktivní, stal by se z toho pořádný kolotoč, který by poškodil hospodářství a odvedl pozornost od toho hlavního – rozbití pašerácké sítě a nalezení toho jaderného materiálu. Jervis Darling definitivně skončil, bude donucen v tichosti odejít ze správních rad svých společností, jeho neziskové organizace budou rozpuštěny kvůli praní špinavých peněz za jaderný materiál, on sám možná pro forma půjde na nějakou dobu do vězení, a až si to odsedí, pravděpodobně bude žít na některém ze svých ostrovů.“

„Tak si říkám, jestli s dcerou nebo bez ní,“ podotkl Hood.

„Do toho soudy nebudou moci nijak zvlášť zasahovat. Ale Darling bude chtít, aby se jí dostalo kvalitního vzdělání, to znamená nějakou internátní školu v Austrálii nebo v Evropě. Moc spolu nepobudou.“

„Dcera bez matky, a otec ‚ztracený v akci‘,“ poznamenal Hood. „Viděla něco z toho, co se odehrálo na letišti?“

„Moc ne. Ale určitě slyšela exploze těch motorů i policejní sirény. Ví, že letadlo neodstartovalo.“

„Docela by mě zajímalo, jak na ni to celé působí.“

„Když jsem tam dorazil, viděl jsem ji v letištní budově, seděla s Darlingovým pilotem a nějakou ženou, druhým pilotem Darlingova letadla. Pořád na ni mluvili, vypadala úplně mimo sebe.“

„Kdybychom tak pro ni mohli něco udělat,“ pronesl Hood. V jeho hlase zazníval smutek, který pociťoval i v duši. Připomněl si svou dceru Harleigh, která žije bez něj. Nedokázal si představit, co to musí být za člověka, který svou dceru vystaví takovémuhle nebezpečnému duševnímu a citovému pohnutí.

Jenže tenhle člověk ji také údajně připravil o matku, uvažoval. Normální hodnoty tu neplatí. Dobré je, že Darling už nikoho dalšího o rodiče nepřipraví. Už nikdy.

„Určitě o ni bude brzy postaráno,“ hovořil dál Coffey. „Ti dva, co s ní byli, se k ní chovali hodně pozorně. Ale i tak – pořád mi leží v hlavě, co ty lidi vedlo k tomu, že byli vůči Darlingovi loajální. Byl to strach, nebo příchylnost?“

„Určitě trochu obojího,“ řekl Hood. „Ale největší roli pravděpodobně hrála volná vstupenka.“

Jaká volná vstupenka?“

„Takovou jsem míval, když jsem byl starostou. Pohybujete se v blízkosti někoho vlivného a pak nemáte problém s návštěvou restaurací, klubů nebo nejoblíbenějších atrakcí v zábavních parcích. Nemusíte si dělat starosti s pokutami za rychlou jízdu, s úřady nebo se špatnými službami. Když se dostanete do maléru, všechno se vyřeší tím, že uvedete určité jméno nebo někam zavoláte. Něco z toho jste zaručeně viděl v právnické praxi svého otce.“

„Ano. Až na to, že v Beverly Hills tomu říkali polibek na tvář, a nikdo to nedělal rád.“

„Ale vy jste na tom byl naštěstí jinak. Měl jste peníze. Měl jste možnost volby. To spousta lidí nemá. Pro ně je podlézání Jervisu Darlingovi nebo starostovi Hoodovi něco jako vyrovnávání vlastního dluhu. Ponížení vychází z jednoho místa, ne z desítek.“

„No, abych snad už šel za ostatními. Herbert a Lohová se zřejmě chystají k soukromému posezení. Ale povězte mi – líbilo se vám, když vám lidi lezli do zadku?“

„Nesnášel jsem to,“ odtušil Hood. „Odrazoval jsem je od toho, ale nic naplat, dělali to pořád. To je jeden z důvodů, proč jsem tady a ne tam.“

„Uvidíme, kdo se bude Darlinga držet teď,“ poznamenal Coffey. Jak praví filozof, ‚neúspěch je cizincem ve svém vlastním domě‘.“

Hood zavěsil. Zůstal sedět a jen upíral zrak na telefon.

To bylo kruté a pravdivé, uvažoval. Utrpět neúspěch je už tak dost zlé. Ale člověk se s ním také musí sám vyrovnat. Nebylo možné mít s Jervisem Darlingem soucit. Zatímco by si však měl vychutnávat úspěch akce, Hood prožíval citovou reakci z představy neúspěchu. Blízkost neúspěchu v něm vyvolávala tísnivý pocit, stejně jako jej vyvolával smutek nad tím, s čím se bude muset vyrovnávat Jessica-Ann Darlingová. Nutilo ho to také uvažovat o chybách, jichž se dopustil tam, kde šlo o jeho rodinu. Říkal si, jestli tohle vědomí, že na vše nestačil, vůbec někdy zcela vymizí.

Možná že by ani vymizet nemělo, uzavřel své úvahy. Možná brání tomu, aby člověk své omyly opakoval.

Zvedl telefon. Jedním si byl jistý. Protikladem k tomu, že člověk dopustí, aby mu někdo lezl do zadku, je dostat do něj kopanec. Nakopat se do něj sám. Ani jedno mu nijak neprospělo.

Musí nechat minulost za sebou.

Musí zavolat Daphne Connorsové.

Hned.

77 KAPITOLA

Cairns, Austrálie neděle, 7.10

John Hawke a Jervis Darling byli vzati do vazby odděleně. Vrtulník se v Cairnsu ještě krátce zdržel, pilot se chtěl ubezpečit, že lyžina není poškozená.

Výsledek prohlídky byl příznivý.

„Kov je pořád ještě pevnější než sklo,“ pronesl pyšně k Herbertovi poté, co prohlédl dosedací plochu a vzpěry.

Tým se rozloučil s Leylandem i se Spiderem. Ti dva si vydobyli Herbertovu úctu.

Herbertovu zmínku o tom, že se Leyland a Spider zachovali hrdinsky, odbyl Leyland jen mávnutím ruky. „Kam máme jít a co dělat, jste nám přece řekl vy,“ prohlásil.

„Blbost, jaképak hrdinství, my jsme akorát stiskli spoušť,“ poznamenal k tomu Spider.

„U obyčejný pitomý hadice“ dodal Leyland. „To není nic, na co někdo bude valit oči.“

„Vyřídili jste tryskáč,“ odtušil Herbert. „To chtělo kuráž. Zabránili jste Darlingovi ve vzletu a ukončili akci, kterou začal. Podle mého metru to je hrdinství.“

Leyland pokrčil rameny. „Moc na vybranou jsme vlastně při tom všem ani neměli, co?“

„Ale jo, měli,“ podotkl Jelbart.

„Kdepak. Chci tím říct, že pan Darling by asi nevěřil, kdybychom mu tvrdili, že potřebujeme vyprostit nějakou koalu z motoru.“

Herbert se usmál. Leylanda neznal nijak dlouho, ale bude mu chybět. Možná se u něj staví, až se vypraví za Monikou Lohovou, což rozhodně udělá.

„Paule, chci se vás zeptat ještě na něco,“ řekl.

Jen se ptejte.“

„Proč máte na stanici ve svém obvodě jen jednu ženu?“

Coffey obrátil oči v sloup.

„No, protože byla z celého obvodu nejlepší,“ odtušil s úsměvem Leyland.

Herbert svraštil obočí, Coffey se usmál.

„Vás ta vaše mužnost stála prima žebro,“ poznamenal k šéfovi zpravodajců.

Leyland se nahnul ke Coffeymu. „A abych byl upřímný, rád se koukám, když leze po žebříku.“

Herbert se usmál. „Průšvih,“ poznamenal ke Coffeymu.

Coffey přikývl.

Pilot jim sdělil, že už mohou letět. Coffey se posadil na sedadlo, kde předtím seděl Hawke. Let zpátky proběhl v tichu a v zamyšlení. Všichni byli unavení. Navíc prožívali podivný pocit nespokojenosti. Herbert to poznal podle jejich výrazu. Tohle vítězství nikdo nemohl nazvat Pyrrhovo. „Dobří hoši“, jak se o týmu vyjádřil před Lohovou, neutrpěli žádnou fyzickou újmu. Byla tu však ztráta duchovní. Byznys a vláda byly vždy navzájem těsně propojené. Cesty byznysu a zločinu se zpravidla zkříží tam, kde jde o praní špinavých peněz, shromažďování informací a další činnosti. Byznys dokonce podněcuje k válkám vedeným za účelem zvýšení produktivity a zisků. Pokud však Herbert věděl, toto byl první případ, kdy si malá skupinka byznysmenů usmyslela, že rovnováhu sil změní prostřednictvím jaderného materiálu. Ta představa byla stejně odporná jako znepokojivá. Nikdy se nedozvědí, zda lapili všechny, kdo se na téhle operaci podíleli. Nebo zda zachytili každičký kousek obohaceného uranu nebo vůbec toho, co ti lidé přepravovali.

„Bobe, ráda bych se vás na něco zeptala,“ ozvala se po téměř půlhodině Monica Lohová.

„Klidně se ptejte.“

„Opravdu jste měl tenkrát v úmyslu nechat Hawkea jít?“

„Vy myslíte cestou do Cairnsu, když jsem po něm chtěl, aby svého šéfa prásknul?“

„Ano.“

Herbertova odpověď byla naprosto přesná, byť ne zřetelně vyslovená. Uchichtl se.

„Teď mi ale povězte jedno,“ ozval se ze svého sedadla vpředu Jelbart. „Snažím se mít v patrnosti místní zákony a tak podobně, ale o singapurském zákoně Opatření při ohrožení jaderným útokem z roku 2002 jsem nikdy neslyšel. Existuje něco takového?“

Lohová se usmála, poprvé za dobu, co ji Herbert znal. Nebylo to vysloveně uchichtnutí, ale to pravděpodobně proto, že neměla Herbertovu téměř drzou sebejistotu.

„Však jsem si to myslel,“ poznamenal Jelbart. „Dobře jste to zahráli.“

„Teď bych se vás všech zase rád na něco zeptal já,“ řekl Herbert. „Co myslíte, že se tam Darling chystal udělat?“

Ozval se Jelbart. „To jako jestli chtěl s tím letadlem opravdu vzlétnout, nebo se odebrat na věčnost?“

Herbert přikývl.

„To mi samotnému vrtalo hlavou,“ řekl Jelbart. „Dceru poslal pryč. Takže zřejmě nepočítal s tím, že zůstane naživu.“

„Chtěl ji dostat do bezpečí,“ prohlásil Coffey. „To samo o sobě o ničem nevypovídá. Mohl pro ni později poslat. Pro něj bylo hlavní dostat se ven ze země a vést právnickou válku. Stejně to asi ještě udělá. Tahle záležitost zavání dohodou při přiznání viny.“

„Vy myslíte, že to jinak ani nemůže dopadnout?“ zeptal se Jelbart.

Coffey přikývl. „Z toho, na co máme podezření, mu stejně nebudeme moci prokázat všechno, a Darling zase nedokáže odrazit každý úder vedený proti němu. Tohle si vyžádá nějaký kompromis. A kromě toho všichni budou koukat, aby to bylo co nejdřív vyřízené. Darling proto, že tak utrpí menší újmu, vláda proto, že vždy existuje riziko, že se na Darlinga nebo na Jessiku-Ann bude nahlížet jako na oběti.“

„Nemluvě o tom, že pokusit se něco prokázat bude stát majlant,“ dodal Jelbart.

Coffey pohlédl na Herberta. „Co myslíte vy?“

„O tom, že by Darling měl v úmyslu se oddělat?“ Herbert zavrtěl hlavou. „Když mu seberete prachy, které ho chrání jako brnění, zůstane vám zbabělec. A zbabělci se sami nezabíjejí.“

„S tím nesouhlasím,“ ozvala se Lohová. „Řekla bych, že většina těch, co si vezmou život, to udělá proto, že se bojí čelit neblahým následkům.“

„Rád bych věděl, jestli to potvrzujou statistiky,“ prohlásil pochybovačně Herbert.

„To nevím,“ připustila Lohová.

„Když na to přijde, strčit si do pusy hlaveň pistole není nic pro slabochy.“

„Život, ten není pro slabochy,“ odtušila Lohová. „Myslím si, že největší projev zbabělosti je naopak vzdát se ho.“

‚A já bych řekl, že se oba mýlíte,“ prohlásil Coffey. „Na právnické fakultě nás učí, že k většině zločinů v afektu dochází tak, že se záměr zrodí a provede v rozmezí pěti minut. Včetně sebevraždy. Nemyslím, že v tom hraje nějakou úlohu mozek nebo pevná páteř, sebevražda je obvykle čin vyvolaný zoufalstvím.“

„A docela nepříhodné téma hovoru,“ podotkl Jelbart.

V kabině se opět rozhostilo ticho. Herbert a Lohová se na sebe podívali pohledem, v němž byla vzájemná výzva. Podobně jako Herbert i Lohová byla očividně člověk, který nerad nechává věci jen tak v klidu. Monica Lohová dokáže bojovat, vyslýchat, vášnivě diskutovat, a při všem tom vypadá bezvadně. Říkal si, kde se nějaké chyby objeví.

Ale jo, pomyslel si. Žije v Singapuru.

A rovněž neměl tušení, co si o něm myslí. Napadlo ho, jestli by nebylo lépe, kdyby to nevěděl.

Krátce před přistáním přišel Jelbartovi hovor od George Ellswortha.

Zprávy o tom, co se odehrálo na letištní dráze v Cairnsu, letěly rychleji než Bell 204. Čekala na ně mezinárodní média. Ellsworth také. Pozdravil se s týmem. Policie držela reportéry stranou. Ellsworth týmu poblahopřál a všechny vyzval, aby otázky, které na ně budou zástupci tisku vykřikovat, ignorovali.

„Cokoliv řeknete, se dostane dál a překroutí se to, ať už proti panu Darlingovi, nebo v jeho prospěch,“ varoval. „To jeho případu může jenom pomoci.“

„Vyvolá to předsudky vůči soudnímu řízení,“ dodal Coffey. „A taky dojem, že vláda Darlinga prejudikovala.“

„Přesně tak. Na jedno se vás musím zeptat,“ navázal Ellsworth a z vnitřní kapsy saka vytáhl mobil. „Premiér čeká, že mu sdělím něco o tom zmizelém nákladu. Chce vědět, jaká je naděje, že se ten materiál vrátí.“

„To se teprve ukáže,“ odtušil Herbert. „Nejdřív musíme najít ty, kdo ho rozšiřovali. Potom je musíme přimět, aby mluvili.“

„A taky musíme doufat, že už není předaný,“ dodal Jelbart.

„S tím bych si starosti nedělal,“ prohlásil Herbert. „Tihle hoši pracujou podobně jako zloději diamantů nebo uměleckých předmětů. Teď je kolem toho moc horko, než aby ho zkoušeli předat dál. Na to, abychom zjistili, kdo jsou, máme tak týden nebo dva. Všechno záleží na tom, jak to provedete s Darlingem, Hawkem a s těmi dalšími z posádky.“

„Může se stát, že se s nimi budete muset dohodnout na lecčem, co se vám nebude zamlouvat,“ podotkl Coffey.

„Nebude se mi zamlouvat nic, co neskončí tak, že budou viset za nohy nad hnízdem hadů,“ prohlásil Herbert.

„No, pane Coffey, určitě se dočkáme řady tanečků s právnickými harcovníky pana Darlinga,“ poznamenal Ellsworth. „Abych řekl pravdu, dělají mi skoro stejnou starost jako ti pašeráci.“

Tohle Herbert chápal. Bojoval s pokušením vrhnout na Lowella Coffeyho ošklivý pohled. Již od doby, kdy v Libanonu jakýsi advokát přispěl k tomu, že jeden z lidí zodpovědných za bombový útok v Bejrútu byl zproštěn obvinění, stáli právníci na Herbertově stupnici obliby jen o stupínek výš než teroristé.

„Při troše uvažování bychom měli dokázat ten jaderný materiál nalézt,“ ozvala se Lohová.

„Co vám dodává tu jistotu?“ zajímal se Ellsworth.

„Hrál jste někdy volejbal, pane Ellsworthi?“

„Ve škole. Proč?“

„Jsou situace, kdy hledáte pozici v poli, a jindy zase dáte ‚hřebík‘. A tohle je chvíle, kdy je třeba dát hřebík. Musíme stopu sledovat, dokud tu ještě nějaká je.“

„A jak?“

„Přenechte mi některého z těch námořníků. Kteréhokoli, ačkoliv bych navrhovala, aby to byl někdo z těch méně zatvrzelých. Tu stopu objevíme, a s ní i ztracený materiál. Možná toho člověka ani nebudeme muset dopravit do Singapuru, zdá se, že už i pouhá zmínka o tom přiměje lidi ke sdílnosti.“

Ellsworth okamžik uvažoval. „Důstojnice Lohová, ta posádka je teď na vaší lodi. Třeba budete chtít zjistit, kdo z nich střílel na sampan. Takový čin by výrazně podpořil právo Singapuru ty osoby zatknout a postavit před soud.“

„Děkuji, pane Ellsworthi. Tohle sdělím na loď svému zástupci.“

Ellsworth se otočil zády k reportérům a volal premiérovi, Lohová si šla zatelefonovat do jednoho z čekajících sedanů. Herbert se omluvil, potřeboval si chvilku pohovořit s pilotem. Rozjel se k vrtulníku. Pilot vyskočil z kokpitu; zdálo se, že Herberta rád vidí.

„Jdu vám poděkovat za přispění,“ řekl Herbert a podával mu ruku.

„A já vám děkuju za to dobrodružství, pane.“

„Víte, skoro se to stydím říct, ale nevím ani, jak se jmenujete.“

Pilot se zašklíbil. A šklíbil se tak ještě chvilku. Herbert na něj jen popleteně zíral.

„Co je – něco mi ušlo?“ zeptal se.

„Kdepak, pane. No, jmenuju se Bob Herbert.“

Teď se zašklíbil šéf zpravodajců. „Vy si děláte legraci.“

„Přísahám při biskupu Barkerovi. Akorát že moje rodina to vyslovuje nespisovně – Erbert. Možná ale budu muset jméno změnit,“ dodal ještě a Herbertovi zasalutoval. „Bylo mi vzácnou ctí, pane.“

Herbert pozdrav opětoval. Zakroutil jen nevěřícně hlavou a vrátil se k ostatním.

Civilizace může být v ohrožení a krysy jako Darling mohou udělat ze světa peklo. Předchozí rozmluva však v Herbertovi vyvolala dojem, že tyhle problémy dokáže vyřešit levou rukou. Lidé jako pilot Bob Herbert mu poskytli důvod, proč bojovat dál. A také mu dávali naději. Přisámbohu, tahle válka není ani zdaleka prohraná, pomyslel si cestou k čekajícímu sedanu.

78 KAPITOLA

Darwin, Austrálie neděle, 7.13

Herberta a jeho tým vezli do budovy, kde měl Jelbart kancelář. Tam čekali další reportéři. Tři sedany zamířily do budovy podzemní garáží. Nahoru jeli nákladním výtahem. Lohová měla na okamžik dojem, že se ocitla na letadlové lodi. Připadala si jako doma a ve velitelské funkci. Byl to hezký pocit. A Herbert je takový dynamický člověk. Vzal na sebe velení a v akci vytrval. Zprvu si myslela, že se tak u něho projevuje mužská arogance, s jakou se mezi zpravodajci často setkávala. Potom však přišla na to, že ego a testosteron s tím neměly co dělat. Herbert se velení ujal z jediného důvodu.

Věděl, co dělá.

Na tomto poznání bylo cosi vzrušujícího, dokonce to v ní probudilo cosi povzbudivě nového. Už jen proto litovala, že tato krátká operace končí.

Z Jelbartovy kanceláře se spojila s hlídkovým člunem. Zůstal na místě, kde byla jachta potopena. Poručík Kumar hlásil, že chce jachtu nějak zajistit, než ji odnesou proudy nebo než slaná voda znehodnotí důkazy. Také již iniciativně vyslechl námořníky, které vytáhli z moře. Tváří v tvář možnosti, že bude dopraven k výslechu do Singapuru, se Marcus Darling pravděpodobně rozhodne hodně toho o jejich operaci vypovědět. Také se široce rozhovořil o strýcově zapojení do ní. Po tom, co Lohová od Kumara slyšela, si říkala, jestli se Lowell Coffey přece jen nemýlí. Nezdálo se, že Jervis Darling bude mít vyhlídky na vyjednávání o shovívavosti.

Sdělila Kumarovi, že na loď dorazí druhý den brzy ráno. Jelbart si přál ještě jednou to místo navštívit se svou lodí a slíbil jí, že ji tam vezme. Vyrazí asi za dvě hodiny. Lohová se dá do pořádku a odpočine si na lodi. Před odchodem měla na práci ještě něco dalšího. Šla to zařídit do Jelbartovy kanceláře. Potom zamířila k výtahu.

Herbert a Coffey hovořili telefonem se svým nadřízeným ve Washingtonu. Lohová prošla kolem poradní místnosti, kde oba seděli. Herbert ji zahlédl, omluvil se a vyrazil za ní. Dohonil ji na chodbě a jel vedle ní k výtahu.

„Už odplouváte?“

„V deset hodin,“ odpověděla. Stiskla tlačítko.

Jelbart poslal pro kávu a koblihy. Nechcete počkat s námi?“

„Musím ještě něco udělat.“

„Sama?“

Pohlédla na něj. „Radši sama.“

„Hm.“

„Ale něco mě napadá,“ pokračovala. „Za dva měsíce budu mít tři týdny dovolené. A ještě nikdy jsem nebyla v Americe, tak jsem si říkala, že bych si ráda zaletěla do Washingtonu.“

„Docela prima nápad,“ usmál se Herbert. „Rád vás provedu.“

Oplatila mu úsměv. „To by bylo pěkné.“

„Hlavně se držte stranou od Mika Rodgerse, zástupce našeho ředitele,“ varoval ji Herbert. „Ten vás hned pošle do nějaké akce.“

Lohová svraštila obočí. „Nerozumím.“

„Však porozumíte. Budu vás muset představit Marii Cornejové, ta vám to vysvětlí.“

Znělo to celé dost zmateně, Lohové se však zamlouvala představa světa zralého na to, aby byl prozkoumán. A také se jí líbilo, že Boba Herberta její návrh potěšil. To ji překvapilo, nevypadal na člověka, který by se radoval z toho, že má volno.

Ale ty zase nejsi žena, která ráda vyhledává společnost, napadlo ji. Možná však, že to jen chce toho správného člověka.

Rozloučili se dlouhým stiskem ruky. Herbert podržel její ruku ve svých. Byly to silné, avšak jemné ruce. Byla ráda, že se toho ujal právě Herbert, třebaže rozloučení se mohlo snadno protáhnout mnohem déle, než se čekalo. A ona má ještě práci. Vřele se usmála a spěšně odešla.

„Moniko!“ zavolal za ní.

Otočila se. „Ano?“

„Díky za všechno. A tím nemyslím jen krizové řízení.“

„Nemáte zač.“

„A hodně štěstí při tom, k čemu se chystáte.“

„Děkuju.“

Potom se otočila a vydala se to udělat.

79 KAPITOLA

Korálové moře neděle, 7.45

Třebaže singapurský hlídkový člun neměl úplné vybavení k vyzvedávání plavidel z vody, měl vaky, které se naplní vzduchem. Byly určeny k použití pro případ, že by člun dostal nebezpečnou trhlinu. Již dlouho před východem slunce potápěči vaky uložili do vyvýšené zádi Hosannah. Práci ztěžovala tma, Kumar však nechtěl, aby jachta klesla hlouběji. Kompresor plnil vaky jeden po druhém vzduchem. Když bylo všech šest vaků naplněno, záď Hosannah se vynořila z vody.

S lodí se však vynořilo ještě cosi jiného. Něco, co posádka nečekala.

Mrtvola.

Potápěči ji vynesli na palubu. Kumar šel do kajuty, kde drželi několik ze zachráněných námořníků. Vyzval mladého Marcuse Darlinga, aby šel na ošetřovnu a mrtvého identifikoval.

Při pohledu na mokré, již poněkud nafouklé tělo Marcus zbledl a jako kdyby úplně ztuhl.

„Kdo to je?“ zeptal se Kumar.

„Kapitán Kannaday,“ odpověděl tiše Marcus.

„Patřil k té partě?“

„Nejprve ano. Potom se něco změnilo.“

„Co se stalo?“

„On se změnil,“ odpověděl Marcus. „Nepohodl se s panem Hawkem.“

„Aha.“ Kumar pokynul zdravotníkovi. Ten mu podal bílý ručník. Poručík jej opatrně rozložil a cosi Marcusovi ukázal.

„Tohle jsme našli zamotané do lan vedle něj. Patřilo to jemu?“

„Ne. Hawkeovi.“

„Co to je?“

„Zbraň. Wommera. Vrhají se tím šipky.“

„Tím by se dala vysvětlit zranění na kapitánově těle,“ ozval se zdravotník. „Pral se s tím Hawkem, pane Darlingu?“

„Nevím, byli jsme už ve vodě.“

Kumar zakryl zbraň ručníkem a položil ji na pojízdné vyšetřovací lehátko. „Pan Hawke si zřejmě ještě vyslouží obvinění z vraždy,“ poznamenal.

Marcus se pohrdlivě ušklíbl. „To je divné. Hawke si vždycky dával tak velký pozor. I všichni ostatní.“

„K tomu, aby šel ke dnu i ten nejchytřeji promyšlený zločinný záměr, úplně stačí jedno probuzené svědomí,“ podotkl Kumar.

„No, to Kannadayho určitě uklidní,“ utrousil Marcus. „Namísto aby zbohatl, je mrtvý.“

Kumar na něj vrhl pohled plný opovržení. „Já myslím, že mu to určitě přineslo klid. Buddhismus učí, že okamžik čistoty se cení výš než dlouhý věk prožitý ve špatnosti. Ta se jako vlny šíří světem a setrvává v čase.“

„Díky za poučení.“

„No, pane Darlingu, to byla spíš rada.“

„Ano?“

„Jistě. Máme důvod k domněnce, že jste jeden z těch, kdo stříleli na ten sampan.“

„Cože jsem udělal? V životě jsem z ničeho nevystřelil!“

„To můžete vykládat hlavnímu vyšetřovateli v Changi, vězení s nejpřísnější ostrahou v Singapuru,“ odtušil Kumar.

„Changi? Do basy mě nedostanete!“

„Radil jsem se se svou nadřízenou, která je teď s představiteli vaší vlády. Ti se shodují na tom, že máme oprávnění ujistit se o vaší nevině.“

„Nic takového!“ vykřikl Marcus. „Chci právníka!“

„Dostanete ho, jen to může trvat několik dní. Singapurské soudy mají pořád plno práce.“

„Chci některého ze strýcových právníků!“

„Ti prý budou plně vytížení také,“ odtušil Kumar. „Můžu ale navrhnout kompromis?“

Marcus se zeptal, jaký.

„Povězte nám, s kým váš kapitán jednal. Udělejte to a my vás vrátíme do Cairnsu.“

Já myslel, že tady jde o střílení na sampan.“

„Mohlo by jít.“

„Vy krvavej pse!“

„Nejsem krvavý. Ještě ne.“

Marcus chvíli vztekle funěl, potom prohlásil, že si to bude muset rozvážit. Cestou zpátky do kajuty souhlasil, že bude spolupracovat. Kumar sdělil vysílačkou Lohové, že měl zdárný rozhovor s Marcusem Darlingem. Zdá se, že mladík je ochotný ke spolupráci. Kumar také Lohové řekl, že nalezli pravého Petera Kannadayho.

Na ošetřovně zdravotník již dokončoval svou práci, odstraňoval z mrtvoly mořské řasy, které na ní ulpěly. Opatrně je odlupoval dlouhou pinzetou a pomáhal si chomáčky vaty. Pak tělo zakryl kusem plátna a nechal je ležet na vyšetřovacím lehátku. Nic dalšího zatím nemohl dělat. Těla se nikdo nesmí dotknout do té doby, než bude na břehu provedena pitva. Zhasl světlo a zamkl dveře. Měl za sebou dlouhou noc, ošetřoval poloutopené námořníky. Potřeboval si odpočinout. Kapitán Peter Kannaday osaměl. Byl na moři, kam patřil.

Dosáhl klidu a smíření.

80 KAPITOLA

Darwin, Austrálie neděle, 7.46

Lee Tung se na moři nikdy necítil nemocný nebo dezorientovaný, dokonce ani tehdy ne, když se poprvé plavil na té staré obdivuhodné lodi na přepravu stavebního dříví. Ale na pevnině se ho při každém pohybu zmocňovala nevolnost. Stačilo víc než pouhé krátké, pomalé nadechnutí, a přivalila se jako vysoké vlny. To bylo divné, protože Tung měl rovněž hlad. Nedokázal si vzpomenout, kdy naposledy jedl.

Vlastně si nedokázal vzpomenout skoro na nic. Pamatoval se jen na přepadení jakési lodi a že na něj stříleli. Pamatoval se na výbuch. Potom si už nevzpomínal na nic.

Uvědomoval si, že je v nemocničním pokoji. Bílém, se žlutými stěnami a s jakousi velkou zástěnou. Občas vešli dovnitř nějací lidé, on však nevěděl, kdo to je ani co říkají. Po většinu času se na nic nedíval ani nic neposlouchal. Ležet na chladivém lůžku, upadat do spánku a opět se probouzet ho fyzicky namáhalo méně. Avšak ani to mu neposkytovalo útočiště. Snil o lepších časech, o šťastnějším mládí. Budoucnost mu toho nikdy nijak moc neslibovala. Když se plavil s otcem po oceáně, alespoň měl vyhlídky na úspěch. Naději. Té dával přednost před realitou selhání. Ve chvílích krátce po probuzení si zoufale přál vrátit se zpět a zkusit vše znovu. Potom ho však zaplavila pravda. Je tu. Naděje je pryč. Lidé nedostávají druhou šanci.

„Lee Tungu!“

Mladík měl dojem, že slyšel, jak kdosi vyslovil jeho jméno. Hlas byl zdušený, avšak nezněl jako nějaký hlas z jeho snů. Přinutil se otevřít oči. Kdosi se na něj díval od nohou lůžka. Nějaká žena. Měla pleť tmavší než ti druzí zde, obličej jí však kryla rouška a na sobě měla volný plášť. Jeho sotva otevřené oči ji viděly rozmazaně, vypadala jako duch.

„Slyšíte mě?“ zeptala se.

Mluvila malajsky. Bylo to příjemné. Přikývl jen jednou. Nevolnost mu připomněla, že má zůstat co nejvíc v klidu. Uposlechl.

„Dobrá. Jsem námořní důstojnice Monica Lohová, singapurské námořnictvo. Vaši nemoc způsobila mírná dávka ozáření. Pochází z lodi, kterou jste přepadli. Ale právě jsem mluvila s ošetřujícím lékařem. Dostanete se z toho. Rozumíte mi?“

Tung opět jednou, velmi opatrně a pomalu přikývl. Nevolnost byla tentokrát milosrdnější. Otevřel oči trochu víc. Mlhavý závoj, halící ženu, jako kdyby se maličko zvedl. Ta žena je skutečná.

„Pane Tungu, jste jediný z posádky sampanu, kdo ten výbuch přežil,“ pokračovala žena. „Budeme potřebovat, abyste podal svědectví o tom, jak proběhla ta přestřelka. Potřebujeme vědět všechno, nač si vzpomenete.“ Žena popošla několik kroků kolem lůžka. „Kvůli tomu jsem ale za vámi nepřišla. Vím, co jste tam dělali. Nemůžeme prokázat, že to bylo něco špatného. Ráda bych vás ale uchránila od toho, abyste něco nezákonného udělal v budoucnu. Až vás z nemocnice propustí, chtěla bych si s vámi pohovořit o nějakém civilním zaměstnání u námořnictva. Existuje celá řada obranných technických funkcí a administrativních činností, pro které můžete být vyškolen. Doufám, že o nich budete uvažovat.“

Lee Tung byl nyní zcela vzhůru. Uvědomoval si to, neboť se mu začalo chtít zvracet. Měl však dojem, že ta žena říkala něco o tom, že by chtěla, aby pracoval pro námořnictvo. On ale nemá ani odpovídající vzdělání, ani předchozí zkušenosti, jaké náboráři vyžadují. Z jeho rodiny nikdo v armádě nikdy nesloužil. Nedávalo mu to smysl.

„Proč…?“ zeptal se slabým hlasem.

„Proč vás chci? K tomu, abyste se sampanem vyplul tak daleko na moře, bylo zapotřebí značné dovednosti. Talentovaní muži i ženy se nám vždycky mohou hodit. A nemyslím tím jen námořnictvo.“

Žena se pod rouškou usmála. „Dnes jsem kohosi slyšela, že jako pochvalu použil výraz ‚dobří hoši‘. Mně se ten výraz líbí a chtěla bych, abyste byl jedním z nich, pane Tungu.“

Pohlédl na ni a chabě se usmál v odpověď. Opět jednou přikývl. Ta nevolnost, jež přikývnutí provázela, za to stála.

Žena přikývla také a odešla.

Námořnictvo, přemítal Tung. I jako civilní osoba by se u námořnictva dočkal úcty, kterou mu otec vždycky přál. Litoval jen, že tu nejsou jeho druzi z lodi, aby se s ním mohli o tuto úctu podělit. Byli to dobří lidé a loajální přátelé. Budou mu chybět.

Mladíkovy oči se opět zamžily, tentokrát slzami.

Upadl znovu do spánku. Jeho poslední myšlenkou bylo, že již nemusí snít o lepších časech. Může si je představovat.

Už nejsou za ním, nýbrž před ním.

81 KAPITOLA

Washington, D.C. sobota, 18.29

Paul Hood byl právě na odchodu, když pípl telefon. Volající se identifikoval jako Bob Herbert. Hood telefon zvedl.

„Lowell šel na tu svou konferenci v Sydney, aby stihl aspoň její konec, potom se zdrží u své hostitelky a jejího manžela. Ale já se vracím. Někdy odpoledne poletím obchodním letadlem. První třídou,“ dodal.

„Doufám, že máte letenku věrného zákazníka,“ zasmál se Hood.

„Kdepak. Zatáhne to Operační centrum. Neřekl bych, že mě ta honba za Darlingovým letadlem vynesla dost vysoko,“ odtušil Herbert.

„Podívám se, jestli na našem účtu ‚rezerva na záchranu světa‘ nějaké peníze zbyly,“ zažertoval Hood.

„Kdyby ne, tak můžete nějaké vydolovat z fondu dobré vůle. Získali jsme tu pár dobrých přátel, Paule. Silné spojence. A mně se pořád vtírá taková zatracená myšlenka, že je budeme všechny potřebovat spíš dřív než později.“

„Mám stejný pocit,“ řekl Hood. „Tam venku je nový svět se spoustou nepřátel, které jsme ještě ani nezačali identifikovat.“

„No, máme za sebou dobrý začátek, pár jsme jich už identifikovali,“ odtušil Herbert. „Marcus Darling podle všeho povolil. Prý dal singapurskému námořnictvu nahlédnout do své galerie hackerského softwaru.“

„Výměnou za co?“

„Za to, že bude předán australským úřadům, a ne do Singapuru. Tam jsou mistři v tom, jak někoho pěkně zmáčknout.“

„Lowell s tím pravděpodobně nebude souhlasit, ale provedli jste to pěkně.“

„Lowell to otevřeně nezavrhl, a to je pro něj dost dobré vysvědčení. Z tohohle všeho měl taky strach. Když už mluvíme o nepřátelích – ozval se vám ještě znova pan Perry?“

„Ozval, ale jen něco zlostně zavrčel.“

„Ani se nedivím,“ utrousil Herbert.

To byla pravda. Lowell to celé již předtím řádně potvrdil, když řekl, že neúspěch je ve svém vlastním domě cizincem. Přirozeným výsledkem této úvahy byl výrok, že „nikdo neopustí dům rychleji než politik“. Hood si pohrával s myšlenkou, že zavolá Perrymu domů a dá mu to sežrat. Nakonec dospěl k závěru, že to nebude třeba. Perry zřejmě nějaký takový telefonát očekává a to jako pomsta docela stačí.

„Ještě pár hodin posedím s Jelbartem u něj v kanceláři a pomůžu mu psát hlášení. Semlelo se toho spousta, a my si nedělali poznámky. A co podniknete vy? Sobotní večer teprve začíná.“

„Mám rande.“

„A vida. S tou dámou od reklamy, se kterou jste byl tuhle večer?“

„Už jsem se jí chystal volat, ale dneska večer chci ještě jít za někým jiným.“

„A to je…“

Hood se usmál. „Moje dcera.“

Herbert na to neřekl nic. Ani nemusel. Právě měl za sebou událost s Darlingem a Jessikou-Ann. Věděl, co Hooda k jeho úmyslu vede.

Jdete taky za Sharon?“ zeptal se.

„Jen krátce. Souhlasila s tím, že si prohodíme víkendy, abych se s Harleigh mohl sejít dneska.“

„Prima. A nezapomeňte ji obejmout za strýčka Boba.“

„Nezapomenu,“ ujistil ho Hood. „A řeknu, že jí přivezete… co? Vycpanou koalu?“

„Jo, dohodnuto. A pro Alexandera bumerang. A Operačnímu centru ho nebudu účtovat.“

Hood se usmál. „Tak díky, Bobe.“ Pohlédl na hodiny na monitoru. Nechtěl se opozdit. Popřál Herbertovi, aby měl dobrý let, a opustil kancelář. Vyjel výtahem o patro výš.

Svět je skutečně nebezpečnější a nevyzpytatelnější než kdy předtím, uvažoval. Vyšel do večerního soumraku. Avšak jedna věc v tom světě je stálá a trvalá.

Loajalita.

Ten, kdo ji v sobě nosí, má také to nejlepší, co v člověku je. Loajalita vůči milovaným lidem, vůči přátelům. Ideálům, vlasti. Ten, kdo ji v sobě nosí, má silné paže, jimiž dosáhne až na nebesa.

Nebo je může vztáhnout k dceři.

A to se podařilo, uvažoval, když nasedal do auta. Nakonec – pro koho je nebe určeno?

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai