Tom Clancy

Operační centrum 11. Cestou zrady

1

Georgetown, Washington, D.C. neděle, 21.22

Boj nebyl nikdy lehký. Přesto však byl lehčí než tohle.

Generál Mike Rodgers stál, v ruce sklenku skotské, a přál si, aby whisky byla dvojitá a on ji mohl do sebe rovnou hodit. Být někde v temné nálevně s plukovníkem Augustem nebo s některým z kámošů z ministerstva obrany, udělal by to. Potom by to příjemné mírné opojení doladil pivem. Avšak nebyl tu se svými kolegy. Účastnil se slavnostního večírku, konaného v honosném třípodlažním domě v ulici N v exkluzivním Georgetownu. Taneční sál v přízemí byl plný – dostavily se téměř dvě stovky politiků a významných osobností, právníků a hodnostářů z ciziny, předních podnikatelů a šéfů televizního zpravodajství.

Stáli v malých skupinkách, a třebaže se každý věnoval těm, kdo byli k němu nejblíž, současně poslouchal, co se říká ve skupinkách kolem. Rodgers to poznal podle pohybu očí. Vždy se mírně stočily směrem, z něhož člověk naslouchal. Některé ze stříbrovlasých význačných osobností dovedly zkoumat terén tak, že by jim záviděli i agenti CIA.

Na bojišti každý ví, kdo je nepřítel. Na podobném shromáždění se však spojenectví navazují a mění během jediného večera. To platí pro celý Washington. Zde to však díky velkému počtu lidí obchodujících s mocí a pocházejících z tolika různých kolbišť bylo ještě intenzivnější.

Na bojišti voják ví, kdy bitva skončila. Ve Washingtonu střety nikdy nekončí. I v Operačním centru, v němž Rodgers působil jako zástupce ředitele, byla přátelství běžně vystavována zkoušce v důsledku značných rozdílů v názorech na operace, ve kterých bylo hodně v sázce. Vzájemnou důvěru nabourávala konkurence při přidělování úkolů, loajalita se pod tlakem okolností často hroutila vinou různých omezení a malicherných byrokratických třenic.

Rodgerse přivedly na večírek podmínky panující v Operačním centru. Po rozpuštění jednotky Striker, útvaru rychlého nasazení, kterému Rodgers velel, generál dával dohromady „domácí“ jednotku agentů pro práci v terénu. Tato práce ho netěšila tak, jak doufal. Rodgers byl člověk, jemuž vyhovoval déšť kulek a akce, ne pouhé přihlížení a sepisování poznámek. Taková činnost sice má zásadní význam, pro něho však nebyla to pravé. A co horšího: to, oč usiloval, zasahovalo do pravomoci Boba Herberta, šéfa zpravodajců Operačního centra. Tlak, jemuž byl jejich vzájemný vztah vystaven, byl mírný, jeho následky však nikoli. Nešlo o antagonismus; naopak, oba se vůči sobě chovali krajně obezřetně, jako dva hráči v poli, kteří se ženou po vysoko odpáleném míčku, avšak v poslední chvíli se zastaví a nechají jej spadnout mezi sebe.

Když Rodgersovi zavolala asistentka Dona Orra, senátora za Texas, a sdělila mu, že se senátor zajímá o možnosti Rodgersova dalšího profesního uplatnění, generál souhlasil, že přijde. Osmapadesátiletý senátor, působící již třetí období, zatím neřekl o moc víc než „Zdravím, generále! Dík, že jste přišel.“, načež se vmísil mezi ostatní. Bělovlasý politik, bývalý rančer, tohle říkal v podstatě každému, když přecházel od jedné skupinky ke druhé, potřásal si s lidmi rukama a líbal se s nimi na tvář. Rodgers byl přesvědčen, že snad úplně se všemi.

Generál se nedržel senátorovi v patách, jako to – ovšem nenápadně – dělala řada jiných. Ti chtěli, aby si jich ostatní všimli a aby jim byli představeni. Chtěli získat postavení lidí, kteří se sami vypracovali a ocitli se na shromáždění vyvolených. Rodgers nikoho z přítomných neznal, takže stál poblíž baru opatřeného dřezem a bavil se s jedním ze dvou barmanů. Starodávné stojací hodiny právě odbily půl, když k Rodgersovi přistoupila jakási žena.

„Existuje jen jediné, co je horší, než být ve Washingtonu nevyvoleným a přehlíženým,“ prohlásila poté, co požádala barmana o kolu.

Rodgers na ni pohlédl. „A co to je?“ optal se.

„Být ve Washingtonu vyvoleným,“ odtušila.

Rodgers se usmál. V ženině výrazném, pěstěném hlase zazněl náznak neurčitého, snad vietnamského přízvuku, jinak však působila dojmem člověka beze zbytku patřícího do Beltway.

„Generále Rodgersi, jsem Kendra Petersonová, senátorova asistentka,“ představila se a podávala mu štíhlou ruku. „Jsem ráda, že jste přece jen přišel.“ Rodgersův úsměv byl tentokrát o něco širší. Potřásl jí rukou. Žena, něco mezi dvaceti a třiceti lety, byla vysoká sto osmašedesát centimetrů, s tmavou pletí, exotickýma očima a rovnými černými vlasy; sebevědomé držení těla ukazovalo na člověka, který ví své. Na sobě měla volné modré saténové šaty bez ramínek a přes ně dlouhý průsvitný přehoz. Oděv působil svůdně, avšak její

výraz naznačoval, že nemá zájem, ať jste kdokoli.

„Rád vás poznávám,“ řekl Rodgers. „Už jsem si říkal, proč tu vůbec jsem.“

„Věděla jsem, že na to, abyste si se senátorem promluvil, tu nebude moc příležitostí, ale ráda bych, abyste se trochu obeznámil s typem lidí, se kterými pracujeme.“

„Rozumím. Povíte mi proč?“

„Senátora zajímáte.“

„Ale víc mi už říct nemůžete,“ poznamenal Rodgers. Zavrtěla hlavou.

„Doslechl jsem se, že senátor má v úmyslu kandidovat na prezidenta za jakousi třetí stranu,“ pokračoval Rodgers. „Je to pravda?“

Kendra Petersonová se odpovědi vyhnula, jen se usmála. „Bylo by možné, abyste se zítra odpoledne se senátorem setkal?“

„Bylo, kdybych věděl proč,“ odtušil Rodgers. „Nerad někam chodím nepřipravený.“

Kendra upila trochu koly a otočila se směrem do sálu. „Tenhle dům postavili v roce 1877, čtyři roky poté, kdy byl Georgetown začleněn do D.C. Víte, kolik tenkrát stál?“

„Pravděpodobně míň než tenhle večírek,“ utrousil Rodgers.

Žena se ušklíbla. „O něco míň. Bezmála pět tisíc dolarů, soudě podle daňových listin. Před sedmi lety, na začátku svého třetího období, jej senátor koupil za 2,7 milionu.“

„A tím chcete říct…“

Kendra na něj upřela ty své fascinující oči. „Ten dům postavil námořní kapitán, který nikdy neměl v úmyslu v něm bydlet. Odkázal jej v závěti své vnučce. Byl si vědom, že nabude ceny daleko větší než cokoli jiného, co by jí mohl zanechat. A právě takhle senátor uvažuje o své politické budoucnosti. To, s čím tu začínáme, poroste v následujících letech geometrickou řadou.“

„Dovolím si poznamenat, že tohle říká každý.“

„Senátor má rekord v souhrnu volebních hlasů.“

„Vím, našel jsem si to,“ odtušil Rodgers. „Ten rekord je založený na podpoře konzervativců a protekcionistů, spolu s pořádnou dávkou skalních voličů.“

„A to se hodně liší od toho, v co věříte vy?“

„Ne nutně,“ odpověděl Rodgers. „To jste ale věděla, ne?“

„Senátor má mocné spojence a rozsáhlé zdroje,“ přiznala Kendra. „Generále, těšíte se značné úctě a vážnosti. Senátor bude potřebovat poradce, člověka, jako jste vy.“ Naklonila se blízko k němu. „Někoho, kdo má zkušenosti s prací v terénu i mimo terén, a v obou těch oblastech se projevuje jako nebojácný člověk. Někoho, kdo má také zkušenosti ve výzvědné činnosti. Vy máte pro to vše jedinečnou kvalifikaci.“

„Díky,“ řekl Rodgers. Po týdnech, kdy si připadal jako nechtěné dítě

Operačního centra, ta slova lahodila jeho sluchu.

Žena dopila kolu a sklenici postavila na pult. „Generále Rodgersi, jsem unavená.“

„Nevypadáte na to.“

„Cítím to uvnitř. Mí lidé i já jsme přípravě tohohle večírku věnovali celé týdny. Teď se vytratím a trochu se prospím.“

„No… já půjdu hned po vás,“ řekl Rodgers. „Mohu vás svézt?“

„Jste moc hodný, ale odveze mě senátorův řidič, pan Carlyle. Mimochodem, vy byste měl zůstat, aby vás bylo vidět.“

„A dělat budu co?“

„Mluvit s lidmi.“

„Ty vaše ‚rozsáhlé zdroje‘ vám určitě pověděly, že v tom nejsem moc dobrý.“

„Něco takového jsme se doslechli,“ přiznala Kendra. „A taky jsme slyšeli, že se rychle učíte. Nám všem by pomohlo, kdyby si obchodníci s mocí začali vaši tvář spojovat s touto skupinou.“

„Voják, na kterého je vidět, se stává cílem,“ poznamenal Rodgers. „Já dávám přednost vyvýšenému terénu nebo zákopu.“

„I v době míru?“

„A tohle je doba míru, slečno Petersonová?“

„Říkejte mi Kendra.“

„Tedy Kendro,“ přikývl Rodgers. „Já tady kolem vidím spoustu takových, co mobilizují.“

Petersonová se zasmála. „Řekla bych, že ve Washingtonu něco takového jako neutralita neexistuje.“ Vytáhla z kabelky zápisník. „Vyhovovala by vám schůzka se senátorem a s admirálem Linkem zítra ve tři odpoledne?“

„Admirál Link… to jméno znám.“

„Kenneth Link, támhleten pán s mohutným hrudníkem, teď mluví s Williamem Wilsonem. Vlasy na ježka, červený motýlek.“

Rodgers se otočil. „Vidím ho. Ale pořád si ho nedokážu zařadit.“

„Je to bývalý velitel námořní výzvědné služby, později působil jako ředitel tajných operací CIA.“

„Jo, správně; už si vzpomínám, viděl jsem ho na řadě schůzek NIPC.“ National Infrastructure Protection Center, Národní středisko pro ochranu infrastruktury, mělo sídlo na ústředí FBI ve Washingtonu, D.C., a bylo založeno v roce 1998 s cílem dát dohromady představitele různých amerických výzvědných služeb a odborníky výzkumných týmů z civilního sektoru. NIPC bylo pověřeno vyhodnocováním ohrožení klíčových infrastruktur v oblastech energetiky, finančnictví, telekomunikací, vodohospodářství a služeb pro případ nouzových opatření. „Vždycky měl nějaké výhrady a stížnosti ohledně

zvláštních zájmů a kompromisů.“

„Tam, kde jde o národní bezpečnost, admirál nevěří na ústupky. Myslíte, že by vám přišlo zatěžko pracovat s ním každý den?“

„Nepřišlo, pokud bychom se shodli na tom, že existuje rozdíl mezi národní bezpečností a paranoiou,“ odtušil Rodgers.

„A v čem je ten rozdíl?“

„Vychází z představy, že jedny dveře mají zámek, zatímco druhé nemají ani panty.“

„To se mi líbí,“ poznamenala. „O tom si můžete pohovořit – pokud vám vyhovuje schůzka zítra ve tři.“

„Přijdu.“

„Fajn.“ Kendra vrátila zápisník do kabelky a ještě jednou podala generálovi ruku. „Dík, že jste přišel, generále. Doufám, že tohle je začátek dlouhého a přínosného vztahu.“

Vzdálila se a Rodgers se za ní usmál. Nedíval se, jak odchází, otočil se zpátky k baru. Zatímco dopíjel skotskou, znovu si v duchu zopakoval jejich krátký rozhovor. Ta žena v podstatě potvrdila, že senátor Orr bude zakládat novou politickou stranu a ucházet se o úřad prezidenta. Rodgers se na tom bude s radostí podílet. Jeho politické přesvědčení bylo mírně napravo od středu, a podporovat Texasanovu vizi mu nepřijde zatěžko. Vybavil si v paměti své první měsíce v Operačním centru. On, ředitel Paul Hood a Bob Herbert tehdy převedli tuto nově ustavenou organizaci pro řešení domácích krizí do dvoupodlažní budovy na vojenské letecké základně Andrews. Organizace sestávala z desítky oddělení, v nichž působili špičkoví pracovníci jako bývalý agent FBI Darrell McCaskey, počítačový génius Matt Stolí, politická styčná pracovnice Martha Mackallová, psycholožka a zpracovatelka psychologických profilů Liz Gordonová, právník Lowell Coffey III. a další. Vybudovali jednotku Striker a do svých řad získali podplukovníka Charlese Squirese, který jednotce velel. Byli svědky toho, jak se původní oblasti činnosti rozšířily z domácí arény na mezinárodní. Byly to časy plné vzruchu a radosti z výsledků. Rodgers tu dobu vnímal i jako rozvoj své osobnosti. Válečník, který bojoval ve Vietnamu a velel mechanizované brigádě během války v Perském zálivu, ve svém novém zařazení řídil speciální operace v Severní Koreji a v údolí Bikáa, zachránil rukojmí v budově OSN a zabránil nové občanské válce ve Španělsku a jaderné válce mezi Indií a Pákistánem.

Nyní bylo vše jinak.

Teď přibírám špiony a analyzuju údaje, uvažoval. Byla to práce zasluhující cti a uznání, ale mezi velením a dohledem existoval velký rozdíl. Jak to řekl vůdce Číny Liou Šao-čchi? Skutečný vůdce je slon, ostatní jsou jen vepři, kteří si zastrkují do rypáku výhonky cibule ve snaze jako sloni vypadat.

Pokývl barmanovi a otočil se tváří do sálu. Nic z toho, co tu viděl, se mu nezamlouvalo – pokrytecké lichocení, poslouchání cizích hovorů, chtivost, předstírání. Jako kdyby začínal cítit cibuli ve vlastním nose. Byl čas to změnit.

Se senátorem Orrem i s admirálem Linkem si promluví, nejprve si však promluví s Paulem Hoodem. Neboť existovalo cosi, od čeho by nikdy neustoupil, jakkoli by byl znechucený: byla to myšlenka, o které se nedomníval, že by ji mnozí zde v sále pochopili.

Mike Rodgers stavěl loajalitu nade vše ostatní.

2

Washington, D.C. neděle, 23.18

Bývaly doby, kdy by si William Wilson, rodák z Liverpoolu, nemohl dopřát pobyt v tak vznešeném hotelu, jako je Hay-Adams, s výhledem na Bílý dům, Washingtonův památník a Lafayettův park. Nebo dostat pozvání na večírek v Georgetownu, pořádaný senátorem Spojených států. Anebo doufat, že si ho vyhlédne žena, která vypadá jako tahle.

Jaký rozdíl způsobí dvě miliardy dolarů!

Jednatřicetiletý vytáhlý, sto osmdesát osm centimetrů vysoký Wilson vynalezl počítačovou techniku MasterLock. Světlo světa spatřila před pěti lety a je bezpečnou, neprostupnou ochranou před hackery. Wilson, ještě neukojený svým revolučním zabezpečením počítačů, koupil upadající banku London Merchant-Farmer a změnil ji v úspěšnou evropskou instituci. Nyní se ji chystal sloučit s MasterBank, poskytující služby on-line a investující do evropských podniků. Do Washingtonu Wilson přišel s cílem setkat se s členy Grémia ekonomických poradců při Kongresovém výboru pro bankovnictví a finančnické služby. Měl v úmyslu lobbovat ve prospěch uvolnění restrikcí v oblasti přímých zahraničních investic; restrikce byly uvaleny v rámci války proti terorismu. Uvolněním se z amerických bank a burz odčerpají stamiliony dolarů a výměnou za to Wilson zajistí rovnocenné investování stamilionů dolarů do amerických společností. Uchová se tím tok hotovosti uvnitř Spojených států, hlavní podíl zisků a daňových úlev však připadne jemu.

Hned zvečera ho oslovila úchvatná mladá žena. Stalo se tak pouhých několik minut po jeho příchodu. Byla to reportérka. Poté, co ho ujistila, že neloví příležitost k interview – tvrdila, že jejími obory jsou životní prostředí a meteorologie –, se zeptala, jestli se může později večer stavit.

„Přitahují mě muži, kteří dokážou uskutečnit převratné technické postupy,“ prohlásila.

Kdo by takové výzvě odolal?

O dvě hodiny později Wilson z večírku odešel v doprovodu svých dvou tělesných strážců a řidiče. S tou ženou dojednal, že se sejdou v jedenáct. Venku čekali paparazzi a Wilson si nepřál, aby ho s ní někdo vyfotografoval. Svět je konzervativní. Dával přednost tomu, že zůstane přeborníkem ve finančnictví a vědě, ne že se dostane na stránky bulvárního tisku coby člověk volných mravů.

Bydlel v horním patře v apartmá Federal Suite, jeho tělesní strážci pak v přilehlém prezidentském apartmá. Před dveřmi Wilsonova apartmá a na podlaze balkonu byly instalovány detektory pohybu. Kdyby se někdo pokusil vejít bez ohlášení, vibrační náramky probudí zcela tiše a nenápadně tělesné strážce.

U pokojové služby si Wilson objednal Dom Perignon ročník 1970 a světlešedý kaviár z bělugy. Poručil přinést svíčky a tucet růží, které se rozestaví na noční stolky. Povolil si motýlka, nechal jej však viset a nad límec si nastříkl maličko parfému Jivago Millenium. Nejspíš to ani nepotřebuje – koneckonců, je přece člověk, který uskutečnil převratný technický postup. Ale vyrůstal jako syn majitele hospody, takže mu dělalo dobře, když byl cítit něčím jiným než pivem a cigaretovým kouřem. A ještě větší potěšení mu působilo, byl-li se ženami, které takhle cítit nebyly.

Návštěvnice dorazila přesně a byla ohlášena. Jeden z Wilsonových tělesných strážců jí přišel naproti k výtahu a doprovodil ji do apartmá. Wilson ji uvítal s růží v ruce hned ve dveřích. Usmála se, a růže jako kdyby tím úsměvem kamsi zmizela.

Jedli topinky s kaviárem. Pili šampaňské. Stáli těsně vedle sebe na balkoně a dívali se na Bílý dům. Moc nemluvili, zdálo se, že žena je docela spokojená, že tam jsou, on byl potěšen, že je s ním. Když zvon na vzdáleném kostele odbil půlnoc, rychle odešli z balkonu na mahagonovou pohovku Hepplewhite a pak do ložnice.

Žena sfoukla svíčky na komodě, kabelku postavila na noční stolek a povalila Wilsona na záda na široké lůžko. Chovala se stejně výmluvně, jak byla krásná. Wilson pro to měl pochopení a přistoupil na hru. V jejím věku úspěch v profesi vyžadoval sebedůvěru. Nyní ji projevovala.

„Co mám dělat?“ zeptal se.

„Jenom tak lež,“ odpověděla a posadila se na něj.

Pohlédl nahoru na ni a usmál se. Přeběhla mu prsty po pažích a postrčila mu je k bokům, koleny spočinula na jeho rozevřených dlaních a dlouhými nehty mu přejela po hrudi, potom přes boky ze strany na krk a do vlasů. Její tělo, nyní vypjaté a připomínající bič, se vzrušeně zachvívalo jako v křeči. Wilson viděl občasné záblesky na jejích lícních kostech a na rameni, vrhané světlem

pronikajícím sem z Lafayettova parku.

Žena-blesk, pomyslel si. A z hloubi jejího těla doléhá dunění hromu.

Šampaňské v něm vždy probouzelo Byrona. Právě se chystal podělit se s ní o tuto metaforu nahlas, když tu se jeho společnice náhle nahnula přes jeho hruď, vytáhla velký, plně nacpaný polštář, který měl za hlavou, položila mu jej přes obličej a pevně na něj nalehla.

„Co je?!“ vykřikl Wilson. Vykřikl ještě jednou, avšak na víc se mu nedostávalo dechu. Zavřel oči i ústa a pokoušel se zvednout hlavu. Do šíje dostal bolestivou křeč. Nechal toho.

Ruce měl přitisknuté ženinými koleny. Bezúspěšně se je pokusil nadzvednout a bezmocně se přitom svíjel ze strany na stranu. Zaječel do polštáře v naději, že ho uslyší jeho tělesní strážci. Možná ho slyšeli, on však neslyšel je. Slyšel jen pera matrací, výsměšně mu skřípající pod hlavou, srdce bušící prudce až v krku, a svůj vlastní hvízdavý dech, jak do sebe namáhavě vtahoval vzduch. V rukou cítil tepavou bolest a břicho i stehna v místech, kde se třely o ženino tělo, jako kdyby hořely. Polštář zvlhl jeho potem a slinami.

Tohle je taková hra, pomyslel si stále ještě s nadějí. Pod víčky mu zavířila rezavě narudlá kola. Ona to dělá proto, aby se rozparádila.

Pokud to byla pravda, nezamlouvalo se mu to. Ale příliš se tou úvahou nezabýval, jeho myšlenky mu již nepatřily, hlavu mu zaplavily nesmyslné vidiny, obrazy přicházející z jiných dob a z jiných míst.

A potom se ten řetěz jednotlivých obrazů zastavil. Na obličeji ucítil chlad, ústa se mu rozevřela dokořán a plíce naplnil lahodný vzduch. Otevřel oči. Žena byla stále skloněná nad ním, vnímal ji jako siluetu, poněkud tmavší než strop nahoře. Zrak mu zamlžovaly kapičky potu. Jak se žena naklonila níž, viděl ji rozmazaně, jako šmouhu. Světla svítilen v parku se jako jiskry odrazila na čemsi, co měla v rukou. Pokusil se zvednout paže, aby ji odstrčil, ale stále je měl pevně přitisknuté k lůžku. Nemohl ani mluvit, ani křičet, protože doširoka rozevřenými ústy stále zoufale lapal po dechu.

Žena mu přiložila dlaň levé ruky pod nosní dírky a zatlačila směrem nahoru.

„Co…“ Víc nestačil říci, hlava se mu zvrátila dozadu. Vydal ze sebe slabý výkřik, ten však zněl jako když se vepřík dožaduje krmení.

Nebo jako když mužský má sex, napadlo ho. Prokrista. Bodyguardi nepřijdou, i kdyby ho slyšeli.

Vzápětí ucítil v ústech studené bodnutí. A také cítil, že žena již na něm nespočívá plnou vahou. Viděl, jak se zvedá. Nebylo mu to však nic platné, za pár okamžiků ho začal prostupovat pocit chladného, bodavě svědivého ochromení. Vycházel od uší a šířil se dál po krku, až zaplavil ramena a paže a přelil se přes hruď, jako kdyby mu na ni někdo vyklopil vědro ledu. Zašimral v pupku a valil se dál do nohou.

Tentokrát se mu v mysli nevybavily žádné vidiny a tělo nijak nevzdorovalo.

Světla i plíce prostě vmžiku, jako tlesknutím rukou, přestaly existovat.

3

Washington, D.C. pondělí, 08.02

Operační centrum se oficiálně jmenovalo Národní krizové středisko. Tak to stálo psáno v zakládací listině, na malé mosazné tabulce vedle hlavního vchodu i na štítku, který Paul Hood právě vsunul do zámku, aby mohl vejít do chodby. Ten název v něm proto vyvolával poněkud schizofrenický pocit vždy, když sem dorazil v době, kdy nikde žádná krize neprobíhala. Zcela nesmyslně pociťoval jak úlevu, tak obavy.

Zhruba polovina ze sedmdesáti osmi zaměstnanců Operačního centra se zabývala shromažďováním zpravodajských informací a jejich analýzou, druhá polovina pak krizemi, které buď hrozily, že vypuknou, nebo již přešly do

„aktivního“ stadia, jak se eufemisticky říkalo povstáním, braní rukojmích, terorismu i jiným krizím. Když polovina týmu neměla nic na práci, Hood se obával, že si toho někdo v Kapitolu všimne. Zpravodajská komunita se mohla leccos dozvědět od Kongresu. Za situace, kdy byly k dispozici pouze noviny, různé zvěsti a intuice, tu sestavovali profily lidí i organizací jen s přesností budící pochybnosti. Potom došlo na autodafé. A po něm se z lidí, kteří se předtím pohybovali v kuloárech moci, stávali poradci. Vývěsní štít prozatím přispěl k tomu, že si uchovali tvář. Ve skutečnosti ovšem byli nezaměstnaní.

Hood nevěděl, co by si počal, kdyby si inkvizice přišla pro něj. Ironií bylo, že věděl, jak ji zarazit. Než začal pracovat v Operačním centru, působil dvě období jako starosta Los Angeles. Poznal spoustu lidí z filmového průmyslu a zjistil, že mnoho z nich je nadbytečných. Když nenaleznou v dokonalém skriptu žádnou chybu, nebude důvod, proč by je někdo zaměstnával. Vojenské kruhy Spojených států měly velmi podobnou mentalitu. Vojenská rozvědka financovala takzvané roztleskávače – místní lidi a utajené týmy, které podněcovaly konflikty po celém světě. Říkalo se tomu „podvržená mobilizace“. Svět, v němž vládne mír, nepotřebuje zvýšené vojenské výdaje. A zredukovaná

armáda nebude připravená vypořádat se se skutečnou válkou, kdyby k ní došlo.

Politika prováděná ministerstvem obrany měla jistý smysl, pro výzvědné služby však podvržená mobilizace měla význam pouze z jednoho hlediska. Bylo třeba si vybrat nějakého cizího státního příslušníka, hodit na něj nějaké falešné obvinění a potom poslat své lidi, aby ho vykouřili z doupěte. Jakkoli Hood nesnášel výlučnost, poskytovanou diplomatům poznávacími značkami jejich aut, viděl v podobné praxi problém. Jednak svazovala ruce lidem, kteří měli odhalovat skutečné špiony a sabotéry, jednak mohla vést k určité eskalaci v zahraničí, takže se ze spojenců mohli stát nepřátelé. A navíc to byla chyba. Hood věřil na Desatero, třebaže něco takového nebylo ve Washingtonu v módě. Ne, že by je on sám vždy dodržoval, avšak snažil se o to. A předvést falešného svědka bylo jedním z Neučiníš…

Hood pozdravil strážného, kartou s kódem si otevřel výtah a sjel o poschodí níž do srdce Národního krizového střediska. Prošel kolem kanceláří bez oken, uspořádaných v kruhu podél chodby se stěnami z nerezové oceli, a vešel do své pracovny se stěnami obloženými dřevem. Byla téměř na konci chodby. Tam ho pozdravil jeho asistent Bugs Benet, usazený v malé místnůstce napravo od dveří. Mladík pracoval na počítači, ukládal hlášení noční směny.

„Dobré jitro. Je něco?“ zeptal se Hood.

„Všude klid.“

To Hood již víceméně věděl sám. Kdyby došlo k nějakým významným událostem, vedoucí noční směny Curt Hardaway nebo jeho zástupce Bill Abram by mu již dali vědět.

„Už jste slyšel o Williamu Wilsonovi?“ zeptal se Benet.

„Ano, bylo to v rádiu.“

„Srdeční záchvat v jednatřiceti letech,“ poznamenal Benet.

„Sex patří mezi nejnamáhavější fyzické činnosti, hned vedle basketbalu a horolezectví,“ podotkla Liz Gordonová, která právě šla kolem.

Hood se na psycholožku usmál. „Vsadím se, že tohle byste v takovém vzdělávacím ústavu, jako je Brookings Institution, neřekla.“

„Nejspíš ne.“ Liz se usmála také a šla dál ke své pracovně. Pětatřicetiletá žena se kvůli práci v Operačním centru vzdala místa v ústavu pro nezávislý výzkum a politiku. Hood na sestavování psychologických profilů zpočátku moc nedal, Liz však na něj zapůsobila tím, jak se dokázala vžít do myšlení vůdců, agentů v terénu, vojáků a pracovníků Operačního centra, prohýbajících se pod tíží stresu vyvolaného jak osobními problémy, tak nároky kladenými jejich profesí. Významně pomohla Hoodově čtrnáctileté dceři Harleigh; ta byla jednou z rukojmích, které v budově Spojených národů zajali zrádci mezi příslušníky mírových sil. Liz poskytla Hoodovi ucelené a účinné rady, jak si poradit

s dceřinou posttraumatickou stresovou poruchou. Psycholožka také přispěla k tomu, že Hood po psychicky vyčerpávajícím rozvodu se Sharon znovu nalezl cestu k dvanáctiletému synovi Alexanderovi.

Hood zavřel dveře, přešel ke stolu a do svého osobního počítače zadal přístupový kód. Nebylo to ani jméno některého z dětí, ani domácího mazlíčka, ani datum, kdy začal v Operačním centru pracovat. To vše si mohl kdejaký hacker odvodit. Kód zněl Dickdiver, hlavní postava jeho oblíbeného románu Něžná je noc. Hood se také při zadávání kódu usmál. On a jeho bývalá snoubenka Nancy Jo Bosworthová jeden druhému z toho románu předčítali, když spolu začali žít. To bylo v dobách, kdy Hoodův svět ještě měl své kouzlo a kdy v jeho srdci existoval milostný cit. Před tím, než Nancy ukradla plány tvorby softwaru; musela kvůli tomu uprchnout ze země, aniž mu řekla proč a kam. Hood ji zcela náhodou nalezl až téměř po dvaceti letech v Německu, kam ho přivedla práce pro Operační centrum. Nancy mu pověděla, že peníze za plány chtěla pro ně dva, ale potom se za svůj skutek zastyděla. Protože peníze nemohla vrátit, nechala si je.

Dávné city v nich obou zůstaly, a třebaže se z nich vytratila vášeň, přispěly k tomu, že podryly Hoodovo bezbarvé, natruc uzavřené manželství se Sharon. Hood byl nyní sám, avšak román F. Scotta Fitzgeralda nadále zůstával klíčem k době, kdy byl naposledy doopravdy šťastný. Přístupovým heslem si to vše každý den připomínal.

Pustil se do prohlížení elektronické pošty. Dříve po příchodu do kanceláře nejprve četl noviny a potom odpovídal na telefonáty. Nyní zprávy přicházely on-line a telefon se používal jen v autě nebo během oběda. Síť GovNet, která Operačnímu centru poskytovala přístup k zabezpečeným souborům na internetu, věnovala Wilsonově smrti značný prostor. To nebylo nic překvapivého, protože různá zabezpečení umožňovala většině vládních institucí napojit se na linky, které bývaly určené jen vybranému okruhu lidí. Oznamovalo se v nich, že Wilson se účastnil večírku pořádaného v domě senátora Dona Orra, a kolem půl jedenácté odešel do svého apartmá v hotelu Hay-Adams. Tam ho navštívila jakási žena. Z výslechu hotelového personálu vyplynulo, že přišla v jedenáct a odešla kolem půl dvanácté. Vrátný vypověděl, že na sobě měla plášť s potiskem, sahající po kolena, a háčkovaný klobouk s černou stuhou. Širokou krempu měla staženou do očí. Zcela zřejmě nechtěla, aby ji někdo poznal. To nebylo nic neobvyklého, mnozí úřední činitelé a byznysmeni si v místních hotelích dávají tajné schůzky. Nepřejí si, aby jejich návštěvníky někdo identifikoval nebo aby je zachytily bezpečnostní kamery. Přání hostů uchovat si soukromí pak vedení hotelů obvykle respektovalo a očekávaní návštěvníci směli projít kolem recepce zcela volně.

Metropolitní policie netušila, kdo vlastně neznámá žena je. Pod jménem

Anna Andersonová, které uvedla, policie objevila postarší paní, která hledanou osobou očividně být nemohla. Jméno si návštěvnice možná zvolila jen tak, jako vtip, jako narážku na ženu, jež o sobě prohlašovala, že je Anastasia, dcera cara Mikuláše II. Bezpečnostní kamery v hotelové hale a na ulici ji zachytily, jak beze spěchu odchází a pokračuje dál po Šestnácté ulici. Tam se ztratila ve tmě. Takovíto návštěvníci jen zřídka nechávali hotelové zřízence, aby jim zaparkovali auta, nechtěli, aby je někdo vysledoval podle poznávacích značek. Washingtoňané mají za to, že každý, počínaje číšníky a konče taxíkáři, se touží proslavit na stránkách bulváru nebo v nějaké televizní show. Většinou mají pravdu. Policie se domnívala, že Wilson zemřel až po odchodu své návštěvnice. Ta by jinak bývala mohla zavolat na linku 911 a potom se vytratit. Tuto domněnku posilovala skutečnost, že se ohledně Wilsonovy smrti nevyskytly žádné podezřelé okolnosti. Silně se zpotil – zřejmě námahou – a lůžko samo napovídalo, že šlo o „aktivní večer“, jak se jeden ze zdrojů vyjádřil. Wilson byl sice mladý a neexistovaly žádné záznamy, že by měl potíže se srdcem, mnohé formy srdečního onemocnění však mohou při běžném vyšetření na EKG ujít pozornosti. Víc poví až pitva.

V elektronické poště nebylo nic výjimečného. Několik resumé od ostatních služeb a soukromých podniků, které snižovaly počet pracovníků a redukovaly rozsah své činnosti. Komentáře levice, pravice a středu. Žádosti o interview, které Hood běžně odmítal. Neměl zájem nějak se prosazovat a neviděl žádný užitek z toho, že bude poskytovat informace o tom, jak Operační centrum pracuje, ani s kým pracuje. Hoodova elektronická pošta také umožňovala napojení na heslem chráněné webové stránky lidí ochotných poskytovat zpravodajské poznatky z různých zemí a od zahraničních služeb. Tyto informace Hood předával Bobu Herbertovi. Většina z těch lidí byli podvodníci, pár z nich cizí agenti, pokoušející se zjistit něco o Operačním centru, občas to však byli jaderní vědci nebo biotechnici, kteří se upřímně chtěli dostat ze situace, v níž se ocitli. Pokud byli ochotní mluvit, američtí agenti nebo úředníci velvyslanectví v té které zemi byli ochotní naslouchat.

Hood se právě chystal otevřít svou soukromou elektronickou poštu, když mu zavolal Bugs. Na lince byl senátor Debenport. Hood se tomu nijak nedivil, v Kapitolu se pracovalo na rozpočtu a senátor za Jižní Karolínu nedávno vystřídal ve funkci předsedy Kongresového výboru pro dohled nad výzvědnou činností senátorku Barbaru Foxovou. Členové výboru vedli v patrnosti, co federální výzvědné služby dělají a kolik to stojí.

„Dobré jitro, pane senátore,“ ohlásil se Hood.

„Někde takové může být,“ odtušil senátor hlasem drsným jako smirkový papír. „V mé kanceláři ale ne.“

Hood se neptal, proč. Vždycky věděl, jakou odpověď dostane.

„Paule, rozpočtový podvýbor se včera večer shodl na tom, že musíme vypracovat strategické přerozdělení.“

Eufemismus pro oklešťování rozpočtu, používaný výborem.

„Minulý fiskální rok jsme schytali čtyři procenta, a rok předtím šest,“ řekl Hood. „O kolik přijdeme teď?“

„Vidíme to jako něco přes dvacet procent,“ odpověděl Debenport. Hoodovi se málem udělalo nevolno.

„Noční směna se bude muset zredukovat o padesát procent. Já vím, je to hodně, ale neměli jsme na vybranou,“ pokračoval Debenport.

„Co mi to povídáte? Vždyť jste v tom zatraceném výboru předsedou!“

„To jistě, Paule; a jako takový mám jistou povinnost, a ta jde za hranice mých osobních pocitů ohledně hodnoty práce Operačního centra. O oblastech, ve kterých ke snížení rozpočtu dojde, rozhodnu já, ale potřebuju vaše vyjádření, a budu je do značné míry brát v úvahu. Dávali bychom přednost tomu, kdybyste je vypracoval zpětně, vrátil se k původní struktuře Operačního centra.“

„Naše původní struktura zahrnovala vojenskou složku,“ prohlásil důrazně Hood. „A ta už je odříznutá.“

„Ano. A ty fondy byly opětně přiděleny agentům v terénu spadajícím pod generála Rodgerse. To je oblast, o které se domníváme, že potřebuje zrušit. Pozorně jsme si prostudovali interní rozdělení činností v ostatních zpravodajských uskupeních. CIA a FBI tyto oblasti vykrývají. Rodgersovu funkci kumulujte s funkcí politického pracovníka.“

„Pane senátore, kolik vám toho přichází od CIA, FBI a Národního úřadu pro průzkum?“

„Paule, to všechno jsou starší, zavedené orga –“

„Těm nic nesnižujete, co?“ Debenport mlčel.

„Pane?“

„Jestli to teda doopravdy chcete vědět, Paule, tak jim něco maličko přihodíme.“

„No vida,“ poznamenal Hood. „Kolikpak času strávily lobbováním u výboru?“

„Přišly s obvyklou přesilovkou, ale to nebylo klíčem k tomu přidání,“ odtušil Debenport. „Ti hoši shrábli hned z první ruky spoustu činností ministerstva vnitřní bezpečnosti. Ty nárokové rozpočtové položky můžeme zapsat jako hotovou věc.“

„Díky odbornickým řečičkám. I my sami jsme se mohli přeorientovat, nebýt toho, že jsme pozornost věnovali tomu, jak zabránit jaderné válce mezi Indií a Pákistánem.“

„Ano, a upřímně řečeno, váš úspěch je součástí daného problému. Vy jste většinu svých operací převedli ze Spojených států a zaměřili je na jiné země –“

„Na prezidentovu žádost,“ připomněl mu Hood. „Poté, co jsme zarazili levicový vojenský převrat v Rusku, nás požádal, abychom činnost Operačního centra rozšířili.“

„Tu historii znám, a znám taky budoucnost. Voličům nijak moc nezáleží na tom, jestli Moskva bude zase rudá, jestli na Tokio spadne atomová bomba, jestli se Španělsko rozpadne, nebo jestli Francii dostanou do drápů radikálové. Teď už ne. Zdroje pro zahraniční pomoc se snižují šmahem.“

„Těm vašim voličům na tom možná nezáleží, ale my víme, že to, co se odehrává tam, má vliv na to, co se děje u nás.“

„To je pravda; a proto se příkaz, který vám prezident dal, nemění.“

„Pouze fondy pro nás. Čeká se, že uděláme tu samou práci, akorát s osmdesáti procenty už teď napjatého rozpočtu.“

„Americké domácnosti musí udělat ještě víc než to,“ odrazil Hoodovu námitku Debenport. „Já, jakožto senátor, mám rovněž zodpovědnost za to, že se jim tohle břímě ulehčí.“

„Pane senátore, váš postoj oceňuji, ale je to jinak. Kdysi jsem pracoval na Wall Streetu. Ostrouhávám rozpočet nižší, než jaký mají agentury, kterým se přidává. Mám v úmyslu požádat písemně o slyšení před celým výborem, tak, jak nám to povoluje zakládací listina –“

„Slyšení se vám samozřejmě dostane. Ale budete jen ztrácet svůj i náš čas.

O téhle věci se rozhodlo všemi hlasy.“

„Dobrá. Zeptám se vás tedy takhle: usiluje výbor o to, abych rezignoval?“

„Hergot, to ne! Když můžu jít oklikou, do ničeho se nehrnu. Kdyby si výbor myslel, že už jste ve funkci moc dlouho, pověděl bych vám to sám.“

„Toho si vážím. Mluvil jste o něčem z toho s prezidentem?“

„To bude můj další krok. Chtěl jsem o tom nejdřív říct vám. Ale ať prezident smýšlí jakkoli, nemá právo veta. Dokonce nemá ve výboru ani politickou většinu.“

„Takže tím to končí.“

„Bohužel, Paule.“

Hood měl zlost, nikoli však na Debenporta. Zlobil se sám na sebe. Jeho nosu nemělo ujít, že se tu něco takového peče. Myslel si, že s odchodem Foxové se situace zlepší. A možná se jistým způsobem přece jen zlepšila: Foxová neviděla důvod, proč by Operační centrum mohl někdo vůbec k něčemu potřebovat, měla za to, že k zajištění bezpečnosti Ameriky stačí výzvědná činnost CIA a práce FBI v zahraničí. Samozřejmě patřila k těm členům Senátu, kteří značnou část výzvědných operací převedli na elektronickou špionáž. Ti všichni se hodně přepočítali. Nebudou-li na zemi, v terénu agenti, kteří odposlouchávacím

zařízením a špionážním družicím označí přesně místa, kde se nacházejí hliněné chatrče, bunkry, byty, auta a jeskyně, spousta toho, čemu se říká „počínající nepřátelský záměr“, zůstane nepovšimnuto. V důsledku toho se utajené chirurgické řezy změnily v otevřenou válku proti terorismu.

Hood však přesto doufal, že Debenport bude přece jen bojovat s větším úsilím, aby pro Operační centrum udržel plný stav.

Senátor zavěsil. Paul Hood zůstal sedět a pohlédl na poslední e-mail, který si otevřel. Přišel od CIA, z Oddělení personální bezpečnosti, odboru pro spojení, a týkal se aktualizovaných postupů při evakuaci a dekontaminaci dětí v případě biologického útoku na dětská zařízení sloužící rodičům pracujícím ve zpravodajských službách. Byl to důležitý dokument, avšak výrazně se v něm projevovala propast mezi jednotlivými službami. Operační centrum žádné dětské zařízení nemělo.

Hood e-mail zavřel a načetl si soubor rozpočtu. Zavolal hlavnímu účetnímu Edu Colahanovi a požádal ho, aby přišel k němu do kanceláře. Colahan se dostavil brzy. Věděl, že probíhající fiskální rok umožňuje Operačnímu centru ještě šest týdnů běžné činnosti. Chtěl být připravený na všechno, o čem kongresový výbor rozhodne.

Hood věděl, že on sám na to připravený nebude.

Otázka, před kterou stál, byla, zda má snížit stavy ve všech deseti odděleních, nebo jedno či dvě zcela zrušit. Odpověď znal, na čísla se ani nemusel dívat. Také věděl, u kterých oddělení se dostane na téměř dvacet procent. Zrušení jednoho z nich ho připraví o výkonnost centra.

Zrušení druhého jej připraví o přítele.

4

Washington, D.C. pondělí, 08.20

Když byl Don Orr malý chlapec, žil v texaském Kingsvillu. Těšíval se na 22. červen, den, kdy se škola slečny Clarionové s dvaadvaceti studenty na léto zavře. Ne, že by do školy chodil nerad, naopak, rád se dozvídal nové věci, ale první den letních prázdnin byl pro něj výjimečný. Vstal při východu slunce. Olivově zelenou baseballovou čapku si narazil do čela, otcovu polní láhev naplnil vodou a přehodil si ji přes rameno. Připravil si tři nebo čtyři sendviče s pomazánkou z burských oříšků a s želé, strčil je do batůžku, přidal k nim balíček ovesných koláčků a kompas. Potom si vzal z kůlny lopatku; tu měl na to, aby usekl hlavu chřestýši, kdyby na nějakého narazil. Lopatku držel jako prorok nosí hůl a vydal se z rodinného dobytkářského ranče na rozpálenou planinu, kde panovalo bezvětří, a tam přemýšlel o všem, co se toho roku naučil. Jednodenní samota přispěla k tomu, že se mu všechny důležité poznatky vryly do paměti. V hodinách náboženství se dozvěděl, že takto se zachoval Ježíš, a ještě před ním Mojžíš. Chlapec měl za to, že taková vycházka z něj udělá silnějšího, lepšího člověka.

Nemýlil se. Dělal to tak deset let za sebou, od svých osmi roků. Co nevěděl, a co se dozvěděl až po letech, bylo, že první dva roky za ním otec posílal některého ze svých lidí. Tato tradice skončila v roce 1967, kdy Orr dovršil osmnáctý rok a nastoupil k vojenskému letectvu. Poznal, co je chůze pěšky a jízda na koni; poté zatoužil létat. Letectvo však smýšlelo jinak, chtělo, aby pracoval rukama, tak, jako to dělal na ranči. Dva roky předtím založilo pohotovostní opravárenské ženijní jednotky RED HORŠE, Rapid Engineer Deployable Heavy Operational Repair Squadron, Engineering. Jednotky se dělily na dvě eskadry, 555. Triple Nickel a 554. Penny Short. Orra přidělili k jedné z nich. Po devítitýdenním výcviku na letecké základně v Cannonu v Novém Mexiku mladíka poslali s 554. eskadrou na leteckou základnu Phan

Rang ve Vietnamu. Jeho specializací bylo vrtání studní na pitnou vodu, dovednost, kterou získal doma na ranči.

Orr absolvoval jedno nasazení ve Vietnamu a jedno v Thajsku. Mrzelo ho, že se nikdy neocitl v bitvě. Stejně jako zkrocení koně, shánění dobytka do ohrad nebo výprava do divočiny rozpálené letním žárem, i válka pro něj znamenala onen druh naléhavé výzvy, při níž se události vpalují člověku do svalů, mozku a srdce. To bylo příčinou, že se senátor Orr vždy shodl s válečnými veterány, jakým byl i admirál Link. Přijímání a podstupování rizika bylo v jejich povědomí pevně zakotveno.

K tomu, že před šesti měsíci založil United States First Party, První stranu Spojených států, senátora Orra nevedla záliba v přijímání rizika, nýbrž smysl pro povinnost. Obě dvě hlavní strany připomínaly zemi třetího světa, spolek ideologických podněcovatelů války. Ta i ona strana měly společné jen jedno – všeobjímající nechuť vůči té druhé. Neexistovala jednotná filozofie, která by je poháněla vpřed. To nedávalo velké naděje do budoucna. Orrova představa byla prostá: Spojené státy se potřebují stát tím, čím je ranč Orrových – mocným a rozlehlým územím řízeným lidmi, kteří mají schopnost vidět do budoucnosti. Národ by neměly vést strany, které svou energii spalují tím, že se přetahují lanem, přičemž jde o centimetry. Růst země by neměl být určován mezinárodním konsenzem nebo despoty, kteří nás zastrašují prostřednictvím zboží, od stavebního dříví po ocel a naftu. Toto vše opatří První strana, USF. Orr měl vliv, odhodlání, pověření a americký původ, jimiž se mu nemohl rovnat žádný z vůdců třetí strany v minulosti. Vyvíjet úsilí Donu Orrovi rovněž prospěje. Senátor měl v Kapitolu vliv, nikoli však možnost něco řídit. Byl spřízněný s dobrými lidmi, neměl je však kolem sebe.

To se změní.

Senátor dorazil do své pracovny v Russellově kancelářské budově Senátu. Stavba v duchu Beaux Arts, dokončená v roce 1908, se nachází jen kousek pěšky severně od Kapitolu; kolem vedou Constitution Avenue, First Street, Delaware Avenue a C Street NE. Senátorova pracovna byla hned vedle velkolepé rotundy a skýtala ducha povznášející výhled na kopuli Kapitolu. O dva bloky dál se nachází Union Station.

„Tahle malá vzdálenost mi umožňuje pěkně pohodlně se vytratit.“ To byl výrok, který vždy otevřeně hovořící senátor rád žertem pronášel před reportéry. Když přišel do Washingtonu poprvé, list Dallas Moming News mu poslal jízdenku na autobus. List se obával, že Orr je představitelem ideologie Monroeovy doktríny z devatenáctého století, kterou prosazuje v heterogennějším světě dvacátého století. Dallas Moming News se mýlil. Proti

„tavícímu kotli“ senátor nic neměl, pouze chtěl mít jistotu, že na oheň budou přikládat Spojené státy, nikoli radikálové a drobní tyrani. Věřil, že Američané

obecně chtějí totéž. V teplých jarních dnech, když mu to denní rozvrh umožňoval, se senátor vydával na krátkou obměnu svých výprav v dětství; svižnou chůzí vyrazil k Union Station, potom se jen tak procházel sem a tam a poslouchal, co říkají voliči. Pak si koupil láhev vody a šel zpátky. Cestou si v hlavě uspořádával jejich připomínky. Byly v souladu s e-maily a s dopisy, které mu jeho voliči posílali. Američané se ke globalizaci stavěli vlídně, přáli si však, aby se svět choval férově. Amerika přispěla k tomu, že jiné země zbohatly – nakupovala od nich auta, ocel, naftu a elektroniku. Postarala se jim o bezplatnou vojenskou ochranu. Na oplátku většina těch zemí poskytovala domácím výrobcům daňové úlevy a na americké zboží naopak uvalila vysoká cla. Utrpěl tím i rodinný podnik Orrových. Chovatelé dobytka v Austrálii, Kanadě a Brazílii platili svým lidem méně, než kolik dostávali američtí dělníci. Mnozí chovatelé krmili svůj dobytek levnou pící místo toho, aby mu dávali dražší a zdraví prospěšnější obilí. Podnikat na takovém trhu bylo stále těžší. Orr to měl v úmyslu změnit. Bude trvat na tom, aby existoval rovný přístup na zahraniční trhy a aby se daně na dovážené zboží vyrovnaly. Nedostane-li se mu toho, potom se tedy dveře zavřou. Jeho kritici o něm prohlašovali, že je naivní, Orr však věřil, že princové, ministerští předsedové, prezidenti i další přední činitelé přijdou na to, že bez amerických trhů – a ochrany ze strany USA – svět již nebude tak příjemné místo.

Minulé noci byl senátor dlouho vzhůru; hovořil s lidmi, kteří ovlivňují veřejné mínění, s ostatními politiky a předními podnikateli. Většina z nich byli jeho přátelé a spojenci. Několik málo ne. Ti byli přizvání proto, aby viděli, jak Orr a jeho kolegové nahlížejí na jejich protekcionistickou činnost.

Jedním z těchto lidí byl zesnulý William Wilson.

O Wilsonově smrti se Orr dozvěděl od Kat. Zatímco se jeho řidič proplétal hustým ranním provozem, Orr zavolal Kendře Petersonové a o této zprávě s ní hovořil. Oba věděli, že do Orrovy kanceláře budou přicházet telefonáty z celého světa, dožadující se komentářů k Wilsonově smrti. Petersonová již seděla za stolem a pomáhala odpovídat na telefonáty reportérů, zmiňujících se o Wilsonově geniálním MasterLocku a vyslovujících politování nad jeho skonem. Slíbila jim, že senátor během dne vydá prohlášení.

Po příchodu do kanceláře Orr zjistil, že zástupci tisku nejsou jediní, kdo s ním chtějí mluvit. Krátce po deváté zavolal do jeho kanceláře detektiv Robert Howell od Metropolitní policie. Senátor si představitelů zákona vážil, bez ohledu na jejich hodnost. Ohlásil se.

V hlase detektiva Howella bylo znát napětí.

„Pane senátore, je nám známo, že se pan Wilson včera večer účastnil večírku ve vašem domě,“ začal. „Můžete mi povědět něco o tom, co dělal nebo s kým třeba hovořil?“

„Měli jsme dvě stě hostů, detektive,“ odtušil Orr. „Všiml jsem si, že si povídal s celou řadou z nich, ale nevěnoval jsem mu zvláštní pozornost. Odešel sám, kolem půl jedenácté.“

„Věděl jste, že odchází?“

„Jen díky tomu, že mi přišel poděkovat za pozvání. Britové, stejně jako Texasani, se umějí chovat. Abych vás nezdržoval: nevím, o čem mluvil s ostatními hosty, a nezaznamenal jsem, jestli pije, nebo co jí. Předpokládám, že tohle zjistíte z toxikologické zprávy.“

„Jistě, pane. Nevíte náhodou, jestli si pan Wilson nedomluvil s některým z přítomných schůzku na dobu po večírku?“

„Nevím. Noviny psaly, že si pozval do apartmá nějakou ženu a někdy během noci zemřel, údajně na srdeční záchvat. Máte nějaký důvod k podezření, že to bylo jinak?“

„Zatím ne,“ odtušil Howell.

„To rád slyším.“ Senátor si nepřál, aby byl s jeho jménem spojován nějaký skandál.

„Ale jestli s ním někdo byl, a nezavolal lékařskou pomoc – třeba proto, že ta žena je vdaná a obávala se publicity – ta osoba by se mohla provinit neúmyslným zabitím v důsledku protiprávního jednání.“

„Rozumím. Máte záznamy z bezpečnostních kamer v hotelu?“

„Máme, ale ta žena si dávala hodně důkladně záležet na tom, aby jí nebylo vidět do obličeje.“

„Což ve vás budí tím větší podezření,“ podotkl Orr.

„Nutí nás to zajímat se o ni,“ připustil detektiv. „Pane senátore, nebudete považovat za nemístné, když vás požádám, abyste nám dal seznam hostů?“

„Bude to nemístné, jestli policie nebo tisk budou hosty nějak obtěžovat,“ odtušil Orr.

„Máme zájem pouze na tom, abychom našli ženu, která byla v noci s panem Wilsonem. Naše otázky se omezí na tohle.“

„V tom případě vám tedy moje asistentka Kendra Petersonová seznam dá.“

„Děkuji, pane.“

„Můžeme pro vás ještě něco udělat?“ zeptal se Orr.

„V téhle chvíli mě nic nenapadá. Díky za pomoc, pane.“

„Bylo mi potěšením, detektive.“

Orr zavěsil a zůstal sedět za stolem, zhotoveným ze vzácné texaské osiky. Byl to tentýž stůl, který používal ctihodný Sam Houston, když působil v Senátu. Jak Orr očekával, detektiv Howell hovořil přímo k věci, avšak uctivě a zdvořile. V tom byla policie v D.C. dobrá. Byla si vědoma, že politici dovedou různé narážky upravovat podle potřeby, jako kdyby byly z plastelíny. Vyšetřování se proto vedla s nesmírnou opatrností. Orr doufal, že se smrt Williama Wilsona

nestala záležitostí, které se média budou nějak zvlášť věnovat. Senátor měl plán, vizi Spojených států, jejíž náplň, než ji odhalí před veřejností, byla jedním z nejhůř udržovaných tajemství ve Washingtonu. Během několika posledních měsíců Orr obstarával fondy a shromažďoval přívržence; jeho cílem bylo vybudovat novou sílu v americké politice. Za dva dny potvrdí to, čeho se mnozí domýšlejí: jakožto kandidát třetí strany se bude vážně ucházet o prezidentský úřad. Oznámí to na tiskové konferenci, konané v sedm hodin ráno následujícího dne. To bude v Kingsvillu šest hodin; v tuto hodinu kdysi poprvé vyhlásil svůj úmysl usilovat o křeslo v Senátu Spojených států. Za ním právě vycházelo ohromné texaské slunce. Na tiskové konferenci také Američany vyzve, aby se spolu s ním zúčastnili ustavujícího sjezdu První strany US, který se bude konat ještě týž týden v San Diegu. Tam vyloží svou představu platformy strany a jmenuje první kandidáty na prezidenta a viceprezidenta Spojených států. Neměl v úmyslu opakovat chybu jiných zakladatelů třetích stran. Nedělá to pro osobní prospěch, ani proto, aby se někomu pomstil nebo aby se zavděčil radikálům. První strana US tu je pro lidi, kteří zastávají názor, že zájmy Ameriky stojí výš než potřeby stranických přívrženců.

Orr se zadíval oknem na Kapitol. Byl jasný den a kopule, tyčící se do výše téměř sta metrů, bíle zářila a ostře se rýsovala proti bezmračné obloze. Senátor si při pohledu na kopuli stále ještě připadal malý a pokorný, cítil se jako článek nepřerušeného řetězu postav vůdců, začínajícího u Otců zakladatelů a Kontinentálního kongresu ve Filadelfii. Kopule pro něj znamenala cosi jako svátý obrázek, ikonu, každodenní připomínku toho, proč přišel do Washingtonu: neohroženě sloužit voličům. S veškerým úsilím, celým srdcem a s rozmyslem dodržovat ústavu. Podaří-li se mu to, bude nadále působit a sloužit zde. Pokud ne, vrátí se na ranč.

Tak či onak, Don Orr zvítězí.

Tak či onak, stále zůstává Američanem.

5

Washington, D.C. pondělí, 08.24

Kdy pošťák není pošťákem? Tuto otázku si Ed March kladl, když svého dávného přítele Darrella McCaskeyho požádal, aby mu to pomohl zjistit.

Oba spolu před časem bydleli na koleji na Miamské univerzitě. McCaskey začal pracovat v FBI, Marchovi bylo nabídnuto místo policisty u Amerických pošt. Přes deset let se zabýval zásilkami s dětskou pornografií; posílání dopisů později nahradil a vytlačil internet. March přešel na ministerstvo vnitřní bezpečnosti, kde většinu času věnoval činnosti označené ABC – Alien Background Checks, prověřování cizinců, kteří pravidelně posílají balíčky do zemí podporujících terorismus. Momentálně se podílel na sledování výběrčího schránek podezřelého, že jistému člověku pomáhá obejít systém ABC tím, že balíčky vybírá z jisté schránky a ukládá je přímo do poštovních pytlů jdoucích do zahraničí. Mělo se za to, že balíčky obsahují materiály, které se nedají poslat elektronickou poštou – odcizené doklady, peníze a možná i součástky do počítačů.

V této chvíli March neměl v úmyslu chytit odesilatele, chtěl dostat výběrčího schránek, aby mohl jeho vozidlo zabavit dřív, než bude náklad vyložen. Pokud adresa na balíčku bude stejná jako ta, kterou odhalili v teroristickém doupěti v Gunong Tahanu, výběrčí bude přinucen, aby další balíčky ještě před odesláním do zahraničí předával CIA.

March měl s sebou ještě dalšího člověka, který čekal o blok dál v civilním autě. March však potřeboval, aby mu McCaskey pověděl, jestli ho někdo nesleduje, když hlídá schránku a čeká na výběrčího. March se na tomto místě zdržoval již několik dní, čekal, až dojde na další uložení podezřelých zásilek. Společná práce s pozorovateli byla jak pro špiony, tak i pro teroristy běžná. Domácí státní příslušníci, které pošty zaměstnávaly, byli pod pečlivým dohledem. Často se ukázalo, že to jsou dvojití agenti. Stávali se jimi, zejména

když byli odhaleni.

March, přestrojený za prodavače vlaječek, stál se svou bílou kárkou na rohu Constitution Avenue. Poštovní schránky jsou potenciálním místem, kam se ukládají bomby, a tohle bylo jedno z mála míst, která Americké pošty ponechaly v provozu. Poštovní policie měla za to, že odesilatel přichází z Arlingtonu přes Potomac a balíček vhodí do schránky cestou na malajsijské velvyslanectví na Massachusetts Avenue, kde pracuje. To se potvrdilo sledováním pracovníků velvyslanectví, když se vraceli domů, a zjištěním, kdo touto cestou chodí. Byly tedy dva možné cíle.

Před čtyřiceti minutami jeden z nich vhodil do schránky balíček.

McCaskey seděl, nohu přes nohu, na lavičce poblíž Lincolnova památníku. Kolem všemi směry přecházeli turisté a klusali rekreační běžci, kteří tu byli již takhle časně ráno. McCaskey dával pozor, jestli se některý z nich neobjeví opakovaně. To by mohlo znamenat, že schránku pozoruje, zda není pod nepřátelským dohledem. McCaskey také pátral po záblescích, které mohly pocházet od skel triedru, nebo po lidech, kteří mají na schránku přímý výhled.

V ruce držel jeden z nejlepších prostředků, jaké sledovatel má: mobilní telefon. Člověk, který jej používá, se musí soustředit na to, aby slyšel hovor, takže kolemjdoucí předpokládají, že se moc nedívá kolem. Právě proto si mobilní telefony oblíbili kapesní zloději. McCaskeymu však neušlo nic, ani když předstíral, že rozmlouvá se svou manželkou Mariou. Maria Cornejová-McCaskeyová, bývalá agentka Interpolu, seděla vedle něj. Ironie této situace si byli oba vědomi. McCaskey se vždycky bál, že Maria je provdaná spíš za výzvědnou činnost a věnuje se jí až příliš, než aby měla čas na manželství. Tohle byl problém McCaskeyho prvního manželství. Oženil se se svou kolegyní Bonnií Edwardsovou, agentkou FBI, a měli spolu tři děti. Bonnie opustila zaměstnání, aby se mohla plně věnovat dětem, a McCaskey přijal místo vedoucího útvaru v Dallasu, aby vylepšil rodinné finance. Další povýšení ho přivedlo do D.C., což bylo dobré pro něho, ale ne pro rodinu. Nakonec, po osmi letech manželství, se McCaskeyovi dohodli na rozvodu. Děti otce navštěvovaly o prázdninách, McCaskey za nimi jezdil kdykoli se mu podařilo se uvolnit. Bydlely poblíž Dallasu, kam se Bonnie provdala za vedoucího pracovníka naftařského průmyslu, který měl také tři děti. Zdálo se, že život v přepychu se jí líbí.

Profesní kariéry McCaskeyho a Marie se již jednou střetly, v době, kdy se poprvé potkali v jejím rodném Španělsku, a ten střet vedl k rozchodu. K opětnému sblížení došlo, když se McCaskey účastnil akce v Madridu. Maria se rozhodla vzdát své práce a přestěhovat se do Washingtonu.

Dnes McCaskeymu jeho hezká tmavovlasá manželka pomáhala při sledování. Při probuzení se sice usmívala, avšak dost přezíravě, a třebaže se

nyní již vžila do své role a předstírala, že je malířka, načrtávající barevnými křídami skicu památníku, výraz nespokojenosti a roztržitosti zůstal.

„Miláčku, mně tyhle předstírané rozhovory jdou tak neuvěřitelně špatně!“ pronesl McCaskey do vypnutého telefonu. „Odmlčovat se a dělat jako že někoho zrovna poslouchám…“ Odmlčel se a předstíral, že poslouchá. „A pak se odzbrojujícím způsobem smát.“ Uchechtl se. „To bych radši byl někde, kde po sobě lidi střílejí.“

„Možná se ti taková příležitost naskytne,“ poznamenala Maria koutkem úst.

„Napravo od nás, chůva se sportovním kočárkem.“

McCaskey pohlédl na mladou ženu, když je míjela. Měla asiatské rysy, na sobě tričko s nápisem Georgetown University, a džíny. S nepřítomným pohledem houpala tmavošedý sportovní kočárek opatřený boudičkou.

„Neřekl bych,“ opáčil McCaskey.

„Darrelle, v tom kočárku není dítě,“ řekla Maria. Křídu v barvě slonové kosti odložila do dřevěné skříňky.

„Já vím.“ McCaskey dál předstíral, že mluví do telefonu. „Je v něm nákupní taška. Nejspíš to je všechno, co má. Podívej se na tkaničky těch jejích adidasek, máje potrhané a zauzlované, a v jedné botě má na straně díru. Pěnové obložení na držadle kočárku je roztrhané, nejspíš jej někdo vyhodil. Je to bezdomovkyně.“

„Anebo dělá, že je,“ prohlásila Maria a ze skříňky vytáhla modrou křídu, aby vybarvila stíny.

„Může být.“ McCaskey pohlédl směrem k trávníku za chodníčkem. „Mně dělá větší starosti ten chlap s notebookem, co sedí tamhle na trávě.“

„Ten ve větrovce?“

„Ano.“

„A proč? Je k té schránce zády.“

„Ale webová kamera ne,“ odtušil McCaskey. „Mohl by mít nějakou telekonferenci, anebo pozoruje tu schránku.“

V té chvíli přijela malá poštovní dodávka. Vystoupil z ní výběrčí schránek, mladý vytáhlý blonďák, v ruce bílý plastový kontejner, a vykročil ke schránce. McCaskey dál mluvil do telefonu, March popojel se svou kárkou blíž k poštovnímu vozu. Zdálo se, že výběrčí si ho nevšímá; klekl si, klíčkem, který měl na kroužku zavěšeném na opasku, odemkl přední díl schránky a pomalu se přehraboval v jejím obsahu. Zdálo se, že něco hledá. Když to našel, rychle shrábl zbytek zásilek do kontejneru a schránku zavřel. To bylo pravděpodobně všechno, co March potřeboval. Vykročil od kárky a výběrčího zastavil. McCaskey viděl, jak mu ukazuje policejní odznak, neslyšel však, co se tam říká. Výběrčí se zatvářil nejprve nevěřícně, potom zlostně, a zavrtěl hlavou. March se nenechal odradit, vytáhl mobilní telefon a kamsi volal. Přivolával svého

pomocníka.

Výběrčí vykročil k vozu a kontejner stále držel v ruce. March ho uchopil za paži a cosi mu znovu říkal.

„Hej, zavolejte někdo policajta!“ zahulákal výběrčí.

Muž s notebookem se otočil, bezdomovkyně také. McCaskey a Maria se zvedali z lavičky.

„Ti dva do toho patří?“ zeptala se Maria.

„Nevím. Zůstaň tady.“ McCaskey vstal a vykročil k nim. Telefon měl stále u ucha.

Muž na trávníku zaklapl notebook, strčil jej do brašny zavěšené na rameni, a také vykročil k poštovnímu vozu. Žena chvatně jela s kočárkem k Marchovi. Lidé se zastavovali a z dálky přihlíželi.

Výběrčí se pokoušel paži vysvobodit. Škubl jí víc, než bylo třeba k tomu, aby ji vytrhl z Marchova sevření – tak silně, že zavrávoral a obsah kontejneru vypadl na zem. Žena se rozběhla k rozsypaným zásilkám. McCaskey se tam hnal také. Doběhl první, přisedl na bobek a začal zásilky shrabovat. Většinou to byly pohlednice, dopisů jen hrstka. Pátral po nějaké obálce větších rozměrů nebo balíčku s adresou některého místa v jižním Pacifiku nebo na Dálném východě. Jednu takovou zásilku nalezl, tlustou obálku z manilského konopí s adresou v Kuala Lumpuru. Ostatní zásilky shrnul na hromádku přes ni, aby nebylo vidět, že právě ta ho zajímá. Maria, sedící poblíž, sledovala zrakem bezdomovkyni.

Výběrčí přichvátal k McCaskeymu. „Děkuju, pane! Tohle si vezmu,“ řekl a sáhl po dopisech.

„A já si vezmu tohle,“ dodal March, naklonil se nad výběrčím a masitou rukou uchopil jeho kroužek s klíči. Odklopil malou kovovou západku a kroužek rozpojil. Výběrčí na něm měl klíč k zapalování.

McCaskey nechal zásilky být, vstal a přihlížel, jak výběrčí vkládá poštu zpátky do kontejneru. Potom mladík šel posbírat zbytek zásilek. Bezdomovkyně klečela na zemi a sbírala také. Výběrčí si šel pro dopisy k ní. Žena, obličej zkřivený zlostí, plácla dlaní do kontejneru a jeho obsahu. Obálka adresovaná do Malajsie vylétla na zem a žena, stále na všech čtyřech, neohrabaně, avšak chvatně, vyrazila za ní. Výběrčí ji nechal být.

McCaskey ne.

„Stůjte!“ zakřičel za ní.

Muž s notebookem byl k ženě blíž a zabránil jí v útěku. March ho neviděl, právě máváním přivolával modrý sedan. Následoval krátký zápas, ale zásilky se zmocnil muž s notebookem. Když dorazil McCaskey, žena již pospíchala pryč.

Velká obálka v mužových rukou byla přeložená napůl. „Mám to všechno,“

sdělil výběrčímu.

„Díky. Já si to vezmu,“ řekl March a přistoupil k němu.

„Rád jsem pomohl,“ odtušil muž s notebookem, otočil se a odcházel.

McCaskey měl z toho všeho divný pocit. Dychtivě čekal, zatímco se March probíral těmi několika zásilkami, až se dostal k obálce s malajsijskou adresou. Podržel ji tak, aby na ni McCaskey viděl. Byla roztržená.

„Krucifix!“ zaklel McCaskey.

S výběrčím to bylo už odbyté, jeden z policistů v civilu ho hlídal a vedl k policejnímu autu. Bylo ještě třeba zadržet muže s notebookem a bezdomovkyni.

March a McCaskey se dorozuměli pohledy. March vyrazil za mužem s notebookem, a když byl výběrčí bezpečně zavřený v sedanu, druhý policista v civilu následoval Marche. McCaskey se otočil k travnaté ploše, prostírající se až k Lincolnovu památníku. Bezdomovkyně byla na kraji trávníku a přehrabovala se věcmi v kočárku. Jestli ukrývá obsah obálky, budou mít problém, prohledávat její majetek nemají právo. Jestli má zbraň, problém bude ještě větší. Kolem je spousta potenciálních rukojmích.

Bývalý agent FBI se k ženě rychle blížil. Stále ještě měl v ruce mobil, předstíral, že je v chůzi zabrán do hovoru, a vrazil do ní. Kočárek se překotil a jeho obsah se vysypal do trávy.

„Promiňte, moc se omlouvám!“ řekl McCaskey, zastrčil mobil do kapsy a sehnul se, aby ženě pomohl věci posbírat. Mezi kusy šatstva byla láhev vody a pasy různých zemí.

„Jděte pryč!“ vykřikla žena a odstrčila ho.

McCaskey nyní nemusel ustoupit. Byl oprávněn zabavit důkazy buď krádeže nebo padělání pasů.

Žena vztekle zaječela a z pochvy na předloktí vytrhla nůž s koženou střenkou, z níž na obou koncích trčelo zubaté ostří. McCaskey couvl. Žena se k němu blížila, nohy široce rozkročené, a zleva a vzápětí zprava po něm nožem švihla. Nebyly to divoké pohyby nějaké bezdomovkyně, nýbrž soustředěný útok vycvičené bojovnice.

McCaskey neměl pistoli. Střelné zbraně se přidělovaly jen agentům Operačního centra pracujícím v terénu, a brokovnice, kterou měl doma na ochranu proti narušitelům, by v takovéto situaci nebyla to pravé. Sledoval ženu, jak ve výši pasu švihá nožem zleva doprava a zpátky. Musí se dostat blízko k ruce držící nůž a nacvičeným chvatem ženu odzbrojit tak, že dlaň jedné ruky, prohnutou do misky, přitiskne zespodu k jejímu lokti, trhne vzhůru, druhou rukou uchopí vnitřní stranu zápěstí a stlačí je dolů. Prudký tlak na zápěstí ochromí předloktí a ženu přinutí nůž pustit. Šlo jen o to, aby ho přitom nebodla. Držel ruce ve výši, ve které se oháněla nožem. Nesměl mrknout; i to byla

součást výcviku. Musí počkat, až mrkne ona, a potom…

Bezdomovkyně náhle doslova odlétla doleva, když ji ze strany udeřila do hlavy skříňka s kreslicími křídami. Klesla na kolena a nůž spadl na zem. Maria dosud pevně svírala držadlo skříňky. Rozpřáhla se k druhému úderu a mosaznými panty na skříňce zasáhla ženu do týla. Ta upadla tváří na trávník.

„Já si vždycky myslela, že aikidó se hodí spíš do dodžo než do terénu,“ poznamenala Maria.

„Každý s sebou nenosí malířskou skříňku, co se dá použít jako zbraň.“

Bezdomovkyně měla zavřené oči. McCaskey jí přiložil prst k nosním dírkám, aby se přesvědčil, zda ještě dýchá. Potom sebral nůž i pasy a pokynem vyzval okounějící turisty, aby si šli po svých. Zatím přibíhala ostraha Lincolnova památníku.

Maria zvedla skříňku ze země. „Já věděla, že s tou ženskou není něco v pořádku, už když sbírala ty dopisy,“ prohlásila.

„Jak to?“

„Bezdomovkyně nepoužívají šampon s vůní meruňky. Proto jsem dávala pozor na tebe místo na Eda.“

„Za to ti moc děkuju.“ McCaskey se ohlédl zpátky na ulici. Policista v civilu odváděl muže s notebookem k sedanu. Muž hlasitě protestoval. March mířil k trávníku. Když došel k McCaskeymu, ten mu podal pasy a nůž. March zavolal dispečerovi a požádal ho, ať pošle rychlou záchrannou službu, aby se o bezdomovkyni postarala.

„Tohle je teda něco,“ poznamenal. „Díky; vám oběma.“

„Rád jsem pomohl. Co na něj máte?“ zeptal se McCaskey a pokývl směrem k muži s notebookem.

„Nezůstal na výzvu stát,“ odtušil March.

„A to je zločin?“ zeptala se Maria.

„Není. Ale mám takový pocit, že něco skrývá. Chci se kouknout na ten počítač.“

„Vy se smíte kouknout do jeho souborů jenom proto, že máte nějaký pocit?“ dotírala Maria.

„To ne. Podívat se do jeho počítače nám dovoluje paragraf 217 Zákona USA o vlastenectví,“ odtušil March. „Podezření z přestupku při používání počítače, případné sledování federálních policistů webovou kamerou v blízkosti národního památníku už je zločin. K vyšetřování není zapotřebí soudní příkaz.“

„Taky nemusel vědět, že zrovna vy jste federální policisté,“ prohlásil důrazně McCaskey.

„Možná. Ale k podezření máme rozumný důvod. Měl v rukou balíček z velvyslanectví, a když jsme ho – opakovaně – vyzvali, aby zůstal stát, neuposlechl. Jestli je nevinný, bude to z naší strany nevýznamné omezení

svobody a my se omluvíme. Jestli je vinen, možná zachráníme lidské životy.“

McCaskey se ušklíbl. Mezitím dorazili členové ostrahy památníku. March jim ukázal odznak a pak je požádal, aby dali pozor na bezdomovkyni. Sdělil jim, že za pár minut přijede ambulance.

„Koukněte, já teď musím uložit to moje děťátko do postýlky,“ dodal March. Podal McCaskeymu a Marii ruku. „Ani nevím, jak vám poděkovat. Když budete někdy něco potřebovat, stačí zařvat.“

„Tak jo,“ řekl McCaskey.

Vrchnímu policistovi Operačního centra připadalo, že by ohledně toho muže měl říct ještě něco víc, nakonec však tu myšlenku zavrhl. Na tom, co Ed March říkal, něco je. A také má na své straně zákon. Sám McCaskey si myslel, že by ten člověk mohl být do tohohle zapletený. I to byl vlastně jen pocit. Muži zákona někdy musej jednat i na takovém základě.

Auto měl McCaskey zaparkované na C Street; vracel se tam s Mariou pěšky. Mračila se a rozhořčeně prohlašovala, že to tady vypadá jako ve Španělsku za Franka.

„Kdyby byl každý zatčený vinen nějakým zločinem, Španělsko by bylo národem zločinců,“ poznamenala.

„Situace není stejná,“ namítl McCaskey. „Franco byl tyran. Ed je dobrý policejní důstojník, který se snaží chránit životy Američanů.“

„A právě takhle se z dobrých policejních důstojníků stávají tyrani,“ odtušila.

„Ne vždycky,“ opáčil McCaskey spíš s nadějí než z přesvědčení.

Americký systém není dokonalý, avšak cestou do Operačního centra McCaskey nalezl útěchu ve výroku, který viděl napsaný na tabuli při hodině teorie v rámci vzdělávacích programů Community Outreach, pořádaných v akademii FBI v Quantiku. Byl to jistotu dodávající Jeffersonův citát: „Neklidné moře svobody není nikdy bez bouřlivých vln.“

6

Washington, D.C. pondělí, 09.02

Mike Rodgers zastavil na parkovišti Operačního centra jen pár okamžiků po Darrellu McCaskeym. Jejich vyhražená místa byla vedle sebe a McCaskey počkal, až Rodgers vystoupí. Místa byla očíslovaná, nikoli označená jménem. Kdyby někdy selhalo zabezpečení a nějaký atentátník uložil do auta bombu, musel by ovšem předem vědět, do kterého vozidla ji má uložit. Proto si Rodgers začal auta pronajímat. Činil tak každých šest měsíců, namísto toho, aby si nějaké koupil. Akcemi, provedenými v zahraničí útvarem Striker, si nadělal spoustu mocných nepřátel. Nebyl paranoidní, ale Bob Herbert mu kdysi řekl, že ve Washingtonu, D.C., je přes pět set „pouličních flákačů“, jak se říkalo lidem, kteří sledovali pohyb vládních činitelů a informace předávali cizím vládám. Informace se daly využít ke všemu, od vydírání až po vraždu. Měnit auta a rovněž trasy, kudy jezdí do práce, bylo pro Rodgerse záležitostí zdravého rozumu. Samozřejmě napůl očekával, že jednoho rána otevře noviny a dočte se o nějakém chudákovi, jehož auto vyletělo do vzduchu, nebo kterého někde v obchodním středisku zastřelil ostřelovač. Rodgers také vždy prověřoval původ pronajatého vozu. Nechtěl skončit v autě, jež si předtím pronajal třeba zaměstnanec velvyslanectví nebo drogový dealer, na kterého měl někdo spadeno.

„Oba jsme si nějak přispali, co?“ poznamenal Rodgers.

„Kdepak,“ odtušil McCaskey. „Číhal jsem s Mariou na jednoho přítelíčka od pošt.“

„Na nějakého nedbalého špiona, který použil stejnou schránku víc než jednou?“

„Něco takového. Předával materiály přímo výběrčímu schránek do vozu, aby se vyhnul bezpečnostní kontrole.“

Zrazují nás naši vlastní lidé, pomyslel si Rodgers. Kdykoli něco podobného

slyšel, veškeré civilizací vypěstované zábrany se vytrácely. Nebylo by pro něj nic těžkého zabít člověka, pro něhož odměna znamená víc než vlast. „Dostali jste je?“ zajímal se.

McCaskey přikývl. „Maria toho špicla rozpoznala hned na začátku. Ta dáma má ohromující intuici.“

„Žárlíte?“ zažertoval Rodgers.

„Ne; jsem na ni pyšný. Šel jsem po chlapovi, který webovou kamerou sledoval Lincolnův památník. Ukázalo se, že má krytí a pracuje pro ministerstvo vnitřní bezpečnosti. Přísahal bych, že tu máme víc policajtů než gangsterů.“

„Ještě je tu pořád spousta lumpů, které potřebujeme nahnat pěkně do ohrady,“ poznamenal Rodgers, když vcházeli do budovy.

„Já vím,“ souhlasil McCaskey. „Ale když na lidi od kontrašpionáže začnou střílet vlastní lidé, je na čase přehodnotit naši celkovou politiku. Měli bychom dělat víc toho, co děláte vy, cvičit personál k práci v zahraničí, kde by vyhledával ET.“

Označení ET se nevztahovalo výlučně na cizince jako takové, nýbrž na

„exportované teroristy“. Když jednotku Striker nahradil tým agentů, jejich posláním byla infiltrace a podkopávání nepřátelských operací před tím, než se stanou skutečnou hrozbou.

Proti takovému poslání Rodgers nic nenamítal. Jenže zpravodajská komunita již celá desetiletí spoléhala na stále složitější elektronickou špionáž – odposlouchávání telefonů a zachycování elektronické pošty, špionážní družice a bezpilotní letouny. Na práci agentů se nahlíželo jako na příliš riskantní a nespolehlivou. Cizinci, které nebylo možné získat přímo, museli být ke spolupráci donuceni vydíráním. To bylo nákladné, časově náročné a vyžadovalo si to široce založený podpůrný systém. Ani potom se těmto lidem nedalo úplně důvěřovat. K sestavování týmů agentů bylo rovněž zapotřebí hodně času a vynalézavosti, a výzvědné operace Spojených států se mezitím dostaly do postavení připomínajícího způsob, jakým Sovětský svaz bránil svou zemi během druhé světové války. Proti problému se vrhl celým tělem každý, kdo byl v dosahu… v naději, že se tak problém zarazí.

McCaskey s Rodgersem vystoupili z výtahu a vydali se oválnou chodbou každý jiným směrem ke svým pracovnám. Rodgersova pracovna se nacházela hned vedle Hoodovy, v takzvaném křídle pro vedoucí pracovníky. Jediná další kancelář v této části patřila právníkovi Lowellu Coffeyovi III. McCaskey, šéf zpravodajců Bob Herbert, počítačový odborník Matt Stolí, psycholožka Liz Gordonová a politický styčný pracovník Ron Plummer seděli v „operační“ části. Tam se podle Herbertova vyjádření dělala skutečná práce.

Když Rodgers míjel Hoodovu pracovnu, Bugs Benet se ho zeptal, jestli má

minutku čas.

„Jistě,“ odtušil Rodgers. „Co se děje?“

„Šéf s vámi chce mluvit.“

„Prima. Kdy?“ Hoodovy dveře bývaly jen zřídkakdy zavřené. Nyní zavřené byly.

„Máte k němu jít hned, jak dorazíte.“

„Díky.“ Rodgers prošel kolem Benetova kumbálu a zaklepal na Hoodovy dveře.

„Můžete dál,“ řekl Hood. Rodgers vešel.

„Dobrý den, Miku.“

„Dobrý.“

Hood vstal od stolu a pokynul ke kožené pohovce, stojící při stěně. Rodgers se posadil. Hood dveře opět zavřel a usedl vedle generála. Ředitelův výraz byl podivně neutrální. Hood byl sice diplomat, obyčejně se však choval otevřeně a vstřícně. To vzbuzovalo v lidech důvěru, a ta zase z Hooda dělala schopného pracovníka.

„Můžu si dát kávu?“ zeptal se Rodgers.

„Samozřejmě, Miku. Omlouvám se, že jsem vám nenabídl. Mám plno starostí.“

„To na vás vidím,“ odtušil Rodgers. Šel ke kávovaru, stojícímu na malém trojúhelníkovém stolku z týkového dřeva. „Vezmete si taky?“

„Ne, díky. Už jsem jí měl tolik, že by se v ní schovala celá lžíce.“

„Tak co se děje?“ zeptal se Rodgers, zatímco si naléval.

„Ráno jsem mluvil se senátorem Debenportem. Chce po mně razantní snížení rozpočtu.“

„Víc než ta čtyři procenta, co jsme mu právě dali?“

„Mnohem víc. Pětkrát tolik.“

„To je směšné,“ prohlásil Rodgers; vrátil se s hrnkem na pohovku. „Takové peníze nejsou jen tak nějaké přistřižení. Je to amputace.“

„Vím.“

„Kolik procent z těch dvaceti mu můžete rozmluvit?“

„Neustoupí ani o pětník.“

„Blbost. O všem se dá úspěšně vyjednávat.“

„Nedá, když jste politik, na kterého veřejnost vidí,“ opáčil Hood.

„Řekl bych, že toho jste si ovšem vědom.“

„Jistě. Lidé chtějí mít pocit bezpečí, a výbor jim ho chce prezentovat co nejokázalejším způsobem. A tam jsou ty peníze potřeba.“

Rodgerse se začínal zmocňovat silně tísnivý pocit z toho, jakým směrem se rozhovor ubírá. Hood si nekladl otázky, naopak věci konstatoval, jako kdyby

sestavoval proslov k soudnímu přelíčení.

„Všechno, co je někde jinde ve zpravodajském systému přebytečné, musí pryč,“ pokračoval Hood.

„Moje jednotka pro práci v terénu,“ nadhodil Rodgers.

„Ano, Miku.“

V Hoodově hlase zaznívalo cosi, co napovídalo, že ještě neskončil.

„A já?“ zeptal se Rodgers.

„Chtějí, abych kumuloval funkce vedoucího politického oddělení a zástupce ředitele.“

„Chápu.“ Rodgers upil trochu černé kávy, potom ještě jednou. „Ron Plummer má na mé místo lepší kvalifikaci než já na jeho. Kdy chcete, abych vyklidil pozice?“

„Miku, musíme si promluvit o téhle –“

„Promluvte si s Liz Gordonovou. Od toho tu je.“

„Ne, tohle musíme nějak vyřídit vy a já. Nechci, aby naše přátelství skončilo.“

Tenhle citový výlev přivedl Rodgerse do rozpaků. Netušil, proč. „Podívejte, netrapte se tím. Už jsem pravděpodobně dávno uzrál pro nějakou změnu. Armáda mě vezme zpátky. Nebo třeba budu dělat něco jiného.“

„Možná bychom mohli něco ušetřit na našich zpravodajských nebo průzkumných činnostech, pracovat s vámi na scénářích pro simulace krizí.“

„Radši bych nějaké jiné možnosti,“ odtušil Rodgers.

„Tak dobrá. Ale ta nabídka platí.“

„To byla nabídka? Slyšel jsem ‚Možná‘.“

„Byla to nabídka pokusit se nalézt projekty –“

„Myslíte práci jen tak pro práci.“

„Ne. Mám na mysli úkoly a práce pro zpravodajského profesionála s jedinečnou kvalifikací.“

Rodgers si lokl kávy a vstal. Neměl chuť nyní s Paulem Hoodem dál mluvit. Nepochyboval, že Hood bojoval za to, aby si ho mohl nechat. Možná dokonce pohrozil složením funkce. Ale nakonec se rozhodl zůstat a před svého „přítele“ předstoupit s holými fakty, s rozmyslem a naprosto věcně. „Kdy mě výbor chce mít odtud pryč?“

„Miku, nikdo vás nechce mít odtud pryč! Kdyby výbor něco takového chtěl, udělali bychom to hned tehdy, když byla jednotka Striker oficiálně rozpuštěna.“

„Správně. Ruší se funkce, ne člověk. Radši bych rezignoval, než abych šel níž. Odstoupení je o trošku důstojnější.“

„Samozřejmě.“

„Kolik času bude Plummer potřebovat, než nastoupí na moje místo?“

„Co třeba dva týdny?“

„Fajn.“ Rodgers se obrátil k odchodu.

„Miku –“

„To je v pořádku,“ řekl Rodgers. „Opravdu.“

„Chtěl jsem říct, že mi bylo ctí s vámi pracovat.“

Rodgers se zastavil. Do hajzlu s tím vším, pomyslel si. Je voják, ne diplomat.

Otočil se. „A bylo by taky ctí rezignovat společně se mnou?“ zeptal se.

„Kdybych si myslel, že to změní Debenportův postoj, byl bych to udělal,“ odtušil Hood.

„Jako manévr,“ dodal Rodgers. „Taktický tah. Co třeba takhle stát bok po boku, jako věc cti?“

„U mě by nalehnutí na meč znamenalo domýšlivost, ne čest. Znamenalo by to vzdát se.“

„Tím, že stojíte pevně za svým přítelem a spolupracovníkem?“

„V tomhle případě ano.“

„Prokrista! Ještě že mi ve Vietnamu nekryli zadek lidi jako vy. To bych už ležel někde pod hromadou kamení.“

„Tohle není boj, Miku. Je to politika. V ní lidi bojují slovy a tím, kam mají přístup. Neumírají. Jsou odsouváni někam na okraj, proměňují se, přeskupují. Připomíná to přirozené chování zvířat. Někteří lidé to dělají pro své ego, u jiných je to otázka principu. Tuhle práci jsem vzal proto, abych sloužil lidu Spojených států. To je pro mě svaté. Nevzdám se toho jenom proto, abych udělal nějaké dramatické prohlášení, gesto, které stejně vůbec nic nezmění.“

„Takhle vidíte loajalitu, Paule? Jako dramatické prohlášení? Choval jsem se snad já dramaticky, když jsem tam v OSN pomáhal zachránit vaši dceru?“

„Tohle není fér,“ bránil se Hood. „Stáli jsme na palebné linii kvůli lidem, které jsme ani neznali. K něčemu takovému jsme se uvolili, když jsme zde začali pracovat. Vzali jsme na sebe povinnost chránit svou zemi a její zájmy.“

„Kázání nepotřebuju. Své zemi sloužím celý život.“

„Vím, a proto byste měl chápat, co to znamená, pracovat pro vládní instituci. Tohle má Operační centrum společné s armádou. Dopadají na nás důsledky politických trendů i rozmarů veřejnosti. Každý, kdo sedí v téhle kanceláři, musí pracovat s tím, čeho se mu dostane. A se vším, o co je připravený.“

Rodgers zavrtěl hlavou. „Takhle se zachovali kolaboranti ve Vichy, když kapitulovali před Němci.“

Hoodův výraz již nebyl neutrální. Škubl sebou, jako kdyby dostal spodní hák přímo do brady.

„Promiňte. Nechtěl jsem tím naznačovat, že jste zbabělec.“

„Já vím,“ odtušil Hood.

V místnosti se rozhostilo rozpačité ticho. Hood vstal, přistoupil k Rodgersovi a podával mu ruku. Generál ji přijal. Hoodův stisk byl překvapivě

vřelý.

„Když budete něco potřebovat, dejte mi vědět,“ řekl Hood. „Anebo se můžete obrátit na Boba, kdybyste myslel, že je to tak lepší.“

„Obrátím se na vás.“

„Fajn.“ Hood stále ještě držel Rodgersovu ruku. „Miku, rád bych, abyste měl na paměti jedno: tahle práce mě připravila o rodinu. Jestli mě připraví o vaše přátelství, budu se s tím muset smířit. Jestli mě připraví o vaši úctu ke mně, budu se s tím muset smířit taky. Ale chci, abyste věděl, že odejít odtud by pro mě bylo snazší než to, co jsem právě udělal. Mluvil jste o loajalitě; udělal jsem věc, o které věřím, že je dobrá pro Operační centrum, ne něco, co se mi hodí, co je pro mě pohodlnější nebo dokonce nejlepší.“

„Já vám věřím, Paule,“ odtušil Rodgers. „Akorát s vámi nesouhlasím.“

„V pořádku. Ale chci vám říct ještě jedno: kdyby došlo na nějaké ‚hnutí odporu‘ proti Kongresovému výboru, zapojil bych se do něj.“

„Můžeme ho vyvolat,“ poznamenal Rodgers. „Budu mít celkem volno.“

„O tom pochybuju.“

„Uvidíme,“ řekl Rodgers a ruku si vyprostil. Nyní, když zasadil úder Hoodovu zbožňování autorit, cítil se mnohem líp. Hoodův postoj chápal, přesto však jej neschvaloval. Přátelé stojí při sobě. Tečka.

Vrátil se do své kanceláře. Nebo spíš do Plummerovy kanceláře. Už teď se tu necítil dobře, připadal si jako poddůstojník vyklízející v šatně skříňku mrtvého vojáka. Násilím vypudil tuto představu z mysli a přinutil se hledět vpřed, kde ho čeká setkání se senátorem Orrem, nebo cokoli dalšího.

Trocha anarchie, jak doufal. Takové bylo jeho rozpoložení.

7

Washington, D.C. pondělí, 09.27

Hood se právě chystal zavolat Ronu Plummerovi, když pípl jeho telefon. Volal kdosi zvenčí. Podíval se na jméno. Bývalá manželka. Na takový hovor neměl zrovna teď vůbec náladu, domluva s ní byla obvykle těžká. Sharon stále ještě nepřenesla přes srdce, že poté, co se přestěhovali do Washingtonu, se doma ukazoval jen málo, Hooda zase zlobilo, že mu nebyla oporou v práci, kterou dělá v Operačním centru. Ale o to teď nešlo; Sharon možná volá kvůli něčemu, co se týká dětí.

Zvedl telefon. „Dobrý den, Sharon.“ Snažil se, aby jeho hlas zněl přívětivě.

„Ahoj, Paule. Máš minutku?“

„Jistě.“ Sharonin hlas zněl nezvykle uvolněně.

„Potřebuju, abys mi prokázal laskavost. Mého přítele Jima Hunta znáš…“

„Toho restauratéra.“

„Ano, toho, co obstarává domácí večírky.“

Sharon se s Huntem znala již celé roky, od dob, kdy měla svůj vlastní televizní pořad o vaření. Občas spolu šli na oběd. Nyní Hood věděl od dětí, že spolu chodí často na večeři.

„Jeho syn Franklin začne na podzim studovat politologii na univerzitě v Georgetownu,“ pokračovala Sharon. „Škola mu odpustí některé zkoušky, když bude přes léto stážovat v nějaké politické instituci. Mohl by se nějak uplatnit v Operačním centru? Je to velmi bystrý mladík, Paule.“

Hoodova bývalá manželka, jíž vždy byly proti mysli hodiny, které manžel trávil v Operačním centru, ho žádá, aby pomohl synovi jejího přítele k místu praktikanta v centru. A žádá ho o to zrovna v den, kdy dostal příkaz lidi propouštět. Bob Herbert kdysi prohlásil, že zkratka CIA znamená Convergent Incongruities Abound, organizaci, která je Celá Infiltrovaná Abnormalitami. Zde to určitě platilo.

„Zajímá ho nějaká určitá oblast?“ zeptal se Hood. V podstatě mu na tom nezáleželo, ale potřeboval chvíli přemýšlet. Má opravdu chuť zabývat se tím?

„Studuje jazyky a geografii,“ odpověděla Sharon. „Mluví francouzský a učí se japonsky. A učí Harleigh základní gramatiku japonštiny. Rád by ale pracoval kdekoli, v jakékoli funkci.“

„Poptám se,“ řekl Hood. Rozhodl se, že to udělá, ačkoliv Operační centrum bralo praktikanty jen zřídka a pouze jako laskavost prokazovanou vlivným členům Kongresu. „Ale tady se teď hodně snižují stavy, takže může být těžké někam ho umístit.“

„Plat by nechtěl.“

„Rozumím. Myslel jsem tím, že lidi tu budou mít hodně starostí.“

„Dobrá.“ Z toho, jak protáhle vyslovila druhou slabiku, Hood vyrozuměl, že není s jeho odpovědí spokojená. „Můžeš mi říct, kdy budeš vědět co a jak? Když Frankie nebude moci stážovat u vás, bude se muset poohlédnout jinde.“

„Dej mi den nebo dva, než uvidím, jak se věci mají.“

„Den bude stačit. My tak budeme mít čas zkusit něco jiného. Díky.“ Propouštění ji nezajímalo. Pro ni bylo Operační centrum nepřítelem.

Soupeřila s ním o manželovu náklonnost. Nyní se z centra stalo něco jako dárce orgánů, mrtvola, která se hodí akorát k tomu, aby si z ní bývalá manželka vzala, co potřebuje. A řekla „my“, ne „Jim“. Hood trochu žárlil, ne proto, že si Sharon někoho našla, nýbrž proto, že patří do Jimova života. Zapojila se do něj způsobem, jaký ve vztahu k Hoodově práci nikdy neprojevila; chovala se vstřícně. I děti to braly. Měl by být rád za ně za všechny, jenže nebyl.

Ještě chvíli si povídali o dětech. Sharon řekla, že Harleigh se daří líp, dokonce se vrátila ke hře na housle. Alexander hraje až moc počítačových her, poslouchá až moc rapu a nijak zvlášť mu neleží na srdci známky ve škole. Hood slíbil, že se staví a promluví s ním, někdy v úterý nebo ve středu. Sharon prohlásila, že úterý se hodí, večer bude Jimovi pomáhat s prací kolem zařizování jakéhosi večírku. Pak zavěsila.

Hood vlastně Sharon záviděl. Má dávného přítele, za kterým může jít, člověka, se kterým se zná déle než s Hoodem. Pokud bylo Hoodovi známo, Jim Hunt se rozvedl, když se dozvěděl, že Sharon je volná.

Hood se opřel a naslouchal tichu. Ještě o decibel méně, a bylo by to ticho jako v hrobě. O tom, co se tu odehrálo mezi ním a Rodgersem, generál pravděpodobně nikomu nepověděl, avšak zpravodajů poznají, kdy se poměry mění. Je to jejich práce.

Hood toužil po tom, aby si mohl s někým promluvit. Ještě nikdy se necítil tak osamělý jako nyní. A tušil, že ho čekají krušné chvíle, až se o snižování stavů dozvědí Lowell Coffey a Darrell McCaskey, a hlavně Bob Herbert. A o tom, že ztrácejí Mika Rodgerse.

Hood nikdy nepodléhal sebelítosti; dospělí volí z daných možností a dál žijí tak, jak to vyžadují okolnosti. Ale ještě nikdy se neocitl odříznutý od něčeho, co mu bylo oporou.

V podobné situaci jsem se vlastně oženil se Sharon, připomněl si. Nancy Jo ho opustila a on si vzal první ženu, která mu dala na tu bolest zapomenout. Sharon tu prázdnotu bohužel nevyplnila.

Potřebuje si s někým popovídat. Ne s někým z profese, nýbrž s přítelem. Uvažoval o tom, že zavolá Ann Farrisové. Bývalá tisková mluvčí

Operačního centra ho uháněla celé roky. Když tu pracovala, byl Hood ještě ženatý, a po jeho rozvodu tu již nehrozilo žádné nebezpečí, vztahu nic nebránilo. Zůstal jen ohled na Ann. Rozvedenou mladou matku si neoblíbil natolik, aby s ní chtěl být, a proto jí nyní nezavolá. Nebylo by to vůči ní fér.

Přemýšlel o tom, že by zavolal Daphne Connorsové. Několik schůzek s královnou public relations mu však ukázalo, že by nikdy nemohli být ničím víc než přáteli. V každé restauraci, kterou navštívili, v kinech, v každém baru, kam zašli, se Daphne vždy napůl věnovala tomu, o čem se mluví vedle ní nebo za ní. Nikdy se nepřestala pídit po nových názorech nebo užitečných informacích, kterými by posloužila svým stávajícím klientům. Hood je možná workoholik, ale když odejde z kanceláře, záležitosti Operačního centra nechává za sebou.

Byl v pokušení zavolat Sergeji Orlovovi, vedoucímu ruského operačního centra v Sankt Petěrburgu. Byli dobří přátelé od doby, kdy společně zmařili spiknutí proti Kremlu. Sergej však nebyl typ člověka, s nímž se jen tak povídá telefonem; s ním posedíte u velké mísy uchy – rybí polévky – a při vodce, popíjené z „pětadvacetigramových“ sklenic.

No tak fajn, uzavřel své úvahy. Ještě je toho spousta co dělat.

Když si nedokázal vzpomenout na nikoho, komu by nějak zvlášť toužil zavolat, rozhodl se udělat to, co musí. Zavolal Ronu Plummerovi a požádal ho, aby k němu přišel. Plummer je týmový hráč. Ohledně Rodgersova odstoupení nebude mít dobrý pocit, ale vezme jakékoli úkoly, které mu Hood přidělí.

Když vyťukával číslo Plummerovy linky, přepadl ho náhle silný pocit nejistoty pokud šlo o vlastní budoucnost. Lidé už mají v povaze chuť věci budovat, ne dozírat na to, jak své dílo redukují. Hood si vždy ve svých představách Operační centrum vykresloval jako stále důležitější součást zpravodajské činnosti a krizového řízení. To, k čemu dnes došlo, k ničemu takovému nesměřuje. Nevede to k ucelenějšímu systému práce, ke snížení byrokracie a vnitřních nadbytečných činností. Národnímu krizovému středisku jako kdyby rvali všechny orgány, které potřebuje k životu. Hooda ještě čeká spousta práce… ale k čemu všechna ta práce bude? Kam až Operační centrum zavede? A kam zavede Paula Hooda?

„To snad záleží na tobě, ne?“ zeptal se sám sebe nahlas, aby zahnal ticho.

Vyzval Plummera, aby šel dál. Bude situace řešit jednu po druhé. Nakonec o to v Operačním centru jde.

O krizové řízení.

8

Las Vegas, Nevada pondělí, 07.43

Pětipodlažní hotel Atlantica, vystavěný z bílých cihel, je jedním ze starších, nikterak honosných hotelů na jižním konci hlavní třídy Strip. Nejsou tu žádné tančící fontány, žádné klece se zvířaty z džungle, žádné význačné terénní útvary zhotovené v polovičním měřítku. Když se hotel před sedmatřiceti lety otvíral, patřil do třídy DELUXE!, jak hlásal blikající rudý neonový nápis za sklem velkého okna. Nyní to byl hotel prostě jen příhodný, ležící v blízkosti všech významných kasin.

Hotel byl také poměrně levný. Turisté sem přicházeli, když hledali místo, kam by odložili své věci, než vyrazí do větších hotelů, kde budou hrát nebo se dívat na nějaké show. Výsledkem bylo, že tu panoval neustálý ruch a pohybovala se tu spousta turistů. To sedmatřicetiletému Tomu „Taviči“ Mandorovi vyhovovalo.

Vyjel se svou bílou dodávkou Toyotou do třetího podlaží garáží. Zastavil na místě, odkud byl výhled na hotel, rozepnul bezpečnostní pás, zapálil si ručně ubalenou cigaretu a čekal na Richmonda. Prsty bubnoval na volant, jen tak z nudy, ne z netrpělivosti. Mandor nikdy nespěchal. Za dvanáct let, kdy pracoval jako dělník u naftařské vrtné soupravy, se naučil brát věci klidně. Brali je tak i všichni ostatní dělníci, jinak by se z doby, kdy se nepracovalo, zbláznili; znudění, od okolního světa odříznutí naftaři by se servali do krve.

V době, kdy Mandor pracoval tři roky na Aljašce v místě nazvaném North Slope, se seznámil s Michaelem Waynem Richmondem, řidičem cisternového vozu na naftu, který jezdil pro společnost Trans-Eastern Shipping Company. Přepravoval ropu k tankerům a dostal se i do Jižní Koreje a Japonska. Tam oba dali dohromady plán svého nového oboru podnikání.

Richmondův thunderbird přijel za patnáct minut. Mandor, vysoký sto pětasedmdesát centimetrů, vystoupil z dodávky a sešel dolů po betonovém

schodišti. Tady šlo o setkání smluvené jeho partnerem, a ten nechtěl jít na schůzku bez Mandora.

Bylo již vedro, suchý pouštní vzduch měl teplotu přes třicet stupňů. Když Mandor odjížděl z domova na severozápadním břehu jezera Lake Mead, byla sice tma a chladno, nyní však byl rád, že má na sobě jen bermudy a bílé tričko.

V Las Vegas se nevstává časně, ale člověk, za kterým sem přijeli, pocházel z Marylandu a byl dosud nastavený na časové pásmo Východního pobřeží. V malém hotelovém kasinu zatím nikdo nebyl. Mandor čekal u vchodu a díval se na hrací automaty, jako kdyby se rozhodoval, jestli si nemá zahrát. V rohu nahoře bylo velké vypouklé zrcadlo; recepční tak viděli do kasina. Mandor v tom zrcadle pozoroval halu. Vysoký, mohutně stavěný Richmond volal hotelovým telefonem, nacházejícím se vedle krátké řady výtahových dveří. Když zavěsil, Mandor k němu vykročil.

Nedali najevo, že se znají. V hale, přilehlé ke kasinu, byly instalovány bezpečnostní kamery. Šli k výtahům a Richmond stiskl tlačítko. Dveře se otevřely a oba vešli dovnitř. Richmond stiskl tlačítko do pátého podlaží. Když tam vyjeli, Richmond se vydal nalevo, Mandor napravo; bezpečnostní kamera byla i v kabině výtahu. Na chodbě pátého podlaží nebyly žádné. Když se dveře výtahu zavřely, Mandor vykročil za Richmondem.

„Jak se jelo?“ zeptal se holohlavý Richmond jen tak přes rameno.

„Krásně,“ odpověděl Mandor, když svého partnera dohonil. Poklepal mu na rameno. Mandor měl svého starého přítele rád a vážil si ho. „V tuhle dobu nebyl žádný provoz.“

„No jo,“ poznamenal Richmond. „Z Oceanside jsem to udělal za rovné čtyři hodiny.“

Richmond bydlel v malé chatě vysoko v horách Coastal Range v jižní Kalifornii. Postavil si ji sám před čtyřmi roky. Po letech, kdy mu mrznul zadek v Chicagu – kde on a jeho čtyři sourozenci žili v East Side s matkou v bytě s jednou ložnicí v činžáku bez výtahu a po pobytu na Aljašce, kde pracoval jako řidič, chtěl žít někde, kde neustále hřeje slunce. To bylo i Mandorovým přáním, ačkoliv vždycky chtěl bydlet blízko vody.

Erika Stonea, člověka, který je kontaktoval, Richmond neznal. Stone řekl jedině, že je dva doporučil Pete z naftařské společnosti. Peter Farmer byl předákem vrtné soupravy, kde Mandor předtím pracoval. Richmond si rozhovor nahrál, a Stoneovi o tom pověděl. Donutil ho k prohlášení, že není vládní agent a že tu nejde o nějaký podraz.

Oba tedy věděli, oč tu nejde. Nevěděli však ani, oč jde. Richmond zavolal Peteovi, aby se ujistil, že se Stonem je to v pořádku. Pete řekl, že ano, ačkoliv nevěděl, co ten člověk potřebuje.

Zastavili se u dveří pokoje 515 a Richmond na ně zaklepal. Mandor si své

vlasy barvy pepř a sůl, sahající až na ramena, shrnul na šíji. Nerad je nosil svázané do koňského ohonu. Vůbec měl nerad jakákoli omezování. Tento postoj zavinil, že Mandor skončil jako dělník u naftařské společnosti. Jako dvacetiletý doma, v Toledu ve státě Ohio, zmlátil bývalého přítele Noel Lynchové, když je spolu nachytal. Než by čelil obvinění a možná i uvěznění, uprchl do Mexika a odtud do Venezuely, kde ho přijali na práci na vrtné plošině. Vždy rád čelil drsným podmínkám, líbily se mu nároky kladené prací, s chutí snášel prudké vichřice, krutou zimu a nekonečnou dřinu, takže když získal praxi, odcestoval na Aljašku. Časem však i tam začal ztrácet motivaci odpovídající jeho schopnostem. Proto společně s Richmondem vymysleli novou „fušku“, podnik bez režijních nákladů, kde se obchody uzavíraly ústně a neplatily se daně. Poskytovali služby každému, kdo potřeboval násilné řešení svých problémů.

Začali s tím ještě na Aljašce. Když se ochránci životního prostředí pokoušeli zablokovat cestu cisternovým vozům na naftu nebo zatarasit přístup k vrtným soupravám, Richmond a Mandor odvezli organizátora – nebo jeho manželku, když byla s ním – někam pryč a přesvědčili je, aby šli se svými protesty jinam. Zpracovat je bylo levnější než právníci, bylo to rychlejší a účinnější. Také to šlo mimo policii; když někoho zatkla, protesty ochránců se tím jen oddálily, ale neskoncovalo se s nimi.

Práce to byla lukrativní, a přinášela ještě něco navíc. V době, kdy působil v Punta Cardonu, se Mandor dozvěděl, že se Noel provdala za toho blbečka, kterého zmlátil. Pravděpodobně proto, že jí bylo líto člověka, který měl zdravé jen jedno oko. Pokaždé, když Mandor někoho praštil, představoval si, že tluče toho nafoukaného fotbalového obránce. Někdo by to nazval sociopatickým chováním, pro Mandora to však znamenalo katarzi. Žil v přesvědčení, že kdyby se jejich práce líbila každému stejně jako se líbí jim, svět by byl lepší místo.

Dveře pokoje se otevřely a za nimi stál malý, dobře oblečený muž. Bylo mu něco mezi dvaceti a třiceti lety, měl vlasy slámové barvy a dětskou tvář.

„Pan Stone?“ zeptal se Richmond.

„Ano. Vy jste pan Richmond?“

Richmond přikývl. Stone pohlédl na Mandora.

„Pan Mandor?“

„Jo.“ Říct tomuhle chlapečkovi „Ano, pane,“ nedokázal.

„Pojďte dál,“ vyzval je Stone a ustoupil stranou.

Richmond vešel první. „Tak jak jste se poznal s Petem?“ zeptal se, když vkročil do malé předsíňky.

Mandor vešel dovnitř také a Stone dveře zavřel. Pokoj byl středně velký, s širokým ustlaným lůžkem, kuchyňkou a malým jídelním koutem. Závěsy byly zatažené a všechna světla svítila.

„Než vám odpovím, dovolíte, abych si udělal kontrolu RaV?“ zeptal se

Stone.

„Co to má být?“ zeptal se Richmond.

„Kontrola rádiových vln. Chci mít jistotu, že něco někomu nevysíláte ven.“

„Ale jo,“ odtušil Richmond. Mandor jen pokrčil rameny.

Stone si ze stojanu na zavazadla, stojícího v nohách lůžka, vzal jakýsi přístroj, který vypadal jako malá baterka se sluchátkem. Sluchátko, „pecku“, si zastrčil do ucha a jednomu po druhém pomalu přejel kuželem bledého světla po těle. Vypadal, že je s výsledkem spokojený.

„Dali byste si něco?“ zeptal se. „Nějaké pití?“

„Mně nic,“ odmítl Richmond.

„Mně taky ne,“ dodal Mandor.

„Povězte mi o Peteovi,“ vyzval Stonea Richmond.

„Pete je starý přítel mého zaměstnavatele.“ Stone vytáhl z levé vnitřní kapsy svého na míru šitého černého blejzru mobilní telefon. „Jestli chcete, můžete mu zavolat. Zaručí se za nás.“

„Už jsem s ním mluvil,“ odtušil Richmond. „Říkal, že jste v pořádku, ale neřekl, pro koho pracujete. Ani co potřebujete.“

„Nebo kolik to hodí,“ dodal Mandor. To bylo jediné, na čem mu záleželo.

Jestli cena bude ta správná, udělá klidně cokoli pro kohokoli.

Stone se posadil do jednoho ze dvou proutěných křesílek vedle malého jídelního stolu a vyzval své hosty, aby se posadili také. Richmond usedl do druhého křesílka, Mandor se usadil na kraj lůžka.

„Pracuju pro pána, který je zpravodajským důstojníkem a politickým aktivistou a má hodně přívrženců v oboru mezinárodního podnikání. Peter Farmer je jedním z nich. Až přijde čas, abych vám pověděl víc, budete velmi pyšní, že jste součástí toho, co děláme.“

„Opravdu?“ poznamenal lakonicky Richmond.

„A ovšem za předpokladu, že se rozhodneme stát se tou součástí,“ podotkl Mandor. Nevěděl, co si o věci myslí Richmond, ale on jen tak na něco nikdy slepě nepřistoupí. „Chcete, abychom vám důvěřovali, ale vy nedůvěřujete nám.“

„To je zaměstnavatelova výsada,“ opáčil Stone.

„My zatím ještě nejsme zaměstnanci,“ odrazil ho Mandor.

„Pravda; podíváme se, jestli se to dá nějak napravit.“

Stone byl hladký jako úhoř, pravděpodobně je právník. Mandorovi se nelíbil. Mladík se sebevědomě usmál, štíhlou rukou sáhl do kapsičky košile, vytáhl hnědou obálku a položil ji na stůl. Slaboučce to v ní kovově zacinkalo.

„Uvnitř jsou klíče,“ řekl. „Jeden z nich patří k šedé dodávce Dodge, stojí v dolním patře parkoviště. Je na vaše jméno, pane Richmonde. Druhý klíč je od

bezpečnostní schránky v budově Las Vegas International Trust Company na Flamingo Avenue. Ve schránce je pětadvacet tisíc dolarů v hotovosti. Je to polovina toho, co dostanete za třídenní práci. Chcete slyšet víc?“

Richmond s Mandorem pohlédli na obálku a potom jeden na druhého.

„Proč dodávka?“ zajímal se Richmond.

„Okna má tmavě tónovaná a neprůstřelná,“ odpověděl Stone.

„Pokračujte, pane Stone,“ řekl Richmond.

„V horách ve Fullbrooku máte chatu, pane Richmonde. Nikde kolem nejsou žádní sousedé.“

„Ano. Lidi tam nahoru někdy večer chodí kvůli výhledu, ale nijak často.“

„Můžou odtamtud na chatu vidět?“

„Vůbec ne.“

„Dobrá. Do dvou dnů vám tam v šest ráno přijde hovor,“ pokračoval Stone.

„Budete požádán, abyste jel na jisté místo, něco si vyzvedl a vrátil se do chaty. Tam budete čekat, dokud nedostanete příkaz, abyste jel ještě někam jinam. Až bude hotovo tohle, bude hotová i vaše práce.“

„A to je všechno?“ zeptal se Richmond.

„Více méně; pro vás.“ Stone pohlédl na Mandora. „Vás bude zapotřebí v San Diegu, jako bezpečnostní zajištění. Většinu času nebudete mít nic na práci, jen sedět na místě.“

„To je pořád ještě hodně neurčité, pane Stone,“ poznamenal Mandor.

„Zatím se sotva známe,“ odtušil Stone.

„Z toho teda kouká leda tak pusa na dobrou noc,“ zažertoval Richmond. Mandor se zasmál. „Jo. Takže to, co budeme dělat, je mimo zákon.“

„Zákony někdy nestačí na to, aby se vypořádaly s realitou,“ opáčil Stone.

„Ale i tak člověk skončí v base, když je poruší,“ řekl Mandor. „Pane Stone, pětadvacet táců pro každého jsou fakt dobré peníze, to vám uznávám. A pečlivé bezpečnostní zajištění oceňuju. Ale znepokojuje mě to tajnůstkaření. Moc mě znepokojuje.“

„Potom si můžete vybrat – jít od toho.“

„Oba?“ zeptal se Richmond. „Protože já vám důvěřuju, nemám s tím žádný problém.“

„Tohle je práce pro dva, pro lidi, co mají zkušenosti a nevyvede je z klidu, když se ocitnou pod tlakem,“ řekl Stone. „Vás dva jsem si prověřil, pane Richmonde. Ale jestli máte na mysli někoho jiného…“

„To nebude třeba,“ vpadl mu do řeči Mandor. „Jdu do toho.“ Člověk si nevydělá peníze tím, že je opatrný. Jestli tohle sedí Richmondovi, on, Mandor, to unese také.

„To rád slyším,“ řekl Stone. „A nedělejte si starosti, pánové. Jak jste říkal, pane Mandore, jsou to dobré peníze. A ještě vám musím povědět – další

možnosti jsou opravdu výjimečné.“

„Tím chcete říct, že bude ještě další práce?“ zajímal se Richmond.

„Tamto je jen malá část toho, o čem mluvím,“ ujistil ho Stone. „Zatím si nedokážete ani představit, jak bude vaše přispění významné. Až se tak stane, budete mít veškeré důvody mít z toho radost.“

„Možná vám to připadne povrchní, ale mně k úplné radosti naprosto stačí dobrá odměna,“ poznamenal Mandor.

„Vůbec to není povrchní, pane Mandore,“ odtušil Stone. „Je to jedna z příčin, které vedly k tomu, že tenhle národ vůbec vznikl. Aby se lidé mohli svobodně domoci finančního ohodnocení.“

Tohle se Mandorovi zamlouvalo. Chamtivost jako vlastenectví.

Tím bylo vše vyřízeno a schůzka skončila. Richmond s Mandorem si cestou k výtahu ještě krátce promluvili. Obálku si Richmond zastrčil do kapsičky košile.

„Pochlebovač, co?“ prohodil Mandor.

„Určitě,“ souhlasil Richmond. „A musí se ochomýtat kolem pěkně mocných lidí, protože jedině tak se někdo může takhle naparovat.“

„V tom jsem s tebou zajedno.“

„Pojedeme dolů každý zvlášť,“ řekl Richmond. „Můžeme se sejít v té dodávce od něj.“

„Proč? Myslíš, že je to nějaká levota?“

„Myslím, že je to legitimní,“ odtušil Richmond. „Ale pořád ještě nevíme, co je zač, nebo jestli ho někdo nemá pod dohledem. Jestli ano, třeba nás budou chtít čapnout, aby se poptali, co povídal. A kdyby k tomu došlo, jeden z nás bude muset obstarat záskok.“

„Záskok“ byl výraz používaný dělníky pro „všeuměla“, který se držel v blízkosti lidí obsluhujících vrtnou soupravu a zasahoval jen když někdo utrpěl úraz nebo když se porouchala nějaká součást zařízení.

Richmond měl pravdu, takže sjel dolů první a Mandor ho po několika minutách následoval. Sešli se u šedé dodávky.

„Jak to vypadá?“ zeptal se Mandor.

„Tak, jak říkal; a vzadu je podlaha trochu vyvýšená a pod ní velká dutina,“ sdělil mu Richmond.

„K čemu myslíš, že je?“ dumal Mandor. „Na drogy? Nebo pro ilegální převážení lidí?“

Richmond pokrčil rameny. „Záleží na tom snad? Na 1-15 jsem prošel hraniční kontrolou. Nikdo mě nikde nestavěl.“

Mandor se naklonil těsně ke svému partnerovi. „Co říkáš, je to nějaká pořádná rána?“ zašeptal hlasitě.

Richmond chvilku mlčel. „No, a co má být?“

„Tohle vypadá na únos za balík. V něčem takovém jsme ještě nikdy nejeli.

Takže co – dáme se na to?“

Richmond na něj pohlédl. „Když nás chytnou kvůli něčemu jinému, za to, co už i tak děláme, kouká deset až dvacet let. V našem věku už není moc velký rozdíl mezi tímhle a doživotím. A že bych toho nechal… na to zatím ještě nemám dost. Ty jo?“

„Ne.“

„Tak potom teda – vzal to čert. Uděláme to. Budeme si dávat na každém kroku bacha a budeme trochu opatrnější.“

Mandor vytáhl z kapsičky košile cigaretu a zapálil si. Richmond má pravdu. Co na tom záleží? tázal se Mandor sám sebe. Každá práce má svá rizika. Na vrtné soupravě čelil nebezpečí každý den, od požárů přes exploze v čerpací stanici až po únavu materiálu, která mohla vést k rozlomení plošiny. Kdyby pracoval jako dělník v továrně, mohl by utrpět úraz nebo by ho mohli propustit. Rizika hrozila každým dnem, každým vydechnutím, a jen hodně málo z nich nabízelo možnost takového odškodnění.

Richmond okamžik přemýšlel. „Hele, víš co? Koukneme se na ty prachy.

Hned se budeme cítit líp.“

„Tak fajn.“

„Dodávku tady tak den necháme,“ pokračoval Richmond. „Nechci, aby si náš přítel myslel, že jsme nedbalí nebo že každý pozná, co podnikneme. Můžeš si pro ni přijít později.“

Mandor souhlasil. Šli každý ke svému autu, vyjeli z parkoviště a odtud pokračovali k Flamingo Avenue. Mandor si zapálil další cigaretu a jeli dál řídkým ranním provozem.

Nebyl žádný logický důvod, aby se do té práce nepustili. Pete Farmer je ohledně Stonea účinnou zárukou. Ten pak svou důvěru projevil spoustou hotových peněz. Pokud jde o to ostatní, stačí, když se budou řídit instrukcemi. Vypadalo to jako snadná práce, něco jako spojovat čárou jednotlivé tečky, až vznikne obrázek. Mandorovi dělalo větší starosti něco jiného. Dostihové sázkaře, kteří je posílali vymáhat dluhy, gangstery, kteří potřebovali výběrčí, Mandor znal a důvěřoval jim. Rozuměl jim. Eric Stone byl tajemstvím.

Ale jak Richmond říkal, budou to brát krok za krokem. A nakonec co – mají nad Stonem jednu výhodu.

Kdyby něco šlo šejdrem, vždycky můžou do toho speciálního zavazadlového prostoru strčit jeho.

9

Washington, D.C. pondělí, 10.59

Byl to zase jeden z těch dní. Den, kdy Darrell McCaskey pracoval pro kohokoliv jiného, jen ne pro svého zaměstnavatele.

Když působil v FBI, agenti a lidé řídící práci agentů v terénu takovým opatřením říkali taktická výměna. Docházelo k ní, když si operativce jednoho policejního nebo výzvědného uskupení vypůjčila nějaká jiná organizace. Někdy šlo o oficiální a blíže nevymezenou výpomoc, jako třeba když byl generál Rodgers přidělen Operačnímu centru. Častěji však šlo o něco neoficiálního, o práci na den či dva, jako když Darrell vypomáhal poštovní policii.

Nebo když byl jen několik hodin poté požádán, aby pomohl Scotland Yardu při vyšetřování náhlého úmrtí Williama Wilsona. Detektiva superintendanta George Dailyho ze Zvláštního kriminálního oddělení podkomisař požádal, aby vyloučil každou možnost, že dojde k jakékoli „nepatřičnosti“. Před deseti lety McCaskey a sedmapadesátiletý Daily pracovali společně při mezinárodním vyšetřování únosů žen čínskoamerického původu a žen z Hongkongu do Číny.

„Zdejší patoložka se ve své práci určitě vyzná,“ řekl McCaskey svému starému známému.

„Bezpochyby,“ odtušil Daily. „Jenže už vyvstávají otázky ohledně reputace a postavení pana Wilsona. Podkomisař by byl mnohem radši, kdyby se na to podíval někdo, kdo má zkušenosti v kriminálních záležitostech.“

„Máš nějaké informace, že pan Wilson byl předmětem zájmu nějakého určitého uskupení?“ zeptal se McCaskey.

„Žádný náznak něčeho podobného neexistuje.“

„Takže tohle je takové kosmetické opatření.“

„Doufejme, že ano. Nikdo z nás si nepřeje, aby se v téhle věci nalezly důkazy nějaké zločinné činnosti.“

McCaskey pohlédl na hodinky. „Víš co, Georgi? Hned teď dopoledne pěkně

sám sebe pozvu na návštěvu a obejdu pár míst. Mám ti zavolat domů, až tam budu hotov?“

„Prosím, jistě.“

„Číslo do Kensingtonu je pořád totéž?“

„Jak to říkávala vaše Western Cavalry? Nevrátí se, ‚dokud nepřítel nebude zajat nebo zničen‘. Zůstanu tady, dokud mě kavalerie neodtáhne pryč, nebo dokud mě nevyhodí manželka.“

McCaskey se zasmál. Měl Dailyho rád. Detektiv bral své případy vážně, sebe ale nikdy. McCaskey mu také záviděl jeho vztah k manželce. Když s Dailym pracoval v Londýně, Lucy Dailyová se otevřeně pyšnila prací, kterou manžel dělá. Jako dítě přežila bombardování a stála pevně na straně zákona a těch, kdo jeho dodržování prosazovali.

McCaskey zavěsil a potom zavolal zástupci ředitele Bradenovi, svému kontaktu v FBI, a požádal ho, aby ho nějak dostal do koronerova úřadu. Braden věděl, jak na věc jít, a zařídil McCaskeymu schůzku s patoložkou. FBI měl u ostatních místních úřadů velkou váhu a čas schůzky stanovil na 12.30. McCaskey hned potom z kanceláře odešel. Cestou narazil na Boba Herberta a Mika Rodgerse; rozmlouvali před Rodgersovou kanceláří. Herbert se tvářil nezvykle zachmuřeně. Při bombovém útoku na velvyslanectví v Bejrútu v roce 1983 přišel o manželku a následkem výbuchu mu zchromly nohy. Všechnu práci nyní dělal v invalidním vozíku, vybaveném nejmodernější technikou, a navíc se jí věnoval s vášnivým zaujetím. Když se smál, tedy hodně nahlas, bojoval úporně, do akcí v terénu se vydával kdykoli to bylo možné, a vybuchoval nevolí a netrpělivostí kvůli úplným pitomostem. Vidět ho takhle mlčenlivého a zaraženého působilo znepokojivě.

„Dobrý den,“ pozdravil je McCaskey, když je míjel.

Herbert byl zády k němu. Jen cosi hlasitě zabručel, ale neotočil se. McCaskey se zastavil. „Co se stalo?“

„Nejspíš jste se to ještě nedoslechl,“ řekl Herbert. Jeho hlas zněl ponuře a monotónně. „Mika Rodgerse vyšoupli.“

McCaskey pohlédl na generála. „Z jakého důvodu?“

„Nafukuju rozpočet,“ odtušil Rodgers.

„Chcete říct, že Paul Hood tohle podepsal?“ podivil se McCaskey.

„Podepsal, a naservíroval mu to osobně; a sám nenabídl na protest svou rezignaci,“ řekl Herbert.

„Tím by se ničeho nedosáhlo,“ poznamenal Rodgers.

„Dosáhlo by se toho, že bych si ho víc vážil,“ prohlásil Herbert.

„Ale jeho rezignace by byla jen laciné řešení, prázdné gesto,“ zdůraznil McCaskey.

Herbert se k němu prudce otočil. „Vy se ho zastáváte?“

„Nenapadlo mě, že se stavíme na něčí stranu,“ opáčil McCaskey.

„Nestavíme,“ prohlásil s konečnou platností Rodgers. Herbert dál jen zasmušile seděl.

„Možná je to pitomá otázka, Miku, ale… co vy na to?“ zajímal se McCaskey.

„Já jsem voják,“ odtušil Rodgers. „Jdu, kam se mi řekne.“

McCaskey očekával, že Rodgers odpoví takhle. Nahlas řekne, co si myslí.

Ale jen zřídkakdy nechá někoho nahlédnout do svých pocitů.

„Zůstanete v armádě?“ zeptal se McCaskey.

„To nevím.“

„Prokrista!“ vyhrkl Herbert. Už se netvářil zasmušile. „Nemůžu uvěřit, že tu jen tak koukáme a v klidu diskutujeme o tom, jak s naším přítelem a spolupracovníkem vyjebali!“

„To neděláme,“ prohlásil McCaskey. „Mluvíme o jeho plánech.“

„Darrelle, ten člověk zatím žádné plány nemá; právě ho vyrazili,“ řekl Herbert. „A pokud jde o vás, jste tu dobře zapsaný hoch, a vždycky jím budete.“ Herbert zlostně zabral za kola vozíku s pneumatikami z plné gumy a ještě se otočil. „Můžete ovšem přijít na řadu po něm. Potřebujete se umět k věcem postavit, kamaráde,“ dodal šéf zpravodajců, když McCaskeyho objížděl.

„Opravdu?“ Bývalý agent FBI položil svou silnou ruku Herbertovi na rameno, pevně mu je sevřel a zabránil mu v jízdě. „Jo, já jsem týmový hráč. Vždycky jsem byl, a vždycky budu. Bitvy vyhrává dělostřelectvo podporující ostatní jednotky, ne kanóny, co střílejí nazdařbůh.“

„Co to má být – citát z příručky FBI?“

„Ne,“ odtušil nevzrušeně McCaskey. „Kdyby vypěnili oba, dopadlo by to ošklivě. Je to osobní poznatek z dvaceti let sledování a číhání, utajených podrazů, práce v terénu a zachraňování kůže válečníků, co se trhli a mysleli si, že celou operaci vyřídí sami.“

Herbert okamžik uvažoval. „No dobrá. Zasloužil jsem si to. A teď mi sundejte tu ruku z ramene, než se ze mě stane taky takový válečník, co se trhnul.“

Herbertův hlas postrádal rozvernost, což bylo znepokojivé. Věděl, že cílem McCaskeyho poznámky byl on, a nelíbilo se mu to. McCaskey ho pustil a ustoupil stranou. Herbert odjel. McCaskey se s ním pokusí promluvit po svém návratu. Herbertova zlost opadává stejně rychle, jako vzplane.

Ostatní pracovníci Operačního centra se drželi od těch tří v uctivé vzdálenosti, pohybovali se po chodbách tiše, oči sklopené, a dívali se přímo před sebe. Byli ovšem organizací shromažďující zpravodajské poznatky, s bystrým sluchem, který ostře zaznamenával politické dění. Moc jim toho neušlo.

„Mrzí mě to, Darrelle,“ řekl Rodgers. „Bob má vztek.“

„No, vždyť je to Bob.“

„To je fakt.“

„Podívejte, máte práci, a já ještě někam musím,“ pokračoval McCaskey.

„Dejte mi vědět, kdy budete mít čas zaskočit si na pivo.“

„Někdy tak ke konci týdne by to mělo vyjít.“

„Tak dobrá.“ Při těch slovech McCaskey stiskl Rodgersovi ruku. Po všech těch letech a všem, co tu společně prožívali, působilo to gesto zvláštně. Ale nyní nebyl ani čas, ani místo na to, aby si dávali sbohem.

McCaskey spěchal chodbou k výtahu. Nasedl do auta a zapnul své nové zařízení FIAT, Federal Intelligence Activity Transponder, transpondér federální výzvědné činnosti. Byl to čip zabudovaný do hodinek a aktivoval se povytažením natahovací korunky a pootočením ve směru hodinových ručiček. Signál monitorovaly všechny mobilní útvary Metropolitní i státní policie. V podstatě to bylo povolení jet nedovolenou rychlostí nebo odjet z místa případné nehody. Úřadům se tak sdělovalo, že automobil plní nějaký citlivý vládní úkol a nemá se stavět. Zařízení FIAT se zavedlo před dvěma lety, aby policie nestavěla ani nezadržovala neoznačená auta pracovníků ministerstva vnitřní bezpečnosti. Ačkoliv McCaskey neplnil úkol s vysokou prioritou, Scotland Yard je důležitý spojenec a McCaskey mu chtěl co nejrychleji poskytnout, co potřebuje.

Wilsonovo tělo bylo dopraveno do lékařského střediska Georgetownské univerzity na Reservoir Road. Tam patoložka prováděla pitvy v době, kdy se modernizovalo koronerovo pracoviště. McCaskey sešel dolů podívat se na mrtvolu. Doprovázela ho doktorka Minnie Hennepinová, pihovatá žena s rezavými vlasy. Měla na sobě do tuha naškrobený laboratorní plášť.

„Mám silný dojem, že tomuhle federálové říkají ‚krýt si zadek‘,“ poznamenala subtilní žena cestou po betonovém schodišti.

„Trochu něčeho takového je ve všem, co děláme,“ přiznal McCaskey.

„Můžu se zeptat, proč sem Scotland Yard prostě neposlal některého ze svých vlastních vyšetřovatelů?“ vyptávala se dál lékařka.

„Toho by se hned chytil tisk,“ odtušil McCaskey. „Vykládalo by se to jako náznak podezření, že došlo k něčemu nekalému. Britské úřady chtějí mít klid, a také potřebují Wilsonovým akcionářům sdělit, že se na mrtvolu podíval někdo, kdo má zkušenosti s vyšetřováním trestných činů.“

„Víte, pane McCaskey… na mrtvém se nenašla žádná poranění ani kontuze jiné než takové, které bych kvalifikovala jako přirozený důsledek bouřlivého pohlavního styku. Také jsme provedli velmi důkladné toxikologické vyšetření. Nevím, co ještě zbývá.“

„Udělali jste vyšetření na všechny chemikálie, které by mohly způsobit selhání organismu?“

„Na všechny, od formaldehydu až po pancuroniumbromid. Nenašli jsme nic.“

„Některé z těch chemikálií se v těle rychle rozkládají.“

„To je pravda, pane McCaskey. Ale dávka by musela být hodně nízká, a aby působila, musela by se injikovat poměrně blízko srdce,“ odtušila lékařka. „Tu část těla jsem prozkoumala, pátrala jsem po poranění po vpichu. Nebylo tam žádné.“

„Ani v podpaží?“

„Ne. Podívala jsem se i na stehenní tepnu, protože tou by se chemikálie rychle rozšířily.“

„Dobrá, ale stejně se na toho mrtvého podívám,“ řekl McCaskey. „Nikdy nevíte, co vyjde najevo.“

„Upřímně řečeno, názor nelékaře mě zajímá,“ přiznala patoložka. „Už jste někdy něco podobného dělal?“

„Pár lidí jsem do márnice poslal, ale potom jsem se na ně už nedíval.“

Došli do přízemí. Lékařka rozsvítila. Márnice byla menší, než McCaskey očekával. V jedné stěně bylo šest boxů z nerezové oceli, rozmístěných ve dvou řadách po třech nad sebou. Podél přilehlých stěn stály skříňky s chemikáliemi a různým zařízením, při čtvrté stěně stál laboratorní stůl s počítačem a s hlubokou výlevkou. Uprostřed stály tři pitevní stoly, nad každým z nich nízko spuštěná zářivka.

„Mám ho vyndat z boxu?“ zeptala se lékařka.

„To nebude nutné. Máte nějaké světlo, které se tam dá přenést?“

„Ano.“

McCaskey se v blízkosti smrti již ocitl. Vlastně až příliš často. To se však stávalo po přestřelkách, nebo když přišel do nějakého drogového doupěte, kde se někdo předávkoval. Rozhovor s Hennepinovou probíhal nenuceně, jako kdyby se rozhodovali, co provést s tím, co zbylo v lednici. Vlastně tomu tak bylo. Žádné ohňostroje, žádné citové výbuchy, žádná zapomenutelná nebo nezapomenutelná gesta, jen zdušená ozvěna jejich kroků a tichých hlasů, a jejich zvědavost, visící ve vzduchu jako dravý pták číhající na kořist.

Lékařka zatáhla za masivní držadlo boxu číslo čtyři. Miliardář Wilson nedostal ani box číslo jedna. Už byl nepotřebný jako nedojedky nechané na talíři, skončil jako ten čtvrtý vzadu, s bramborovou medailí. V márnici jsou si všichni zatraceně rovni.

Z boxu se vyvalil studený vzduch a pach připomínající syrové jehněčí. Mrtvola ještě nebyla ani nabalzamovaná. Doktorka Hennepinová vytáhla desku z boxu, potom si z jedné skříňky vzala závěsnou lampu a upevnila ji k držadlu horního boxu. Nebylo to nijak elegantní aranžmá, ale svůj účel plnilo. Přinesla také krabici s latexovými rukavicemi, a oba si je navlékli. Lékařka pak shrnula

bílé plátno, kryjící tělo; začala od hlavy. V trupu byl rozsáhlý řez v podobě písmene Y. Oblast sahající až hodně daleko od řezu byla zarudlá a přecházela do okolní tkáně, jež měla žlutobílou barvu. Rez nebyl sešitý, jen přelepený bílou náplastí. Když byla pitva hotová, okraje rány se stáhly pomocí řady svorek, upevněných v náplasti.

„To stačí,“ řekl McCaskey, když bylo plátno stažené k úrovni pasu. Jelikož stehenní tepnu lékařka již prohlédla, oblast tak vzdálená od srdce ho nezajímala. Nejprve se podíval na oči.

„Látka mohla být aplikovaná očním kapátkem,“ poznamenal. „Často objevíte poraněné žilky, zhmoždění způsobené tlakem, když se víčka drží otevřená násilím.“

„To je od srdce trochu daleko,“ upozornila ho lékařka.

„Ale vysoká dávka koenzymu Q10 by se tudy mohla dostat…“

„A vyvolat infarkt, který by srdce zasáhl rychle a přímo,“ dopověděla lékařka.

„A Q10 by se běžným toxikologickým vyšetřením neprokázal,“ dodal McCaskey.

„Jak jste se o tom koenzymu dozvěděl?“

„Jednou jsem vyslýchal lékaře, který zabil pacientku, se kterou měl poměr,“ odpověděl McCaskey. „Když jsme měli dostatek nepřímých důkazů, přiznal se a pověděl nám, jak to udělal. V tomhle případě ale oči vypadají normálně.“

Oni se však normálně necítili. Oční svaly mrtvoly se již začínaly stahovat a zatlačily oči pevně do důlků. Jako kdyby pracovali s nějakou figurínou.

„Můžete mi půjčit lampičku?“

„Jistě.“ Lékařka vytáhla z kapsy maličkou silnou baterku a podala mu ji. McCaskey zvrátil hlavu mrtvého poněkud dozadu a posvítil si do jeho nosu.

Žilky v nosní dutině jsou dalším místem, kam vrah může látku injikovat. Zdálo se, že sliznice je neporušená.

„Potřebujete odebrat část chrupavky?“ zeptala se lékařka.

„Ne. Kdyby byl vpich zde, zůstala by po něm drobná krevní podlitina.“

„A tohle víte proto, že –“

„Feťáci. Existuje spousta míst, kam si to píchají, aby po jehle nezůstaly žádné stopy.“

„Zajímavé. Slyšela jsem, že si to píchají mezi prsty rukou či nohou.“

„Ano, ale tam to policisté zjistí. To nám pak poskytne dostatečný důvod k hledání drog.“

„Úchvatné,“ poznamenala lékařka.

McCaskey přešel na oblast úst. Prohlédl si tváře. Nebyly na nich žádné jizvičky, žádné nebyly ani na povrchu dásní. Potom se podíval pod jazyk. Byl opuchlý, krev z něj neodtekla, takže žilky pod ním byly zvlášť dobře viditelné.

Zdálo se mu, že na jedné je znát stopa po vpichu.

„Podívejte,“ vyzval lékařku.

Sevřel jazyk mezi palcem a ukazovákem a paprsek světla zamířil do ústní dutiny. Doktorka Hennepinová se tam podívala.

„Vidím to.“

Z pitevního stolu si vzala skalpel a sterilní zkumavku. Také vzala do ruky malý magnetofon a namlouvala na pásku, jaké úkony dělá. Záznam byl určen pro úřední pitevní zprávu. Opatrně odřízla plátek sliznice. Když byla hotová, magnetofon vypnula.

„Hned to vezmu do laboratoře,“ řekla. „Výsledky budu mít asi za dvě hodiny.“

„Díky. Ještě se na něj trochu podívám, jestli vám to nevadí.“

„Samozřejmě. Jen žádné další řezy.“ McCaskey slíbil, že žádné neudělá.

Lékařka šla nahoru zařídit analýzu odebrané tkáně a McCaskey osaměl s mrtvolou. Na horní části těla již nenalezl žádné další stopy. Zakryl tělo látkou, zasunul je zpátky do boxu a dvířka zavřel.

Wilson drogy nebral, to by se ukázalo již při prvním laboratorním vyšetření. Nebral ani inzulin nebo jiné léky. Pokud se ten člověk nepíchl na večírku o rybí kůstku, tohle pravděpodobně znamená, že ho někdo bodl pod jazyk.

Jestli byl Wilson zavražděn, Washington se změní v Dallas: samé veřejně i soukromě prováděné vyšetřování a nekonečné scénáře spiknutí a dohadů o tom, kdo internetového magnáta zabil.

Patoložka se vrátila. Vzala si od McCaskeyho číslo jeho mobilního telefonu i číslo k němu do kanceláře a slíbila, že zavolá hned, jak něco bude vědět. McCaskey jí poděkoval za pomoc a požádal ji o naprostou diskrétnost.

„Výsledky pitvy se zapečetí,“ ujistila ho, „ačkoliv podle mých zkušeností to je totéž jako říct, že máme co skrývat.“

„V tomhle případě možná máme,“ poznamenal McCaskey.

Po odchodu z lékařského střediska McCaskeyho napadlo, že v tom, jak se věci vyvinuly, je jakási ironie, něco, co by možná pobavilo i Boba Herberta.

Ze přinejmenším několik hodin bude nejvýznamnější člen týmu pracovat na tomhle případu sám.

10

Washington, D.C. pondělí, 11.00

Devětadvacetiletá Katherine „Kat“ Lockleyová, tisková mluvčí senátora Donalda Orra, každé ráno obvykle přicházela do kanceláře v půl osmé a zdržela se tam až do sedmi nebo osmi večer. Nevadilo jí to, svou práci měla ráda. Práce to byla náročná, vyčerpávající, a přestávka na oběd nebyla přepychem, nýbrž nutností. Ráda chodila do podniku Green Pantry, nacházejícího se ve stejné ulici jako její pracoviště, u pultu si naložila na talíř salát a při jídle luštila křížovku v New York Times. Víc k dobití energie mozkových buněk nepotřebovala.

Dnes z kanceláře neodejde.

Na Williamu Wilsonovi jí osobně nijak nezáleželo; na večírku se na sebe sotva podívali, natož aby spolu promluvili. Když si v šest ráno, tak jako každý den, pustila zprávy BBC a dozvěděla se o Wilsonově smrti, její jedinou starostí bylo, jak to přijme senátor Orr a jaký dopad bude mít smrt softwarového magnáta na ně. Kat, která senátora velmi obdivovala, bude muset vyvinout velké úsilí, aby se záležitost soustředila na politiku a ne na zvěsti. Jako dceři jednoho z Orrových nejstarších přátel, plukovníka Scotta Lockleyho z jednotky RED HORŠE, jí bude potěšením senátorovi nějak přispět.

Sprchovala se a v duchu sestavovala tiskové prohlášení, při oblékání si dělala poznámky, během jízdy nadiktovala konečný koncept a po příchodu do kanceláře zapojila digitální magnetofon do počítače. Program převedl její hlas do psaného textu. Než zavolala senátorovi, text zredigovala. Senátor měl za sebou dlouhou noc plnou setkání s různými lidmi, a když mu zavolala, ještě spal. Zprávu vyslechl bez komentáře, což je dovednost, kterou dobrý politik využívá i při soukromých hovorech. Kat poslala text tiskového prohlášení elektronickou poštou do senátorova notebooku. Text schválil, a novináři dostali mailem krátké prohlášení již před osmou ráno.

Ačkoliv média oznámila, že Wilson byl se ženou, s níž se očividně setkal na

senátorově večírku, ani Kendra, ani Kat nevěděly, kdo ta žena je. Úřední fotograf, přítomný na večírku, poslal mailem všechny snímky, které v noci pořídil; bylo jich přes dvě stě. Wilson hovořil se spoustou žen. Odešel sám. O této skutečnosti se psalo v tiskovém prohlášení.

Na novinářské fakultě Kolumbijské univerzity se tomu říkalo „první krev“. Člověk nečeká, až k němu reportéři přijdou, naopak jde za nimi, aby se vymezily parametry interview. Kat proto zformulovala senátorovo prohlášení takto: „O soukromý život soukromých osob jsem se nikdy nezajímal, takže o tom člověku budu hovořit v tom smyslu, jak jsem ho znal – o jeho práci.“ Zdůraznila spojení „soukromých osob“, pro případ, že by někdy bylo nutné napadnout soukromou činnost některého kolegy politika. Kat si nepřála, aby v tomto případě byl jejich postoj mylně chápán jako celkový nezájem o morálku veřejných činitelů.

Když poslala tiskové prohlášení, obvolávala redakce doslova od A do Z, od Austria Blue Danube Rádio v Rakousku až po ZBC Television One v Zimbabwe. Přicházely rovněž žádosti o interview od všech amerických sítí vysílajících ranní a noční show. Kat nechtěla, aby se k senátorovi dostal každý, s výjimkou CBS Evening News a Nightline. Tak získají několik hodin, aby o tom, co se s Williamem Wilsonem stalo, zjistili víc a mohli formulovat odpověď. Mailem o tom informovala své spolupracovníky.

Senátor Orr seděl s Kendrou a s Kat ve své slunné, dřevem obložené pracovně. Shodli se, že plán Kat je dobrý. Senátor se bude držet svého denního rozvrhu. Wilson nebyl přítelem americké ekonomiky, jediným důvodem, proč byl Angličan na večírek pozván, bylo, aby se s ním klíčoví washingtonští bankéři mohli seznámit a pokusit se ho odradit od jeho plánů na vybudování eurocentrického bankovnictví. Byla to delikátní záležitost, truchlit pro člověka, jehož vynález všem pomohl, jehož politika však byla agresivně protiamerická.

„Nicméně jsem zvědav, s kým se mohl na večírku setkat,“ podotkl senátor.

„Napadá vás něco?“

„Řekla jsem fotografovi, ať sem pošle všechny snímky z toho večera,“ řekla Kat. „Mluvil s mnoha ženami; většina z nich byla vdaná.“

„Proto možná neexistují žádné zřetelné videozáznamy z hotelového bezpečnostního zařízení,“ nadhodila Kendra.

„Nechtěla, aby ji někdo poznal,“ potvrdil senátor. „No, doufejme, že po dnešku už nám to nebude dělat starosti.“

„Proto jsem taky tomu fotografovi řekla, ať tisku žádné z těch svých fotografií nedává,“ dodala Kat. „To, že tu Wilson byl, ukazuje, že jste se snažil být prostředníkem. To je dobré. Wilsonovy snímky z večírku ovšem vzbudí jiný dojem.“

„V jakém smyslu?“ zeptala se Kendra.

„Říkám tomu zavánění Pulitzerovou cenou. Co vás první napadne, když řeknu John F. Kennedy? Invaze v Zátoce sviní? Kubánská krize? Marilyn Monroe?“

„Zapruderův dokumentární film,“ poznamenala Kendra.

„A díky čemu si pamatujeme Dallas?“ Kendra pokývla. „Už tomu rozumím.“

„Smrt, nepřirozená či jiná, jako by rezonovala, a obrazy to ještě posilují,“ řekla Kat. „Pearl Harbor, Světové obchodní středisko, Columbia – síla citového působení konce čehosi zastíní všechno, co tyto pojmy představují. Obrazy dodávají na působivosti.“

„Ale je tu něco, co potřebujeme zdůraznit,“ upozornila Kendra. „A sice rozdíl mezi tím, za co se stavěl Wilson, a tím, za co se staví senátor a strana USF. Nebyla by právě tady dobrá příležitost to udělat?“

„Byla by příhodná, ale ne dobrá,“ opáčila Kat. „V tom, jak Wilson zemřel, leccos působí laciným dojmem. My se od toho potřebujeme držet stranou, zvlášť jestli se ukáže, že se muchlal s někým z toho večírku.“

„Nemohli bychom to použít, abychom ho s jeho nápady trochu shodili?“ zeptala se Kendra.

„Tím bychom se asi shodili sami,“ namítla Kat.

„Ano, v tomhle musím s Kat souhlasit,“ podotkl senátor. Kendra přikývla. „No dobrá, jen jsem se ptala.“

Kat se ne vždy zamlouvalo, jak se Kendra k věcem vyjadřuje s bezohlednou přímostí, naštěstí však nebrala odmítnutí svého návrhu osobně. Je tu pro senátora Orra a jeho stranu, ne pro sebe samu.

„Existuje taky možnost, že za den či za dva se do Wilsona a té jeho milenky obujou v nočních zprávách a budou si na nich brousit vtip,“ dodala Kat. „Jestli k tomu dojde, riskujeme, že budeme pro smích zrovna když se bude konat náš sjezd.“

„To je další dobrá připomínka,“ řekl Orr.

„Takže jak využijeme to, že dnes večer budeme v médiích?“ zeptala se Kendra. „Když senátor Wilsona odsoudí, bude působit jako bezcitný člověk. Když ho vychválí, ztratíme důvěryhodnost. Když pronese svůj projev v rámci předvolební kampaně, pak budeme evidentně využívat situaci, že nás média probírají. Nemohli bychom oznámení, že se uchází o prezidentský úřad, odložit?“

„Au,“ udělala Kat.

„Copak?“ zeptala se Kendra.

„To by Wilsona udržovalo stále naživu,“ odpověděla Kat. „Z Wilsonovy smrti a senátorovy kandidatury by se stalo něco jako souvětí. Měly by to ale být samostatné věty, každá se svou tečkou.“

„Připadá mi to jako když člověk sází kytky přímo do hnoje,“ prohlásila Kendra. „Něco obdivuhodného, a roste to z hoven.“

Kat se zamračila.

„Kdo se vůbec stará o to, jestli máme s Wilsonem něco společného?“ pokračovala Kendra. „Já to celé vidím jako dobrou věc. Wilsonovy myšlenky byly pro Ameriku špatné. Strana USF je pro Ameriku dobrá.“

„Nás ale budou spojovat s jeho smrtí, ne s jeho myšlenkami,“ namítla Kat.

„Budeme vypadat jako supi, jako oportunisté.“

„Bude se to tak jevit už jen když senátor vystoupí v některé z těch show, ne?“ oponovala Kendra.

„Ne nutně. Na senátora se bude nahlížet jako na diplomata. Může říct třeba

‚Pan Wilson a já jsme měli rozdílný světonázor, ale jeho přínos pro techniku je nedocenitelný,‘ nebo ‚Pan Wilson se vydal cestou, se kterou jsem nesouhlasil. Jeho genialita spočívala v něčem jiném.‘ Začnete něčím záporným, aby to vyznělo úderně, a potom to osladíte, abyste působili velkomyslně.“

„Já jsem velkomyslný,“ zažertoval Orr.

Obě ženy se zasmály. To byla pravda. Orr je politik. Něco takového zpravidla nejde dohromady s idealismem nebo s lidumilností. Lidumilovi stačí, když sám sebe přesvědčí, že to či ono za něco stojí, a uskuteční to. Volený činitel o tom musí přesvědčit druhé, a mezi svědomím a kompromisem je často hluboká propast. Člověk jako Franklin Roosevelt si možná myslel, že je správné osvobodit Evropu od Hitlera. Aby se tak ale stalo, potřeboval k tomu Pearl Harbor. John Kennedy si možná myslel, že je dobrý nápad poslat lidi na Měsíc, ale aby získal fondy, potřeboval hrozbu, představovanou sovětskou kosmickou základnou. Senátorovi naštěstí víc záleží na tom, aby své poselství dostal mezi lidi, než na tom, aby se on dostal do Bílého domu.

„Souhlasím s Kat,“ řekl senátor. „Nechci nějak nadšeně tancovat na hrobě toho člověka. Ale opravdu se mi zamlouvá Kendřin nápad – nějaké prohlášení učinit co nejdřív. Kat, se kterými lidmi pro USF budeme dneska jednat?“

„Se dvěma: s vojenským poradcem a s nějakým guru přes ekonomiku.“

„Ten vojenský poradce je generál Rodgers, zástupce ředitele Operačního centra?“ zeptal se Orr.

„Ano, pane senátore.“

„Vedl naše hochy do Severní Koreje, Indie, Ruska a na Blízký východ, aby to tam nevybouchlo,“ vysvětloval Orr. „To je dobré. Byl by to šikovný protiklad k tomu, za co se stavěl Wilson. Kat… zavolala byste mu a zjistila, co si myslí o naší straně, jestli není něco, co bychom mu měli předvést, nebo co mu říct, aby získal příznivější dojem?“

Kat slíbila, že to hned udělá.

Záležitost médií tak byla vyřízena a Kat nechala senátora samotného

s Kendrou. Vrátila se do své kanceláře a ještě dohlédla, aby ostatní pracovníci o záležitosti s Wilsonem nemluvili s médii. Orrův personál, tři muži a čtyři ženy, byli bystří lidé. Kat si nemyslela, že by něco takového udělali, ale lidé od tisku v D.C. byli chytří také. Měli cestičky, jak klást otázky oklikou. Odpověď

„Nedovedu říct“ se dala napsat jako „Ten a ten odmítl věc komentovat“, což napovídalo, že existuje něco, co je třeba skrývat. Pro Orrův personál připadala v úvahu odpověď „Laskavě si promluvte se slečnou Lockleyovou.“

Později během dopoledne si se slečnou Lockleyovou chtělo promluvit několik lidí. Zavolá jim později a poví jim, že senátor nemá, co by k prohlášení, učiněnému dopoledne, ještě dodal. Nyní si potřebovala ona promluvit s Mikem Rodgersem. Zavolala mu na mobil a představila se. Zdálo se, že generál je rád, že se ozvala.

„Platí ta schůzka na dnešní odpoledne?“ zeptal se.

„Zajisté, generále Rodgersi. Senátor se na ni těší. Vlastně mě požádal, abych vám zavolala a zjistila, jestli něco nepotřebujete – další informace, nebo jakou byste rád značku doutníku, oblíbené pití…“

„No, potřebuju jen dvě věci,“ řekl Rodgers.

„A to…?“

„Setkat se s člověkem, který má svou vizi a odvahu ji uskutečnit.“

„Takového tu určitě naleznete.“

„Věřím, že ano. O senátorovi jsem četl, a obdivuju hodnoty, za které se staví. Tou další věcí je, že chci nalézt člověka, který je ochotný naslouchat lidem kolem sebe.“

„Pane generále, právě jsem se vrátila ze schůzky se senátorem. Ujišťuji vás, že naslouchá, a také slyší.“

„Pak se tedy na setkání s ním těším, a doufám, že tomu tak bude i s prací pro něj.“

„Můžu se vás zeptat na něco poněkud osobního, pane generále?“

„Jistě.“

„Toužíte přispět nějak už teď?“

„Pokud to bude k něčemu dobrému.“

„To ráda slyším. Bude pro nás potěšením, že vás znovu uvidíme.“

Kat zavěsila a s obsahem rozhovoru seznámila senátora. Generálovo smýšlení mu udělalo radost.

„Vypadá na bojovníka, jakého potřebujeme,“ prohlásil.

Kat uvítala, že senátor tak ožil. V den, kdy má dojít na jejich první významné vystoupení na celonárodní scéně, bylo povzbudivé nalézt potenciálního spojence.

Nyní byl čas zavolat reportérům, kteří chtějí se senátorem mluvit. Nejdřív však zavolala ještě jinam. Ten hovor byl pro ni důležitější.

Zavolala do Green Pantry a objednala si sendvič s třemi vrstvami krůtího a kuřecího masa a se zeleninou.

11

Washington, D.C. pondělí, 12.53

Cestou do Operačního centra se McCaskey stavil v bufetu v čerpací stanici a dal si oběd, hotdog a sklenku Mountain Dew. Zatímco venku jedl, zadíval se na poličku s novinami. Titulky Washington Postu, USA Today a několika zahraničních novin se všechny týkaly nečekaného úmrtí Williama Wilsona.

V době, kdy McCaskey působil v FBI, navštívil přednášku na téma taktiky boje proti terorismu. Přednášející, psycholog Vic Witherman, byl odborník na záležitost, které říkal „profilování při odpočítávání času“; tvrdil, že teroristu, který se chystá v několika příštích minutách udeřit, lze vysledovat. Oči takového člověka mají temný lesk, jeho chůze je soustředěná a cílevědomá, držení hlavy a ramen sebejisté, jakoby vychloubačné. Je to póza poloboha.

„Ovládají ho tři věci,“ říkal Witherman. „Jednaje samozřejmě adrenalin. Druhá, že se poprvé po celých měsících, možná letech, přestal skrývat. Ta třetí je však nejdůležitější – má to, co druzí nemají: zná budoucnost.“

Pro McCaskeyho byl tento poznatek zarážející. Dnes však poprvé prožíval něco podobného. Pokud se nemýlí, ví, o čem budou zítřejší titulky.

Když se vracel k autu, jeho telefon pípl. Volala doktorka Hennepinová.

„Laboratoři stačilo přesně patnáct minut, aby objevila něco, co do lidských úst nepatří. Stopy chloridu draselného,“ sdělila mu.

„Ten se používá k čemu?“ zeptal se McCaskey.

„K popravám zločinců injekcí. Zastaví se jím srdeční činnost.“

„Existuje způsob, jak by se mu mohl dostat do těla nějakou přirozenou cestou?“ McCaskey si dal pozor, aby nevyslovil Wilsonovo jméno, protože linka nebyla zabezpečená.

„Jen kdyby snědl krmení pro psy nebo třeba některé značky dietních tyčinek, anebo nějaké dietní doplňky. V obsahu jeho žaludku jsem nenašla nic, co by napovídalo, že jedl něco podobného. A kromě toho, kdyby šlo o tyčinky

nebo doplňky, chlorid draselný by se zjistil společně s citranem draselným nebo fosforečnanem draselným.“

„A vzorek, který jste odebrala, byl čistý.“

„Ano.“

„Takže byl zavražděn.“

„Pokud si to neaplikoval sám.“

„Což není pravděpodobné,“ řekl McCaskey. „Koho je třeba s tímhle seznámit?“

„Musím poslat zprávu veliteli skupiny detektivů Metropolitní policie a jeden exemplář jejímu pracovišti pro soudní lékařství.“

„Kdy?“

„Hned, jak ji sepíšu. Měli by to tam dostat do hodiny.“

„Umíte psát pomalu? Musím do kanceláře a upozornit Scotland Yard. Může být pár lidí, které potřebuje mít pod dohledem, než se ta informace dostane na veřejnost.“

„Dobrá. Požádám, aby se udělaly testy na ještě jiné inhibitory způsobující zástavu srdce a krevního oběhu; to by mělo zabrat ještě hodinu.“

„Díky, paní doktorko. Budete mi moci poslat taky jeden exemplář zprávy?“

„Jistě.“

McCaskey jí ještě jednou poděkoval.

Než hovor skončil, McCaskey byl již na cestě. Nechtěl do Operačního centra ani do Scotland Yardu volat zabezpečeným mobilem, který měl v autě. Nemyslel na to, jakou převahu získal tím, že má tyto poznatky dřív než ostatní. Teď myslel na to, co bude třeba udělat, aby nalezl osobu, která šla do Wilsonova pokoje a tam ho zavraždila.

Když dorazil do Operačního centra, šel rovnou do své pracovny, zavřel dveře a zavolal Georgi Dailymu. Sdělení překvapilo detektiva méně, než McCaskey očekával.

„Dá se tomu uvěřit snáz, než kdybych slyšel, že skutečně zemřel na srdeční selhání,“ poznamenal Brit.

„Hned jak bude ředitel Hood volný, zajdu za ním,“ řekl McCaskey. „Chceš se obrátit na Metropolitní policii, nebo bys radši, kdybychom na tom pracovali ve vašem zastoupení?“

„Nejlíp, když uděláme obojí,“ odpověděl Daily. „Až se to dostane do tisku, budeme nuceni zapojit se do věci přímo. Zatím by hodně pomohlo, kdybys vymezil oblasti, které budeme potřebovat prověřit. Místní policie bývá hodně choulostivá na to, když se zasahuje do její působnosti tam, kde jde o zdroje a samotné výslechy.“

„Postarám se, aby ses na tom podílel, detektive,“ slíbil mu McCaskey.

„Kolik času nám zbývá, než se tahle zpráva předhodí veřejnosti?“ zeptal se

Angličan.

„Patoložka předloží zkompletovanou zprávu asi do devadesáti minut.

Patnáct minut poté se o věci dozví skoro celý Washington.“

Daily slyšitelně vzdychl. „Víš, kdysi bývaly pro lidi vítanou zábavou panem et circenses, chléb a hry. Teď jsou to mobilní telefony a internet. Ten nám umožňuje vychutnávat si pohled na krev a bolest druhých taky v reálném čase.“

„Každý to nedělá,“ odtušil McCaskey.

„Ale jistěže dělá,“ prohlásil Daily. „Někteří z nás se v tom nijak nevyžívají, za to ti ručím, ale většina ano. Zdá se, že recidiva není vyhražená jen zločincům. K barbarství se vrátila samotná společnost.“

Drsnost tohoto odsudku McCaskeyho udivila. Nechtělo se mu uvěřit, že většina lidí jsou v nejlepším případě jen dychtiví čumilové, a v nejhorším pak bezuzdně amorální tvorové, že se nijak neliší od nenapravitelných vrahů a násilníků. Vždy považoval společnost za v podstatě zdravou, za společnost, která jen občas potřebuje, aby ji lidé jako on nebo Daily chytili za ucho, aby se ubírala správným směrem.

Nyní však nebyl čas na složité filozofické úvahy. McCaskey zavolal Bugsu Benetovi a požádal ho, aby zjistil, jestli má šéf čas. Měl. McCaskey řekl, že u něj hned bude.

Když spěchal chodbou, uvědomil si jedno: to, že člověk něco ví předem, má v sobě cosi dalšího, co Viku Withermanovi ušlo. Terorismus je snadná záležitost. K rozhodnutí rvát věci na kusy stačí jen okamžik zlobného odhodlání. Udržovat věci vcelku vyžaduje naopak odvahu a vytrvalé zaujetí.

Lidskost. Ta je těžká.

12

Washington, D.C. pondělí, 1 3.44

Paul Hood zavolal na několik míst a poptával se, jestli vedoucí některého oddělení, kde se nevyžaduje bezpečnostní prověření, nepotřebuje praktikanta. Lowell Coffey řekl, že by rád pracoval s nějakým právnickým praktikantem. Tomuto zařazení Frankie Hunt nevyhovoval. Kevin Custer z oddělení elektronického spojení řekl, že by vzal někoho, kdo se o tenhle obor zajímá, jinak by to pro všechny byla jen ztráta času. Ostatní vedoucí oddělení mluvili víceméně stejně. Hood by na ně mohl tlačit, ale neudělal to. Už když telefonoval, činil tak s vědomím, že nechce, aby ten mládenec v Operačním centru pracoval. Kdo nějak pomůže příteli, je „hodný člověk“; ten, kdo pomůže bývalé manželce, je „provinivší se člověk“. A ten, kdo nějak pomůže synovi milence své bývalé manželky, je nikdo.

Práce v zákulisním Operačním centru se lišila od předchozí práce v plném světle reflektorů na losangeleské radnici a zchladila Hoodovu zahleděnost do sebe. Na druhé straně marnivost a zájem jen o vlastní osobu obrostly Sharon jako břečťan. Žila v přesvědčení, že jí manžel dluží čas, snahu a pozornost, a nyní byla rozhodnuta všechno si dodatečně vybrat.

Než jí Hood zavolá, ještě několik hodin počká. Tak vzbudí dojem, že se vynasnažil víc, než ve skutečnosti. Stejně neměl čas příliš se tím zabývat, strávil spoustu času s Edem Colahanem prací na snižování rozpočtu. V Operačním centru nebylo jediné oddělení, kterého by se nedotklo. Počítačové oddělení Matta Stolla přijde o šest lidí z dvanácti, Herbert o jednoho ze svých šesti analytiků, a skupina agentů pro práci v terénu, sestavená Mikem Rodgersem, bude zrušena. Operativci jako David Battat a Aideen Marleyová se budou najímat případ od případu. Lowellova čtyřčlenná skupina právníků se zmenší na tříčlennou. Custer bude muset propustit jednoho ze svých čtyř pracovníků zabývajících se elektronickým sledováním. Zredukován bude i počet lidí

v noční směně. Pokaždé, když Hood nějaké takové snížení odkývl, si byl vědom, že to má vliv nejen na život určitého zaměstnance, ale také na národní bezpečnost. Operační centrum si zavedlo ojedinělý způsob práce. Ministerstvo vnitřní bezpečnosti nemohlo zmíněné úkoly jednoduše převést do FBI nebo do CIA; Hood a jeho lidé úzce spolupracovali s agenty Interpolu, s ruským operačním centrem i s dalšími podobnými organizacemi na celém světě. K zachování těchto cenných vztahů, udržovaných ve stylu quidpro quo, byly zapotřebí čas, personál i fondy. Ořezávání rozpočtu bude mít na všechny tyto vztahy velmi nepříznivý dopad.

Darrell McCaskey vešel, právě když byl Colahan na odchodu. Účetní nesl v ruce notebook.

„Tak jak se držíte, Paule?“ zeptal se McCaskey. Zavřel za odcházejícím účetním dveře.

„Když jsem byl starostou Los Angeles, musel jsem z městského rozpočtu ubírat miliardy,“ odtušil Hood. „Bylo to bolestivé z politického hlediska, ale člověk přitom aspoň neměl před očima tváře lidí. Dneska se každé stisknutí klávesy týká někoho, koho znám.“ Opřel se. McCaskey vypadal starostlivě. „Vy jste se už doslechl o Miku Rodgersovi?“

„Jo. Bob měl kvůli tomu takový vztek, že mě málem přejel.“

„Mně se zatím neozval.“

„Někam se uklidil, než vychladne,“ řekl McCaskey. „Přijde za vámi někdy příští týden.“

Hood se usmál. „A co můžu udělat pro vás?“

„No… budete mě muset na pár dní zapůjčit jinam.“

„Co se děje?“

„Myslím, že Williama Wilsona zavraždili.“ Hoodův úsměv se vytratil. „Prokrista!“

„Už je to tak. A bude z toho poprask.“

„Jak jste se k tomu dostal vy?“

„Scodand Yard mě požádal, abych se číhnul na pitvu. Jel jsem do lékařského střediska v Georgetownu a na mrtvolu se podíval. Patoložce ušel vpich na kořeni jazyka; poslali jsme vzorek tkáně do laboratoře. Našla se stopa koncentrovaného chloridu draselného, látky, kterou se dá zastavit srdeční činnost.“

„To jste provedl výborně, Darrelle.“

„Díky.“

„Už jste informoval Yard?“

„Ano. Prostřednictvím britského velvyslanectví pošle své lidi, aby se do věci zapojili. Do té doby mám být hlavní osobou při vyšetřování já.“

„Jak to vidíte – myslím z časového hlediska?“

„Tři nebo čtyři dny.“

„To už toho budou média plná až po okraj.“

„Já vím. Dobré je, že po té události v Severní Koreji nám pozornost veřejnosti dopomohla k víc penězům,“ řekl McCaskey.

„To byla úplně jiná doba, Kongres tenkrát považoval zavedené instituce za opotřebované, neviděl je jako solidní záruku, něco jako výtečné akcie. Z tohohle vyšetřování se stane velká a veřejná záležitost, a když bude Operační centrum každý den ve zprávách, Kongresový výbor by to mohl brát jako hru o návrat fondů.“

„Prosím vás! Tak naivní přece nemůže být.“

„Naivní ne, Darrelle; podezřívavý.“

„A kvůli čemu? Přece ví, že musíme ostatním agenturám pomáhat, když chceme i jejich přispění!“

„To vycházíte z předpokladu, že máme přežít,“ opáčil Hood. „Výbor a naši starší bratři můžou mít jiné plány.“

„Postupnou demontáž,“ podotkl McCaskey.

„Možná to.“

„Tak fajn; předpokládejme tedy, že ty druhé agentury naléhají na Výbor, aby nás zredukoval…“

„To ani nemusíme předpokládat,“ odtušil Hood. „On to už dělá. Řekl mi to senátor Debenport.“

„V tom případě bychom si neměli nechat vnutit pocit lidí v obležení,“ prohlásil McCaskey. „Měli bychom se vzepřít, strčit lidem před oči naše možnosti. Senátor Debenport si pravděpodobně s chutí užije trochu světla ramp. Který politik by se nechtěl předvést jako bojovník křižácké výpravy proti zločinu?“

„Řekne ‚sýr‘ a výhod takového divadla využije,“ souhlasil Hood. „A až světla zhasnou, vrátí se ke mně – pod tvrdým nátlakem těch druhých agentur – a řekne, že Operační centrum má na sobě evidentně moc sádla. Může naléhat na další snižování.“

„Za to by se jeho voliči nepostavili, zvlášť když budeme pracovat na tak významném případu.“

„Voliči by vás mohli překvapit. Chtějí vidět, že vládní agentury dělají svou práci. Naší prací je krizové řízení. Nalézt toho vraha je záležitostí Metropolitní policie, protože při téhle vraždě nejde o rukojmí nebo teroristickou hrozbu. A voličům se taky nelíbí, když se boháčům dostává nějak moc pozornosti a péče. Nalézt vraha evropského multimiliardáře, který se navíc pokoušel připravit americké banky o peníze a lidi o práci, není pro ně tak důležité jako zabezpečení významných staveb a letišť.“

„Nemůžu uvěřit, že by se naše společnost až takhle soustředila sama na sebe.

Odmítám tomu uvěřit.“

„Ale ovšemže je to tak!“ odporoval Hood. „Kdysi jsme viděli možnosti a příležitosti ve všech směrech, kromě směrem dolů. Tak vypadala americká definice krásy. Víte, jak dopadne takový Narcis, když si přestane připadat krásný?“

„Jo. Léčí to injekcemi botulotoxinu.“

„Kdepak. Vyděsí se představou, že ztratí i všechno ostatní.“

„A to se přihází jemu, nebo teď Americe?“

„Řekl bych, že oběma.“

McCaskey vypadal trochu posmutněle. Hoodovi se nelíbilo, kam se jejich rozhovor ubírá. Jeho dalším návštěvníkem bude Liz Gordonová; dá se do řeči, bude ho zkoumat a pokoušet se přijít na to, jestli snad nedává průchod potlačeným emocím, aniž je plně chápe.

A možná k tomu bude mít dobrý důvod, pomyslel si. „Darrelle, podívejte… nechci po vás, abyste v tom mém pískovém bunkru uvízl.“

„To vím, Paule, ale –“

„Moje osobní obavy nemění nic na tom, že hrozba Operačnímu centruje vážná a opravdová,“ pokračoval Hood. „Dneska jsme přišli o pětinu našeho rozpočtu. Nemůžeme ignorovat možnost, že dojde ještě na další snižování.“

„Jistě.“

„A současně musíme pro své kolegy udělat co se jen dá. Od vás žádám jediné – abyste se pod radarovým horizontem udržel co nejdéle.“

„V D.C.?!“

„Nojo,“ odtušil rezignovaně Hood. „Hlavně si dávejte pozor. Jestli se s tímhle bude spojovat vaše jméno, nechci žádná interview. Postarejte se, ať ten váš kontakt ve Scotland Yardu pochopí, co znamená agenda držící se při zdi, a udržujte co nejmenší K a S se svými kolegy v FBI.“

K a S znamenalo kontakty a spolupráci. Ten pojem vyjadřoval přátelsko-nepřátelské vztahy mezi domácími policejními a výzvědnými službami. Většina mezinárodních agentur spolu vycházela dobře.

„Budu postupovat nezjistitelně,“ slíbil McCaskey.

„Dobrá. A až chytíte toho, kdo tohle udělal, ještě se znovu podíváme, jak to s Debenportem a s Výborem pro dohled sehrát.“

„Přineste mi hlavu Alfreda Garcíi, pak si promluvíme.“

„Něco v tom smyslu,“ souhlasil Hood.

„Tak dobrá. A, šéfe… já vím, že to bylo perné dopoledne. Jestli jsem byl trochu hrr, tak se omlouvám.“

„Položil jste správné otázky ve správnou dobu,“ uklidňoval ho Hood. „Jestli to nedokážu brát takhle, pak si tuhle židli nezasloužím.“

McCaskey se usmál. Bylo ku prospěchu věci, tohle si uvědomovat.

Když McCaskey odešel, Hood přikázal Bugsu Benetovi, aby mu pět minut nespojoval žádné hovory. Třel si čelo a znovu se zamyslel nad záležitostí Frankieho Hunta. Kdyby šlo o jeho vlastního syna Alexandera, stáž by mu jistě obstaral. To Sharon ví. Takže pozná, že bývalý manžel věnoval této věci minimální úsilí – pokud vůbec nějaké. Bude ta trocha sebeúcty, kterou získal, stát za tu trochu sebeúcty, kterou může ztratit?

Váhavě, jako kdyby se měl dotknout hada svinutého v trávě, sáhl po telefonu a začal volat další čísla. Hovořil méně nezávazným tónem než ráno.

13

Washington, D.C. pondělí, 14.17

Telefonát byl od Roberta Howella, detektiva Metropolitní policie D.C. Kendra si hovor vzala ve své kanceláři. Detektiv žádal o rozmluvu se senátorem. Neřekl, proč s ním chce mluvit. Orr právě pracoval ve sluncem zalité poradní místnosti s admirálem Linkem a Kat Lockleyovou. Kendra přepojila senátora na konferenční hovor a potom se k nim přidala. Orr přepnul hovor do reproduktoru. Kravatu v barvách americké vlajky měl povolenou, rukávy košile rozepnuté a manžety vyhrnuté k lokti.

„Pane senátore, William Wilson byl pravděpodobně zavražděn. Chtěl jsem vám to říct dřív, než se ta zpráva dostane do oběhu.“

Howell to vyslovil rychle, věcně a bez emocí. Jeho slova působila stejně, jako když Franklin Roosevelt popisoval den, který se stane hanebnou skvrnou.

„Jak se to stalo?“ zeptal se Orr. Uvědomil si, že se bude muset ujmout režie rozhovoru, všichni ostatní zůstali jako omráčení.

„Pan Wilson zřejmě dostal injekci látky, která způsobí zástavu srdce,“ odpověděl Howell.

„Podle všeho od té ženy, se kterou se sešel v hotelu?“

„Takový je náš předpoklad. Požádáme o podrobnější rozbor, než jaký je v původní pitevní zprávě, abychom určili látku, která pronikla do srdeční tkáně. K tomu bude zapotřebí několika dní rozsáhlé analýzy ve všech směrech.“

„Detektive, tady admirál Ken Link. Ten nový důkaz byl nalezen poté, kdy už byla pitva hotová?“

„Teprve před několika hodinami, pane admirále. Patoložka mi pověděla, že mrtvolu zkoumal kdosi z Operačního centra, a vpich objevil.“

„Z Operačního centra? Kde se tam vzalo?“ podivil se Link.

„To nevím, pane.“

„A ten vpich našel v přítomnosti patoložky?“ vyptával se Link dál.

„Ano; proč vás to zajímá?“

„Já bych těm špionkům nevěřil, že o nějaké takovéhle bingo budou hrát férově,“ pronesl rodák z Oregonu.

„Tím vaším ‚těm‘ myslíte Operační centrum?“

„Samozřejmě!“

„Máte nějaký důvod pro podezření, že by něco takového zfalšovali?“

„Dneska jim zkrouhli rozpočet,“ odpověděl Link. „Paul Hood potřebuje něco, co by ho vrátilo do hry.“

„Včetně nelegální manipulace s mrtvolou, a takhle na poslední chvíli?“ zeptal se Howell.

„Narychlo provedená nelegální manipulace je přesně to, co agenti v terénu dělají,“ prohlásil důrazně Link. „Detektive, já Operační centrum neobviňuju z něčeho špatného. Jen říkám, že to načasování je podezřelé.“

Kat stiskla tlačítko mute. „Kene, na tohle se můžeme zeptat generála Rodgerse, až přijde.“

„To by nemuselo být moudré,“ namítl Link.

„Lidi, trochu předháníme sami sebe,“ zasáhl Orr. Opět telefon zapojil.

„Detektive, jak moc se budou zaměřovat na nás?“

„To opravdu netuším, pane. Potřebujeme najít tu ženu. Jestli se s ní Wilson setkal někde v baru cestou do hotelu, nebo jestli si už někdy během dne objednal dámský doprovod, pak jste zřejmě z obliga. Jestli ale byla mezi vašimi hosty, pak se tedy obávám, že policajti nějaké to bahno rozvíří.“

„To je pochopitelné,“ připustil Orr. „Seznam hostů máte.“

„Ano, pane. Už si je bereme k výslechu.“

„Detektive, moc vám děkuju, že jste zavolal,“ řekl Orr. „Jestli se o té záhadné ženě něco dozvíme, určitě vám dám vědět.“

„Díky, pane senátore. Já udělám totéž.“

Orr hovor ukončil. Opřel se a své mohutné paže zkřížil na prsou. „Tak kdo to je? Něco vás napadá? Zkuste třeba i hádat.“

Nikdo nepromluvil. Orra to nepřekvapilo. V době, kdy Link pracoval v CIA, se na Operační centrum hledělo jako na rivala. Bývalý admirál měl možnost mu to oplatit, a využil toho. Mezi spojenci se vždy vyskytnou potenciální nepřátelé, a nikdo proto nechce říct nic, co by se mu mohlo vrátit. Ti čtyři zde znali všechny, kdo na večírku byli, a ti zase znali prakticky každého v D.C.

„Tak dobrá,“ navázal Orr. „Kat, mění tohle strategii našich večerních interview?“

„Jen pokud jde o komentáře ohledně pana Wilsona.“ Kat nahlédla do svých poznámek. „Až se vás zeptají na jeho smrt, odpovíte ‚Jakožto vynálezce zanechal po sobě významný technický odkaz.‘ K tomu dvě zmínky o jeho zásluhách coby vědce, abyste naznačil, že Wilson nebyl žádný bankéřský

génius. Nevidím důvod, proč bychom tohle měnili.“

„Souhlasím, ale určitě dojde na otázku obvinění z vraždy,“ řekla Kendra.

„K tomu se pan senátor ovšem bude muset vyjádřit.“

„Vyjádření bych se vyhnula standardní frází v tom smyslu, že to obvinění je záležitostí policie, nebo že jde jen o zvěsti,“ odtušila Kat. „Zmínit se o tom, a hned zase od toho pryč, říct k tomu něco, čeho se nikdo nebude mít zájem chytit.“

„Proč to?“ zeptala se Kendra.

Její otázka Kat udivila. „Protože tisk pak senátora nebo každou jinou veřejně činnou osobnost s chutí s tou vraždou spojí.“

„Spojení jsme už teď,“ sdělila jí Kendra. „Wilson byl mrtvý dvě hodiny po odchodu z večírku.“

„Kam tímhle míříte, Kendro?“ zeptal se Orr.

„Strana USF bude mít jako svou platformu práva amerických občanů, daná

‚zdravým rozumem‘. To znamená spravedlnost pro všechny, a presumpci neviny. Buďme v tomto směru proaktivní. Takovému tazateli řeknete, že jeho narážka je drzá, nepřípustná a podrývá celistvost naší společnosti. Že honba za senzačními titulky je vzhledem k úctyhodnosti našeho právního systému kontraproduktivní.“

„To je stejné jako zkoušet rozumně se dohodnout s nějakou šelmou nebo donutit hada, aby se zastyděl,“ prohlásila Kat. „Dravec zůstane dravcem.“

„Ať si ten had klidně syčí. Já mluvím o tom, jak projevíme svou odvahu,“ opáčila Kendra. „Nesmíme se bát tisku se vzepřít, a tohle bude příležitost a místo, jak jej odkázat do příslušných mezí.“

„Udělat tohle stojí za to, s tím souhlasím,“ pronesl zamyšleně senátor. „Ale takhle bezprostředně po Wilsonově smrti k tomu pravděpodobně není ta nejvhodnější doba.“

„Země vám bude naslouchat,“ podotkl Link.

Admirál obvykle do věcí nezasahoval, pokud k tomu neměl nějaký silný podnět. Orr si nevzpomínal, že by se kdy okruh jeho lidí rozdělil. Kendra seděla vzpřímeně a ztuhle, ve tváři napjatý výraz, Kat ťukala perem na svůj zápisník, Link se hrbil nad stolem, jako kdyby na něm řídil námořní manévry, jako kdyby upíral zrak na mapu s modýlky bitevních plavidel. Orr netušil, jestli je to projev napětí z nadcházejícího sjezdu, ohromení z posledních odhalení, nebo oboje. Nesmí dopustit, aby na něj působilo ani to, ani ono. Jako prezident, jímž se, jak doufal, stane, bude muset reagovat na větší krize svou vizí, inteligencí a vnějším vystupováním.

„Kene, dělá vám vůbec nějaké starosti, že budeme působit oportunisticky nebo jako zatlačení do defenzivy?“ zeptal se.

„Nijak velké,“ řekl Link. „Vyslovit pravdu bez obalu je znak sebedůvěry.

A pokud jde o oportunismus, tak ten, kdo vás využívá, je tisk. Ten svůj vysílací čas dostáváte díky Wilsonově smrti.“

„Posluchači tam budou tisk brát jako neutrální,“ namítla Kat. „Je to prostředník. K věci samotné se vyjadřujeme my.“

„S tím jsem naprosto zajedno,“ řekla Kendra. „A právě proto musíme ženy, které byly na večírku, bránit, jinak se na nás bude hledět jako na někoho, kdo tohle neštěstí využívá jen k tomu, aby se senátor dostal na obrazovku a do povědomí lidí.“

„Kendro, nikdo z našich hostů přece zatím nebyl obžalován z nějakého zločinu,“ připomněla jí důrazně Kat.

„Ale všechny, včetně tebe a mě, bude policie vyšetřovat, a k ní se připojí i tisk,“ opáčila Kendra.

„A činnost obou je zaštítěná ústavou,“ dodala Kat. Pohlédla na senátora.

„Pane, já nevyvracím myšlenku, že je v běhu vzájemné využívání. Dnešní večer můžeme brát jako výchozí bod pro sjezd, a na něm pak vybudovat naši platformu. Dělat dnes něco víc je morbidní.“

„To je trochu silný výraz, Kat,“ poznamenal Link.

„Nemluvíme snad právě o tom – o vyvolání silných reakcí?“

Orr viděl, že debata začíná být osobní. Kat si urputně brání svou činnost v oblasti public relations, a jak Link, tak Kendra jsou rádi při všem, co se děje. Až dosud se většinou shodli.

Pohlédl na hodinky. „Podívejte… zanedlouho přijde generál Rodgers. Navrhuji následující postup: souhlasím s Kat. Nechci dnes večer vystupovat nějak moc důrazně – pokud jde o Wilsona. Ale vidím východisko, jak na věc jít. Tohle je záležitost Metropolitní policie. Federální orgán, jako je Národní krizové středisko, nemá co se do toho míchat. Generál Rodgers pracuje pro Operační centrum. Bude vědět, co se děje. A zde můžeme vystupovat nesmlouvavě.“

„Správně,“ pronesla obdivné Kat. „Tím se také pozornost přenese od nás na vágní teorie o nějakém spiknutí.“

„To je dobrý postup,“ přiznala Kendra.

„Kene, víte něco víc o tom snižování rozpočtu?“

„Ne. Viděl jsem jen zápis zjednání Kongresového výboru.“

„Které další instituce to nějak těžce odskákaly?“ zeptal se Orr.

„Žádné,“ odpověděl Link. „Odnesly to jen boulemi.“

„Takže to je pořádný políček Hoodovi,“ podotkl Orr. „Kat, prostudujte si situaci v Národním krizovém středisku a promluvte si se senátorem Debenportem. Je předsedou Výboru pro dohled nad výzvědnou činností. Pokuste se zjistit, ovšem neoficiálně, čím se to snížení rozpočtu urychlilo. Mohlo by se to hodit ve všeobecných volbách, Debenport bude muset vysvětlit, proč zemi vystavuje riziku. Já si toho co nejvíc zjistím od Mika Rodgerse.“

„Pane senátore, do půlhodiny tu budou lidé od CBS,“ upozornila ho Kat.

„Generálu Rodgersovi krátká přestávka určitě nebude vadit,“ řekl Orr.

Vstal. „Díky vám všem. Bylo to velmi podnětné.“

Poradní místnost se rychle vyprázdnila a senátor se vrátil do své pracovny. Atmosféra pořádku byla obnovena, avšak zůstala v ní příchuť zdravého napětí. Praktikanti, asistenti a sekretářky ji cítili a nadále se soustředili na práci. Tak se to Orrovi líbilo. Řízení s nádechem naléhavosti, odhodlání bez pocitu bezvýchodnosti.

Senátor zavřel dveře pracovny. Tíživé ticho působilo blahodárně. Okamžik si je vychutnával, potom si poslechl vzkazy, které předala sekretářka. Odpověděl jen na jeden, od manželky. Chtěl jí povědět o Williamu Wilsonovi dřív, než se o něm doslechne ve zprávách. Valerie Orrová trávila větší část roku v Texasu, protože neměla ráda zlomyslnou a potměšilou washingtonskou společnost. Nepřítomnost manželky senátorovi vadila, ale byl rád, že si zvolila ranč a ne D.C. Kdyby ji tu někdo nějak urazil nebo ji pomlouval, takového člověka by pěkně podle staré tradice spráskal bičem.

Posadil se, že si ještě naposled projde Rodgersův spis, a přemýšlel o tom, co již doma na ranči říkával otec. Vždy, když prudce klesla hladina vody v řece nebo množství peněz, Jeremiah Orr si nacpal do úst žvanec žvýkacího tabáku Red Man, který měl neustále u sebe, pohlédl dolů na své nohy a pronesl jen tak do prázdna: „Postavení, ve kterém jsme se ocitli, se mi pořád zamlouvá o moc víc než kravám.“

Ať se stane cokoli, senátor Orr byl vždy rád, když stál před nějakou pořádnou výzvou. Rád vystavoval své vlastní myšlenky zkoušce, a rád vyslechl myšlenky svého týmu. Postavení, ve kterém se ocitl, se mu zamlouvalo.

Zamlouvalo se mu o moc víc než postavení, ve kterém se ocitl William Wilson.

14

Washington, D.C. pondělí, 14.53

Pro většinu těch, kdo blíže neznají prostředí Kapitolu a kancelářských budov, které mu slouží, představovalo toto prostředí kuloáry moci. Po více než století se tu projednávaly myšlenky, jež svět nejprve ovlivňovaly a později jej ovládly. A byly zde rovněž propracovávány do jemných detailů. Prezidenti se zde dočkali ponížení, nebo odtud vyhlašovali války. Odhlasovávaly nebo rušily se tu zákony, jež prostřednictvím každého federálního, státního a místního soudu třeba i vzdáleně ovlivnily životy všech lidí v celé zemi. Přidělovaly nebo omezovaly se tu finance na umění i na vyjádření vlastního názoru.

Mike Rodgers toto prostředí nevnímal jako kuloáry moci. Kdykoli tu měl co dělat – což se mu bohudíky stávalo zřídka –, připadal si jako když vchází na jatka. Až do dnešního dopoledne naštěstí nebyl příliš tučným kusem, takže se mu řeznické nože obvykle vyhnuly. Ale zde se rovněž porcovaly rozpočty, vyvrhovaly politické záměry, z dobrých myšlenek se stávaly pouhé odřezky a moudří mužové a ženy, přicházející s dobrými úmysly, byli sraženi na kolena nebo připraveni o hlavu.

Válka ve Vietnamu byla prohrána zde, nikoli na bojišti.

V Kapitolu šlo o otázky moci stejně, jako při ledním hokeji jde o kličkování. Vše vířilo v agresivním a násilnickém pohybu, avšak postup vpřed byl sotva znatelný. Bylo to divné; Rodgers ani tak nevnímal bílou kopuli a sloupy, jako spíš viděl temná zákoutí a stíny, které jako kdyby obojí pokřivovaly a překrývaly.

Doufal, že senátor Orr dokáže tento dojem změnit.

Rodgers odpověděl na zasalutování vojáků, kteří stáli před budovou a kontrolovali příchozí. Šel dál do prvního podlaží, kde měl Orr pracovnu. Ozval se bzučák a Rodgers vstoupil do chodby, ohlašovat se nemusel, udělala to za něj bezpečnostní kamera nade dveřmi.

Možná by se tomu zde mělo říkat kuloáry paranoie, pomyslel si. Rozhlédl se po chodbě. Zabezpečení je důležitá věc. Nepovažoval však za nutné, aby bezpečnostní kamera byla nad každými dveřmi; vládní peníze, vynaložené na tenhle systém zabezpečení, by se uplatnily užitečněji, kdyby se jimi zaplatili jeden či dva dobří agenti speciálních sil, kteří by atentátníky vysledovali a zlikvidovali.

Rodgers se bránil, aby tyto úvahy nějak pozměnily jeho mínění o Donaldu Orrovi. Lidé nemohou zodpovídat za prohřešky svých kolegů.

V malé čekárně seděla za mahagonovým stolkem mladá, bystře vyhlížející recepční. Vstala od stolku a vyšla Rodgersovi naproti. Uvítala ho širokým úsměvem a pevným stiskem ruky.

„Generále Rodgersi, díky, že jste přišel. Pan senátor vás očekává.“ Na klávesnici vedle kazetových dveří z třešňového dřeva zadala kód. Otevřely se a za nimi se ukázaly hlavní kanceláře. „Přejete si kávu, nebo něco nealkoholického?“ zeptala se.

„Černou kávu, prosím. Bez cukru.“

Recepční provedla generála krátkým bludištěm stolů a kancelářiček k senátorovým zavřeným dveřím. Zaklepala a uslyšela výzvu, aby vešla. Mohutný Texasan vstal a vyšel zpoza stolu. Oči upíral přímo na generála.

„Člověk, který zabránil třetí světové válce,“ prohodil. „Dvakrát.“

„To se o mně dá stěží tvrdit, ale děkuji vám.“

„Generále, skromnost je v Kapitolu zakázaná,“ zažertoval Orr. „Myslím, že jsme schválili zákon proti ní.“

„Jsem tu jen na návštěvě.“

„To je jedno,“ opáčil Orr; potřásli si rukama. „Cinkání zvonečků slyším každý den. Když máte Gabrielovu troubu, zadujte do ní.“

Rodgers cítil staré mozoly na senátorově dlani a na spodní straně jeho silných prstů. Věděl, že senátorova rodina se věnuje rančerství.

Potěšilo ho, že se senátor nepovažuje za tak privilegovaného, aby nepracoval.

„A kromě toho, doufám, že se mi podaří přesvědčit vás, abyste zůstal,“ prohlásil senátor. „Prosím, posaďte se,“ vyzval Rodgerse a ukázal ke koženému křeslu.

Recepční se vrátila s kávou pro Rodgerse; ani nezaznamenal, jak se předtím nenápadně vytratila, aby ji připravila. Postavila ji na čajový stolek se skleněnou deskou, stojící před křeslem. Z modrého hrnku se zlatým logem Camp Davidu stoupala pára. Hrnek stál tak, že logo směřovalo ke generálovi. Bylo to jen něco jako šestnáctinová nota zahraná hráčem na kornet, avšak nevyhnutelně musela zaznít.

Recepční se vzdálila. Zakrátko vešel muž s mohutným hrudníkem. Rodgers

si ho pamatoval z večírku.

„Pane admirále…“ Rodgers se při těch slovech zvedal z křesla.

„Jen seďte,“ řekl admirál a zavřel za sebou dveře. Potom potřásl Rodgersovi rukou. Přitáhl si jedno z křesel, takže nyní stála tři v kruhu. „Rád vás vidím. Škoda, že jsme včera večer neměli příležitost si promluvit.“

Senátor si k nim přisedl. „Tohle se nikdy nedá zvládnout podle potřeby,“ prohodil. „Na rozdíl od takového pěkného hnaní stáda.“

„Měl byste přidělovat elektrické obušky,“ poznamenal Rodgers.

„Tak to je po delší době ten nejlepší nápad,“ zasmál se Orr. Byl to upřímný smích, žádné divadlo.

„Cestou sem jsem se doslechl o Williamu Wilsonovi,“ pokračoval Rodgers.

„Už se kolem toho něco semlelo?“

„Zatím ne,“ odpověděl Orr, „ale asi za dvacet minut mě čeká vystoupení v CBS Evening News; živý přenos. Potom budu vědět víc. Doufám, že se zdržíte, abychom si mohli ještě promluvit. Tohle nechci uspěchat.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Rodgers. „Ale musím vám říct, pane senátore, že mi není příliš jasné, co míníte slovem ‚tohle‘.“

„Novou politickou stranu, nový způsob, jak v D.C. pracovat. O tomhle jste už určitě slyšel.“

„Tak často, že jsem to přestal poslouchat,“ přiznal Rodgers.

„Takhle přeladila většina Američanů, generále Rodgersi, a proto je potřebujeme znovu zaujmout. Potřebujeme nové, dramatické zahájení, a hlavně potřebujeme neztrácet čas.“ Orr se naklonil dopředu. „Chystám se oznámit svou kandidaturu na prezidentský úřad. Admirála požádám, aby byl mým spoluběžcem. Nic z toho nikoho nepřekvapí. Ale to, oč budu ve svém projevu usilovat, bude něco jiného než typická sjezdová rétorika. Budu se domáhat toho, čemu říkáme FAIR změna. To je zkratka za full American infrastructure reform, úplná reforma infrastruktury Ameriky. Všechno, od právního systému po sociální zabezpečení, se zreorganizuje tak, aby to sloužilo těm, kdo to potřebují.“

„K tomu bude zapotřebí politická moc a vliv, a taky peníze,“ podotkl Rodgers.

„Fondy přijdou od chybně koncipovaných projektů, třeba miliardy, co ročně vydáváme na zahraniční pomoc, kterou nikdo neocení, a na zahraniční výrobky,“ odpověděl Orr. „Když budou ostatní země chtít přístup k našim spotřebitelům, zaplatí to na clech. A pokud jde o politickou moc a vliv, tak ty dostanu od lidí v téhle zemi. Na voličstvo jsme zapomněli, generále Rodgersi. Když to bude nutné, uspořádáme měsíční plebiscity, kde se o věcech rozhodne. Ze zastupitelů, kteří budou stát proti přáním svých voličů, se stanou bývalí zastupitelé.“

„Tak to je opravdu chlapácký program, to mi věřte,“ prohlásil Rodgers. Orr se napřímil. „Ale…?“

„Já nedám dopustit na Missouri, a ten stát má přezdívku Show me, ‚předveď mi to‘. Jsem romantický pesimista.“

„To se mi líbí,“ podotkl Link.

„Doufat v něco dobrého, ale očekávat nejhorší,“ dodal Orr.

„Já bych spíš řekl ‚předvídat‘ to,“ upřesnil Rodgers.

„Takový byl Sam Houston, a podívejte, čeho dosáhl,“ řekl Orr. „Vybudoval stát.“

Rodgers se pousmál. „Nojo, jenomže on byl z Texasu. Já jsem z Connecticutu.“

Orr se usmál naopak široce. „Texas je stát lidí se statečným srdcem, generále, není jenom místem na mapě. Jsme – admirál i já – trochu jiní než vy. Ohledně toho, jak bude změna FAIR přijata, jsme zdrženliví optimisté. Ale i tak, až bude naše kampaň v běhu, budu potřebovat vojenského poradce, někoho, kdo dovede jít na věc zostra. Člověka, který neseděl jen tak doma, ale který se nebojí umazat si ruce, a také se vyzná ve výzvědné činnosti; který se v Orrově vládě stane ministrem obrany.“

„A vy pro to máte jedinečnou kvalifikaci, generále,“ dodal Link.

„Teď jsem trochu zmatený,“ řekl Rodgers. „Vy mi děláte nabídku?“

Senátor se zasmál. Tentokrát to bylo krátké teatrální zasmání. „Jak jsem říkal, Texas je zde uvnitř,“ sáhl si na hruď. „Všiml jsem si způsobu, jakým jste vešel: přesně takovým, jakým chci, aby členové mého kabinetu vystupovali na pódium.“

Rodgers se cítil polichocený a současně se ho zmocnilo podezření. Orr mu hází návnadu buď z nějakého jiného důvodu, nebo je přesně to, co o sobě prohlásil – přímočarý politik.

„Generále, můžu se zeptat, jak to vypadá s Operačním centrem?“ ozval se Link.

„Proč? Co jste slyšel?“

„Moc ne.“

„V D.C.? Něco takového mi snad nechcete tvrdit,“ odtušil Rodgers.

„Tak teď vás dostal, Kene,“ zasmál se Orr, tentokrát opět doopravdy.

„Zásah,“ přiznal admirál. „Věc se popravdě má tak, generále: právě jsme se doslechli, že se centrum pustilo do vyšetřování vraždy Williama Wilsona.“

„Vážně?“

Link ho upřeně pozoroval. „Zdá se, že vás to překvapilo.“

„Ano. Kdo to vede?“

„Nevím; ale ať je to kdo chce, je dobrý,“ odpověděl Link. „Objevil zranění pod jazykem, které patoložce ušlo. Selhání srdce tak překvalifikoval na vraždu.“

„Aha.“

Tohle vypadalo na „trefu“, jakou dokáže udělat jen ostřílený Darrell McCaskey. Operační centrum se tedy muselo do věci zapojit na žádost Interpolu nebo Scodand Yardu.

„Generále, slyšeli jsme, že Výbor pro dohled nad výzvědnou činností přikázal Operačnímu centru snížit rozpočet,“ navázal Link. „Proč jinak by se ředitel Hood pouštěl do něčeho takového, co je mimo něj, a navíc za okolností, které mají vést k úsporám a ke změně v zaměření činnosti centra?“

„Na to byste se musel zeptat jeho.“

„Samozřejmě,“ řekl Orr. „Kene, vy po generálu Rodgersovi chcete, aby porušil zásadu utajení…“

„Vlastně je toho víc,“ sdělil oběma Rodgers. „Dneska ráno jsem se dozvěděl, že se snižování rozpočtu týká i mě. Moje práce zástupce ředitele končí.“

„Oni vás vyzvali, abyste odstoupil?“ zeptal se překvapeně Orr.

„Za dva týdny budu pracovat buď pro vás, nebo v nějaké funkci na ministerstvu obrany.“

„Tak to je teda pěkná rána do vazu!“ prohlásil Link. „Vyšoupnou hrdinu Ameriky, a pak pomáhají při vyšetřování smrti nějakýho mizernýho britskýho miliardáře!“

Pípl Orrův telefon. Senátor se ohlásil, chvíli naslouchal, načež řekl, že tam hned bude. „Čekají mě v poradní místnosti, mám tam předběžné interview s pomocným producentem pana Dana Rathera,“ oznámil. „Generále, můžete se chvilku zdržet? Nemělo by to trvat déle než patnáct minut.“

„Ovšem,“ odpověděl Rodgers a vstal současně se senátorem.

Orr odešel a zavřel za sebou. Rodgers se zase posadil. Link seděl a pozoroval ho. Rodgers upil trochu kávy.

„Generále Rodgersi – Miku, dovolíte-li – můžu se vás zeptat na něco osobního?“

„Jen do toho.“

„Připadáte si zrazený Paulem Hoodem nebo Operačním centrem?“

„Tak daleko bych nešel.“

„A jak daleko?“

To je obsažná otázka, pomyslel si generál, jenom netušil, co přesně tím obsahem je. Okamžitě pochopil, že tady nejde o nějaké nezávazné tlachání.

„Z toho, co se stalo, nemám dobrý pocit, ale bylo to něco jako pověření, povinnost,“ odpověděl. „Ať je důvodem cokoli, ta práce končí. Jsem připravený jít dál.“

„To je zdravý přístup,“ podotkl Link.

„Díky. A teď bych se na něco rád zeptal já, admirále.“

„Jistě.“

„Záleží na tom, jak se ohledně Operačního centra cítím?“

„V souvislosti s tím, že byste pracoval pro nás, na tom nezáleží. Je to spíš otázka jak mu pomoci.“

„Teď vám nerozumím.“

„Paul Hood ho zavádí do nebezpečných míst; nebezpečných ne pouze pro něj, ale i pro nás.“

„Proč pro ‚nás‘?“

„Je to otázka toho, jak kdo bude vypadat,“ sdělil mu Link. „Jestli Národní krizové středisko to vyšetřování povede hurá stylem, všechno se to vyleje jako špína na nás, na naše hosty a na náš sjezd.“

„Proč si myslíte, že se vyšetřování povede nějak špatně?“

„Protože se Operační centrum náhle ocitlo skoro bez lidí,“ odpověděl Link.

„Řekněme, že osoba X se toho ujala. Pořád ale má ještě další své povinnosti, a k tomu navíc povinnosti, které zdědí kvůli snižování stavů. Nemusím vám snad říkat, že v podmínkách, kdy se snižuje personální obsazení v armádě, je standardní postup takový, že je třeba prostřílet každé dveře a podívat se, kdo ještě zůstal naživu. Jestli bude osoba X nucena postupovat za podmínek, o kterých jsem zde mluvil, můžeme utrpět neoprávněnou újmu.“

„Může být. Ale neměla by být nijak vážná.“

„Když zakládáte novou stranu, každá skvrna na vaší důvěryhodnosti je vážná věc,“ odtušil Link. „Odrazuje přispěvatele a dárce. A taky jsem mluvil s řadou lidí v Kapitolu. Vrtá jim hlavou, jestli Hood tuhle akci náhodou nevyužívá k tomu, aby přeskupil síly a změnil pozice, aby myšlenku mezinárodního vyšetřování trestného činu přemaloval na krizové řízení. Něco podobného už v minulosti udělal.“

„Nu, k tomu jsme se dostali tím, že jsme zarazili jaderný útok na Japonsko.

Prezident nás požádal, abychom na sebe vzali ještě další povinnosti.“

„Já to vidím tak, že se situace mění. A časy také. CIA přecházela od agentů k elektronické špionáži. Údaje propadávaly trhlinami v digitálním zpracování, a Operační centrum tu bylo od toho, aby je zachycovalo. Tentokrát CIA nedopustí, aby se situace opakovala.“

„No dobrá. I kdyby to, co říkáte, byla pravda, proč nám to má dělat starosti?“

„Protože existuje domněnka, že Paul Hood možná uměle vytvořil nebezpečnou situaci.“

„Blbost!“ odsekl Rodgers. Doufal, že ta domněnka není něco, co rozvířil Link. Bylo to odporné. „Lidi v Operačním centru znám; něco takového by nikdy neudělali.“

„Jiní lidé o tom nejsou tak přesvědčení.“

„Kteří jiní lidé?“

„Vlivní. Lidé, kterým naslouchá Výbor pro dohled nad výzvědnou činností a prezident. Jak říkám, Miku, ta situace je zlá, ať se vezme z kterékoli strany.“

„No tak jo, je zlá. A proč se s těmihle svými vývody svěřujete mne?“

„Myslím, že byste si měl s Hoodem promluvit, říct mu, že Operačnímu centru pomůže, když bude v téhle záležitosti našlapovat opatrně.“

„Našlapovat opatrně – to myslíte pohřbít ji?“

„Myslím tím, že by mělo Brity nechat, ať si to příslušnými kanály vyřídí sami. Mělo by vyšetřování nechat na Metropolitní policii.“

Metropolitní policie byla schopná, rozšafná a diskrétní. Pod jejími kroky se moc bahna rozstřikovat nebude. Rodgers sice nevěřil, že Hood jedná z pohnutek, o kterých Link mluvil, nebylo však pochyb, že účast organizace pro krizové řízení zanechá mnohem hlubší stopy.

„V úvahu je třeba vzít ještě něco dalšího,“ pokračoval Link. „Výbor může třeba zítra Operační centrum klidně rozpustit tím, že mu utne rozpočet na nulu. Jestli Hood zasáhne do pravomocí FBI, mohlo by se to stát. Ukažte se jako jeho přítel, navrhněte mu, ať svou účast znovu zváží.“

„Budu o tom přemýšlet.“ Víc se o věci nemluvilo.

Ještě chvíli hovořili o USF a o sjezdu. Link dal Rodgersovi seznam politiků a významných podnikatelů, kteří se soukromě zavázali, že stranu podpoří. Seznam byl působivý. Rodgers také dostal CD s tiskovými prohlášeními USF a s interními směrnicemi, aby byl v obraze.

Donald Orr se vrátil a s ním se vrátila i vyrovnaná atmosféra. Senátor jim sdělil, že interview proběhlo velmi dobře. Stanici CBS řekl, ať počká na oficiální vyjádření vyšetřovatelů, dřív než začne spekulovat o smrti člověka, jehož charakterizoval jako „britský dar Evropě“. Podle Orrových slov to byl jeden z obratů, který použila Kat. To, co ten obrat vyjadřuje, se mu zamlouvalo.

Během rozhovoru s oběma muži Rodgers shledal, že ve společnosti Orra se cítí zcela volně, zatímco Link v něm vzbuzoval značnou nedůvěru. Spojení Orr-Link nebylo něco jako hodný policista a zlý policista, rozdíl byl jednoznačnější. Orr byl něco jako šerif v bílém klobouku, který se v pravé poledne postaví na hlavní ulici pistolníkovi čelem a nechá ho, aby sáhl po revolveru jako první. Link mu připadal jako zástupce šerifa, který číhá s puškou za oknem, padoucha postřelí do ramene, potom k němu přijde a šlape mu botou na zranění tak dlouho, až padouch vyzradí, kde se skrývají ostatní členové bandy. Oba postupy mají svou strategickou hodnotu, ovšem jen pro toho, kdo není jejich cílem. Rodgers věděl, jak je na tom s Orrem, ale u Linka si nebyl jistý. Mezi tím, je-li člověk někým zaměstnán anebo využíván, je jemná hranice. Záleží na slušnosti zaměstnavatele a na jeho ohledu na důstojnost zaměstnance, aby tuto čáru nepřekročil.

Při odchodu Rodgers slíbil, že svou odpověď sdělí telefonem druhý den ráno. Chtěl s nimi pracovat; ta myšlenka ho vzrušovala, a představovala pro něj rovněž novou zkušenost. Přesto si nebyl jistý, jak se zachovat. Znamenalo by to odejít z armády kvůli něčemu úplně nejistému. Na druhé straně – co na světě není nejisté? Když se dnes ráno probudil, stále ještě byl zástupcem ředitele Operačního centra.

Cestou k autu si uvědomil, že ho propuštění až překvapivě rozhořčuje. Proč mu Hood dal padáka a lidi, jako jsou Darrell McCaskey nebo Bob Herbert, kteří stojí spoustu peněz na režijních nákladech, přitom pověřil vyšetřováním něčeho, co s Operačním centrem nesouvisí? Nedá se tvrdit, že je to neloajální, ale takový postup ukazuje na pořádně zmršené stanovení priorit. A co ten nápad, že by Hood mohl odhalení vraždy využít, aby pomohl Operačnímu centru? Třebaže Rodgers ani na okamžik nevěřil, že onen důkaz byl zfalšovaný, jak Link naznačil, Hood se jej možná chopil s úmyslem churavějící Operační centrum přesměrovat.

Tohle je ta pravá krása, když člověk je jen zástupcem šerifa, uzavřel své úvahy generál. Šerif je velký symbol a velký cíl. Musí ven na ulici a postavit se člověku, stojícímu proti zákonu. Nemůže ho odstřelit z bezpečného místa, a na nějaké

„psychologické operace“ nemá čas.

Roky, které Kenneth Link strávil jako ředitel tajných operací CIA, evidentně nepřišly nazmar. Když se Rodgers vmísil do hustého provozu a do rezavě rudého slunečního svitu pozdního odpoledne, rozhodl se, že si o vyšetřování smrti Williama Wilsona přece jen s Paulem Hoodem promluví.

15

Charlottesville, Virginie pondělí, 16.18

April Dorranceová vyrůstala ve venkovském městečku Sneedville ve státě Tennessee; městečko leží na hranici s Virginií. Její otec sbíral vyřazené domácí spotřebiče, opravoval je a opět prodával. Žil s rodinou v domečku se střechou z vlnitého plechu. Něco takového musel na Jihu na konci sedmdesátých let vynalézavý a zručný Afroameričan dělat, chtěl-li rodinu uživit. Než byly spotřebiče opravené, April si s nimi ráda hrála na domácnost. Také se ráda dívala, jak otec pracuje, jak jeho velké ruce zacházejí s jemnými drátky a s nářadím. Vždy jí vysvětloval, co právě dělá, a proč.

„Takhle mě to učil i můj táta,“ prohlásil jednou večer Royal Dorrance.

„A tak ho to naučil i jeho táta?“ zeptala se April.

„Ano, slečno.“

„A kdo se to naučil jako první?“

„To byl asi můj děda, pan Walter Emmanuel Dorrance,“ sdělil Royal dceři.

„V první světové válce sloužil jako vojín u 803. Pioneer Infantry. Byla to velká segregovaná jednotka, znamenalo to, že v ní směli být jen černí vojáci. O technice se všechno naučil, když bojoval ve Francii.“

„On chodil ve válce do školy?“

„Něco takového, dceruško,“ odpověděl otec. „Musel se lecčemu učit, aby přežil a aby pomohl přežít svým přátelům.“

„Znamená to, že válka je dobrá?“

„Někdy. Díky válce jsme svobodní. A aby se mohlo bojovat ve válkách, byla vynalezena spousta věcí.“

Myšlenka, že válka může být něco prospěšného, April Dorranceové nikdy nevymizela z paměti.

Když byla o něco starší, v necelých jedenácti letech, začala po příchodu ze školy opravovat některé z těch spotřebičů sama. Těšil ji pohled na otce, na to, jak

je pyšný, když se vrátil domů s autem plným dalších pěkných věciček. Po jeho smrti dál pokračovala v rodinném podnikání, aby podporovala matku a mladšího bratra. Za přispění učitelů technických a odborných předmětů na střední škole získala stipendium, takže mohla studovat elektroniku na Tennessee College of Engineering v Knoxvillu. V roce 1984 promovala na Cornell University a získala titul PhD v oboru kvantové fyziky a elektroniky typu solid statě. Okamžitě dostala práci v CIA, lákaly ji náročnost, utajení a to, že se její pracoviště nacházelo poblíž místa, kde žili matka a bratr. Pracovala v laboratoři v Richmondu ve Virginii, kde se prováděl tajný výzkum. Laboratoř se nacházela pod Alexandrií, v bunkru v podzemí univerzity v Richmondu. O tom, že tam něco takového je, věděli jen rektor univerzity, vybraní členové správní rady a náčelník univerzitní policie. Nikdo nevěděl, na čem se tam pracuje; o to, že nikdo z informovaných nebude příliš zvědavý, se postaral každoroční vydatný finanční příspěvek univerzitě.

A April Dorranceová se musela učit a dál odborně růst kvůli válce.

Jedenáctičlenný tým Školy, jak tomu zde říkali, zkoušel nové způsoby elektronického rušení, sledování a nové prostředky pro zaměřování pomocí triangulace. To vše budou mobilní jednotky používat v boji. Pro tuto činnost byla univerzita ideálním místem, neboť na univerzitě se neustále používaly počítače a zpravidla špičková telekomunikační zařízení. Vždy tu byli nějací studenti, kteří si sem přinášeli nejnovější modely notebooků, mobilních telefonů a jiné přenosné elektroniky. Měli všechno, co by mohl potřebovat a použít i moderně vybavený voják, špion nebo terorista. A pravděpodobně ještě víc. Pracovníkům Školy nic nepůsobilo větší potěšení než to, že své prototypy zkoušejí v praxi na nic netušících studentech a učitelích. Bylo to něco jako pořad Skrytá kamera, když sledovali, jak se postižení snaží pochopit, proč ve svých mobilních telefonech najednou slyší jazyk bantu, jazyk Apriliných předků.

Problémem Školy bylo „vyhoření“; práce byla namáhavá, intenzivní, a celé dlouhé hodiny probíhala v místnostech bez oken. Nějaký společenský život byl vyloučen. A rovněž bylo těžké odejít, CIA si pečlivě hlídala, o jaká pracovní místa se lidé po odchodu ucházejí, nechtěla, aby se důvěrné informace dostaly do soukromého sektoru. Elektromagnetická rušička, která mohla do radaru nepřítele zanést zkreslené údaje, se dala snadno namontovat třeba do automobilu a pak rozladit příjem policejního radaru. April neměla zájem pracovat pro nějakého vládního dodavatele, který by vyžadoval podobně dlouhou pracovní dobu a přitom neměl rozpočet nebo zdroje takové, jaké má ona ve Škole. Tím přicházela v úvahu jen práce učitelky. Koupila dům v Groochlandu, na půl cesty mezi Richmondem a Charlottesvillem. Každé ráno jela dvaatřicet kilometrů do Virginské univerzity, kde přednášela mikroelektroniku.

Lidé, kteří s April předtím celé roky pracovali, se na ni však často obraceli se žádostí o konzultaci ohledně speciálních projektů, a ona ráda vyhověla. Vláda stále ještě měla ty nejlepší hračky na světě.

Tento telefonát však přesto přišel nečekaně.

Volající jí nechal na mobilu vzkaz, na který odpověděla ze své pracovny utajenější pevnou linkou. Nepřekvapilo ji, kdo volal; třebaže spolu nikdy nepracovali, při různých příležitostech se setkávali. April naopak překvapilo, co volající chce. Stovky těchto zbraní měla vláda v různých skladech vojenské a špionážní techniky po celém světě. April vyrozuměla, že vláda možná nemá takovou techniku, jaká přesně odpovídá požadovaným parametrům. A rovněž si byla vědoma, že zboží se někdy dá obstarat „bez evidence“, protože v systému jsou „krtci a díry“, jak se volající vyjádřil.

April tu věc samozřejmě může dodat. A udělá to, protože volajícímu i jejich společnému příteli důvěřuje.

A navíc to bylo zajímavé a lukrativní.

April se dozvěděla, že komponenty jí budou doručeny večer domů a že je má sestavit a připravit k předání do následujícího rána.

Času tak bylo víc než dost. Tyto zbraně jsou stavebnicové, jiné než v dobách vojína Waltera Dorrancea. Ten na zhotovení náhradní páky a zátěže pro dvanáctipalcové obléhací houfnice Mk4, používané Spojenci, musel vzít palici a kusy kolejnic. Určitě nebyl placen tak dobře jako ona. Tahle práce vynese dost peněz na nové auto pro matku.

A možná přispěje k dobré věci. Neboť válka může být silou, která přinese dobro.

Dokonce i válka, na kterou stačí pouze jedna bomba.

16

Washington, D.C. pondělí, 17.22

V době, kdy Darrell McCaskey pracoval pro FBI, pěstoval styky s tiskem. Nezastával názor, že je správné, když veřejnost ví o všem, co se v policejní práci děje, avšak reportéři měli zdroje pro FBI jinak nedostupné. Informace byly bernou mincí, a chtěl-li se McCaskey dostat k tomu, co reportéři věděli, musel za to často výměnou pustit utajené údaje. Naštěstí se to na něj nikdy neprovalilo. Základem žurnalistické práce je důvěra – mezi reportérem a daným subjektem, mezi médiem a posluchačstvem. Během let práce v FBI McCaskey narazil na pár agentů, kterým z toho či onoho důvodu nedůvěřoval. Naopak nikdy nenarazil na reportéra, který vzal své slovo zpátky. Výsledky tvořily základ boje se zločinem.

Seznam hostů na Orrově večírku, zveřejněný ve Washington Postu, se lišil od toho, který mu dala Metropolitní policie. Noviny měly seznam všech, kdo byli pozváni, policie pak těch, kdo na večírku skutečně byli, a to podle pozvánek odevzdaných při příchodu.

Na seznamu pozvaných byla čtyři jména, která se na seznamu přítomných neukázala. Mike Rodgers byl na obou. McCaskey nedokázal přijít na to, proč generál pozvánku dostal.

Rodgers v kanceláři nebyl, takže mu McCaskey nechal vzkaz na mobilu. Potom zavolal reportérovi Washington Postu, který o večírku psal. Bude třeba promluvit si s každým, kdo tam byl, a také zjistit přesný počet návštěvníků; někdo mohl nepozorovaně proklouznout přes kuchyň, postranním vchodem, anebo vejít zavěšený do senátora. McCaskey také potřeboval zjistit, s kým vším Wilson hovořil. Právě toho si nějaký novinář mohl všimnout.

Na večírku byl přítomen reportér listu Washington Post Bill Tymore. Přišel společně s Kendrou Petersonovou, výkonnou sekretářkou senátora Orra. Tymore se uvolil, že si s McCaskeym promluví, pokud mu slíbí, že ho bude

průběžně, „mimo záznam“, informovat. To McCaskey klidně udělá.

„Než se budete na něco ptát, chci vám říct, že se s Kendrou stýkám už téměř rok; určitě nemá zájem na tom, abych se o ní nějak zvlášť zmiňoval, a já stejně odešel asi půl hodiny před tím, než odešel Wilson, abych stačil napsat článek,“ začal Tymore.

„Takže nevíte, kdo mohl z večírku odejít s úmyslem Wilsona navštívit.“

„Nebo jestli odešel odtamtud,“ zdůraznil Tymore. „Mám ale člověka, který se podívá na místní služby nabízející dámský doprovod. Některá z těch holek mohla dostat cestou zaplaceno, aby si vystoupila, a místo ní mohli nasadit tu atentátnici.“

„Zaplaceno,“ opakoval McCaskey. To byl nový prvek. „Takže myslíte, že mohla dostat pár stovek doláčů, aby si dala šálek kafe místo toho, aby šla za svým klientem.“

„Jo, správně.“

„Ví se o Wilsonovi, že by si někdy objednal dámský doprovod?“

„Zdá se, že ano,“ odpověděl Tymore. „Tím se chránil před tím, aby mu do postele lezly holky se zlatokopeckými úmysly.“

„A co minulá noc? Vzpomínáte si, s kterými ženami mluvil?“

„Krátce s Kendrou a potom ještě s Kat Lockleyovou. Obě pracují pro senátora Orra. Taky se dvěma ženami z Kongresu a s jednou senátorkou, s Jeanne, dcerou Kena Linka, pak s Wendy Fayetteovou z New York Timesů a s jednou ze servírek. Taje ale mimo, v době, kdy ta žena přišla do hotelu, ještě uklízela. A teď bych se chtěl na něco zeptat vás, pane McCaskey.“

„Dobrá.“

„Co tam dělal generál Rodgers?“

„To nevím. Mě samotného to překvapilo. Proč se nezeptáte Kendry?“

„Ptal jsem se, ale nechtěla mi nic říct. Domnívám se, že ho potřebují k tomu, aby se nějak zapojil do něčeho, co souvisí se stranou USF; bylo by to možné?“

„Nedivil bych se tomu,“ odpověděl McCaskey. „A mimo záznam: myslím, že se poohlíží po něčem, co by podnikl dál.“

McCaskey si připadal trochu jako podvodník, když Tymoreovi neřekne všechno, co ví. Mluvit o generálově odchodu přísluší Paulu Hoodovi nebo samotnému Rodgersovi, ne jemu. Důvěra je důležitá, ale loajalita ji přebíjí.

„A teď mi povězte, pane McCaskey – proč se Operační centrum o tohle zajímá?“

„Zapojili jsme se do toho na žádost Scotland Yardu. Na základě vzájemné dohody mezinárodních agentur.“

„A proč jste to vy a ne Metropolitní policie nebo FBI?“

„S lidmi z Yardu se znám z dob, kdy jsem pracoval v FBI,“ odpověděl McCaskey. „Jedná se pouze o laskavost. Nečekali jsme, že na něco přijdeme.“

„Můžu vás citovat?“

„Můžete citovat nejmenovaný zdroj z Operačního centra.“ Tymore souhlasil.

McCaskey si vzal telefonní čísla, která Tymore shromáždil. Ženám, s kterými Wilson mluvil, reportér sice již volal, McCaskey si však s nimi chtěl promluvit sám. Všechny samozřejmě tvrdily, že miliardáře nenavštívily, ačkoliv McCaskeymu možná povědí něco, s čím nebyly ochotné se svěřit tisku.

Ještě než se McCaskey dostal k prvnímu telefonátu, volal Rodgers. Právě se vrátil do Operačního centra a chystal se jít za Paulem Hoodem. Požádal McCaskeyho, aby přišel také.

„Jistě,“ souhlasil McCaskey. „Co se děje?“

„Paul říkal, že vyšetřujete tu záležitost s Wilsonem.“

„Správně, ale –“

„Chci si o tom promluvit,“ přerušil ho Rodgers. „Mohlo by z toho být minové pole.“

Rodgers se o věci dál nešířil, a McCaskey nedokázal říct, jestli „minové pole“ je varování, nebo výhrůžka. Vydal se do Hoodovy kanceláře, aby to zjistil.

Rodgers dorazil několik okamžiků před ním. Ron Plummer byl právě na odchodu. Způsob, jakým jeden druhého vzal na vědomí – úsečnými pozdravy křestními jmény, ničím víc –, jen jako kdyby ještě zvýraznil mlčení, kterým se Rodgers a jeho nástupce počastovali. Voják a diplomat nikdy neměli mnoho společného, vždy však spolu vycházeli. Toto setkání bylo smutné, ale navíc ještě posilovalo McCaskeyho očekávání, že bude hůř.

„Ron se o tu práci nebral,“ sdělil Hood Rodgersovi, když McCaskey zavřel dveře. „Chci jen, abyste to věděl.“

„Ale přijal ji?“

„Pro dobro Operačního centra ano.“

„Samozřejmě. Všichni tu jsme tak zatraceně nesobečtí,“ odtušil Rodgers. Založil si ruce na prsou a zadíval se na McCaskeyho. Oba zůstali stát. „Pro koho teď pracujete? Pro Yard?“

„Nenavážejte se do mě, Miku,“ odrazil ho McCaskey. „Přece víte, oč jde.

Vzájemně si pomáháme.“

„Že by?“ Rodgers se rozhlédl kolem. „Pak teda jsem to záchranné lano, co jste mi hodili, musel přehlédnout.“

Tohle byl jiný Mike Rodgers, než jakého McCaskey ráno potkal. Rodgers měl očividně čas přemýšlet o tom, co se stalo, a z výsledku svých úvah neměl velkou radost.

„Miku, to všechno já,“ ozval se Hood. „Hledal jsem, co kde snížit, koho přesunout jinam, a komu pomoci. Jestli chcete dát nějak průchod svým pocitům, zaměřte se na mě.“

„Tak jednoznačné to není, Paule,“ odtušil Rodgers. „Dostal jsem nabídku pracovat pro novou politickou stranu senátora Orra. To, jak se tohle vyšetřování vede, by nám mohlo ublížit. A vám taky.“

„Tomu nerozumím,“ podotkl McCaskey.

„Lidi se na vaši účast budou dívat jako na oportunismus,“ sdělil oběma Rodgers. „Podívejte: stavy Operačního centra se sníží, jeho zaměření ředitel přepracuje tak, aby se o tom obecně dobře vědělo – a co se strhlo, se zase vrátí.“

„Doufám, že tomu nevěříte,“ řekl Hood.

„Já ne, ale jsou takoví, kteří tomu uvěří,“ opáčil Rodgers. „Můžou se pokusit znova proti vám udeřit.“

„Takže tohle je vaše záchranné lano pro nás?“ zeptal se McCaskey.

„Zčásti,“ odtušil Rodgers. „Chci taky chránit senátora. Wilsonova smrt je zpráva jako hrom. Na tom případu dělá Metropolitní policie. To lidi očekávají. Až ale zjistí, že je do toho zapojené i Operační centrum, začneme slyšet řeči o mezinárodních spiknutích. A to mi dělá starosti.“

„A kvůli naší účasti se pak podle vás všechno poveze někam úplně jinam,“ podotkl McCaskey.

„Přesně tak,“ potvrdil Rodgers. „Přiláká to ještě víc nežádoucí pozornosti na senátora a jeho záležitost.“

McCaskey chápal, kam Rodgers míří. Wilsonova vražda se už stala náplní černé kroniky a hospodářské rubriky, a takhle poslouží navíc jako materiál pro zprávy o špionech.

„Miku, jak se na Wilsonovu smrt dívá senátor?“ zeptal se.

Rodgers ho svým pohledem doslova připíchl ke stěně. „To se ptáte v rámci vyšetřování?“

„Nic z toho, o čem tu mluvíme, se nedostane za zdi téhleté kanceláře,“ ohradil se ostře McCaskey.

„Senátor proti tomu člověku nic neměl. Wilsonovy plány týkající se činnosti bank se mu sice nezamlouvaly, ale chystal se bojovat proti nim politicky.“

„Myslí si, že odpovědnost může mít někdo z jeho strany?“ vyptával se dál McCaskey.

„To opravdu nevím,“ odpověděl Rodgers. „Když jsem tam byl, ničeho neobvyklého jsem si nevšiml.“

„To jsem nevěděl, že jste tam byl,“ ozval se Hood; Rodgersova slova ho očividně nesmírně udivila.

„Pozvali mě akorát abych se s pár lidmi pozdravil a promluvil si s nimi, a pak jsem dostal nabídku zaměstnání,“ řekl Rodgers.

„Teď chápu, proč se vám o tom tak těžko mluví,“ poznamenal Hood. „Pro každý tým byste byl moc dobrým přínosem.“

„Ale tuhle záležitost nemůžeme prostě jen tak nechat plavat.“

„Proč ne? Je to záležitost pro policii.“

„Budeme se o informace dělit s Metropolitní policií, a během příštích pár dní můžeme přesunout hlavní část naší práce na ni. Hergot – to přece musíme! Darrella je zapotřebí jinde. Ale Scotland Yard nás požádal o pomoc. Darrell nalezl důkaz. Ať už to bude ku prospěchu věci nebo k její škodě, musíme Londýnu i světu ukázat, že před ničím hned tak neuhýbáme.“

„Nebo… co?“

„Může to uškodit klíčovým spojeneckým svazkům, a to si teď nemůžeme dovolit,“ řekl Hood. „Budeme potřebovat čerpat ze zdrojů cizích výzvědných služeb víc než dosud.“

„Musíte si taky uvědomit, že čím hlouběji se v té věci angažujete, tím těžší pak bude dostat se z toho ven,“ prohlásil Rodgers. „Dojde na spor s policií o vymezení oblasti působnosti, a potom už budete muset vydržet až do konce, jinak z toho vyjdete jako ten slabší. V prvé řadě bude lidem vrtat hlavou, proč jste do toho vůbec šel. Princip quidpro quo v naší práci nepochopí, budou si myslet, že se chováte velikášsky.“

„Snad,“ odtušil Hood. „Doufám, že existuje nějaké neutrální území a že je dokážeme najít.“

„Víte… dal by se nalézt způsob, jak to provést tak, aby byl každý spokojen, a dobrat se k němu s co nejmenším povykem,“ ozval se McCaskey. „Miku, jak myslíte, že by se senátor Orr stavěl k nabídce sejít se se mnou?“

„To nevím. A jaký by takové setkání mělo účel?“

„Byl by to projev jeho dobré vůle. Takovým rozhovorem by se dala uznat role Operačního centra v tomhle vyšetřování, a my bychom tím mohli u veřejnosti hodně získat. Měl bych tak možnost tisku a Scodand Yardu sdělit, že jsem se s tím člověkem sešel, shledal ho bez vady, jak předpokládám, a že bych vyšetřování rád přenechal v rukou policie, kam samozřejmě patří. I tak můžeme potom zůstat očima a ušima Scotland Yardu, ale jen zpovzdálí.“

„Nevím, jestli by proti tomu něco měl senátor, ale jeho společník, admirál Link, ano,“ namítl Rodgers.

„Proč?“

„Otevřeně vyslovil pochybnosti, jestli tohle celé není nějaká klička, kterou by se náš – tedy váš – rozpočet vrátil zpátky,“ odtušil Rodgers. „Mohl by to chápat jako způsob, kterým Operační centrum na sebe chce přilákat pozornost.“

„To představení řídí Link?“ zajímal se Hood.

„Ne. Ale byl celé roky v CIA, a já bych nerad zbytečně vyvolal nějaký odvetný úder.“

„I když nás Link nemá v lásce, návštěva u senátora pravděpodobně tak jako tak nic na věci nezmění,“ podotkl McCaskey.

„Mohla by,“ řekl Rodgers. „Vypadá na člověka, který se jen nerad nechává

tlačit do kouta.“

„To snad nerad každý,“ poznamenal McCaskey.

„Chci tím říct, že Link má vliv i prostředky, aby se z toho kouta zase dostal,“ řekl Rodgers.

„To by mohl být problém,“ připustil Hood. „Ale teď v tom vězíme, a to je

skutečný problém.“

„Jak to navléknete, aby senátor Orr neměl dojem, že ho podezříváte?“ zeptal se Rodgers.

„Já za ním nemíním jít proto, abych zjišťoval, co provedl, ale proto, aby mi řekl, co možná viděl nebo slyšel,“ odpověděl McCaskey. „Můžeme dokonce říct, že o tu schůzku sám požádal. To by ho ukázalo jako člověka, který dává zřetelně najevo ochotu ke spolupráci.“

Rodgers o jeho návrhu uvažoval. „Zavolám mu,“ prohlásil za okamžik. „Kat mi řekla, že senátor vystoupí v Nightline. To by pro nějaké takové prohlášení mohl být dobrý výchozí bod.“

„Pomohlo by to všem,“ souhlasil McCaskey.

Generál se omluvil a šel volat; Hood i McCaskey si oddechli.

„To bylo… divné,“ pronesl McCaskey. Hledal nějaký přiléhavější výraz, ale nenašel jej.

„Jo.“

„Tak si říkám, že teď jsme nepřáteli my.“

„To mi nějak ušlo,“ řekl Hood.

„Ano? Já společně se jménem Ken Link zaznamenal vážnou výhrůžku.“

„Bylo to spíš něco jako rada. Generál Rodgers se trápí a cítí se ublížený, ale na Operačním centru mu záleží; mohla by ho zajímat jedině moje hlava,“ namítl Hood.

Až do Rodgersova návratu oba hovořili o záležitostech Operačního centra. Rodgers se nyní tvářil jako chytač, který nesouhlasí s výrokem rozhodčího, ale ani ho nenapadne říct to nahlas.

„Měl jsem konferenční hovor se senátorem a s admirálem Linkem,“ oznámil. Pohlédl na Hooda. „Senátor odmítl sejít se s Darrellem, ale jako projev zdvořilosti svoluje, že se sejde s vámi.“

„Svoluje?“ opakoval Hood.

„Tohle je přece vyšetřování trestného činu, ne nějaká tisková konference!“ zlobil se McCaskey.

„Senátor nechce vyvolat dojem, že je u výslechu,“ řekl Rodgers. „Prý rád odpoví na Paulovy otázky k tomu případu, ale tvrdil, že stejně toho není moc, co by řekl.“

„Dobrá; a když tam půjdu, hned se z toho stane záležitost týkající se spíš nás než jeho,“ prohlásil Hood. „Bude to vypadat jako že si chci pro sebe urvat

titulky v novinách, a tím se zpochybní naše motivy – což už udělal Link – a podkope se všechno, čím Operační centrum už k tomuhle vyšetřování přispělo nebo čím může ještě přispět.“

„Miku, já to prostě nechápu,“ prohlásil McCaskey. „Hergot, vždyť jsem senátora v podstatě sám málem prohlásil za nevinného, a vycouval. Tak proč by na setkání se mnou nepřistoupil?“

„Já bych myslel, že se ničím neprovinil,“ řekl Rodgers.

Hood se opřel lokty o stůl, dlaně si vtiskl do očí. „Myslím, že to byl Twain, kdo řekl, že když všechno ostatní selže, má se udělat to, co člověk považuje za správné.“ Vzhlédl. „Pánové, do tohohle jsem se dostali oprávněně a máme pádný důvod to dokončit. Miku, prosím, poděkujte za nás senátorovi a vyřiďte mu, že doufáme, že nebude nutné jeho velkomyslnou nabídku přijmout, až vyšetřování pokročí.“

Rodgers na to neřekl nic; pohlédl na McCaskeyho, napůl se na něj usmál a odešel.

„Nebylo to ‚divné‘,“ pronesl McCaskey, když byl Rodgers pryč. „Bylo to znepokojivé. Jak došlo k tomu, že jsme se ocitli na opačných stranách barikády?“

„Já ani nevím, jak se tam ta barikáda vůbec vzala,“ odpověděl Hood.

„Přísahám, že jsem měl to zatracené zranění pod Wilsonovým jazykem nechat plavat,“ prohlásil McCaskey.

„To ne!“ okřikl ho Hood. Jeho hlas prozrazoval, že se ho zmocňuje zlost. „To by bylo ještě o moc horší než jen znepokojivé, Darrelle. Když začne být chybou pídit se po spravedlnosti, měli bychom my všichni vrátit vstupné.“

Proti tomu, co Hood říkal, nemohl McCaskey nic namítat, nebyl však ochoten připustit, že účel sám je důstojnější než prostředek: válka se starým přítelem.

17

Washington, D.C. pondělí, 19.22

Celá záležitost měla původně skončit úplně jinak, než jak skončila. Smrt Williama Wilsona měla být tématem zpráv tak den či dva a potom se z nich vytratit. Měla se zapsat do vědomí lidí jako srdeční selhání, ne jako vražda. Nevytrácela se však, a ona tedy musí zaměřit pozornost novým směrem.

Byla oblečená stejně jako posledně, jen tentokrát měla místo širokého klobouku šálu. A velké tmavé sluneční brýle, úplná Audrey Hepburnová. Takové brýle nosí večer všichni, kdo dbají na svůj vzhled. Šla do dalšího hotelu, kde se rovněž dbá na vzhled. Byl to Monarch na M Street NW, ve vznešené části okresu West End. Posadila se u fontány na nádvoří, zády k hotelu, její nohy spočívaly na zemi, v klíně měla kabelku a balíček kleenexů. Vzpomínala na smrt svého otce, ta vzpomínka jí vždy vehnala slzy do očí. Vyplakala se do jednoho z kleenexů, potom do dalšího, aby nevyšla ze cviku. Potom přestala plakat a čekala. Přesvědčovala sama sebe, že není z čeho mít strach, všechno vyjde dokonale.

Přijela dlouhá bílá limuzína a z ní vystoupila dvojice, muž a žena. Nevšímala si jich, a oni si nevšímali jí. Po pár minutách přijel taxík a z něj vystoupili dva muži. Jeden z nich se pokoušel o konverzaci. Byl to lobbista pro nahrávací společnost. Měl sice blízko k jejím představám, avšak nakonec si řekla, že ještě není ten pravý. Neplakala. A už se s ním dál nebavila.

Třetí auto byla dlouhá černá limuzína. Vystoupil z ní šedovlasý pán v doprovodu mladého asistenta. Starší muž měl na sobě oblek od Armaniho, na ruce snubní prsten, a byl opálený; očividně žije někde, kde je dost slunce. Byl vysoké postavy, upravený a zjevně sportovně založený.

Začala vzlykat. Muž pohlédl směrem kde seděla, popotáhl si manžety, omluvil se svému společníkovi a přistoupil k ní.

„Něco se vám stalo, slečno?“ zeptal se.

Jižanský přízvuk. Hluboký Jih. Muž se dotkl jejího ramene. Pohlédla na jeho ruku, potom na něj. Ruka se zdála měkká, až na drobný otlak v prohlubenině mezi palcem a ukazovákem. Od golfové rukavice a od pevného úchopu, usoudila. V manžetovém knoflíčku má tři čiré jednokarátové diamanty a na zápěstí rolexky.

„Děkuju, ale já… nechci vás obtěžovat,“ řekla.

„Zastavit slzy krásné dívky nemůže obtěžovat,“ odpověděl.

Usmála se na něj. „Jste moc hodný. Ale opravdu, budu v pořádku, jen jak najdu někoho, kdo dá mému manželovi za vyučenou.“

„Tam, odkud pocházím, není pouze povinností postarat se o čest dámy, je to výsada,“ odtušil. „Smím se zeptat, co vás trápí? Možná můžu nějak pomoci.“

„Měla jsem se tu setkat s přítelem a jít se někam napít,“ řekla. „Seděla jsem tu, a manžel přišel s jednou ze svých spolupracovnic. Byl z ní celý pryč. A měl sedět na nějaké konferenci. Vůbec mě neviděl!“ Znovu se rozvzlykala.

Muž jí podal svůj kapesník. Byl s monogramem. „Můžu se zeptat, jak se jmenujete?“

„Bonnie.“

„Jak roztomilé. Já jsem Robert Lawless, pro přátele Bob. Jestli chcete, můžeme si o vašem problému ještě popovídat.“

„Pane Lawlessi…“

„Bobe,“ opravil ji tiše.

„Bobe; cením si vaší laskavosti, ale asi tu zůstanu ještě chvíli sedět a pak půjdu domů.“

„K nějakému takovému pacholkovi?“

„Zatím. Postarám se, aby ho ráno někdo vypakoval.“

„Nejsem tady tak úplně bez vlivu,“ řekl muž a poklepal ji po rameni.

„Možná můžu pomoci. A jestli chcete, můžeme si zajít i na ten drink.“ Zavrtěla důrazně hlavou. „To ne! Ještě tu je, a já už ho nechci vidět –“

„Tak v mém apartmá, jestli chcete,“ nadhodil Bob. „Budu se chovat jako džentlmen.“

Žena si osušila oči a zadívala se do jeho. „No… nechce se mi jít domů, a je chladno.“

„S tím se musí počítat, když si sednete u fontány,“ odtušil s úsměvem muž.

„Od těch kapek máte rameno celé mokré. Můžeme dát ten kabát ven uschnout.“

Oplatila mu úsměv. „Tak dobrá, pane Lawlessi… Bobe. Děkuju. Ráda se s vámi napiju.“

Bob se vrátil ke svému společníkovi a dokončili svou rozmluvu. Mladík odjel v limuzíně a Bob se vrátil k ženě. Nabídl jí rámě. Nasadila si sluneční brýle – aby nebylo vidět, jak má zarudlé oči, prohlásila – a zavěsila se do něj. Za necelé dvě minuty byli v jeho ateliérovém apartmá.

Posadili se v obývacím pokoji. Muž vzal z minibaru láhev a oběma nalil. Pomohl jí z vlhkého kabátku. Posadil se do druhého křesla, avšak přisunul je blízko k jejímu. Zeptala se ho, co dělá. Řekl, že je jedním z největších realitních zprostředkovatelů v obou Karolínách. Také se jí svěřil, že hodně času tráví ve Washingtonu, kde lobbuje za daňové pobídky, aby firmy zůstaly ve Spojených státech namísto toho, aby se stěhovaly do Mexika nebo na Dálný východ.

Neměla dobrý pocit. Bob Lawless byl její typ, jenže má manželku a očividně je mu to lhostejné. Ale už je tu s ním, a ta vražda je nutná.

Zatímco mluvila, posunul se ještě blíž a upřeně se na ni zadíval bledýma modrýma očima. Na jeho „džentlmenský“ náznak pokusu o sblížení reagovala pláčem; hledala u něj oporu tím, že ho uchopila za ruku a dovolila mu, aby ji objal paží kolem ramen. Políbil ji na tvář, zvlhlou pláčem. Otočila se k němu, vzala ho kolem krku a položila mu ruce do týla. Probírala se prsty jeho poněkud dlouhými vlasy a on ji začal líbat na šíji. Aniž se odtáhla, sklouzla z křesla a naklonila se nad něj. Stále se ho pevně držela.

Seděl, a ona stála. Jemně se dotkla rty jeho ucha, dál ho líbala, potom objetí uvolnila a sunula se kolem něj.

„Jsi obdivuhodný muž, Bobe Lawlessi,“ zašeptala a přešla až dozadu za něj.

„A ty jsi krásná žena,“ odpověděl. „Takovouhle bolest jsi neměla nikdy zakusit!“

„Jsi tak hodný, tak něžný.“

Potáhla silně nosem, aby ukázala, že se slzami už bude konec. Potom mu volnou pravou paži ovinula kolem hrdla tak, že předloktí spočinulo napříč přes ně.

„Máš takový silný krk a ramena,“ řekla.

„To je od toho, že hraju hodně tenis a golf,“ odpověděl. „A taky s trenérem posiluju.“

„Je to vidět.“ Očima přeběhla po horní části jeho trupu. „Široká ramena, graciézní pohyby, silné ruce.“

Prsty mu přejela po tváří k uchu. Vzápětí se jeho brada ocitla kousek od její paže, ohnuté v lokti.

„Mám ráda sporty pod širým nebem,“ řekla. „I uvnitř.“

„Ano? A které?“ zeptal se potměšile.

Žena náhle prudce trhla předloktím k sobě. Než Bob stačil reagovat, přitiskla mu levici na levou stranu obličeje a dlaní jej silou natočila doprava. Tak si mužovo hrdlo vmáčkla hlouběji do ohbí tvořeného její ohnutou paží.

Tento škrticí chvat ho okamžitě a úplně připravil o přísun vzduchu. Také zastavil přítok krve do mozku. Bezvědomí se tak zpravidla dostaví za necelých deset vteřin. Tato doba nestačí k tomu, aby na kůži krku zůstaly otlaky.

Bob Lawless bezhlese zalapal po dechu; nejprve se pokoušel její paži

odtáhnout, potom do ní již jen zoufale zatínal prsty. Vteřiny uplývaly. Začal zoufale kopat nohama, nablýskané černé polobotky se míhaly jako stěrače auta, dopředu a dozadu, až klesly na tmavorudý plyšový koberec. Vzápětí mu povolila ramena, paže ochably a hlava se svezla na stranu.

Žena opatrně uvolnila sevření. Bobova hlava klesla dopředu, jeho dech bylo sotva slyšet.

„Které hry že mám ráda?“ řekla žena. „Ty, kde já určuju pravidla.“

Přešla k lampě a natočila stínidlo tak, aby světlo dopadalo na Bobův obličej. Potom si z kávového stolku, stojícího kousek od ní, vzala kabelku a vyňala z ní injekční jehlu a kapesník. Uchopila do něj Bobův jazyk, přizvedla jej a jehlu vsunula pod kapesník. Hrot vbodla do tlusté žíly pod kořenem jazyka a vpravila do ní deset mililitrů roztoku chloridu draselného. Pak ustoupila dozadu. Dívala se a naslouchala; Bobův dech byl stále mělčí, až zcela ustal.

Jehlu i kapesník dala zpátky do kabelky, vzala si kabátek a rozepnula jeden knoflíček na Bobově košili. Vsunula pod ni pravou ruku a dlaň přitiskla na mužovu hruď. Srdce netlouklo. Opět od mrtvého ustoupila.

„Lituju, Bobe,“ řekla. „Ale aspoň jsi umřel při prosazování věci, ve kterou jsi věřil.“

Po jejich příchodu Bob odložil její šálu stranou. Vzala si ji a otřela otisky prstů z pevných ploch, kterých se dotkla – ze skleničky a z dřevěných postranních opěradel křesla. Potom si jí ovinula hlavu, z kabelky vytáhla bílé rukavice, natáhla si je a nasadila si sluneční brýle. Vyšla ven a zamířila k výtahu. Dávala si pozor, aby hlavu držela skloněnou; bezpečnostní kamery zachytí jen její kabátek a temeno hlavy.

Přesně jako minulé noci.

Doufala, že žádné další zabíjení už nebude.

18

Washington, D.C. pondělí, 20.30

Po schůzce s Hoodem zašel McCaskey za Rodgersem. Pozval ho na skleničku, generál však odmítl, řekl, že potřebuje být sám, aby si rozvážil senátorovu nabídku. Pravda byla taková, že neměl chuť bavit se s někým z Operačního centra. Nebylo v tom nic osobního, jen se nad tímhle místem i nad lidmi kolem vznášela atmosféra zklamané důvěry. Rodgers doufal, že ten pocit přejde; Boba Herberta i McCaskeyho měl rád, nyní však potřeboval být pryč od všeho, co ho tu obklopovalo. Několik hodin strávil úklidem kanceláře, vymazáváním souborů se soukromým obsahem a jejich ukládáním na vlastní disk.

Do domu v rančerském stylu v Bethesdě v Marylandu se vrátil v půl osmé. Svlékl si sako a přehodil je přes postranní opěradlo pohovky. Pak si nalil pití a posadil se u stolku v jídelně. Procházel poštu a usrkával Southern Comfort, bourbon s broskvovou příchutí, „léčebné dávky“, jak říkával jeho otec. Přesně tohle potřeboval ke zhojení své obolavělé duše.

Pošta obsahovala většinou katalogy a účty, dopisy žádné. Ne, že by se tomu divil, už si ani nevzpomínal, kdy dostal poslední dopis. Co to znamená dostávat dopisy poznal, když byl ve Vietnamu – číst slova, která doputovala z jedné ruky do jiné. Bylo to cosi bezprostředního, důvěrného, jako nahlížet někomu přes rameno, když ten člověk vydává druhému kus sebe. Otvírání obálky s nabídkou kreditní karty s nulovým procentem navýšení, nebo s kupony na slevu v místním obchodním středisku takový účinek nemělo.

Potom se stalo něco téměř stejně pěkného, jako čtení dopisů. Zavolala mu Kat Lockleyová. A nevolala pracovně.

„Mrzí mě, že jsem se nedostala k tomu, abych se s vámi viděla dřív,“ řekla.

„Byl to den plný jednání s tiskem. A ještě neskončil. Máme před sebou

Nightline.“

„Plně vás chápu. Jdete tam se senátorem?“

„No, vlastně ne. Měla jsem venku schůzku ohledně sjezdu. On byl se svým právníkem, jmenuje se David Rico. Dave měl nějaké starosti s tím, na co by se mohl Koppel ptát, a potřeboval nějaké zásadní směrnice ohledně té vraždy.“

„To je pochopitelné.“

„Takže, jelikož jsem volná, a protože to vypadá, že budeme pracovat společně, říkala jsem si, jestli byste nešel na večeři, na něco lehčího, nebo na drink.“

„Večeře je dobrý nápad. Na oběd jsem neměl čas. Kde teď jste?“

„V autě na Delaware Avenue.“

Rodgers okamžik uvažoval. „Co třeba Equinox, na Connecticut Avenue NW, číslo 818?“

„Perfektní,“ odtušila. „Americká kuchyně.“

„Proto jsem to navrhl. Jsem tam do pětatřiceti nebo čtyřiceti minut.“

„Najdete mě u baru s vodkou martini. Než tam dorazíte, bude to moje druhá.“

„Jo, slyším,“ poznamenal Rodgers.

Zavěsil, nedopitou sklenici nechal v dřezu, z pohovky popadl sako a vyrazil. Telefonát od Kat byl hojivější než Southern Comfort. Bylo povzbudivé cítit se jako součást týmu, zvlášť když v samém středu dění je žena. Napadlo ho, že ani neví, jestli je vdaná, zasnoubená, jestli s někým chodí, nebo jestli je heterosexuální. V této chvíli bylo kamarádství důležitější.

Provoz na silnicích do D.C. nebyl hustý a Connecticut Avenue NW byla dokonce vcelku volná. Rodgers dojel na místo za rovnou půlhodinu. Ztemnělý bar byl plný pracovníků Bílého domu, nacházejícího se poblíž, a všemožné směsice lidí obchodujících s mocí. Kat seděla na konci baru a hovořila se štíhlou, velmi atraktivní ženou; ta držela v levé ruce malou kabelku posetou korálky, v pravé pak číši červeného vína.

„Miku, ráda bych vám představila Lucy O’Connorovou,“ řekla Kat, když se k nim Rodgers připojil. Lidé v baru hlučeli a Kat musela křičet, aby ji Rodgers slyšel. Nebylo divu, že se ve Washingtonu nic neudrží v tajnosti.

Žena odložila nápoj na pult. „Těší mě,“ řekla a potřásla Rodgersovi rukou.

„Lucy píše reportáže o Kapitolu, přispívá do American Spectatoru a má show v síti rozhlasových stanic,“ pokračovala Kat. „Kolik jich teď máš?“ zeptala se své společnice.

„Sedmačtyřicet.“

„Působivé,“ podotkl Rodgers.

„To se ale nedá srovnávat s tím, co jste dokázal vy,“ řekla Lucy.

Rodgers jen pokrčil rameny. „Byl jsem na nesprávném místě ve správný čas.“

„Skutečný hrdina, nikdy moc nemluví, a je skromný,“ poznamenala Lucy.

„Ale když už jste se mi tak šťastnou náhodou připletl do cesty, generále Rodgersi, povězte mi tak málo slovy, jak vám to vyhovuje: má Operační centrum hodně práce se změnou vymezení své náplně?“

„Pokud změnou vymezení náplně myslíte to, že vám osekávají rozpočet, pak tedy odpověď je zřejmě ‚Ano‘.“

„O tom snižování jsem slyšela, to ale nemám na mysli. Mluvím o vyšetřování Wilsonova případu.“

„Páni, takže řečí kolem toho už je plné město, co?“ poznamenal Rodgers.

„Tohle město je plné řečí kolem všeho,“ odtušila Lucy.

„K vyšetřování Wilsonova případu došlo vyloženě šťastnou náhodou,“ prohlásil Rodgers.

Naklonil se nad pult, aby na něj barman přes reportérku viděl, a objednal si Samuela Adamse. Nesnášel, aby ho někdo k něčemu tlačil, a ještě hůř snášel, když to dělali reportéři. Cpou se předními i zadními dveřmi, okny, vlezou pod zápraží a tam číhají jako hadi.

„Vy dva jste sem přišli tohle projednat?“ zajímala se Lucy.

„Náhodou se pleteš,“ usadila ji Kat.

Lucy svraštila obočí. „Snad mi nechceš tvrdit, že tohle vaše setkání je čistě společenská záležitost?“

„Vlastně ano,“ odpověděl Rodgers. Barman mu mezitím podal pivo. „Včera jsem byl na senátorově večírku, a tadyhle slečna Lockleyová se chtěla se mnou sejít. Zavolala mi, a tak jsem tady.“

„Proč jste šel na ten večírek?“

„Zadarmo se najíst,“ odtušil Rodgers.

Lucy se usmála. „No dobrá, generále. Nebudu na vás naléhat. Ale… Kat? Jestli bude něco nového, chci půlhodinové okno, abych měla čas dát to na svou webovou stránku.“

„A taky právo na to, abyste se mohla vytahovat, že jste byla první,“ poznamenal Rodgers.

„Pro reportéra to znamená něco jako pro kasaře velká rána,“ odtušila Lucy.

„Kat, vzpomínáš na ty časy?“

Kat odpověděla, že ano, a slíbila Lucy, že zaručí, aby materiál pro svůj článek měla jako první, když nějaký materiál bude. Reportérka je opustila a šla shánět, co dalšího by se ještě dozvěděla. Kat zvedla nákupní tašku, ležící vedle barové stoličky, Rodgers si vzal své pivo a se svou společnicí se odebral do restauračního sálu, kde si dají večeři.

„Omlouvám se,“ řekla Kat, když se posadili, „přišla těsně před vámi, takže nebyl čas zbavit se jí. Doufám, že jste moc netrpěl.“

„Upřesněte to ‚Moc‘.“

„Tolik, abyste s námi nechtěl pracovat. K nám musí lidé mít mnohem snazší přístup, než jaký je k důležitým lidem v Operačním centru.“

„Budu si muset zvykat, ale přežiju to. Potřebuju jen, abych si udržel fasádu Garyho Coopera.“

„To může být jen tím lákavější,“ zdůraznila Kat.

„Možná, ale ve scénáři na to stačí jen dvě slova,“ opáčil Rodgers. „‚Jo‘ a ‚depak‘. S tím si dokážu poradit. Ale co kdybychom přešli na to, co jsme řekli slečně O’Connorové? Ze tohle je společenská schůzka?“

„Dobrý nápad,“ odpověděla Kat. Vzápětí se usmála; byl to vůbec první úsměv, který u ní Rodgers zaznamenal.

„Je v té tašce něco zajímavého?“ zeptal se.

„Dárek a moje Niky,“ odpověděla. „Vysokých podpatků má člověk brzy dost, bolí od nich nohy.“

„To si dovedu představit. Chcete se přezout? Klidně můžete.“

„Tady se to nehodí; teprve až půjdu domů.“

„Tak povídejte. Jak jste se dostala k práci pro senátora?“

„No, jak jste už pravděpodobně vyrozuměl z toho, co říkala Lucy, bývala jsem jednou z ‚tamtěch‘. Promovala jsem na Kolumbijské a Wall Street Journal mě přijal jako reportérku pro rubriku Washington Bureau: sestavovala jsem důležité zprávy o činnosti vlád, z USA i ze světa.“

„Vaši byli reportéři, nebo politici?“

„Policajti v New York City. Oba. Můj starší bratr taky. Rodina Lockleyových ztělesňovala slovo drsňáci.“

„Nutil vás někdo z nich, abyste taky šla k policii?“

„Přímo ne.“ Zasmála se. „Pokud za nátlak nepovažujete kurzy bojových umění a bezpečného zacházení se zbraní namísto baletu a hraní si s panenkami. Mně to ale nevadilo, všechno jsme to dělali společně, jako rodina.“

„To vypadá jako docela pěkně zařízené,“ poznamenal Rodgers.

„Taky že bylo.“

„Tak kde se teda vzala ta novinařina?“

„Rodina hodně sledovala televizní zprávy. V místních zprávách se pořád vysílá spousta policejních reportáží, a já se ráda dívala na to, co dělali reportéři. Museli se pohybovat v blízkosti policie, hasičů a vojáků, takže jsem začala sestavovat svoje vlastní ‚vysílání‘. Měla jsem na to naši videokameru, a natáčela jsem rozhovory se svými rodiči a s jejich přáteli. Dělala jsem to ráda, a už mi to zůstalo.“

Přišel k nim číšník. Oba chvilku studovali jídelní lístek, rozhodli se objednat několik předkrmů a podělit se o ně.

„Takže,“ navázal Rodgers, „od Journalu jste přešla přímo k senátorovi jako jeho pracovnice pro styk s tiskem?“

„V podstatě ano. Párkrát jsem zkusila dostat se k televizi, ale k tomu potřebujete styky, ostré lokty, anebo obojí. Mě zajímalo jedině zprostředkovávání zpráv. Táta a senátor byli staří kamarádi. Když jsem dostala za úkol zpracovávat materiál týkající se senátorovy minulé kampaně, nabídl mi práci. Tvrdil, že to není nepotismus; prý na to mám ‚buňky‘.“

„To máte,“ poznamenal Rodgers.

Kat pokrčila rameny. „Snad. Říkala jsem si, že když nic jiného, aspoň získám do budoucna nějaké styky u televize.“

„Chytré. Vypadá to, že jste měla všechno předem dobře promyšlené.“

„Ne tak docela. V takové vysoké funkci, jako je tahle, si musíte dávat pozor na všechno, co řeknete, a k tomu ještě na to, co říká váš šéf.“ Ukázala k baru. „Jak jste viděl už tam, autocenzura nikdy nekončí, a úplně přitom přijdete o soukromí. Vůbec jsem si nemyslela, kam až to dojde.“

„Možná byste měla přejít na nějaké alter ego,“ nadhodil Rodgers. „Obstarat si paruku, sluneční brýle, černou rtěnku…“

„To všechno mám.“ Zasmála se. „To je moje got stránka osobnosti.“

„Prosím?“

„Got. Však to znáte – jako v gotickém románu: upíři, černé šňůrky a oděv z černé kůže, zuby obroušené pilníčkem a pleť obarvená na bílo.“

„To někdo dělá?“

Kat přikývla. „Je to velká a rozmáhající se subkultura.“

„To jsem netušil.“

Rodgers si náhle silně uvědomil jejich věkový rozdíl téměř dvaceti let. Stále ještě si myslel, že rocková skupina KISS už má vrchol za sebou. Současně však v něm narůstala úcta k senátoru Orrovi. Texasan je ještě starší, nicméně se nebál přijmout pracovnici, které je něco přes dvacet let a která vnesla mezi jeho lidi odlišné myšlenky. Jenže… uvažovat o upírech jako o možném voličstvu bylo skutečně znepokojivé.

„Je to zvláštní,“ poznamenala Kat, když jim přinesli jídlo, „já jsem novinářka, a otázky přitom kladete vy.“

„Nedostal jsem se ke spisu o celém vašem životě.“

„Touché.“ Znovu se usmála.

Rodgers potom chvíli hovořil o sobě, načež přišly na přetřes otázky vedení celonárodní kampaně. Byl to otevřený, inteligentní rozhovor. Rodgers netušil, jestli již tvoří součást Orrova plánu, ale než dojedli, rozhodl se nabídku zaměstnání přijmout.

Když pili kávu, vrátila se Lucy O’Connorová. Proplétala se restaurací plnou lidí, cestou si dělala poznámky do zápisníku a mířila přímo k jejich stolu. Dorazila k nim a upřela na Kat oči. Doslova jí hořely vzrušením.

„Další mrtvý!“ vyrazila ze sebe bez dechu.

„Kdo?“ zeptala se Kat. Vypadala nezvykle znepokojeně. Anebo už i ona měla mluvení s reportéry dost.

„Velké zvíře mezi realitními zprostředkovateli z Jihu. Jmenuje se Robert Lawless,“ odpověděla Lucy. Nahlížela přitom do zápisníku. „V jeho pokoji s ním byla nějaká žena – stalo se to v hotelu Monarch – a po pár minutách odešla. Někdy v té době ho podle všeho bodla pod jazyk injekční jehlou. Jediný rozdíl mezi tímhle a Wilsonovým případem je, že vražedkyně přišla společně s ním.“

„Zachytily něco bezpečnostní kamery?“ zeptal se Rodgers.

„Je to stejné jako včera,“ odpověděla Lucy. „Do obličeje té ženy nebylo vidět, tentokrát jí ho zakrývala šála a sluneční brýle.“

„Jak ses o tom dozvěděla?“ zeptala se Kat.

„Někdo z hotelové ostrahy ji zahlédl ve výtahu, zdála se mu podezřelá, a tak se rozhodl jít se na pana Lawlesse podívat. Seděla jsem v baru, byl kolem toho rozruch, a tam jsem to slyšela.“

„Ale tu ženu nezadrželi,“ podotkla Kat.

„Přišli pozdě. Vystoupila v mezaninu, ne v hale, a vyšla postranním východem. Podle mého je na tom dobré, že tím se vaše soirée dostává mimo. Lawless na seznamu hostů není.“

Kat pohlédla na hodinky a omluvila se. Prý jde ven zavolat senátorovi. Tohle musí vědět ještě než show začne. „Máš to u mě, Lucy,“ řekla na odchodu.

„Budu potřebovat, aby se k tomu senátor vyjádřil,“ dodala Lucy.

Kat přikývla a odešla. Reportérka se usmála a posadila se naproti Rodgersovi. Bylo jí něco přes třicet, měla krátké blond vlasy, bledou pleť, tenké rudé rty a hladový pohled.

Ve Washingtonu jsou všechny druhy upírů.

„Štěstí, že jste se k tomu dostala,“ poznamenal Rodgers.

„Jmenuju se Lucy Kay,“ řekla reportérka. „Naši mi to jméno dali, abych si

‚Kay‘ mohla přidat k Lucy, kdyby se mi zachtělo.“

„Fajn.“

„Takže, generále,“ pokračovala, „jak je to s těmi zvěstmi, že Operační centrum pomalu končí?“

„Přerozdělování fondů na výzvědnou činnost probíhá cyklicky,“ odtušil Rodgers. „Operační centrum dostalo před pěti lety hodně slušný příděl, a teď mu zase ubírají. Oni jsou pořád ještě mocnější, než byli na začátku.“

Tohle bylo delší než „depak“. Rodgers byl na sebe pyšný – ale jen okamžik.

„Oni?“ podotkla Lucy.

Tady Rodgers uklouzl. Měl být opatrnější.

„Generále, vy budete pracovat pro senátora Orra a USF? Proto jste byl včera na tom večírku?“

„Depak.“

„Depak?“ opakovala po něm a zkřivila rty.

„Depak.“ Slova jsou pro reportéra něco jako dát mu dýchnout kyslíku.

Utněte přívod, a zemře.

„Pane, já jsem na vaší straně, na jejich straně. Chci přispět. Čím víc vodítek dostanu, čím víc důvěryhodnosti získám, tím bude tisk vůči senátorovi vstřícnější. Opravdu jste rozhodnutý nic mi neříct?“ o.

Lucy se zamračila, sáhla do pouzdra se zápisníkem a podala Rodgersovi navštívenku. „Až budete mít chuť si popovídat, zavolejte jako první mně.“

Rodgers zastrčil navštívenku do kapsičky košile. Neřekl nic, jen se zdvořile usmál.

Kat se vrátila a sdělila jim, že zpráva se k senátorovi donesla hned, jak opustil pracovnu.

„Jak se o tom dozvěděl?“ zajímal se Rodgers.

„Od Nightline. A kvůli tomuhle prý budou v otázkách ohledně Wilsona zdrženliví.“

Lucy vstala a uvolnila Kat místo. „No, já teď vymyslím, jak té naší vražedkyni říkat, než to udělá někdo jiný. Jednou z toho bude úplně neuvěřitelný titul knihy.“

Odešla. Rodgers a Kat dopili kávu.

„To teda bylo podivné ukončení hodně neobvyklého dne.“

„Podivné v jakém smyslu?“

„Začalo to, když jsem odmítl představu, že by Operační centrum falšovalo důkazy, aby se mu dostalo publicity, a skončilo tak, že tu sedím a vrtá mi hlavou, jestli by nějaký reportér někoho zabil, aby dostal výhodnou smlouvu na knihu.“

Kat se zasmála. „Lucy se opravdu chová agresivně. Ale nemyslím, že by někoho zabila.“

„Byla včera na tom večírku?“

„Ano. Proto tam v baru za mnou přišla. Natrvalo si zajistit ty nejsenzačnější informace o USF, aby si nadále udržela mezi reportéry přední místo.“

„A dáte jí je?“

„Slíbila jsem, že promluvím se senátorem. Ale pravděpodobně jí je dám, jinak by mohla dostat chuť někoho zabít.“

Kat trvala na tom, že večeři zaplatí, a Rodgers ji pak doprovodil k autu. Na žádné sexuální napětí nedošlo, což mu vyhovovalo. Byl to dlouhý den a on se těšil, že si pustí Nightline a potom půjde spát.

A generál Mike Rodgers si poprvé v životě uvědomil, jak beze zbytku a až zarmucujícím způsobem přesná pravidla jednání a myšlení platí pro staré vojáky.

19

Washington, D.C. pondělí, 22.55

Darrell McCaskey seděl na posteli, četl si a čekal, až se Maria dosprchuje. Větší část dne strávila s Edem Marchem, pomáhala mu s vyšetřováním malajsijské spojky a March ji na oplátku pozval na večeři. McCaskey s nimi nemohl jít, prověřoval hosty Orrova večírku.

Maria se právě vrátila do ložnice, když pípl telefon. Volala doktorka Minnie Hennepinová.

„Policie přišla s další vraždou v hotelu,“ sdělila McCaskeymu. „Objevila vpich stejný jako byl ten u pana Wilsona.“

„Kdo to je?“ zeptal se McCaskey. Odložil knihu na noční stolek, vzal si dálkový ovladač a pustil si místní zprávy.

„Nějaký podnikatel z Jihu; víc jsem se nedozvěděla.“

„Má policie nějaké informace o pachateli?“

„Očividně stejné jako o té první vražedkyni.“

„Paní doktorko, moc vám děkuju, že jste zavolala.“

Maria ulehla vedle manžela. Políbil ji, držel ji v náručí a přitom procházel vzkazy v mobilu. Žádné nepřijaté hovory v něm nebyly. Vyťukal číslo svého telefonu v kanceláři. Ani tam žádné vzkazy neměl. To znamenalo, že jeho následující krok bude hodně těžký.

Smrt toho podnikatele, Roberta Lawlesse, byla hned úvodní zpráva. Oba poslouchali rozhovor s Lawlessovým asistentem a dívali se na záběr kamery ukazující ženu, která se objevila v mezaninu. Dávala si pozor, aby kamera nezachytila její obličej.

„Co ti o tomhle všem říká tvoje tušení?“ zeptal se McCaskey manželky.

„Je to profesionálka.“

„Jo. Žádná rozzlobená dámská společnice, co si to vyřizuje s mužskými.“

„Ale kdo by se mohl dostat k injekčním jehlám a lékům?“ uvažovala Maria.

„Chlorid draselný se dá klidně sehnat u dodavatelů chemikálií, a obstarat si injekční jehly je snadné.“

„Dozvěděl ses něco od těch lidí, kteří byli na večírku?“

„Pokud nemáme co do činění s někým, kdo má krytí, všechny ty ženy mají alibi.“

Mezitím se telefon ozval znovu. McCaskey stáhl zvuk a přečetl si jméno volajícího. Byl to Paul Hood.

„Asi jste to už slyšel,“ řekl Hood.

„Slyšel.“

Maria přidala dálkovým ovladačem na hlasitosti. McCaskey si musel strčit prst do ucha, aby mu nic z Hoodových slov neušlo.

„Nechci se držet od té záležitosti stranou, ale jak vlastně se týká právě nás?“ zeptal se Hood.

„Zrovna jsem o tom uvažoval, a vypadá to na situaci, kdy nikdo nic z ničeho nevytěží,“ odtušil McCaskey. „Metropolitní policie se nezajímala o nic z toho, čím bychom mohli přispět. Když jí budeme něco vnucovat, vzbudíme dojem, že se někam cpeme. Když s ničím nepřijdeme, budeme vypadat slabí. A když budeme vyšetřovat samostatně, vyvoláme představu, že vůči ostatním jednáme izolovaně a přezíravě.“

„Co kdybychom z toho nějak elegantně, oficiálně vycouvali?“ nadhodil Hood.

„Vyklidit terén je pro nás ta nejlepší varianta. Scotland Yard bude sice ječet, ale nikdo ho nejspíš neuslyší. Háček je, jak z toho ven.“

Maria ho dloubla do boku. „Nemůžeš od toho jít!“ McCaskey se zamračil.

„Ty máš lepší vyhlídky, že ji najdeš, než jaké má policie,“ pokračovala Maria.

„Moment, Paule,“ řekl McCaskey. Otočil se k manželce. „Proč si myslíš, že zrovna my ji najdeme?“

„Není to vražedkyně. Je to atentátnice.“

„Proč by nějací atentátníci šli po úspěšném, přitom ale poměrně nevýznamném podnikateli, jako byl Lawless?“

„Přesně v tom to je,“ odtušila Maria.

„Teď ti nerozumím.“

„Na rozdíl od případu Williama Wilsona je tohle něco jako následný čin. Někdo chtěl odstranit Wilsona z cesty, a tak si najal hodně zkušenou profesionálku, aby to vypadalo jako že zemřel z přirozené příčiny. Nechtěl, aby vyšlo najevo, že je to vražda, jinak by si na to vzal ostřelovače, který Wilsona zastřelí třeba v Lafayettově parku. Když jsi tenhle scénář rozbil, ten někdo se musel zaměřit na někoho dalšího, aby Wilsonova smrt vypadala jako první,

důkladně promyšlená sériová vražda provedená injekční jehlou, a ta vražedkyně že jde po bohatých byznysmanech. A náhodou si vybrala právě Lawlesse.“

„Z čeho usuzuješ, že ta volba padla na Lawlesse náhodou?“

„Podívej se, jak se ta úmrtí liší,“ vysvětlovala bývalá agentka Interpolu:

„William Wilson měl ochranku; atentátnice se k němu musela dostat jako milenka, aby ji ochranka nechala být a držela se stranou. A protože vystupovala jako milenka významného člověka, ani hotelový personál si jí nijak moc nevšímal. Přišla do hotelu, oba si to odbyli a ona zase odešla – a všechno proběhlo tak, že nikdo vlastně nic neviděl. Dneska to bylo něco jiného. Poslechni si tyhle rozhovory,“ řekla a ukázala na televizi. „Ta žena mluvila na nádvoří ještě s jiným mužem, ale vůbec se na něj nepodívala. Asistent toho mrtvého sice jejich setkání přihlížel, ale ona nedopustila, aby jí viděl do obličeje. Byla moc a moc opatrná.“

„Máš pravdu. Nechtěla, aby ji někdo poznal, protože tam čekala proto, aby zabila právě Lawlesse.“

„To ne,“ namítla Maria. „Po vraždě odešla přes mezanin. Ten hotel si předem vytipovala, věděla, jak zmizet, aby ji bylo co nejmíň vidět. Proč by tu věc provedla a potom šla zpátky ven a byla všem na očích? Kdyby Lawless byl předem vyhlédnutou obětí, mohla vystupovat jako jeho manželka nebo dcera, a dostala by se k němu do pokoje. Někoho, kdo se tam stará o úklid, mohla nějak zabavit a sebrat univerzální klíč. Mohla mu zaklepat na dveře, když už byl uvnitř. Kdo by nevpustil mladou ženu? Mohla injekční jehlou vstříknout do zámku kyselinu solnou a kov rozpustit. Nic z těchhle bezpečnějších způsobů nepoužila, protože nevěděla, že její obětí bude Lawless, a to až do té doby, než s ním promluvila, než zjistila, že je natolik úspěšný člověk, aby se hodil jako motiv k provedení atentátu, který ona – nebo ten, kdo ji najal – vymysleli, a taky než se dozvěděla, že v hotelu bydlí sám.“

McCaskey mlčel a probíral v duchu všechno, co manželka říká. „Takže ty tvrdíš, že tím, jak zařídili, aby všechno vypadalo jako provedené stejným způsobem, se vlastně potvrzuje řekněme ‚Jedinečnost‘ té první vraždy,“ řekl.

„Ano, tak se mi to jeví.“

„Je to možné,“ zamumlal po dlouhé chvíli McCaskey. „Zatraceně, opravdu je to možné! Jsi prima, lásko.“

Maria se na něj usmála.

„Paule, slyšel jste, co jsme tu říkali?“

„Slyšel, Darrelle, a promýšlím to. Ale Marii vyřiďte ‚dobrá práce‘.“

„Díky!“ ozvala se Maria, stulená pod McCaskeyho paží.

„Takže to vypadá, že zůstáváme ve hře,“ navázal Hood.

„Množná v ní vězíme hlouběji než předtím,“ podotkl McCaskey.

Jestli to Maria trefila, potom nestojí před problémem vraždy provedené pomstychtivou dámskou společnicí, ani před případem průmyslové špionáže. Mají před sebou cosi silně připomínající to, čemu FBI říká improvizovaný operační scénář, takový, v němž se pečlivě promyšlené záměry nějakého úderného týmu, lidí pracujících s krytím nebo někoho operujícího oběma těmito způsoby, musely rychle a účinně upravit, protože se něco pokazilo.

Půjde o operaci, kterou již tradičně provádějí ostřílení zpravodajci.

20

Washington, D.C. úterý, 07.13

Paul Hood odešel domů, pořádně se vyspal, osprchoval a vrátil se do Operačního centra. Předešlý den většinou strávil s Ronem Plummerem. Znovu probírali restrukturalizaci Operačního centra, a Hood si připadal úplně na dně se silami. Vyčerpávalo ho i probíhající vyšetřování. Nebyla to obyčejná šachová partie, nýbrž partie hraná na několika úrovních, jako simultánka. Pokud by nasazení Operačního centra na pomoc Scotland Yardu překračovalo jistou míru, mohlo by to poškodit vztahy s Metropolitní policií. Ústupky policii by zase mohly oslabit Hoodovu důvěryhodnost nejen u Yardu, nýbrž i u ostatních zpravodajských služeb. Utrácení peněz na operaci, která netvoří jádro činnosti centra, by mohlo zhoršit Hoodovu pozici u Kongresového výboru pro dohled nad výzvědnou činností a u těch zaměstnanců Operačního centra, kteří se ocitnou pod silným tlakem při plnění svých stávajících úkolů. Byla to zatraceně náročná výzva jeho schopnostem, ale současně budila strach a vyčerpávala.

Včerejší odpoledne měl tak zaplněné prací, že si nenašel ani chvilku, aby zavolal bývalé manželce. Když na to konečně měl čas, bylo téměř jedenáct v noci. Sharon asi bude spát, nebo bude s Jimem Huntem. V každém případě s ní mluvil raději když měl mysl svěží. Snáz tak čelil jejím pocitům ohledně toho, čím je jí povinován, a rozhořčeným výčitkám, kterými ho mohla zasypat.

Ironií bylo, že těsně před tím, než jí zavolal, se ohlásil Matt Stolí. Sdělil mu, že snižování stavů chápe, a značný díl prací s údržbou svých systémů, papírování a „rachoty“ může zvládnout sám. Dodal však, že bude potřebovat na pomoc ještě jeden pár rukou. Někoho, kdo nestojí moc peněz. „Nějakou opičku,“ řekl.

Na tom přirovnání bylo cosi, co Hooda pobavilo. Věděl o šimpanzovi, kterého mohou přijmout.

Proti očekávání ho zamrzelo, že se jeho mysl ubírá tak křivolakými cestami.

Pocit ublíženosti tu však stále byl a nemizel. Pokud jej ale Sharon nepostřehne, nic se nestane.

Když zatelefonoval, Sharon byla jako obvykle samý spěch. Chystá se do posilovny, a její trenér – další přírůstek do jejího nového života – nemá rád, když chodí pozdě. Byla zdvořilá, avšak chovala se formálně, jak Hood nakonec očekával. To, co jí chtěl sdělit, vyslovil rychle, jinak by si přece jen rozmyslel, jestli jí má vůbec říct, že pro Frankieho Hunta funkci praktikanta sehnal.

„Je to práce u Matta Stolla,“ řekl. „Takové příštipkaření. Katalogizace, přidělování softwaru a aktualizování přehledu zdokonalených verzí hardwaru.“

„Skvělé!“ zaradovala se Sharon. „Díky.“

Její hlas prozrazoval, že je mu skutečně vděčná. Byl z toho nesvůj. Sharon je ráda, protože Hood pomáhá tomu zatracenému náhradníkovi. To je hranice, kdy se z dobrého vojáka stává blbec. Měl dojem, že tu hranici překročil.

„Pošli mi mailem kontaktní informace o něm,“ řekl. Už nemohl couvnout, neměl jiné východisko. „Zařídím urychlené prověření, a z toho pak můžeme vycházet.“

„V pořádku,“ odtušila. „Frankie je dobrý hoch.“

„To určitě je,“ poznamenal vlídně Hood. Byla to jen taková vata, ale nenapadalo ho nic jiného, co by řekl. Tedy aspoň něco společensky patřičného.

Děti již odešly do školy, takže rozhovor skončil vzájemnými citově neutrálními pozdravy. Hood ještě chvíli jen tak seděl a zíral na telefon. Měl chuť praštit do něj pěstí, ale neudělal to. Telefon není jeho nepřítelem. Je jím on sám. Pan Spolupracující, prostředník, prima chlap.

Blbec.

Stejně jako minulého dne, kdy jednal se senátorem Debenportem, i tenhle ranní telefonický hovor skončil tím, že si Hood připadal jako kdyby někomu dělal na jevišti šaška. Doufal, že se to nestalo pravidlem, mohlo by to v něm vyvolávat pocit nejistoty; a před lidmi, příliš dbajícími na opatrnost v jednání, krize neustupují. Současně si však nemohl dovolit projevovat přílišnou smělost a postrkovat Operační centrum dál a hlouběji na území, kde nemá legitimní oprávnění něco podnikat.

Obě tyto krajnosti podstoupily zkoušku, když se dostavil Darrell McCaskey. Zašel za Hoodem ohledně záležitosti, jíž se jeho mysl zabývala celé ráno: ohledně jména jediné osoby, která zapadala do profilu, narychlo načrtnutého Mariou.

„Admirál Kenneth Link,“ začal. „Je to bývalý ředitel tajných operací CIA, do jeho činnosti spadají záležitosti týkající se Evropy, a věděl, kde se William Wilson ve Washingtonu ubytuje.“

„No dobrá – Linkovi se tedy nezamlouvala Wilsonova politika; takže co jeho

odstraněním získá?“

„To nevím jistě,“ připustil McCaskey. „Ale nějakou takovou možnost nemůžu opomenout.“

„Tak fajn. Shrneme si to.“

„Významný Brit zemře v zahraničí po schůzce se ženou a po pohlavním styku,“ pokračoval McCaskey. „Bulvár z Fleet Streetu je toho plný. Wilsonova smrt nejenže ohrozí, ale pravděpodobně ukončí novou bankovní operaci, ovlivní ceny akcií jeho společnosti. To, za jakých nechutných okolností se to vše stalo, hodnotu akcií poškodí ještě víc. Krátce řečeno, Wilsonova smrt odstraní potenciální hrozbu americkému hospodářství.“

„Správně. Ale neprospěje to vše spíš naší nynější vládě, než jen senátoru Orrovi?“

„Řekl bych, že právě naopak,“ odtušil McCaskey. „Jestli jsou ty zvěsti kolem Orra pravdivé, dostane se do popředí a de facto zavede silnou izolacionistickou politiku. Wilsonova smrt poskytne senátorovi možnost vytvořit obraz chlípného, eurocentrického subjektu, člověka, na kterého prezidentův následník, který má nyní podporu, nemůže zaútočit.“

„Protože prezident, stejně jako my zde, má svá zahraniční spojenectví, která si musí chránit a uchovat.“

McCaskey přikývl. „Orrovi na tomhle nebude záležet, jediné, na co se soustředí, jsou američtí voliči.“

„Na ně se může taky soustředit nějaký jeho soupeř,“ opáčil Hood. „Někdo, kdo má v úmyslu něco ušít na Linka a zarazit velmi reálnou hrozbu systému dvou stran.“

„To je možné,“ souhlasil McCaskey.

Hood zavrtěl hlavou. „Na té vaší teorii, Darrelle, mi nesedí jedno: pro Orra by živý Wilson byl stejně vhodný cíl jako mrtvý Wilson. Vlastně – kdyby Wilson zůstal naživu, jeho proevropsky zaměřená bankovní operace by Donu Orrovi přinesla ještě větší podporu.“

„My tu ale teď nemluvíme o senátorovi,“ připomněl mu McCaskey.

„Mluvíme o admirálu Linkovi.“

„Tomu rozumím. Ale pořád mi není jasné, co by asi tak mohl získat. Proč by Orrovu přesvědčivou rétoriku podrážel tím, že odstraní Williama Wilsona?“

„Tak to je tedy velká otázka,“ prohlásil McCaskey.

„A taky otázka, u které si nejsem jistý, že by na ni Operační centrum potřebovalo hledat odpověď,“ odtušil Hood. „Přistoupili jsme na to, že do věci budeme strkat prsty jako úsluhu prokazovanou Scotland Yardu. Čím déle o tom přemýšlím, tím méně se mi to jeví jako možná krize.“

„To záleží na tom, jak si krizi definujete,“ upřesnil McCaskey. „Já za tím vším vidím osobu nebo osoby, které dokázaly rychle jednat, když byla ta vražda

odhalena. To ukazuje na spiknutí, do kterého může být zapletený úřad senátora Spojených států. Dejte mi ještě trochu času, abych si to prověřil, Paule. Abych se na senátorovy lidi a na lidi kolem admirála Linka podíval víc zblízka.“

„A co Mike?“ zeptal se Hood. „Jeho do toho zahrnete taky?“

„To nevím jistě,“ odpověděl McCaskey.

Žádný z nich nevyslovil to, co oběma tanulo na mysli. Uchová si Mike loajalitu vůči svému starému týmu, nebo ji přenese na ten nový? A bylo vůbec férové dostat ho do takového postavení?

Šachová partie hraná na několika úrovních, simultánka, opakoval si v duchu Hood.

Zavolal do kanceláře Liz Gordonové. Ještě tam nebyla, proto nechal vzkaz, ať k němu přijde hned, jak dorazí. Potřeboval, aby mu v rychlosti načrtla psychologický profil admirála Linka. Potom se vrátil ke svému počítači a načetl si senátorovu zabezpečenou domovskou stránku. Přístup k adresáři senátorova štábu měli jen vládní úředníci. Hood si vyhledal pracovníky Orrovy kanceláře. Admirál Link mezi nimi samozřejmě nebyl, protože se zabýval jen USF.

„Víme něco o Katherine Lockleyové a Kendře Petersonové?“ zajímal se dál Hood.

„Trochu,“ odpověděl McCaskey. Nahnul se přes Hooda, napsal svůj přístupový kód a otevřel si soubor s informacemi, které o senátorových lidech shromáždil.

„Než Lockleyová přešla k senátorovi, byla novinářkou,“ četl z poznámek.

„Kouknul jsem se taky na komentáře o ní a na záznamy z vysoké školy. Vyhovuje. Petersonová je válečné dítě, narodila se, když byla válka ve Vietnamu; táta u námořní pěchoty, přistěhoval se sem, když byla malá. Je to gymnastka, v necelých jedenácti letech vyhrála národní přebory a olympiády se nezúčastnila jen proto, že dostala zánět šlach v prstech. Dala se k námořní pěchotě a prošla ve zkouškách tělesné zdatnosti, i když se jí zánět vrátil. Skončila v Camp Pendletonu, kde pracovala na programu DANTES.“

„A to je…?“

„Nic tak hrozivého, jak to zní,“ ujistil ho McCaskey. „Ta zkratka znamená program certifikace v rámci Defense Activity for NonTraditional Education Support, to je Obranná činnost jako netradiční podpora vzdělávání. V podstatě papírování, které mělo zajistit, že kvalifikovaní mariňáci budou mít vyhlídky na slušné civilní zaměstnání.“

„Nic víc nedělala?“

„Je to jediný záznam o její práci. Když jí závazek vypršel, využila své kontakty získané v rámci programu DANTES a sehnala si práci jako úřednice na americkém velvyslanectví v Japonsku. To často znamená práci špionky.“

„Japonsko si vybrala sama?“

„Přišel s tím Úřad pro zvláštní umísťování vojenských osob,“ odpověděl McCaskey.

„Takže nic očividně podezřelého,“ podotkl Hood. „Koho dalšího tam senátor má?“

McCaskey prošel zbývající část seznamu a to, co o každém z Orrových pracovníků shromáždil. U nikoho z nich nenalezli žádné další významné podrobnosti.

McCaskey odstoupil od stolu. Hood si povzdechl. „Tak nevím, Darrelle… ukázal jste mi, že Link má předpoklady, aby v tomhle vystupoval jako vůdčí duch, ale neuvedl jste ani jediný důvod, proč by to dělal.“

McCaskey tedy pokračoval: „Proč byl Wilson na tom večírku?“ zeptal se.

„Podle toho, co je ve zprávách, s ním Orrovi přátelé chtěli nějak navázat kontakt a pokusit se zmírnit jeho plány.“

„Je tohle pravděpodobnější, než že se na Wilsona chystal nějaký podraz?“

„Upřímně řečeno ano. Nevidím tu žádnou Ariadninu nit, která by vedla od Wilsona k Linkovi. Senátor Orr je bohatý a má i nesmírně bohaté přátele. Mohli vymyslet nějaký postup, jak Wilsonovi čelit. A vlastně by z toho vznikla působivá myšlenka – jako součást Orrovy předvolební kampaně. I kdyby Link chtěl z nějakého důvodu jeho kampaň nabourat, vyvolat zdání, že za tou vraždou stojí Orr, proč potom zabíjet toho druhého? Ne,“ prohlásil Hood, „tady žádnou spojitost nevidím.“

„No dobrá. Uvedu vám tedy jeden důvod, proč by Link mohl chtít, aby byl Wilson mrtvý,“ řekl McCaskey. „Publicita pro Orra. Asi takhle: podle nevyslovených náznaků je Orr vinen, a díky té druhé vraždě pak viny zproštěn.“

„Může být.“ „Anebo je Link sociopat, kterému chybí vzrušení spojené s utajenými operacemi,“ prohlásil McCaskey. „Mně teda chybí,“ poznamenal.

„Vy porušování zákona zabraňujete, nepodněcujete je,“ připomněl mu důrazně Hood.

„Jestli šňupete drogy, kouříte nebo si pícháte, nebezpečí je pro vás něco jako tonikum,“ odtušil McCaskey. „Podívejte, Paule, nevím, proč by to, o čem mluvíme, Link dělal. Jen mám takový pocit, že za tím něco je.“

„Kolik času budete potřebovat, abyste si ten pocit ujasnil?“

„Řekněme osmačtyřicet hodin?“

Hood se zamračil. „Den. A podívejte se, kam to celé vede. Víc vám slíbit nemůžu.“

„Tak dobrá.“

„Taky se musíte nějak rozhodnout, co s Mikem,“ pokračoval Hood. „Dokud nebudu mít jeho rezignaci, pořád ještě pracuje pro nás.“

„Tak co teda s tím?“

„Těžko říct, jakou barvu hlásit. Jestli se něčeho domákne, bude si myslet, že mu nedůvěřujeme. Ale taky bude cítit povinnost povědět to Linkovi. Nejlíp, když mu prozatím umožníme přijatelné popření.“

„Tak tohle vyložení je přece jen lepší. A když už mluvíme o vyložení karet na stůl… povím Marii, co se děje. Mohlo by ji něco napadnout.“

„Dobrá připomínka.“ Hood se zamyslel. „Mike je čestný člověk. Možná se mu nebude líbit, co děláme, ale jestli vycítí nějakou nepravost, bude jednat.“

McCaskey se usmál.

„Copak, něco mi ušlo?“ zeptal se Hood.

„Myslíte to, že se usmívám? Jo. Nikdy nás nenecháte ve štychu.“

„Teď vám nerozumím.“

„Řekl jste, že Mikovi se možná nebude líbit, co děláme – my“ odpověděl McCaskey již na odchodu. „Neházíte odpovědnost na druhé, Paule.“

Hood si vůbec neuvědomil, že se takhle zachoval.

Když McCaskey odešel, Hood se vrátil ke své elektronické poště a jen tak naprázdno zíral na monitor. Právě se mu dostalo dalšího pochvalného poklepání na rameno za to, že je dobrý a zodpovědný člověk. Když je tedy tak dobrý a zodpovědný, jak to, že ho život přivedl do téhle situace? Přiděluje McCaskeymu hodiny jako by to byla voda v poušti, maká jako plavčík na staré dobré lodi Sharon a Jim, proti Kongresovému výboru a při vyšetřování případu Williama Wilsona hraje v obraně namísto v útoku. Když byl starostou Los Angeles, míval pocit, že uhrát s městskou radou nebo s některým ze svých komisionářů remízu nestačí; nyní mu patová situace připadala jako pohlazení.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

Hood vzhlédl. Ve dveřích stála Liz Gordonová. Tmavé oči měla doširoka rozevřené a hleděly moudře jako oči sovy. Ze tří stran je rámovaly krátké hnědé vlasy. Její široký obličej budil důvěru.

„Pojďte dál,“ vyzval ji Hood. Liz vešla dovnitř.

„Slyšela jste někdy o admirálu Kennethu Linkovi, bývalém řediteli tajných operací CIA?“ zeptal se Hood.

„Ne. Bývalém řediteli? Tak co dělá teď?“

„Pomáhá senátoru Orrovi se založením nové strany USF.“

„To je ta, pro kterou má pracovat Mike Rodgers?“

Hood se ušklíbl. „Vidím, že snižování rozpočtu a propouštění zatím tamtamy v Operačním centru nijak nepotrefilo.“

„Na té síti máte levné minuty, a bez omezení,“ zažertovala Liz.

„V on-line zprávách jsem viděl, že Orr by někdy teď měl mít tiskovou konferenci,“ řekl Hood s pohledem na hodinky. „Link prý bude kandidátem na Orrova viceprezidenta. Darrell si myslí, že Link by mohl mít nějakou spojitost se

smrtí Williama Wilsona a ještě jednoho pána, Roberta Lawlesse. Potřebuju rychle sestavit profil, aspoň nahrubo.“

„Jistě, ale můžu vám rovnou říct, jak ten profil bude pravděpodobně vypadat,“ odtušila Liz. „Jak dlouho Link ty tajné operace řídil?“

Hood nahlédl do souboru. „Dvanáct let.“

„To je dlouhá doba. Přešel od té práce přímo k té nynější?“

„Během několika málo měsíců.“

„Klasická záležitost. Jak často slyšíte, že bývalí prezidenti, generálové, fotbaloví zadáci a čelní vládní úředníci odešli do výslužby a dali se na golf?“

„Tak to nevím – ačkoliv zrovna teď mi udělat něco takového připadá jako sakramentsky dobrý nápad,“ přiznal Hood.

„Přesně tak. Lidé, kteří řídí týmy plnící náročné úkoly tam, kde je horko, časem vyhoří,“ sdělila mu Liz. „K operacím tohoto druhu se vracejí jen zřídka. Je velmi pravděpodobné, že jestli admirál Link od takové práce odešel, znovu se už do podobné nevrhnul. Mohly by ty vraždy mít pro něj nějaký význam v souvislosti s volbami?“

„Vy myslíte jestli to musel být právě Wilson, a jestli se to muselo stát zrovna teď?“

Liz přikývla.

„To nevíme jistě. Link nechal výzvědné činnosti a třeba mu nyní chybí rizikové faktory. Darrell si myslí, že by to mohl být významný prvek; co vy na to?“

„Odejít od CIA, vylézt ze zákulisí před oponu a vystoupit na ústřední jeviště celonárodní politické kampaně je už pořádně velké riziko,“ poznamenala Liz.

„A tím se dostáváme k faktoru X.“

„A tím je…?“

„Politickou nálepku bude veřejnost spolu s tiskem důkladně zkoumat. Link ani Orr nemají žádnou kontrolu nad tím, kde ty oči a prsty budou pátrat. Člověk, zvyklý něčemu velet, by mohl mít chuť zřídit si pár vedlejších džobů, nad kterými by měl kontrolu, jen tak, aby si užil terénu, který už zná.“

„Včetně něčeho takhle smělého?“ optal se Hood.

„No… to je právě ta neznámá veličina,“ vysvětlila mu Liz. „Na ten spis o Linkovi se podívám, ale moc si od toho neslibuju. Dvě vraždy mi u někoho, kdo právě přišel z organizace, ve které taková činnost byla přinejmenším přijatelná, ne-li přímo podněcovaná, mi přece jen připadají trochu jako krajnost.“

Hood jí slíbil, že spis pošle mailem. Než Liz odešla, ještě se Hooda zeptala, jestli je s ním všechno v pořádku.

„Jistě; proč se ptáte?“

„No, to s Mikem.“

„To nebylo lehké,“ přiznal Hood. „Ale přijímání a propouštění mám v popisu práce.“

„Ví, že si prověřujete jeho nové kolegy?“

„Ne; aspoň tedy mu to nikdo neřekl. Netuším, co by z toho asi tak mohl vyvozovat nebo jaké podezření by mohl pojmout.“

„Takže tady je všechno pod kontrolou,“ nadhodila Liz.

Hood zvedl těžítko, které vyrobil Alexander, když chodil do první třídy. Bylo z hlíny, s bílou a modrou glazurou, a mělo podobu koule, jež znázorňovala Zemi. Sevřel těžítko v pěsti. „Celý svět držím v ruce, Liz.“

„Jako Atlas.“

„Ten ho držel na ramenou.“

„Jako Atlas,“ opakovala Liz.

Hood o jejích slovech okamžik uvažoval, pak se usmál. Dostala ho. Těžítko odložil. „Co má člověk dělat, když mu připadá, že se jeho život i kariéra ubírají stejným, a sice špatným směrem?“

„Přijde na to,“ odtušila Liz. Zavřela dveře. „Když máte trpělivost, je to jako když se pohybujete kolem té koule. Cestou se dozvídáte, co se jen dá, těšíte se z pohledu na scenerii dole a nakonec se vrátíte tam, odkud jste vyšel.“

„A co když máte dojem, že vám dochází palivo?“

„Necháte se unášet vzdušnými proudy.“

„To už dělám.“

„A…?“ Psycholožka přistoupila ke stolu. „Tak se mi svěřte, Paule!“

Hood zaváhal. Svěřovat se někomu moc neuměl. Nerad si stěžoval nebo hledal pomoc, Liz však musela vycítit, že tady je něco špatně. Její prací bylo vést si soubory s psychologickými profily pracovníků. Vše zaznamenávala jako citlivými, neustále vystrčenými tykadly. Rozhodnutí učiněná v téhle kanceláři se mohou týkat milionů lidí. Když měla dojem, že je někdo vystavený přílišnému stresu, osobnímu nebo profesnímu, mohla takovým lidem přikázat, aby si vzali volno. Učinila tak v případě Mika Rodgerse, když byla v Indii zdecimována jeho jednotka Striker.

„A chcete jen pravdu, Liz? Připadám si, jako když mě ty vzdušné proudy ženou z místa na místo, a většinou jinam než tam, kde potřebuju být.“

„A víte, kde potřebujete být?“

„Ne tam, kde dělám tohle. Kde snižuju počet pracovníků a stahuju je z akcí.

Kde pokorně biju čelem o zem.“

„To je negativní přístup,“ odtušila Liz; dávala si pozor, aby v jejím hlase nezazněl odsudek. „To, co byste měl dělat, si nemůžete stanovit tak, že vycházíte z toho, co neděláte.“ Naklonila se nad stůl a opřela se o něj, takže oči obou byly v jedné rovině. „Nejdřív mi povězte tohle, Paule: mluvíme o vašem domově, nebo o Operačním centru?“

„O obojím.“

„Takže máte dojem, že někam sklouzáváte tam i tady.“

„Jo. Stejnou rychlostí a s pořád větší setrvačností.“

„Chcete se vrátit k Sharon?“

„Ne,“ odpověděl Hood bez zaváhání.

„Zlobí vás, že si uspořádává život po svém?“

Liz byla terapeutkou Harleigh, takže Hooda neudivilo, že tohle ví.

„Ne,“ odpověděl po pravdě.

„Říkal jste, že bijete čelem o zem; před Sharon?“

Hood přikývl. „Před ní, před Kongresovým výborem, před Scotland Yardem, a až odejdete, budu si připadat, že jsem bil čelem i před vámi.“

„Tak mi řekněte, ať jdu pryč.“ Hood se zarazil.

„Jediný způsob, jak sklouzávání zarazit, je zapřít se patami o zem.“ Napřímila se. „Tak, udělejte to, Paule!“

„Dobrá. Skončili jsme.“

„Takhle ne. Tohle není konec. Výsledek je remíza.“

„Nechápu, v čem je rozdíl,“ přiznal Hood.

„Pořád ještě tu jsem. A pořád s vámi mluvím, ne?“

Hood se křivě usmál. „Vypadněte!“ řekl ostře. „A hned.!“ dodal. Liz se usmála. „Ještě jednu věc?“

Hood nedokázal říct, jestli to není nějaká past. „Jednu,“ prohlásil pevně.

Liz tedy pokračovala: „Všichni jsou dezorientovaní a přemísťují se do nových postavení. Sharon, zpravodajské služby, celá země. Vámi strkají sem a tam, ale není v tom nic osobního – je za tím zčásti strach a zčásti pocit, že se cosi obnovuje.“

Pípl interkom. Volal Bugs Benet.

Liz se obrátila k odchodu. „Nebojte se vzepřít,“ řekla. „Lépe je zaměřit agresivitu ven, než dovnitř.“

„A nezačínají právě takhle války?“ zeptal se Hood; interkom mezitím pípl znovu.

„Ne. Měla snad americká válka za nezávislost co dělat s čajem? Nebo občanská válka s otroctvím?“

„Zčásti s…“

„Správně. Válka nemá nikdy co dělat s jedinou věcí,“ řekla Liz. „Má co dělat s věcí, která zůstala nepovšimnutá a staly se z ní věci dvě, potom tři, a nakonec vzplane a pohltí všechno.“

Měla pravdu. „Díky, Liz,“ řekl Hood. Zvedl telefon.

„Rádo se stalo. Kdykoli budete potřebovat…“ Hood vděčně přikývl. Ohlásil se. „Oč jde, Bugsi?“

„Šéfe, právě volal Bílý dům. Prezident s vámi chce mluvit. Během dvou hodin.“

„Řekl proč?“

„Ne.“

Výzva ke schůzce s prezidentem nebyla ničím novým. Pokud však Hood měl nějaké pochybnosti ohledně toho, je-li Lizina rada moudrá, rozplynuly se jako dým když se zeptal, kdo tam ještě bude.

„Senátor Debenport,“ odpověděl Bugs.

21

Washington, D.C. úterý, 07.30

Senátor Donald Orr vyhlásil svou kandidaturu na úřad prezidenta. Pozadí pódia tvořily vlajky Texasu a Spojených států a mezi nimi se tyčila kopule Kapitolu. Senátorovy šedé oči jiskřily ve světle jasného rána. Hlouček asi dvou desítek přívrženců zajásal. Asi desítka reportérů ten okamžik zachytila.

Mike Rodgers se držel daleko stranou společně s Kat Lockleyovou. Hned ráno zavolal a sdělil jí, že nabízené zaměstnání přijme. Kat mu řekla, že Orr by rád, aby Rodgers byl vyhlášení jeho kandidatury přítomen. Rodgerse pozvání potěšilo. Admirál Link stál zcela nenápadně spolu s Kendrou Petersonovou mezi Orrovými přívrženci. Ohledně vysvětlování Rodgersovy nebo Linkový přítomnosti si nikdo starosti nedělal, Kat přítomným již předem oznámila, že na žádné otázky nedojde. Když to tisková tajemnice říkala, pohlédla zpříma na Lucy O’Connorovou. Rodgers na sobě neměl uniformu, a bylo nepravděpodobné, že si ho někdo od tisku všimne a pozná ho, buď jako zástupce ředitele Operačního centra, nebo jako člověka, o kterém se psalo v souvislosti s obsazením budovy Spojených národů nebo s operací v Indii. Reportáže se psaly o Operačním centru, nikoli o něm osobně. Chtěl tu být také proto, aby viděl, jak jeho budoucí šéf vystupuje na veřejnosti. To, jak se Orr vypořádal se svými dvěma vystoupeními v televizi, na generála zapůsobilo silným dojmem. Vystoupení těch, kdo figurovali v Evening News a v Nightline, si již ze zvyku nahrával digitálním videorekordérem. V chování před kamerou byl senátor mistr. K záležitostem se vyjadřoval přímo a jasně. Když nehovořil, vyjadřoval se tím, že přivřel oční víčko, zvedl jedno obočí, lehce našpulil rty nebo naklonil hlavu. Znal rozdíl mezi komunikací a vnucováním se.

„Tohle nebude obyčejná kampaň,“ sliboval Orr poté, co pronesl úvodní prohlášení. „Bude to inaugurace – a tenhle výraz používám s pohledem do budoucnosti,“ dodal a mrkl, načež se odmlčel v očekávání potlesku. „Bude to

inaugurace pod praporem nové strany, s novou vizí pro národ. Vizí První strany Spojených států, budující novou formu nezávislosti.“

Následoval jásot a hlasitý potlesk přívrženců.

Kat se naklonila k Rodgersovi. „To je slogan,“ řekla.

„Myslel jsem si to,“ odpověděl. „Je dobrý. To vy?“ Přikývla a opět věnovala pozornost Orrovi.

„Naše nezávislost bude vybudována v již existujícím rámci, vymezeném zákony a zvláštními zájmy: Listinou svobod a americkou ústavou. Ostatní národy nechápou naše vášnivé zaujetí pro tyto dokumenty, nechápou naše vášnivé zaujetí pro svobody, chráněné a zaručované těmito dokumenty. Jsou zvyklé na to, že je ovládají králové, carové nebo válkychtiví vůdci. My jsme se cizího krále zbavili. Nestrpíme diktát jiných zemí. Jejich potřeby nebudeme klást výš než naše vlastní. Nebudeme dál součástí globalizace, procesu, který na hodnotách, jež vyznáváme, a na našem způsobu života hledá kdejaké chyby.“

Opět se ozvaly nadšené výkřiky a do výše se zvedlo několik pěstí. Zaručeně lidí, kteří přestoupili z jiné strany. To, co Rodgers slyšel, se mu však zamlouvalo. Dovedl si představit, že se to bude zamlouvat i většině amerických voličů.

„První sjezd naší strany se bude konat tento týden v San Diegu,“ pokračoval Orr. „Stejně tak, jako naše strana nebude stranou obyčejnou, ani náš sjezd nebude probíhat zavedeným způsobem; jeho dveře budou otevřené každému. Každý, kdo se ho zúčastní, bude mít volební hlas. Tak tomu v Americe je.“

Hlouček zařval na souhlas.

Rodgers se naklonil ke Kat. „Předpokládám, že máte plán, jak sjezdový sál zaplnit,“ poznamenal. „Je tam takových… deset tisíc míst?“

„Dvanáct,“ odtušila. „Jen z Texasu tam autobusy přivezou čtyři tisíce lidí. Značnou podporu máme v okrese Orange County, ten je necelé čtyři hodiny od kongresového centra –“

„Země Johna Waynea.“

„Tak, správně. Naši lidé zorganizovali společnou jízdu Dálnice svobody, která povede do San Diega. To by měly být další tři tisíce. Z ostatních částí země dorazí menší skupiny, a očekáváme, že se dostaví i jednotlivci, jen tak, aby byli při něčem novém a vzrušujícím.“

„Tisk má hromadné jízdy obyčejných, prostých lidí rád,“ podotkl Rodgers. Kat se usmála. Jako její jmenovkyně ‚cat‘, kočka, pomyslel si generál.

Orr hovořil dál. Teprve nyní si Rodgers povšiml, že se téměř nedívá do kartiček s poznámkami, nelitoval času, aby se svou řeč naučil zpaměti. Odmlky využíval k vizuálnímu kontaktu s davem.

„V mém velkolepém domovském státě se mohou vyskytnout voliči, kteří kvůli této změně příslušnosti ke straně budou možná mít pocit, že se něčeho

zříkají,“ navázal Orr. „Těm lidem chci říct, že se změnila jen nálepka. Texasan zůstává nadále Texasanem. Don Orr je pořád tentýž člověk. Stále je bojovníkem za mladé, kteří chtějí pracovat, a za starší, kteří nechtějí odejít do penze. Je přesvědčen, že služba vlasti, jejímu průmyslu a jejímu hospodářství by měla požívat úcty. A na ty Američany, kteří mě dosud neznají, se obracím se žádostí, aby naslouchali, co v následujících dnech, týdnech a měsících chceme sdělit. Nejsme vychloubační, nabubřelí politici toužící po moci. Nejsme loutky řízené zájmovými skupinami, ani penězi určenými pro zájmové cíle. Jsme hrdí Američané, kteří chtějí zemi obnovit, učinit z ní to, čím již jednou byla a čím může znovu být. Zemí učenců a lidí nebojících se dobrodružství. Zemí hojnosti, a to nejen hojnosti jídla a přírodních zdrojů, ale hojnosti myšlenek. Startovacím můstkem k dosahování výjimečných cílů hodných výjimečných lidí. Zemí, kde vládne spravedlnost a rovnost mezi bohatými a těmi, kdo měli v životě méně štěstí, mezi zdravými a churavějícími, mezi lidmi všech věkových kategorií.“

„Nenechte žádný hlas ležet nesklizený na poli,“ pronesl Rodgers šeptem ke své společnici.

„Snad, ale senátor se nepodbízí nějakým nízkým pudům, generále,“ opáčila.

„Myslí to vážně.“

„To věřím, že ano. Vlastně s tím počítám.“ A co víc – ta slova v něm vzbuzovala odezvu. Ať již v důsledku vlastní situace, ve které se ocitl v Operačním centru, nebo v důsledku celkové frustrace z byrokracie, politiky a nesourodosti toho, na co se země soustředí, ho poprvé po letech začínal prostupovat pocit nadšení.

„A nakonec pár slov k našim přátelům v zahraničí,“ pokračoval Orr. „První strana Spojených států neznamená pouze Spojené státy. Věříme, že silná a životaschopná Amerika je základem zdraví a prosperity světa. Ale jsme přesvědčeni, že role, ve které chceme vystupovat, by měla národy vést jako světlo majáku, nikoli být rolí napsanou a řízenou bankami. Budeme průkopníky ukazujícími cestu, ne chůvami. Světu nejlépe poslouží takové Spojené státy americké, které nebudou berličkou, nýbrž pevným a neotřesitelným základem. Taková je platforma naší strany, strany uzpůsobené k tomu, aby sloužila hrdým obyvatelům naší země. Dámy a pánové, děkuji vám za vaši vděčnou pozornost dnes i ve dnech, které přijdou. Bůh vám žehnej, a Bůh žehnej Americe!“

Zatímco hlouček jásal, Kendra odváděla senátora od pódia a pryč od reportérů. Vykřikovali otázky týkající se Williama Wilsona, ty však zůstaly bez odpovědi. Kat si zaznamenávala do zápisníku reportéry, kteří kladli nepřátelsky laděné otázky. Ti se k senátorovi pravděpodobně dostanou teprve tehdy, až záležitost nebude aktuální.

Link již odešel napřed k čekajícímu sedanu. Kendra usadila senátora na zadní sedadlo černé limuzíny, vklouzla za ním a posadila se vedle něj. Když

odjeli, Rodgers následoval Kat ke stolu, kde si lidé mohli brát nápoje a zákusky. Než se tam dostali reportéři, oba si již vzali po kelímku kávy a pomalu odcházeli přes trávník za Kapitolem.

„Víte… kdyby všechno to, co senátor říkal, řekl kandidát druhé největší strany, lidi by prohlásili, že je to žvanění a řečnické cvičení,“ poznamenal Rodgers.

„V tom právě spočívá rozdíl mezi senátorem Orrem a ostatními,“ odtušila Kat. „Nebo máte jiný názor?“

„Vůbec ne. Bylo to podnětné.“

„Opravdu?“

„Jo. Zvlášť ta část o lidech, které neposílají do důchodu.“ Kat se usmála. „Tak tohle mě vůbec nenapadlo.“

„Ale stejně, zajímalo by mě jedno: Proč kolem senátora stavěla zeď Kendra a ne vy?“

„Chtěli jsme, aby senátorův odchod vypadal jako starost o jeho bezpečnost, ne jako bránění lidem od tisku, aby se k němu dostali.“

„To je rozumné,“ podotkl Rodgers. Přinejmenším při washingtonském zvyku posuzovat lidi především podle image. „Mimochodem – jak to vypadá s Wilsonovou záležitostí?“

„Myslíte jestli díky té druhé vraždě tlak polevil? Trochu ano, ačkoliv pár reportérů v skrytu duše spekuluje, jestli jsme neměli co do činění s oběma.“

„A měli?“

„Absolutně,“ odpověděla Kat suše. „Tohle celé je jako nějaká vražednická verze příběhu ‚Jak si Jack postavil po kouskách dům‘. Tadyhle máte kandidáta, který si najal vraha, aby toho realitního zprostředkovatele zabil a tím zakryl vraždu, co mu pomohla k publicitě při kampani, kterou postavila Kat.“ Mladá žena zavrtěla hlavou. „Vždycky – vždycky – budou existovat tři druhy reportérů a komentátorů: ti, kteří si myslí, že jste něčím vinen, ti, kteří si myslí, že jste nevinný, a ti, kteří si myslí, že celá ta věc je nějaká show nádavkem. Potřebujete, aby závod běžely jen ty poslední dvě skupiny.“

„Pokud jde o public relations,“ podotkl Rodgers.

„Správně. Nepomůže to, když jste skutečně vinen.“

Dohonila je Lucy O’Connorová. Vypadala unaveně. Rodgers si všiml, že červené světélko jejího diktafonu svítí. Páska stále běžela.

„Dobré jitro,“ pozdravila. „To byl nádherný projev!“

„Díky. Budu to senátorovi tlumočit,“ řekla Kat.

„Je něco nového, do záznamu nebo mimo?“ vyzvídala Lucy. Pohlédla na Rodgerse a on na ni. Zopakovala svou otázku očima.

„Kromě toho, že senátor kandiduje na prezidenta Spojených států? Nic.

Něco ses doslechla?“ zeptala se Kat.

„Spoustu pochybností díky tomu, že včera převládala v mentalitě všech tendence dělat ukvapené soudy.“

„To si lidi doopravdy mysleli, že za tím atentátem je senátor Orr?“ zeptal se Rodgers.

„Já bych to zařadila spíš do kategorie perverzní naděje,“ odpověděla Lucy. Rodgers potřásl hlavou. „Perverzní je dobrý výraz.“

„Podloudné kšefty a titulky na prvních stránkách novin mají původ v reportáži typu Hypozabiják,“ dodala Lucy. „A když už mluvíme o reportážích, generále Rodgersi: můžete mi povědět, co tu děláte vy?“

„Dočkej času, bude tiskovka,“ odbyla ji Kat. „Samozřejmě to dostaneš včas.“

„Je něco o pravděpodobném spolukandidátovi?“ dotírala dál Lucy. „Všimla jsem si, že Kenneth Link tu byl taky.“

„Kandidátka bude oznámena před sjezdem,“ řekla Kat.

„Ale no tak, Kat! Mimo záznam; slibuju.“

„Je mi líto.“

Lucy se otočila k Rodgersovi. „Co Operační centrum a to vyšetřování?“

„A co má být?“

„Doslechla jsem se, že na cestě sem je jakýsi pán jménem Darrell McCaskey, aby si promluvil s admirálem Linkem.“

„Cože?!“ vyhrkla Kat. Zastavila se, vytáhla mobil a navolila admirálovo číslo.

„Odkud to víte?“ zeptal se Rodgers.

„Mluvil s ním jeden můj přítel od poštovní policie. Pan McCaskey mu ale nechtěl říct, oč jde. Ed si myslel, že já bych to mohla vědět.“ Usmála se. „Chtěl být něco platný.“

Kat k nim byla otočená zády. Hovořila jen několik vteřin, pak přístroj zaklapla. „Ještě přijdu,“ řekla Rodgersovi i Lucy a spěchala pryč.

„Je tak, Katherine!“ vykřikla Lucy a běžela za ní. „Zrovna jsem ti pověděla takovou důležitou věc…“

„Vím. A oceňuju to.“

„Tak mi to dokaž!“

„Až budu moct,“ slíbila Kat.

To Lucy zdaleka nestačilo. Rodgers vyrazil za Kat, ale Lucy ho chytila za paži. „Generále, já vám přece můžu prospět!“ pronesla naléhavě.

„Děkuju.“

„Takhle to nejde!“ nedala se Lucy a zatahala ho za paži. „Vy zase musíte pomoct mně!“

Rodgers si paži vyprostil a vydal se za Kat, Lucy za ním. Její neodbytnost Rodgersovi nevadila; novinářka jen dělá svou práci. Znepokojoval ho pocit, který mu v útrobách burcoval cosi, co se dere na povrch.

„Generále, tak řeknete přece něco! Stačí jen to, co máte společného se senátorem Orrem. Pracujete pro něj, nebo pro Operační centrum?“

„A co myslíte?“

„Že jestli pracujete pro Operační centrum, Kat by o tom interview pana McCaskeyho věděla.“

„To dává smysl,“ odtušil Rodgers.

„Jistě. To je ale jen náznak, žádná reportáž. Povězte mi něco, co můžu použít; cokoli. Nějaké vodítko, poznámku mimo záznam, citát, který přisoudím nejmenovanému zdroji…“

„Hypozabiják,“ utrousil Rodgers.

„Prosím?“

„Nepřišla jste včera večer s tím, že pro tu vražednici potřebujete nějaké jméno?“

„Ano. Tohle bylo to nejlepší, co jsem do uzávěrky dokázala stihnout.“

„Je to dobré,“ řekl Rodgers.

„Díky. A teď – co s tímhle? To mě necháte v bryndě?“

Rodgers se zastavil. „Víte co? S taháním z bryndy jsem skončil. Nehledejte v tom nic osobního. Ale pomáhal jsem Japonsku. Rukojmím v budově Spojených národů. Pomáhal jsem celému indickému subkontinentu. A víte, co jsem si vysloužil?“

„O vaší osobě se toho v tisku moc neobjevilo.“

„Tak zrovna tohle je mi jedno,“ odtušil Rodgers. Nyní překročí hranici, bezpečnostní pojistku, ale i to mu bylo jedno. „Vysloužil jsem si sešup.“

„Vás z Operačního centra propustili?“

„Propustili? Spíš vyndali. Propouští se vězeň, pacient z nemocnice; vyléčený pták nebo tuleň zbavený povlaku nafty se propouštějí na svobodu. Dostal jsem padáka, Lucy.“

„No teda, generále! Můžu vás citovat?“

„Proč by ne? A taky můžete citovat můj výrok, že loajalita je ‚ztracená v akci‘, společně se ctí a osobní integritou. Ne pouze v Operačním centru, ale v celé lidské společnosti. Opravdová služba se odměňuje jen tak naoko, a hru řídí oportunisti. Byl jsem přizván do senátorova týmu k práci v určitém pověření, abych se to pokusil změnit. Mám v úmyslu tu práci přijmout, protože věřím, že americký lid pozná rozdíl mezi kariéristickými šplhouny a lidmi s charakterem a zásadami. Konec citátu,“ dodal.

„Vadilo bývám, kdybych požádala Paula Hooda o komentář?“

„Ne. Ale…“

„No…?“

Rodgers zaváhal. Chtěl Lucy požádat, ať ho cituje tak, aby jeho slova nevyzněla roztrpčeně. Jen nevěděl, jak to říct, aniž by přiznal, že roztrpčení

skutečně cítí.

Zdálo se, že reportérka čte jeho myšlenky. „Nebojte se,“ uklidňovala ho,

„napíšu to tak, aby to vyznělo vhodně.“ Rodgers se jen chabě usmál.

Lucy mu poděkovala a odešla. Rodgers ještě chvíli jen tak stál.

Jeho pocity byly poněkud nevyrovnané. Původně neměl v úmyslu říct všechno, co řekl, ale právě tak nepočítal s tím, že ho takhle sesadí. Nebo že v terénu přijde o Striker. Jakže to řekl Trockij? Čím víc času máte na sestavování plánů, tím víc chyb uděláte. Ta slova mu vycházela přímo ze srdce.

Rozběhl se klusem za Kat. Chtěl jí povědět, co udělal, třebaže se nedomníval, že jí bude vadit, jak před Lucy mluvil. Jeho výroky nemířily na Orra, nýbrž na Mika Rodgerse a Operační centrum. A navíc, z toho, co právě udělal, vyplynul i jistý užitek.

Nyní zcela patří k těm druhým.

22

Fallbrook, Kalifornie úterý, 05.45

Pro Toma Mandora znamenala ta záležitost peníze. I pro Waynea Richmonda znamenala peníze, avšak rovněž nebezpečí. Proto šel na Aljašku pracovat k vrtné soupravě. A proto se zase vrátil, aby pracoval tam, kde je třeba tvrdě přitlačit.

V pět ráno vyšel z chaty a vydal se pěšky několik set metrů východním směrem, do studených, temných kopců. Na sklonku jara, v létě a na začátku podzimu tak činil jednou či dvakrát týdně. V tu dobu ten vrchol hory představoval místo nabízející nebezpečí v celé jeho dokonalosti. Tam se ho mohlo Richmondovi dostat tolik, kolik se mu jen zachtělo. Nabíral si jej víc, než kolik skutečně potřeboval, čistě proto, aby sám sebe podrobil zkoušce. Život by měl být neustálou řadou zkoušek, je to jediný způsob, jak člověk může růst, žít, spíš než na život si pouze hrát. Byl to způsob, jak ovládat protivníky a tím získat měřítko, podle kterého pak bude řídit svůj vlastní život.

Šel předjitřní tmou; vzduch měl teplotu jen několik málo stupňů nad nulou a foukal vítr. Richmond měl na sobě těžkou džínovou bundu, na rukou černé kožené rukavice, aby se chránil před zimou, obutý byl do vysokých hnědých bot jako ve westernu. Měl s sebou i ostře nabroušený bowie nůž. Sem, do míst nacházejících se ve výšce téměř třinácti set metrů, se občas přihnala plískanice nebo tu padal sníh. Když se blížil ke skalní římse, o tři sta metrů níž viděl matně osvětlené vrcholky bílých mraků. Nad nimi, na temně modré obloze, dosud svítily hvězdy. Když nad ostrým horským hřebenem, stáčejícím se do oblouku, konečně vyšlo slunce a zahřálo římsu, probouzelo se také nebezpečí. Žili zde chřestýši skalní.

Měli hnízda v pásu balvanů na samé hraně útesu. V každém ročním období se jich tu daly pochytat stovky. První světlo rozbřesku tyto studenokrevné živočichy rychle probouzelo a zvýšilo jejich tělesnou teplotu na teplotu

nastávajícího dne. Hadi s trojúhelníkovou hlavou vylézali po jednom až po třech ven a pátrali po polních myších, divokých králících, ranních ptáčatech nebo po všech malých tvorech, které dokázali pozřít. Svou kořist nemuseli vidět, a proto mohli lovit ještě než slunce zcela vyšlo. Prohlubeninky na hlavě zachytily teplo živých tvorů, vystrčené jazyky ochutnávaly vzduch a kořist v něm ucítily stejně, jako když Richmond v kuchyni nasával do nozder vůni z vaření. Hadi tak mohli s jistotou a se smrtící přesností vycítit, kde se kořist nachází. Dospělý chřestýš skalní měří obvykle půl druhého metru a dokáže se vymrštit téměř stejně daleko.

Tito plazi mají barvu hlíny a pro náhodného pozorovatele jsou neviditelní, dokud možné útočníky nevaruje výrazné chřestění. Zní jako bzukot křídel velkého sršně, pokud had není svinutý do klubíčka, připravený zaútočit. V takové poloze se chřestidlo ocitne volně ve vzduchu a chřestění pak zní spíš jako vrčení mlýnku na pepř. A v této poloze může ve dvou či třech vteřinách zvednout hlavu do výše.

Chřestýši skalní se spíš brání, než útočí; obyčejně si hledí svého a střetu s většími tvory, jako jsou třeba rysi, kojoti nebo lidé, se snaží vyhnout.

Proto do nich Richmond s oblibou nejprve šťouchl nožem s osmatřicet centimetrů dlouhou čepelí. Nechtěl je odradit od útoku. Obvykle přisedl na paty a špičkou nože se dotkl hadova ocasu. Had se většinou plazil pryč. V takovém případě ho Richmond širokým obloukem obešel a zabránil mu v ústupu. Přinutil ho svinout se, a tak se dočkal boje, po kterém toužil.

Tohoto rána seděl na velkém, studeném balvanu a díval se, jak se rozednívá, když vtom spatřil dva hady, vylézající z kamení. Jeden dospělý, druhý dlouhý asi pětadvacet centimetrů. Rodič a jeho potomek, vydávající se na lov. Menší had se zastavil za kamenem a svinul se do těsné spirály, studený vítr se mu očividně nezamlouval. Druhý had se dál plazil pryč od hnízda.

Chřestýši skalní se rodí živí. Richmond odhadoval, že ten menší je starý asi dva týdny. V hnízdě jsou pravděpodobně ještě další. Budou se živit hmyzem, který se vyskytne poblíž, možná kováříky. Richmond se rozhodl, že hady zabije oba, a začne mládětem.

Vstal. Na tyto výpravy s sebou nenosil mobil, říkal si, že kdyby si nedal pozor a had ho uštkl, smrt si jedině zaslouží. A kromě toho volat 911 by nebylo k ničemu, než by se k němu dostala ambulance nebo vrtulník, byl by mrtev. Jed by okamžitě vyvolal hemolýzu, rozložil červené krvinky a zabránil okysličování tkání. Tak by odumřely životně důležité orgány a on by byl mrtev v deseti či patnácti minutách.

Menší had vycítil, že se Richmond blíží. Přeplazil se blíž k balvanu, rozvinul se a klouzavě se sunul opačným směrem. Richmond se usmál. Zvedl pravou nohu a podrážkou boty se opřel o vršek balvanu. Měl tvar podobný pyramidě,

byl asi třicet centimetrů vysoký a nahoře poměrně plochý. Richmond počkal, až hadí ocas zmizí, a potom balvan převrátil. Balvan se překulil a hadovo tělo přitiskl uprostřed k zemi. Hadí jazyk se vymrštil, ocas se vztekle zmítal, plaz však byl bezmocný. Richmond se podíval, kde je ten druhý. Od hadí kůže, jakoby poseté korálky, se odrážely první žluté sluneční paprsky. Větší chřestýš se plazil pryč od římsy. Dychtil po potravě, ne po tom, aby své ratolesti pomohl. Richmond si stoupl na kámen plnou vahou, aby měl jistotu, že plaz pod ním se skutečně nemůže hnout z místa. Potom kámen obešel, přisedl před ním a vrazil nůž do zužující se části hadova těla hned za hlavou. Hlava odpadla, jazyk se ještě několik okamžiků kmital a do černé hlíny se vsakovala krev, odkapávající z těla.

Richmond otřel čepel nože o hlínu. Pak vstal a pustil se za druhým hadem.

V té chvíli to zaslechl. Otočil se k římse, přikrčil se a naslouchal.

Na východní straně vedla úzká, prašná, dešti vymletá silnička, spíš však široká pěšina. Takové tu jsou proto, aby zabránily šíření požáru.

Mohl by po ní utéci, kdyby zde oheň někdy zatarasil jedinou zpevněnou silnici. Pod ní, asi o šest set padesát metrů níž, byla osada. Občas sem nahoru přicházeli pěší turisté kvůli vyhlídce přes údolí; takhle brzy, aby pozorovali východ slunce, však přicházeli jen zřídka, protože by se museli vydat na cestu ještě za tmy. Občas někdo přijel autem až sem, aby východ slunce stihl. A to, co Richmond zaslechl, byl motor auta.

Vydal se směrem k silničce. Na plošině vedle ní parkoval černý džíp se zlatou hvězdou na boku. Seděl v něm jediný člověk, zástupce šerifa. Pravděpodobně měl po noční službě a sem si vyjel, než se vrátí domů. Nyní si otevřel termosku.

Zůstane tam přinejmenším několik minut. To bylo dobré. Richmond dostal nápad. Vrátil se zpátky, cestou zastrčil nůž do kožené pochvy na opasku a svlékl si bundu. Minul mrtvého hada, ležícího na zemi rozměklé krví, a šel dál za druhým, větším hadem. Očima střílel ze strany na stranu; zvláštní pozor si dával na balvany a křoviska.

Had byl v úzké prohlubni vymleté vodou a plné kamení, které do ní voda spláchla ze svahu. Mezi menšími kamínky byla ukrytá syslí nora. Had se chystal vyhřívat na kamenech a čekat, až se snídaně ukáže. Alespoň takový měl had pravděpodobně úmysl. Richmond měl jiný nápad. Prošel podél prohlubně a bundu položil na kameny. Zauzloval dole rukávy, rozprostřel je na zemi a pak se blížil zezadu k hadovi. Nabral do hrsti kamínky a je po jednom je na něj házel. Zasahovaly ho do ocasu a do těla. Had se začal plazit dopředu, jeho chřestidlo přitom vztekle vibrovalo. Richmond ho následoval. Dál po něm házel kamínky a nutil ho lézt k bundě. Jak očekával, chřestýš se plazil k jedinému úkrytu, který tu byl: k jednomu z rukávů. Jakmile byl uvnitř, Richmond rukáv

uchopil nahoře v podpaží. Had se svinul uvnitř do klubíčka, takže byl v rukávu celý. Richmond bundu opatrně přeložil tam, kde rukáv nahoře končil. Plaz nyní nemohl vyklouznout ven. Potom Richmond sevřel rukáv v levé ruce a dlaň sunul k hadí hlavě. Had se kroutil, snažil se vysvobodit, jeho tělo se uvnitř rukávu svíjelo a všelijak vlnilo, Richmond ho však držel pevně, a když had konečně ochabl, Richmond rukáv pravou rukou rozvázal. Dával pozor, aby nepustil hlavu, chřestýš by vypadl a byl by na svobodě. Potom mu pravou rukou sevřel chřestidlo. Had byl nyní jeho tichým zajatcem. Richmond si přitiskl bundu k břichu a vykročil. Jak hada nesl takhle vedle těla, připadal si téměř jako kdyby nesl pistoli; chřestýš je právě tak mocný, právě tak obávaný. A jak si Richmond byl vědom, ještě lepší je, že vina za smrt by padla na hada.

Došel k římse. Slunce stálo nyní vysoko nad vzdálenými horami. Nad vzdálenými svahy začala pátrat po drobných tvorech trojice jestřábů. Richmond se nikdy nenabažil pohledu na to, jak krouží a jak se jejich křídla a ocasní pera natáčejí, když se ptáci nechávají unášet vzestupnými termálními proudy. Kdykoli dravec spatřil možnou kořist, upozornil křikem ostatní, načež složil křídla a řítil se dolů jako velká šipka, jaké pro zábavu lidé vrhají na cíl položený na trávníku. Na rozdíl od hadů, chovajících se spíš defenzivně, tito útoční ptáci představují ty nejdokonalejší lovící stroje v přírodě.

Obrana a útok, pomyslel si Richmond. To, co na špinavé zemi vypadá již svou podstatou nebezpečně, nebezpečné není. A to, co na modrém nebi vypadá graciézně a velkolepě, přináší smrt. Jako měřítko nebezpečí je zevnějšek jen zřídkakdy přesným metrem.

Richmond vykročil po silničce k džípu. Okénko na straně řidiče bylo stažené.

„Dobré jitro,“ pozdravil Richmond, když došel blíž.

Zástupce šerifa pohlédl do bočního zrcátka. „Dobré, pane.“ Zadíval se na Richmonda o něco déle. „Stalo se vám něco?“

„Ne, proč?“

„Vypadá to, že máte obvázanou ruku.“

„Kdepak. Jen sbírám ptačí vejce pro svou voliéru,“ usmál se Richmond.

Mluvil tiše, vlídně. Nastražit past patří k té pravé zábavě.

„Sbíráte vejce – a s bovijákem?“

„Ten mám kvůli hadům,“ odpověděl Richmond. Již došel až k okénku.

„To mě napadlo, ale doporučuju, abyste si příště vzal střelnou zbraň. Mít u sebe něco většího než zavírací nůž je zločin.“

„Ale střelná zbraň ne?“

„Ne, pane.“

„Bůh žehnej Národní střelecké asociaci.“

Zástupce šerifa si lokl kávy a prázdný kelímek nasadil na hrdlo termosky.

Měl snubní prsten. Nemohlo mu být víc než šestadvacet. Richmond si říkal, jestli si sem nahoru vyjel potají si oddechnout od práce, nebo dumat o vesmíru. Rozhoduje se, zda má ženu opustit, nebo se smutkem v duši vzpomíná, jak se sem v noci jezdívali pomilovat? Richmond uvažoval, na jak dlouho dopředu si tenhle mládenec naplánoval život. Do následujícího dne? Do příštího povýšení? Do narození svého prvního nebo dalšího dítěte?

„Mimochodem, jmenuju se Wayne Richmond,“ řekl.

„Andy Belmont.“ Mladík napřáhl ruku, když si však uvědomil, že Richmond drží ranec s vejci, stáhl ji zpátky. „Těší mě,“ dodal.

„Nápodobně,“ řekl Richmond. „Chodím sem často, ale vás jsem tu ještě neviděl.“

„Minulý týden mě převeleli ze stanice Southwest. Napadlo mě, že by bylo dobré seznámit se s okolím, pro případ, že by mě sem někdo přivolal.“

„To jste udělal dobře,“ poznamenal Richmond. „Povězte mi… máte před službou, nebo vám končí?“

„Končí. Dopoledne dělám opatrovnici dítěti, aby žena mohla do práce. Pak mě vystřídá její matka, abych se mohl vyspat.“

„Opravdu? To musí být zápřah, pracovat takhle každý jinak.“

Zástupce šerifa se usmál. „No, tak nevím. Jsme si jaksi vzácnější, vážíme si doby, kterou máme pro sebe společně.“

„No, to asi bude pravda,“ odtušil Richmond. Pohlédl na mužův nekrytý klín; stačí, když vysype obsah rukávu bundy a ze zástupcova levého ramene strhne vysílačku. Byla snadno na dosah, hned u okénka. Zástupce šerifa Belmont zemře tam, kde teď sedí.

Belmont vložil termosku do držáku na kelímek mezi sedadly. Rozsvítil reflektory. „Přeji vám dobrý den, pane; a nezapomeňte – ten nůž.“

Když Richmond se zástupcem šerifa hovořil, byl skloněný k oknu džípu.

Nyní se narovnal tak, že měl pas ve výši okna. „Díky. Nezapomenu.“

Odstoupil dozadu. Belmont mu zamával a vyjel. Richmond za ním pokývl. Prsty sevřel hadův krk a zakroutil jím. Had, který se opět začal svíjet, se na okamžik zachvěl, načež znehybněl. Richmond rukávem lehce zatřepal. Had se nepohnul. Vysypal ho z rukávu a uskočil.

Chřestýš dopadl na zem a zůstal ležet. Byl mrtvý. Richmond ho tam nechal vranám. Otočil se a vydal se zpátky ke skalní římse.

Den začal líp, než si Richmond mohl vůbec představit. Dva hadi mrtví, a ušetřil jednoho zástupce šerifa. Měl v moci tři životy. Víc, kdyby započítal jeho manželku a dítě.

Riskovat či neriskovat. Zabít či nezabít. Možnost volby je srdcem ovládnutí, ovládnutí je pohon moci, a moc je klíčem k životu přinášejícímu uspokojení. Wayne Richmond nevěděl, kolik uspokojení pro něj bude mít zbytek jeho

života. Ale tento den přinejmenším začal skutečně moc dobře.

23

Washington, D.C. úterý, 09.44

Darrell McCaskey nebyl člověk, kterého by jeho spolupracovníci v FBI charakterizovali tím, čemu říkali „ohánění se plackou“. Podezřelé, své podřízené ani nikoho jiného nezastrašoval, když však chtěl výsledky, také jich obvykle dosáhl. Byl důrazný, a když na někoho důraznost neplatila, vždy tu ještě byla jeho hranatá ramena, neúhybný pohled očí a vystupování vynucující si poslušnost.

Nyní měl na sobě koženou bundu namísto obvyklého tvídového saka. Připadalo mu, že otahaný bomber se na ulici náramně dobře hodí a budí o něco větší respekt. Dorazil do Russellovy senátní kancelářské budovy a mladé člence ostrahy ukázal průkaz Operačního centra. Vyzval ji, aby ho neohlašovala napřed, chtěl tím vyslat admirálovi určitý signál. Tady jde o vyšetřování, ne o výlet na ryby. Během rozhovoru bude zdvořilý a uctivý, ne však servilní. V FBI tomu říkali přístup TPA – taktika právní autority. Podezřelí mají podle zákona svá práva. Stejně tak je ovšem mají i policisté a vyšetřovatelé z FBI.

Chvatně vykročil k senátorově kanceláři, recepční ho však vedla do poradní místnosti. Politickým stranám není dovoleno, aby nevolení představitelé pracovali na území, jež je federálním majetkem. Pro poradce-nečleny žádné předpisy neexistovaly.

Admirál Link se právě vrátil z tiskové konference a pročítal elektronickou poštu ve svém notebooku. Vypadal trochu zneklidněně.

„Neztrácíte čas,“ poznamenal, aniž vzhlédl od počítače.

„Když mi ho odměřují daňoví poplatníci, tak ne,“ odtušil McCaskey.

„Občanská zodpovědnost. Smutná výjimka, ne pravidlo,“ podotkl Link.

„Dáte si kávu nebo čaj, pane…?“

„McCaskey, a díky, nic,“ skočil mu McCaskey do řeči. Z vnitřní kapsy bundy vytáhl zápisník. „Chci vám jen položit několik otázek ohledně vaší práce

v CIA.“

Link se pousmál. „Povím vám dvě věci, pane McCaskey. Za prvé, jistě víte, že nemám povolení mluvit o ničem z toho, co jsem tam dělal, a to ani s někým od výzvědné služby.“

„Technicky vzato to není pravda.“

Link konečně vzhlédl. „Jak tomu mám rozumět?“

„Standardní pracovní smlouva se CIA stanoví, že bývalý zaměstnanec nesmí sdělovat informace, které by mohly narušovat probíhající operace. Vy jste takovou smlouvu podepsal bez dodatků, ověřil jsem si to. Moje otázky se týkají osob, se kterými jste možná pracoval a které již v CIA nejsou nebo byly přeřazeny do D.C.“ „Abrogujete ducha důvěrnosti informací, pane McCaskey.“

„Lidi už o mně řekli horší věci, někdy i anglicky,“ odtušil McCaskey. „Co je ta druhá věc, kterou mi chcete povědět?“

„Ponecháme-li stranou otázku, jestli vy nebo někdo jiný máte rozumný důvod trvat na tomhle rozhovoru… jsem prostě zvědavý,“ řekl Link. „Jaké oprávnění má Operační centrum k tomu, aby mě vyšetřovalo?“

„Zákon z roku 2002: O mezinárodní spolupráci v činnosti zpravodajských služeb,“ odpověděl McCaskey. Posadil se naproti Linkovi. „Zemřel britský státní příslušník, Scotland Yard požádal o vyšetřování jeho smrti, a my jsme vykonavatelem, kterého si zvolil. Zákon mi dovoluje dotazovat se možných svědků zločinu nebo událostí a okolností, které k němu vedly. Senátor souhlasil s tím, že si promluví s ředitelem Hoodem, čímž potvrzuje, že platnost zmíněného zákona uznává a chápe. Máte námitky proti tomu, abych vám kladl otázky?“

„Ano, a taky mám námitky vůči vašemu výkladu toho zákona,“ odpověděl Link. „Ale poskytnu vám in dubio pro reo, privilegium pochyb… pro tuto chvíli.“

„Děkuju. Admirále Linku, přijal jste vy osobně někoho do První strany Spojených států?“

„Ne.“

„Doporučil jste První straně Spojených států někoho jako funkcionáře, placeného nebo praktikujícího?“

„Erika Stonea, mladíka, který má na starosti průběh sjezdu. Píše se Eric, s –

c.“

„Odkud pana Stonea znáte?“ zeptal se McCaskey, zatímco si jméno

zapisoval do bloku.

„Byl to v CIA můj asistent. Je dobrý organizátor.“

„Má nějaké zkušenosti s prací v terénu?“

„Jakožto autorizovaný veřejný účetní. Kancelář v Chicagu.“

„Přijal jste nebo doporučil ještě někoho jiného?“

„Zatím ne.“

„Co senátorův pracovní štáb?“

„Přivedl jsem tam Kendru Petersonovou.“

„Odkud znáte ji?“

„Pracovala jako agentka, místo pobytu v Japonsku, ale působila v Severní Koreji a na Tchajwanu.“

„Taky jedna z vašich?“

„Ano. Přísně OPPP.“

OPPP znamenalo operativec pouze pro průzkum, McCaskey však věděl, že i „pasivní“ agenti v terénu se někdy využívají k násilným operacím. Tak tomu bylo v roce 1979 v Rusku, kdy agenta CIA Gensona Blimlinea odhalil sovětský

„krtek“. CIA namísto toho, aby ho stáhla, poslala pozorovatele, který měl pozorovat lidi, kteří byli vysláni, aby pozorovali jeho. Když došlo k zákroku proti Blimlineovi, OPPP zasáhli. Jak OPPP, tak Blimline pak nalezli bezpečné útočiště v Moskvě.

„Jméno slečny Petersonové se objevilo jako možný kontakt, když tam přišla jednotka Striker,“ pronesl hlas za McCaskeym. „Můžu vám ten spis obstarat.“

McCaskey se otočil. Ve dveřích poradní místnosti stál Mike Rodgers.

„Můžu dál?“ zeptal se Linka.

„Jistě.“

Rodgers vešel dovnitř. Oči upíral na McCaskeyho. „Tak co je nového v tom honu na čarodějnice?“

„Já bych tomu tak neříkal,“ odrazil ho McCaskey. Rodgers mlčel.

„Pane McCaskey, jestli máte nějaké další otázky, položil byste je laskavě?

Mám dost skutečné práce.“

Linková samolibost začínala McCaskeyho štvát. „Admirále, moje otázky je třeba brát vážně,“ odsekl. „Dívat se na věc nějak jinak by byla chyba.“

„Pane, vážně tu věc berete vy, a to není totéž,“ opáčil Link. „Ale já mám oproti vám výhodu, pane McCaskey.“

„A tou je…?“

„Vím, že jsem se ničím špatným neprovinil, ani nenesu spoluvinu na něčem špatném. Tak – jaká je vaše další otázka?“

Jakkoli si McCaskey Linka znechutil, připomněl si, že je tu proto, aby získal informace, ne proto, aby snad nalezl nového přítele.

„Máte povědomí o nějaké osobě, která ví, jak se vetřít do přízně nějakého muže tak, aby ji vzal do svého pokoje, jak tam toho muže zabít smrtící injekcí do kořene jazyka a potom nepozorovaně odejít?“

„Myslíte nějakou ženu.“

„Nebo muže, který by v tom mohl nějakou ženu vycvičit.“

Link vzal toto upřesnění na vědomí pokývnutím. „Napadá mě pouze

Kendra.“

„Ta ženská je úplná studnice skrytých dovedností. Kde ten výcvik dostala?“ zajímal se McCaskey.

„U námořní pěchoty Spojených států,“ odpověděl Link. „Strávila několik měsíců u 91-W, jako specialistka na zdravotní péči. Musela být převelena, protože měla problémy s motorickými dovednostmi.“

„Souvisící se zánětem šlach?“

„To nevím. Nechtěl byste se zeptat jí?“

„Teď ne,“ odtušil McCaskey. Potřeboval čas, aby si mohl projít její spis, než s ní bude mluvit.

„Další příležitost byste už nemusel mít,“ poznamenal Link.

„Proč ne?“

„Protože až tady budete hotov, mám v úmyslu se postarat, abyste se sem ani vy, ani nikdo jiný z Operačního centra už nedostal,“ prohlásil Link.

„To zní jako varování, a zavání to vinou.“

„Jenom jako varování hodně a zoufale bezradným zpravodajským operativcům,“ odtušil Link. „Paul Hood má už teď problémy s Kongresovým výborem pro dohled nad výzvědnou činností. Senátor Orr dokáže zařídit, aby jich měl ještě o moc víc.“

„Hm? Podle které teorie o pravomoci Kongresu?“ zeptal se McCaskey.

„Obtěžování soukromé osoby,“ sdělil mu Link. „Podívejte, pane McCaskey, nechci dělat potíže; oba jsme na jedné lodi. Byli zavražděni dva podnikatelé, a já bych rád viděl, že jejich vrah je nalezen a potrestán. Ale vy máte ohledně mě velmi podivná podezření, a žádné důkazy. A teď chcete některé z těch vašich vágních spekulací házet na Kendru Petersonovou. Požádám ji, aby se do věci zapojila v duchu vzájemné spolupráce, ne proto, že bych si myslel, že tenhle rozhovor má nějaké meritum nebo důvod. Té příležitosti bych se chopil, dokud je ten duch ještě ke spolupráci svolný.“

McCaskey pohlédl z Linka na Rodgerse. „Ne, admirále. Když budu od slečny Petersonové něco chtít, zkontaktuju ji.“

Link se rozesmál. „Ještě jsem si neujasnil, jestli jste sebevědomý, pyšný anebo tupý, pane McCaskey. Ale určitě jste farizej. Jestli jsem se ještě nevyjádřil dost jasně – tak sem se už nevrátíte.“

McCaskey vstal. „Díky za čas, který jste mi věnoval, admirále.“ Pohlédl na Rodgerse. „Omlouvám se, že jsem vám připravil horké chvíle, Miku.“

Rodgers mu neodpověděl slovy; jeho tvrdý výraz dostatečně zřetelně vyjadřoval, jakou má zlost.

McCaskey pohlédl opět na Linka. Admirál se již zase věnoval počítači.

„Ještě jednu věc, admirále,“ řekl McCaskey.

„Dobrá.“ Admirál nezvedl zrak.

„Jaké jsou vaše pocity ohledně smrti pana Wilsona?“

„Hodně rozpačité a rozpolcené,“ odpověděl Link bez váhání. „Senátor ho pohostinně přijal, Wilson se vrátil do hotelu a byl zavražděn. Ta vražda je smutný, protizákonný a neospravedlnitelný čin. Ale souhrou náhod to byl člověk, jehož představy a nápady by byly pro hospodářství naší země škodlivé. Jistě mé dilema chápete.“

„Někdo by tomu říkal jinak. Motiv.“

„Kdyby svět byl tak černobílý,“ odtušil Link, „lidé jako vy by řídili cirkusová představení místo toho, aby uklízeli po slonech. Řeknu vám to ještě naposledy, pane McCaskey: jste pomýlený, a sobě i své organizaci prokazujete špatnou službu.“

McCaskey vyšel ven. Vrtalo mu hlavou, jestli Link mluvil upřímně. Roky u CIA vypěstovaly v tom člověku zatraceně dobrou schopnost zachovávat výraz hráče pokeru. A ohledně předchozí činnosti Kendry Petersonové byl krajně vstřícný. Něco takového by člověk, který se něčím provinil, pravděpodobně neudělal. McCaskey si také říkal, jestli byl tvrdohlavý – „tupý“, jak se Link vyjádřil –, když si s Kendrou Petersonovou nepromluvil nyní. Došel k závěru, že ne. Potřeboval se podívat na fotografie z večírku a na fotografie v Kendřině spisu. Chtěl si je porovnat s nezřetelnými záběry bezpečnostních kamer. Pokud se nevyskytnou žádné podobnosti a shody, možná ani nebude mít proč s ní mluvit. A kromě toho, kdyby býval tu nabídku přijal, tápal by naslepo. A kdyby dopustil, aby v téhle záležitosti měl hlavní slovo Link, vydával by všanc pravomoc Operačního centra: buď je oprávněno tyto informace vyhledávat, nebo ne. Kdyby senátor Orr mohl vyšetřování zarazit nějakým telefonátem, McCaskey by toho mohl nechat hned teď.

Prozatím odsunul tuto záležitost stranou a uvažoval o poznatcích, které získal. Senátor Orr zaměstnává tři bývalé pracovníky CIA. Admirál Link působil v CIA několik let. Zná pár zdatných lidí. To by ovšem nemuselo znamenat už nic dalšího. Přesto nejméně dva z těch lidí, Link a Kendra, mají dovednosti a pravděpodobně také prostředky, aby se na Williama Wilsona i Roberta Lawlesse zaměřili, dostali je tam, kam potřebovali, a odpravili je. A měli i příležitost. Opomene-li McCaskey sžíravá slova, jimiž ho Link vypoklonkoval, nechuť k Wilsonově fiskální politice mohla admirála dovést až k vraždě. McCaskey znal nejméně dva případy, kdy obavy z určitého vývoje v byznysu údajně vedly CIA k zorganizování operací typu „konečná směrnice“, což byl eufemistický výraz pro atentáty. Patrice Lumumba, první demokraticky zvolený premiér Konga, byl v lednu 1961 zavražděn, aby se chránily americké a belgické obchodní zájmy. V roce 1979 byl lidmi, podporovanými CIA, zastřelen Pak Čong-hi, prezident Jižní Koreje, a stalo se tak z obavy, že prudký vzestup ekonomiky vede zemi k příliš hlubokému zadlužení u japonských

věřitelů.

William Wilson měl možná v úmyslu přispět značnou sumou některému soupeři strany USF. To by McCaskeymu mohl zjistit Scotland Yard. Odstranění Wilsona by jak tuto stranu, tak i hospodářství Spojených států zbavilo potenciální hrozby.

McCaskey nijak moc informací neměl, přesto však jich měl víc, než když sem přišel. Přes veškeré Linkovo chvástání a zastrašování byl ten rozhovor úspěšný. Jediné, co McCaskey neočekával, byla přítomnost Mika Rodgerse. On a Rodgers měli za sebou hodně společné práce a McCaskey doufal, že s tímhle se nějak dokážou vypořádat.

Pokud ne, McCaskey to přečká. Je jen vykonavatelem určité politiky, ne tím, kdo ji určuje.

V nitkovém kříži zaměřovače je Paul Hood.

24

Washington, D.C. úterý, 10.00

Byl teplý, zářivě jasný den a svět kolem byl bílý a modrý. Hoodův zrak přeběhl z monumentálních staveb, od nichž se odrážel sluneční svit a jež se výrazně vyjímaly na linii obzoru, na modré nebe klenoucí se nad těmito stavbami. Od Bílého domu byly vidět mnohé z významných budov, které ještě násobily již beztak silný dojem, že toto město je středem zeměkoule.

Hood zajel na důkladně ohrazené parkoviště na severní straně Bílého domu. Takhle venku, na hřejivém slunci, by se měl těšit ze dne kypícího pohodou. Netěšil se z něj. Prezident Lawrence i senátor Debenport patřili k téže centristické sekci téže strany. Oba měli hlavní slovo při dohledu na dodržování zakládací listiny Operačního centra a při přidělování fondů centru. Pokud oba mají nějaký záměr, Hood nemá kam se proti tomu odvolat. Nevěděl, jestli si ho Lawrence a Debenport nezavolali proto, aby Operační centrum ještě víc zeštíhlil, nebo proto, že chtějí, aby se zapojil do nějakých stranických intrik.

V jistém ohledu na tom nezáleželo. Ať už dojde na hrubý nátlak nebo na mlžení, Hood věděl, že to bude bolet.

Prošel kontrolou v západním vchodu. Protože v ruce nic nenesl, ostraha ho zkontrolovala ručním detektorem kovu. Ve vestibulu se ho ujal agent Secret Service a doprovodil ho do kanceláře prezidentovy výkonné asistentky. Senátor Debenport již v Oválné pracovně byl. Hood byl vyzván, aby šel rovnou dovnitř. Debenport stál se založenýma rukama, prezident seděl na hraně stolu, který kdysi patřil Teddymu Rooseveltovi. Schůzky prezident nejraději řídil z tohoto místa. Byl vysoký přes sto devadesát centimetrů, takže měl oči v úrovni očí většiny těch, kdo k němu přišli. Když Hood vcházel dovnitř, prezidentovy pronikavé modré oči pohlédly z Debenporta ke dveřím. Lawrenceův výraz byl vřelý a bylo znát, že Hooda vidí rád. Vztahy mezi nimi byly vždy dobré, a vzájemné pouto ještě zesílilo před rokem, kdy Operační centrum zachránilo

prezidenta před pokusem o převrat. Politika se však bohužel řídí prostým pravidlem: „Co pro mě teď můžete udělat?“ Jestli jsou Hood a Operační centrum v nesnázích, pro prezidenta bude těžké odříci jim pomoc.

„Dík, že jste přišel, Paule,“ řekl prezident a podal mu ruku.

„Těší mě,“ odpověděl Hood diplomaticky. Ne, že by měl jinou volbu. Otočil se k Danu Debenportovi. „Dobrý den, pane senátore.“

„Dobrý, Paule.“

Debenport byl střední postavy, měl svěšená ramena, řídnoucí vlasy slámové barvy a ve tváři většinou usměvavý výraz. Nyní se neusmíval.

Prezident pokynul ke křeslu. Hood usedl, prezident se zase posadil na hranu stolu. Debenport zůstal stát.

„Vyřiďte, prosím, panu McCaskeymu, že odvedl sakramentsky dobrý kus práce, když objevil ten vpich pod Wilsonovým jazykem,“ pokračoval prezident.

„Vyřídím; a děkuji, pane.“

„Připojuji se k tomu, Paule,“ řekl Debenport. „Ukázalo se ještě něco nového?“

„Mimo záznam?“ zajímal se Hood. Byl v pokušení zeptat se Debenporta, jestli na něj a na Kongresový výbor pro dohled nad výzvědnou činností ten dobrý kus práce zapůsobil tak, že zastaví snižování rozpočtu. Politik v něm mu však napovídal, že důvodem, proč tu je, bude něco jiného.

„Všechno, co tu teď řekneme, je mimo záznam,“ odtušil prezident.

„Načrtli jsme profil scénáře těch vražd,“ řekl Hood. „Velmi vzdáleně do něj zapadá admirál Kenneth Link. Teď s ním mluví Darrell.“

„Interview coby přepad?“ poznamenal Debenport.

„Víceméně,“ odtušil Hood. „Možná, že na tohle všechno nebudeme mít dost času, a Darrell se nechtěl ocitnout před nějakou neprostupnou zdí.“

„Správná úvaha,“ podotkl prezident.

To byly už dva komplimenty, navršené pěkně jeden na druhém; Hood nyní nabyl jistoty, že prezident po něm něco chce.

„Promluvit si s Linkem je velmi povzbudivý vývoj,“ přidal se Debenport.

„Existuje nějaký náznak, že se do záležitosti mohl zapojit senátor Orr?“

„Pane senátore, nevíme s jistotou, jestli existuje něco, do čeho by Donald Orr mohl být zapojený.“

„A pravděpodobně to potřebujete zjistit,“ doplnil ho Debenport.

To bylo nečekané. A rovněž i možné porušení statutů utajení jednotlivých složek. „V případě potřeby, a když na to Operační centrum bude mít lidi, uděláme to,“ souhlasil Hood.

„A o to právě jde,“ řekl Debenport. „Vyšetřování je potřeba rozšířit.“

„Z jaké příčiny?“ zeptal se Hood. Nelíbilo se mu, jakým směrem se to celé ubírá. „Máte nějaké dodatečné informace?“

„Nejsou to tak úplně ‚informace‘,“ odtušil Debenport.

„Pak vám tedy nerozumím.“

Než Debenport hovořil dál, chvilku přecházel sem a tam. „Don Orr dneska ráno oznámil, že se bude ucházet o prezidentský úřad – na kandidátce První strany Spojených států. Slyšel jste něco ze senátorova projevu?“

„Ne.“

„Don Orr má v úmyslu prosazovat extrémní formu izolacionismu. Voličům to může připadat lákavé, ale bude to hrozně destruktivní.“

„Spojené státy se nemohou vyčlenit z globální ekonomiky a z přístupu k mezinárodním zdrojům,“ doplnil ho prezident. „I kdybychom chtěli nahradit naftu jadernou nebo solární energií a všechny komponenty našich počítačů a automobilů vyrábět v rámci státu, obměna výrobního zařízení by trvala roky.“

„A také by to bylo nesmírně drahé,“ dodal Debenport. „Dělníci organizovaní v odborech a továrny nejsou nic levného.“

„Pravda,“ souhlasil Hood. „Senátor Orr jde nesprávným směrem. Pořád ale ještě nevím jasně, co by Operační centrum opravňovalo k tomu, aby ho s něčím spojovalo.“

„Paule, senátor Orr nejenže jde nesprávným směrem, on je nebezpečný,“ řekl Debenport. „Voliči, Bůh jim žehnej, mají tendenci reagovat na ideje protekcionismu kladně, jakkoli jsou pro praxi zcela nevhodně.“

„To je výsada voličů, Bůh jim žehnej,“ prohlásil důrazně Hood. „Využít legitimní vyšetřování k házení bláta je taky nebezpečné.“

„Dobrá; a tím se dostáváte k otázce práv a svobod versus zodpovědnost,“ odtušil Debenport. „Představte si soudce, který zruší rozhodnutí poroty, kterou zmanipuloval šikovný a zkušený obhájce. Šikovný politik může udělat totéž. Může lidem prodat program, který povede ke katastrofě. My potřebujeme podniknout rázné kroky, abychom podvratné platformě vzali půdu pod nohama.“

„Co je na diskusích špatného?“

„Vy jste působil v politice a víte, že proti někomu, kdo prodává posilující a povzbuzující prostředek v červenomodrobílém obalu, je velmi těžké bojovat. Takový prostředek si násilně přivlastňuje vlastenectví a zbavuje mozek myšlení tím, že apeluje na duši,“ vysvětloval Debenport.

„Podívejte, Paule,“ navázal prezident, „nemysleli jsme si, že První strana Spojených států má šanci v těchhle volbách zvítězit. Ale máme za to, že senátor Orr může kolem sebe shromáždit odbory, nezaměstnané a pořádnou hromadu lidí střední třídy, a dostat pětadvacet až třicet procent hlasů. Ani já, ani viceprezident nekandidujeme, což znamená, že ten, kdo zvítězí, bude příštím prezidentem, a může docela dobře reprezentovat menšinu. A všichni ti, o kterých jsem mluvil, si budou senátora držet pěkně u těla a určovat směr jeho

politiky.“

Hood se otočil k Debenportovi. „Vy budete kandidovat, pane senátore?“

„Podobné rozhodnutí jsem zatím neučinil.“

Všechno, co nezní jako nekompromisní „ne“, znamená „ano,“ a obojí se navíc ještě odvolává.

Hood zavrtěl hlavou. „Pane prezidente, pane senátore – vy se mě ze všech sil snažíte přesvědčit, že cosi špatného je správné. Co když na to nepřistoupím?“

„Potom si obstaráme někoho, kdo na to přistoupí,“ odvětil lhostejným tónem Debenport. „Nic proti vám osobně, Paule.“

„Budete se divit, ale tohle vám věřím,“ odtušil Hood.

„A také rozhodně nesouhlasíme s tvrzením, že to, co žádáme, je špatné,“ řekl prezident. „Nemorální je Orr. Využívá symbol vlajky k tomu, aby se chopil moci. Snažíme se mu zabránit v rozkladu úspěšné národní a mezinárodní hospodářské rovnováhy. Vy mě přece znáte, Paule. Ať zvítězí kdokoli, já se vrátím ke Smyslu Ameriky. Do tohohle bych nezasahoval, kdybych tomu nevěřil.“

„Smysl Ameriky“ byl washingtonský spolek „myslitelů“, který prezident založil v období mezi svými dvěma funkčními obdobími. Tato nestranná organizace byla uznávaným zdrojem odborných geopolitických poznatků.

„Odpovězte mi na tohle, pane senátore,“ navázal Hood. „Snížil Kongresový výbor rozpočet Operačního centra proto, abychom byli ochotnější tohle pověření přijmout?“

„Vy tomu věříte? Jestli ano, nic z toho, co řeknu, vaše smýšlení nezmění.“

Hood se zasmál. „To je starý trik, pane senátore – nebrat otázku na vědomí tím, že ji vydáváte za něco, co nepatří k věci.“

„Došlo k souběhu událostí,“ odtušil Debenport. „Tohle byl jediný způsob, jak se ten běh dal otočit.“

„Řekl bych, že je lepší být oportunistou než spiklencem,“ opáčil Hood.

„Paule, tak tohle už začíná být osobní,“ varoval ho prezident. „Senátor Debenport už řekl, že vás nechce přivádět do nesnází. Na stole leží návrh; vy jej buď přijmete, nebo odmítnete. Tak či tak, nikdo vám to nebude mít za zlé.“

„Tím naznačujete, že bych mohl pracovat pro váš spolek myslitelů, pane?“

„Byl byste přínosem.“

„Uvažujte o tom také z druhé strany, Paule,“ přidal se senátor. „Jestli se tenhle podnik podaří, nový prezident by s vámi mohl počítat pro jinou funkci. Možná funkci velvyslance.“

To se dalo čekat. Velvyslanectví byla politická mince, prostředek ke splacení dluhu. Pro úředníka, a jím Hood určitě je, znamenala konečnou stanici. Přesto však, když ten návrh uslyšel – hypotetická formulace byla jednoduše jazykem barteru –, vše se změnilo. Hoodovo znechucení zcela proti jeho vůli splasklo.

Spolupráci již neviděl jako kapitulaci. Takhle se to dělá.

Je to byznys.

„Dovolte, abych si promluvil s Darrellem, až se vrátí,“ řekl. Nyní – zněl jeho hlas tiše a smířlivě. „Podívám se, co zjistil, a kam by to podle jeho názoru mohlo vést. Potom vám zavolám, pane senátore.“

„Vypadá to, že se přece jen domluvíme,“ prohlásil Debenport s nadějí v hlase.

Hoodovi se nechtělo říct, že ano. „Rozumím,“ odpověděl.

„Pro tuhle chvíli budeme brát věci tak, jak jsou,“ zasáhl prezident. „Kdy myslíte, že se vám ozve?“

„Zavolám mu cestou zpátky. Jestli už ten rozhovor skončil, hned panu senátorovi zavolám.“

„Dobrá,“ řekl prezident. Podal Hoodovi ruku. „Paule, já vím, že to není lehké. Ale věřím, že všichni chceme totéž: prosperující a bezpečné Spojené státy.“

„Jistě,“ přitakal Hood. Chtělo se mu dodat Aniž se poruší Listina svobod, ale neudělal to. A již věděl, že přistoupil na to, že jim pomůže.

Oválnou pracovnu opustil ve stavu jakéhosi omámení. Debenport měl pravdu. Ti dva se opravdu domluvili. Ne na tom, že tenhle ‚plán‘ je dokonalý nebo v souladu se zákonem, pouze na tom, že se v něm bude pokračovat. Možná bude zpočátku postupovat po krůčcích, ale nezastaví se, protože tu neexistuje jasně vymezená etika.

V ideálním světě lidé budou s idejemi bojovat zase idejemi, říkal sám sobě. Tenhle svět však není ani zdaleka dokonalý. Bude se muset použít každá zbraň z politického arzenálu.

Včetně zkreslování motivů? tázal se sám sebe. Jde tu o tohle?

Na jedné straně to, co po něm senátor a prezident žádají, je špatné. Chtějí, aby rozšířil legitimní vyšetřování, které však je teprve v samých začátcích. Chtějí, aby to vyšetřování opepřil narážkami, aby vyvolal drby, nikoli aby hledal spravedlnost. Na druhé straně, třebaže jejich důvody jsou politické, jejich argumenty nejsou chybné. Nezáleží na tom, jestli je vize Donalda Orra procítěná srdcem, nebo jestli senátor má za cíl někým manipulovat. V nejlepším případě je nepraktická, v nejhorším pak nebezpečná.

Hood došel k autu. Stálo na slunci a uvnitř bylo horko. Jistým způsobem to vystihovalo situaci: právě upsal duši ďáblu.

Svedli jeho intelekt i profesní cítění. Nenáviděl se za to, že podlehl, současně si však musel poctivě přiznat jedno – nepřekvapilo ho to. Připadal si vzdálený Operačnímu centru, přátelům i rodině již tak dlouho, že bylo příjemné do něčeho se plně zapojit.

A bylo tu ještě něco jiného, něco, co si Hood, kdysi „zlatý hoch“, starosta Los Angeles, jen nerad přiznával. Idealismus je velkolepý v teorii, avšak špatně se s ním zachází v praxi. Hood je nakonec stejný, jako sám svět – samý kompromis; lákavý zelený povrch dychtící po slunci a vábivě modrý, přitom však skrývající horké, bahnité jádro; nedokonalý paradox.

Nastartoval, zapnul klimatizaci a do držáku v přístrojové desce zasunul svůj mobilní telefon zabezpečený proti odposlechu. Na uši si nasadil sluchátka a automatickou volbou zavolal Darrellovi McCaskeymu. Když vyjížděl z parkoviště, udělal ještě něco.

Pomodlil se, aby McCaskey objevil aspoň jeden důvod, proč ve vyšetřování pokračovat.

25

Washington, D.C. úterý, 10.44

„Jak to šlo, Darrelle?“

Když Hood namačkal číslo, z vychlazené odkládací schránky vytáhl plechovku koly. Vždycky tam jednu měl pro naléhavé případy, spolu s balíčkem ledu, který každé ráno vyměňoval. Kofein mu pomáhal soustředit se. Občas sáhl i po sáčku s ledem, to když se schůzky příliš protáhly, byly příliš hlučné nebo nikam nevedly. Schůzky s prezidentem byly bez výjimky přímo k věci.

„Interview proběhlo dobře,“ odpověděl McCaskey. „Přišel tam Mike, a to bylo horší. Necítí se nijak valně.“

„To nikdo,“ odtušil Hood. Zrovna teď si s Rodgersovým stavem nemohl dělat starosti. „Co Link?“

„Musím říct, Paule, že se admirál vyjádřil velmi přímočaře: Williama Wilsona neměl rád, a je mu jedno, že je pryč.“

„Žádný div, ale taky nic, co by člověk zatracoval,“ poznamenal Hood. Lokl si koly. Motivy dokážou být prchavé a zavádějící. On sám se chtěl držet otázky mechanismu provedení samotné vraždy. „Jsou nějaké důkazy, že Link má prostředky, aby prováděl takovéhle operace?“

„Důkazy? Ne. Nějaké možné? To ano. Mezi svými lidmi má dva bývalé pracovníky CIA. Jeden se jmenuje Eric Stone, má na starosti sjezd. Byl Linkovým asistentem a údajně je velmi zdatný organizátor. Ta druhá osoba, s kvalifikací pro výzvědnou činnost, je Linková výkonná asistentka Kendra Petersonová. Vyšlo najevo, že prošla zdravotnickým výcvikem u námořní pěchoty.“

„To v jejím svazku není, co?“ Hood byl duchem stále ještě v Oválné pracovně, u rozhodnutí, které musel učinit. Údaje ze svazků mu dosud jen tak volně proplouvaly pamětí. Dal si další doušek koly.

„No, není,“ potvrdil McCaskey. „Kendra tam několik měsíců pracovala ve zdravotnictví, ale odešla kvůli zánětu šlach rukou. Pravděpodobně to bylo něco přechodného. Kdyby měla ve spise záznam o nějakém zdravotním omezení, mohlo to ohrozit její kariéru u armády i později. Štábní seržant ji nejspíš nechal převelet bez toho, aby přidal poznámku o něčem, co netrvalo nijak dlouho,“

„Nebo nějaký opravdu schopný organizátor, který se o jejích zkušenostech z medicíny dozvěděl, je možná nedávno zaměřil někam jinam,“ prohlásil důrazně Hood.

„To je možné. Hlavní je, že jednou z prvních dovedností, které tam získala, bylo dávat injekce,“ pokračoval McCaskey.

„Řeknu Mattu Stollovi, ať porovná záběry bezpečnostní kamery se snímky z dnešní tiskové konference. To by nám mohlo ukázat, jestli se slečna Petersonová dostane na seznam podezřelých,“ prohlásil Hood. „Jaký byl váš dojem ze samotného Linka?“

„Je pořádně sebevědomý, a tak trochu zastrašuje. Taky dal hodně jasně najevo, že je mu naše vyšetřování silně proti mysli. Těžko říct, jestli je vinen, nebo jestli mu prostě ta naše sonda jen neleze krkem.“

„Taky může mít na Operační centrum jednoduše jen tak spadeno,“ dodal Hood. Národní bezpečnostní úřad i Národní krizové středisko již během let zažily pár případů uvěznění, včetně odhalení bývalého agenta Rona Fridayho jako dvojitého agenta. „Kdybyste si měl tipnout, co z toho by to bylo?“

„Těžko říct, Paule. Link to vyšetřování určitě vidí jako politicky motivované. Myslí si, že je Operační centrum využívá k tomu, lby osekávání rozpočtu otočilo zpátky. Abych řekl pravdu, očekávám, že spoustu řečí v tomhle smyslu budeme slyšet tak dlouho, dokud se budeme na vyšetřování Wilsonovy vraždy podílet.“

„Kdypak nám záleželo na tom, co si lidi myslí?“ opáčil Hood. Přesto je v tom ironie, pomyslel si. Nakonec by se mohlo ukázat, že Link se sice nemýlí, avšak z nesprávných příčin. „Řeknu Mattovi, ať se pustí do srovnávání těch snímků. Jaká jsou hesla pro fotografické soubory toho hotelu?“

„WW-1 a RL-1,“ odpověděl McCaskey. „Zavolám Bobovi, vytáhnu z něj, co se jen dá, a pak zaskočím na britské velvyslanectví. Už jsem volal Georgeovi Dailymu. Chystá konferenční hovor s šéfem jejich bezpečnostní služby. Podívám se, jestli Britové mají ve spise o Wilsonovi něco o tom, že by ho někdo pozoroval, sledoval, nebo mu vyhrožoval.“

„Dobrý nápad. Až se vrátíte, ještě si o tom promluvíme.“

Hood ukončil hovor, potom zavolal Bugsu Benetovi a požádal ho, aby obstaral fotografie z on-line zpráv. Potřeboval snímky Kendry Petersonová, včetně snímků z ranní tiskové konference. Už by měly být na síti. Přikázal Benetovi, aby snímky poslal Stollovi spolu s Darrellovými soubory snímků týkajících se vražd Wilsona a Lawlesse. Když dorazil do Operačního centra,

hned se vydal do Stollovy pracovny.

Na chodbách panovalo nezvyklé ticho. Samozřejmě, bylo tu méně pracovníků a ti, kdo zůstali, uhýbali před Hoodem očima. Možná, že si to jen namlouvá. Anebo je to obměna toho, na co přišli již na základní škole: když se na učitele nebudou dívat, nevyvolá je. Když se oni nebudou dívat na ředitele, nedostanou padáka.

Kancelář Matta Stolla byla jiná než ostatní na poschodí, kde pracovalo vedení. Počítačový kouzelník si původně zřídil oddělení počítačové a technické podpory v malé poradní místnosti. Hood měl vždy v úmyslu oddělení přesunout jinam, Stolí však místnost pohotově přecpal nazdařbůh rozestavenými stoly, stojany a počítači. S tím, jak v Operačním centru narůstaly nároky na počítačové zpracování dat, Stolí ke stávajícímu neladu a neskladu prostě jen přihazoval. Za pár měsíců bude nad lidské síly někam to všechno přemístit.

Nyní tu pracovali čtyři lidé. Stolí a jeho dlouholetý přítel Stephen Viens, odborník na družicové snímkování, seděli zády k sobě uprostřed místnosti. Viens předtím v Národním úřadě pro průzkum řídil přidělování družicového času těm, kdo žádali o záběry ze špionážních družic. Když některá vojenská nebo výzvědná služba potřebovala snímky nějakého zařízení na Zemi, časový rozvrh zaměření družic určoval Viens. Když se Stollův spolužák z univerzity stal obětním beránkem v záležitosti podvodného převodu černých fondů, Hood ho vzal k sobě.

Až do včerejšího rána tu pracovali ještě tři další – Mae Wonová, Jefferson Jefferson a Patricia Arroyová. V přilehlé kanceláři pracovalo dalších sedm technických expertů. Stolí byl vyzván, aby propustil pět z nich a jednoho z těch tří. Vybral Patricii Arroyovou, která byla služebně nejmladší. Ona a ti ostatní odešli během půlhodiny. To byl ve vládních úřadech standardní postup, jinak by postižení, propuštěním rozhořčení pracovníci mohli něco provést se zařízením nebo s programy, anebo odnést nějaké citlivé materiály.

V případě Mika Rodgerse udělal Hood výjimku, u ostatních si podobné riziko nemohl dovolit.

Pozdravil vážně se tvářící skupinku a pověděl jim, proč přišel. Stolí nečekal, až mu Bugs snímky pošle, napojil se na neredigované zprávy jedné ze sítí, vytáhl snímky z tiskové konference a vyčlenil fotografie Kendry Petersonové. Otevřel si Darrellovy soubory se záběry hotelových bezpečnostních kamer. Načetl si svůj soubor 3-D ACE a kliknutím si každý ze snímků převedl do souboru. Zkratka ACE, Angular Construct and Extrapolation – úhlová konstrukce a extrapolace – označovala grafický program, který napsal Stolí; program sestavoval třírozměrné zobrazení založené na velmi malém množství informací. Třebaže nedokázal sestavit hned celý obličej z parametrů nosu,

alespoň ten nos ukázal ze všech úhlů. Obraz se pak dal přenést na jiné fotografie a zjistit, zda se zobrazení shodují.

Jediné zřetelně zachycené obrazy vražedkyně, které měli, ukazovaly ruce v rukavicích, bradu a kousek jednoho ucha, vše ostatní bylo skryto pod kloboukem, šálou, ve vysokých botách nebo pod volným oděvem. Ani barva kůže se nedala spolehlivě určit. Kendra je Asijka s velmi světlou pletí. Žena ve výtahu měla pleť na bradě tmavou, to však mohl způsobit stín vržený kloboukem.

Viens přistoupil k Hoodovi, aby se podíval. „Tahleta dáma teda věděla, co dělá,“ poznamenal.

„Darrell si myslí, že si ty hotely obhlídla, než tam šla,“ řekl Hood.

„Neřekl bych,“ namítl Viens. „Aspoň tedy ne tak, jak vy máte na mysli.“

„Proč ne?“

„Věděla, kde ty kamery jsou, a očividně taky, jaké mají objektivy. To by nemohla zjistit tím, že bude na ty kamery jen tak zírat, protože pravděpodobně jsou za jednosměrně propustným zrcadlem.“

„A jaké objektivy tam teda jsou?“

„Ve výtahu v Hay-Adamsu širokoúhlé, s ohniskovou vzdáleností sedmatřicet milimetrů. Ty zkracují rozměry ve středu záběru a zkreslují okraje, takže zabírají úhel sto osmdesát stupňů.“

„Rybí oko,“ podotkl Hood.

„Hovorově řečeno, ano. Ostraha výtahů používá buď běžné nebo širokoúhlé objektivy, podle toho, jak velká je kabina, jak jsou osvětlené kouty, a podle toho, jestli místo, kde nejpravděpodobněji může dojít ke zločinu, je mezi dveřmi, nebo v koutech. A místo, kam se kamery umístí, se ještě řídí pravidly pro zachování soukromí. V některých okresech je dovoleno umístit je pouze tak, aby směřovaly přímo dolů a zabíraly temeno hlavy. Tahle naše dáma stojí tak, aby jí krempa klobouku zakrývala co největší část hlavy a obličeje.“

„Pořád ještě mi není docela jasné, co tím chcete říct. Copak vy sám byste tak nestál, ať je tam objektiv jaký chce?“ namítl Hood.

„Ne. Běžný objektiv by okraj klobouku ‚nenafouknul‘ tak, aby takhle zakrýval nos. Je hodně pravděpodobné, že naše vražedkyně záběry téhle kamery někdy předtím už viděla.“

Zatímco hovořili, Mae Wonová kamsi telefonovala.

„A podle všeho to nebyla Kendra Petersonová,“ prohlásil Stolí. Třírozměrná rekonstrukce byla hotová, včetně všech porovnání. Dostali asi dvě desítky snímků. Stolí je všechny postupně zobrazil ve skutečné velikosti. „Je tu šestiprocentní shoda založená na celkem sedmi procentech plochy anatomických prvků, které z ní kamera zachytila.“

„Znamená to, že tohle nestačí k tomu, abychom z toho mohli vycházet, nebo

že to není ona?“ zeptal se Hood.

„Není to ona,“ řekl Stolí. „Máme řadu bodů, na které můžeme kliknout,“ pokračoval. Kurzorem zvýraznil viditelné části anatomie obličeje. „Jsou tam maličké vyvýšeniny na kosti, chrupavce a tkáni, a dokonce i drobné vrásky. Některé z nich jsou vidět, jiné můžeme extrapolovat ze stínů. Už jen na té plošce, kterou vidíme, se ty obličeje z devětadevadesáti procent liší. Pokud ta žena, zachycená ve výtahu, neprodělala nějakou operaci obličeje, slečna Petersonová to nemůže být. A ona nic takového neprodělala; porovnal jsem si pár starších snímků, které mi poslal Bugs, se snímky té dámy z dnešní tiskové konference. Ty jsou totožné.“

„Pane Hoode?“ ozvala se Mae.

„Ano?“

„Ostraha z Hay-Adamsu říká, že záběry kamer schovávají jen dva dny,“ řekla. Zavěsila telefon. „Už si snímky sami porovnali. Napadlo mě, že kdybychom si ten archiv fotografií prošli, mohli bychom zjistit, která z těch žen šla do hotelu.“

„A nemůžeme zjistit, kdo vstupoval do místnosti, kde sídlí ostraha?“ zeptal se Stolí. „Politici mají pro ten taneční sál v hotelu určité výsady, musí se tam předem poslat ochranka, aby kamery prověřila.“

„No, na to se Darrell už podíval,“ odtušil Hood. „V Hay-Adamsu záznamy návštěv lidí z pracovního štábu Kongresu neschovávají. A i kdyby, nemuselo by nám to být nic platné. Potřebné informace mohla té atentátníci předat celá řada lidí.“

„Včetně slečny Petersonové, pokud má se senátorovou ochrankou něco společného,“ prohlásil Stolí.

„Může být,“ souhlasil Hood.

Pípl telefon. Zvedla jej Mae Wonová. „To je pro vás, pane,“ řekla Hoodovi.

„Volá Bugs.“

„Řekněte mu, že se ozvu za minutku. Matte, stejně ale potřebujeme identifikovat tu ženu na fotografiích. Dá se z toho, co máme, nějak sestavit obraz obličeje? Podle tvaru kostí brady, dolní čelisti, vůbec z něčeho?“

Stolí zavrtěl hlavou. „S mým softwarem ne.“

„Co třeba snímky z policejního archivu?“ nadhodil Viens. „FBI si vede on-line archiv. Mohlo by stát za to porovnat tu bradu s tím, co mají tam.“

„To bychom mohli udělat, ale nemyslím, že ta naše atentátnice je někdo najatý,“ řekl Hood.

„A proč?“ zeptal se Viens.

„Protože na věc šli až moc chytře, než aby skončila na záznamu kamery,“ odtušil Hood. „Pochybuju, že se na nějaké policejní stanici vůbec někdy ocitla.“

„To je všechno slabé,“ ozvalo se za nimi.

Hood se otočil. Mezi dveřmi byl Bob Herbert.

„Co je slabé, Bobe?“ zeptal se vyzývavým tónem; nyní nebyl čas na to, aby se choval defenzivně. Herbert byl dosud v nevyzpytatelné náladě, a oni tu musejí řešit případ.

„Sedím tu a poslouchám, jak si hrajete na organizaci pro výchovu žáků k vymýcení zločinnosti ve školách.“ Herbert vjel dovnitř a pokračoval:

„K tomuhle jste měli přizvat taky svého šéfa zpravodajců, lidi. Poznal jsem i lehké holky tak chytré, že věděly, jak to udělat, aby je bezpečnostní kamery nezachytily. To z nich ale ještě de facto nedělá potenciální atentátnice.“

„Náš šéf zpravodajců se včera sám vyřadil z okruhu,“ poznamenal Hood.

„Říkal jsem si, že nejlíp bude nechat ho, ať se vrátí až to sám uzná za vhodné. Jsem rád, že to udělal. Tak co nám povíte?“

„Před pár minutami jsem mluvil s Darrellem, a to, co vám povím, je prosté: na vraha musí pasovat dvě kritéria, jinak vrahem není. Takže za prvé – kdo Wilsonovou smrtí něco získá? A za druhé, kdo má na to, aby to sfouknul? Jediný, koho na tom krátkém seznamu máme, je Link. Takže si můžeme vybrat ze dvou možností. Jedna – budeme plýtvat prostředky na hledání těch, kdo těm kritériím můžou taky vyhovovat. Nebo druhá – Linka si prostě podáme všemi způsoby a prostředky, které dokážeme dát dohromady. Vymačkáme ho jak citron, a pak uvidíme, jestli získáme nějakou šťávu. Když ne, tak potom teprve půjdeme dál.“

„A jakpak byste ho mačkal?“ zajímal se Hood.

„Dík za optání. Musíme udělat to, co jsme dělávali s podezřelými krtky nebo dvojitými agenty. Jít rovnou na něj a říct mu: ‚Myslíme si, že jsi krysa. Budeš nás mít v patách, dokud se nesesypeš.‘ Takoví se pak vždycky pokoušejí házet vám písek do očí. A podle mého tohle ti hoši už udělali – tím myslím zabití Roberta Lawlesse. Když si podáme Linka, buď něco podobného zkusí zas, nebo tu svou operaci zabalí. V každém případě ale bude muset kontaktovat své společníky. A my pak po nich skočíme.“

V místnosti se rozhostilo ticho plné výmluvného očekávání.

„Kdo by se toho ujal?“ zeptal se Hood.

„Zrovna teď to udělal Darrell,“ odtušil Herbert. „Proto vám Bugs volal. Aby vám pověděl, že Darrell je na lince.“

„To se Darrell rozhodl správně,“ poznamenal Hood.

„Však taky věděl, že budete souhlasit,“ podotkl Herbert.

„Co Link říkal?“

„Prý jste zoufalý; a tohle zde to jen potvrzuje,“ odpověděl Herbert. „Darrell Linkovi řekl, že se plete. To všechno bylo akorát takové to obvyklé velkohubé plkání. Přesně jako ve Spojených národech. Opravdická práce se udělá v zákulisí. Darrellovi pomůže Maria. Matt prošťourá počítačové soubory, jestli

najde něco o Stoneovi.“

„To vypadá dobře,“ pochvaloval si Hood.

„Jo; díky. Dám vám vědět, co se ukáže.“

Šéf zpravodajců otočil vozík a vyjel z kanceláře. Hood ho nechal odjet bez komentáře. Ticho bylo nyní hlubší. Prolomil je Hood; poděkoval skupině a vyšel ven. Stolí spěchal za ním.

„Šéfe?“

Hood se obrátil. „No, copak, Matte?“

„Bob byl trochu vedle – šel jste na to dobře.“

„Díky.“

„Ale fakt je, že o Operačním centru a výboru pro dohled teď slyšíme spoustu věcí, které si protiřečí.“

„A od koho je slyšíme?“

„No, vlastně je neslyšíme,“ opravil se Stolí. „Jak bych to řekl… nabouráváme se do interní elektronické pošty CIA a FBI.“

„Určitě používají ochranu před útoky zvenčí, vynalezenou panem Wilsonem.“

„Jistě.“

„A vy jste se přes ten firewall dostal?“

„Tak docela ne; v MasterLocku je závažná chyba. Kdyby ji hackeři chtěli využít, museli by si to naplánovat předem. Před dvěma lety jsem do FBI a CIA posílal e-maily s virem. Časovanou bombu. A co ta bomba dělá: číhá v softwaru a na můj příkaz ho resetuje zpátky do předešlého kontrolního bodu. Je to něco jako když přenesu počítač zpátky do minulosti na tak dlouho, jak potřebuju, a potom zase obnovím aktuální program. I když někdo na počítači zrovna pracuje, není pravděpodobné, že si něčeho všimne.“

„Matte, to je vynikající!“

„Dík. Říkal jsem si, že nejlepší způsob jak obejít neustále dokonalejší ochranná opatření, je dostat se do systému dřív, než se zavedou. Oč tedy jde: podle té interní elektronické pošty existují lidé, kteří tvrdí, že tím, jak pracujeme na Wilsonově případu, se cpeme do popředí, a jiní, kteří prohlašují, že to s námi jde s kopce a upozorňujeme na sebe vyloženě ze zoufalství.“

„Ani jedno, ani druhé není pravda,“ odtušil Hood.

„A co je pravda?“

„Zeštíhlujeme se. Puntík. Já teď pracuju na tom, jak něco z našich prostředků dostat zpátky.“

„Hm. A co tomu brání?“

„Je toho dost. Až budu vědět víc, dám vedoucím všech oddělení vědět.“

„Krása. Něco na povzbuzení by se nám hodilo.“

Hood stiskl mladíkovi pochvalně rameno a vrátil se do kanceláře. Ještě

nikdy v životě si nepřipadal tak rozervaný. Jeho postavení neumožňovalo, aby se k němu doneslo něco ze zvěstí, které po kancelářích kolují. Operační centrum nikdy nebylo místem, kde by pracovníci měli důvod na něco žehrat. Vyskytla se období, kdy nálada byla smutná a věci se nedařily, avšak vždy se tak dělo v souvislosti s prováděnými akcemi. Nikdy tu nevznikl pocit, že v ohrožení je samotná organizace. Nikoho určitě nenapadlo, že Kongresový výbor pro dohled nad výzvědnou činností nebo jiná vládní instituce využijí nějaké citlivé místo, kde na Operační centrum zaútočí, Paul Hood, stejně jako Národní krizové středisko, ztělesňovali zlatý hřeb výzvědné činnosti.

Alespoň tak si to všichni představovali.

Hood došel do kanceláře a zavřel za sebou. Zůstal stát a upřeně hleděl na svůj pracovní stůl. Když přistoupí na prezidentovu nabídku, bude se podílet na funkcích, udílených vítěznou politickou stranou za prokázané úsluhy. Na systému, proti kterému vždy bojoval. Jeho vůdčí zásadou nebude nutně to, co je správné, nýbrž to, co je dobré pro Operační centrum. Už nebude Papež Pavel, jak mu Bob Herbert i druzí občas žertem říkají, ale Odpadlík Pavel.

Ale je ještě vůbec něco jasně narýsované? Nezáleží na tom, jestli se ohledně hrozby, představované senátorem Orrem, prezident mýlí nebo ne. Je to psychologická manipulace s veřejným míněním. Na čem naopak záleží je držet se lidí, jako jsou Matt Stolí a Darrell McCaskey. Hoodovi nebudou vždy po chuti požadavky, kladené na nové Operační centrum. Ale zde nejde o to, aby měl místečko, kde mu vše vyhovuje. Jde o zachování takové části Operačního centra, která postačí, aby mohlo pokračovat ve svém důležitém, prvotním poslání – v řešení krizí.

Zvedl telefon, že zavolá senátoru Debenportovi. Přistoupí na podmínky, které senátor a prezident předložili. A také požádá o záruky, ne toho, že se stane velvyslancem, nýbrž o takové, které budou chránit stávající personál.

Upíše duši ďáblu.

26

Washington, D.C. úterý, 11.50

Kenneth Link seděl sám v poradní místnosti a prohlížel soubor s plánky uspořádání prostor, v nichž se bude konat sjezd. Eric Stone mu mailem poslal návrh na umístění řečnického pódia. Mělo by se posunout o patnáct metrů blíž k severní straně sálu. Tak budou řečníci blíž k pravé straně, kudy budou lidé přicházet hlavním vchodem. Link změnu považoval za překombinovanou a odmítl ji schválit.

Anebo se prostě jen zachoval negativisticky. Nebyl si tím jistý. Po rozhovoru s Darrellem McCaskeym měl mrzutou náladu, rozmluva neprobíhala tak, jak si představoval a jak očekával. Měl za to, že bude-li se ohledně svých lidí a své nechuti vůči Wilsonovi vyjadřovat přímočaře, přesvědčí McCaskeyho, že je nevinný. Místo toho cosi způsobilo, že Operační centrum přitvrdilo. Link byl námořní důstojník a bývalý šéf tajných operací CIA. Nedovolí, aby ho ten romantik, bývalý starosta Los Angeles, proháněl. Nebo co horšího

- aby ho nějak posuzoval.

Během své kariéry si Link vždy uvědomoval, že probíhá boj mezi potřebami a protokolem, mezi prospěšností, účelovostí, a proti tomu zdrženlivostí, kterou bylo těžké uvést na pravou míru. Pojem správného a špatného je subjektivní. Právní a protiprávní je dáno objektivně. Když se obě tyto síly střetnou, ke které z nich se přidat? Zvlášť tam, kde protiprávnost jde společně se schopností napravit nespočetná morální zla.

Link vždy kladl pojem vlastního sebeurčení nad pravidla, což znamenalo, že správné stálo výš než právní. A znamenalo to ještě něco víc: práce při obraně národa není zaměstnání pro bojácné. A ani pro nepřipravené. Člověk potřebuje zdroje. Link je naštěstí měl. Byl vůči lidem loajální, a lidé byli loajální vůči němu.

Záležitost s Wilsonem se nikdy neměla stát takovým problémem, jakým se

stala. Všechno se provedlo správně a ze správných důvodů. Podívat se pod jazyk toho člověka patřilo k patologovým úkolům, ale tenká jehla nezanechala v měkké, žilkami protkané sliznici znatelné poranění. Objevil by je jen někdo, kdo ví, co hledat. Wilsonova smrt měla být předmětem zájmu reportérů tak dva dny, potom už by se jeho záležitostí živilo leda jedno či dvě vydání zpravodajských týdeníků a finančních měsíčníků. Nejdůležitější bylo, že se zapomene na Wilsonovu bankovní operaci. Do hry mohou vstoupit jiní s odlišnými možnostmi pro investory, s možnostmi, které budou součástí platformy strany USF. Program založený na investicích do americké techniky, výroby a zdrojů. Program, který do ekonomiky přinese peníze a občanům nabídne rozsáhlé a výrazné daňové úlevy.

Program, který První stranu Spojených států dostane na politickou mapu.

Nikdo z těch, kdo zde všechny tyto plány sestavovali, si vůbec nepřipouštěl možnost, že se do hry vloží nějaká výzvědná služba. Až do dnešního rána Linka vůbec nenapadlo, že se tou věcí budou zabývat déle než jeden den. Domníval se, že narušitele těchto svých plánů odradí přijetím Mika Rodgerse a že publicita, kterou centrum chce takhle získat, bude spíš vzbuzovat pochybnosti, než aby centru prospěla. Očividně však Paula Hooda podcenil. Netušil, jestli je vyšetřování důsledkem Hoodova téměř pověstného idealismu, obdivné zahleděnosti do sebe sama, vypěstované Hollywoodem, nebo kombinací obojího. Ať tak či onak, admirál nesmí dopustit, aby se mu něco z toho stavělo do cesty. Ještě ho čekají další akce, a Operační centrum by se do nich zase vměšovalo.

Jestliže utajování výzvědných a vojenských operací přestane přinášet užitek, existuje jedna důležitá zásada: selže-li utajeně naplánovaný atentát, strategie se musí přeorientovat na scénář Zátoky sviní – ovšem takový, který vyjde. Když takzvaná skupina plánovačů operaci dospěje k této hranici, otázkou již není, zda lidé někoho podezřívají, že to či ono udělal, nýbrž zda mu to mohou dokázat.

Link šel k ozdobnému stolku vzadu v místnosti. V něm byl zabudovaný sejf. Otevřel jej a vyňal bílý STU-3 – Secure Telephone Unit –, zabezpečený telefonní přístroj třetí generace. Připojil jej k obyčejnému přístroji, stojícímu na poradním stole. STU-3 vypadal jako běžný stolní telefon, byl však vybavený spínacím klíčkem s kódem, který se používal při utajených telefonických hovorech. Linkův model byl kompatibilní s mobilními telefony. Najeden takový nyní admirál volal.

Musí se přikročit ke smělé akci. Nebude přijata příznivě, ale současně odradí ty, kdo by měli v úmyslu Linka nějak pronásledovat. Hypozabijáka, označení, které média začala používat, bude policie hledat někde jinde, a zanedlouho nezbude z celého vyšetřování nic. Vrah zůstane neodhalen. Veřejnost ztratí

o věc zájem.

A kromě toho budou jiné zprávy, které ji zaujmou.

27

Washington, D.C. úterý, 12.10

Milce Rodgers si připadal jako Philip Nolan z povídky Edwarda Everetta Halea Muž bez vlasti. Hrdina povídky šel do vyhnanství za spoluúčast na zrádné činnosti Aarona Burra, Rodgers se cítil vyhnaný probíhajícími událostmi a vším, co s nimi souviselo. Dosud byl zaměstnancem Operačního centra, jež se zpronevěřilo svému poslání. Měl za to, že Paul Hood dělá to, čemu se v armádě říká agenda zaměřená na určitou službu. Je to program tvářící se jako vlastenecký, avšak slouží k tomu, aby prospěl určitému odvětví. Například se rozpoutá válka proto, aby se vyzkoušely nové zbraně nebo aby se spotřebovala stará výzbroj. Operační centrum mělo vzdáleně, okrajově legitimní důvod zabývat se Wilsonovou smrtí, nyní se jí však věnovalo nad rámec svého původního mandátu, a sice proto, aby posloužilo samo sobě. Ironií bylo, že Rodgers tyto pohnutky do určité míry chápal. Hood očividně nesl těžce chvíli, kdy ho vyzval, aby složil funkci. Chtěl tím zaručit, že k žádnému dalšímu propouštění již nedojde. Rodgers však také cítil nutkání jít do Operačního centra a Hoodovi ostře vytknout, že na jeho nového zaměstnavatele hází bláto.

Místo toho s Kat Lockleyovou a Kendrou Petersonovou znovu probíral plány sjezdu a stranickou platformu senátora Orra. Občas byl požádán, aby se k věci vyjádřil. K několika jeho návrhům se obě ženy vyslovily kladně. Vzájemným schvalováním a zamítáním různých návrhů a myšlenek již obě strávily tak dlouhou dobu, že nový pohled na tuto záležitost uvítaly. I Rodgerse tato nová zkušenost těšila, lichotilo mu, že někdo naslouchá jeho hlasu.

Když schůzka skončila, Rodgers pozval Kat Lockleyovou na oběd. Odpověděla, že se bude moci uvolnit asi za půl hodiny. Rodgers slíbil, že na ni počká na Delaware Avenue. Pozvání mu pozvedlo náladu. V Operačním centru se musel držet od žen stranou, protože tam byl mužem číslo dvě. Nechtěl si připadat citově vázaný na někoho, vůči komu by se někdy musel zachovat jako

nadřízený, nebo ho poslat do bojové akce. Zde mu naopak dělalo radost, že může přicházet s různými nápady, zvlášť předkládá-li je dvěma mladým ženám plným energie a svěžích myšlenek. A jistě – vrah se usmívá. Bob Herbert kdysi líčil setkání s mladými ženami na jakési univerzitní napodobenině „debaty mozků“. Setkání charakterizoval jako „PK“.

„Neznamená to ‚politicky korektní‘,“ prohlásil, „ale ‚příjemně koercitivní‘.“ Tahle schůzka byla beze vší pochybnosti PK.

Cestou ven Rodgers narazil na admirála Linka. Budoucí kandidát na viceprezidenta se netvářil nijak nadšeně.

„Ten váš přítel, pan McCaskey, je vždycky tak umíněný?“ zeptal se.

„Nemyslím tu naši schůzku,“ dodal. „Ale volal znova a sdělil mi, že vyšetřování zaručeně přinese ještě hromadu potíží.“

„Cože?“ podivil se Rodgers. „To na Darrella vůbec nevypadá. Někdo mu musí pořádně zatápět a popohánět ho.“

„To je Hood vždycky tak bezohledný?“

Rodgers zavrtěl rezolutně hlavou. „Ta krize kolem rozpočtu jím musela pořádně otřást. Chcete, abych s ním promluvil?“

„Nezdá se mi, že…“

„Klidně můžu,“ řekl Rodgers. „Stejně jsem tam chtěl zajít a něco jim pěkně od plic povědět.“

„Ne. Hood udělá, co si usmyslel. Jen ho nechte. Proč máme sami začínat bitvu, kterou tak jako tak vyhrajeme?“

„Proto, že mám v raketometu střely, a už jsem ho odjistil,“ odtušil Rodgers.

Link se usmál. „Šetřte si je na kampaň, generále. Tohle je jen takový nezajímavý vedlejší program, nic víc.“

Rodgers váhavě souhlasil. Zrovna teď dychtil po střetu s nepřítelem. Link mu poděkoval za podporu a odešel za Kendrou. Rodgers se vydal na Delaware Avenue, posadil se na lavičku a hřál se na slunci. Nevycházel z údivu nad tím, jak odlišně na člověka totéž slunce působí v různých částech světa. V pouštích Jihozápadu, kde kdysi cvičil mechanizovanou brigádu, spaluje kůži; je bezzubé v Himálaji, a mazlavě přilnavé ve vlhkém vzduchu Diamantových hor v Severní Koreji. Je laskavě hřejivé a jakoby plné vitaminů na pláních Jižní Ameriky, naopak vyloženým nepřítelem na Blízkém východě, a zde je povzbudivé a posilující, jako čerstvě připravený čaj. Lidé a instituce mají téměř tolik barevných odstínů, kolik jich má slunce. Vše záleží na místě, na dni a na okolnostech.

Byly doby, kdy Rodgersovi dodávalo sil i Operační centrum.

Podíval se, jestli nemá na mobilu nějaké vzkazy. Byl tam hovor od psycholožky Liz Gordonové, zajímalo ji, jak se Rodgers cítí. Zavolal i Hood, žádal ho, aby se mu ozval, hned jak se mu to bude hodit. Jeho hlas zněl

popuzeně. Rodgers se usmál. Uhádl, proč. Rychlovolbou zavolal na Hoodovu přímou linku. Střetu s ním se nakonec přece jen zřejmě dočká.

„‚Loajalita je ztracená v akci, společně se ctí a osobní integritou,‘“ začal Hood zlostně a bez úvodu. „Miku, tohle jste reportérce jménem Lucy O’Connorová řekl vy?“

„Ano.“

„Proč?“

„Protože je to pravda. A neberte si to nijak osobně, Paule. Řekl jsem jí, že loajalita je ztracená všude, nejenom v Operačním centru.“

„Na tom, jak si to beru já, nesejde. Jde o to, jak si to berou ostatní zde. Miku, myslel jsem, že jsme si okolnosti kolem snižování rozpočtu vyjasnili, že jste pochopil –“

„Paule, tady nejde jen o to, že já jsem šel do hajzlu,“ skočil mu Rodgers do řeči, „ale o to, že smrdí celé to vyšetřování admirála Linka.“

„Smrdí čím?“

„Je to obtěžování kvůli vlastnímu prospěchu,“ odtušil Rodgers.

„To snad ne. Přece nás znáte, sakra!“

„Znám Darrella. U vás si tím už nejsem tak jistý. A nechce se mi věřit, že Darrell by to všechno dělal bez vašeho schválení.“

„Ale jo, schválil jsem to. Hergot, dokonce jsem to podpořil, a z dobrého důvodu. Ale nedal jsem najevo ani náznak, že chci, aby kolem toho byl takový kravál. Vlastně bych vám to neměl říkat, ale přišel s tím Bob.“

„Bob?“

„Jo, Bob.“

To Rodgerse zaskočilo. Náhle si připadal jako nahý. Pomalu, pátravě se rozhlížel kolem, jeho zrak zkoumal ulici, její druhou stranu, potom zabloudil k zaparkovaným autům a k oknům kancelářských budov. Znal všechny způsoby sledování, které Operační centrum používá. Napůl očekával, že uvidí někoho, kdo ho pozoruje a přitom jí hamburger nebo předstírá, že čte nějaký paperback. Tato myšlenka mu také znepokojivě připomněla, jak rychle se spojenec může změnit v protivníka.

„Podívejte, nemám zájem předhánět se s tiskem o to, kdo koho překřičí,“ pokračoval Hood. „Slečně O’Connorové jsem řekl, že s vaším názorem nesouhlasím, a tím to skončilo. Ale nechci vám připomínat, že mi leží na srdci především Operační centrum –“

„Moje propuštění mi to připomíná až dost, děkuju,“ přerušil ho Rodgers.

„Myslel jsem, že chápete, co se semlelo.“

„Chápu. A já zase myslel, že vy chápete, že se mi to nelíbí.“

Oba náhle zmlkli. Popraskávání ve ztichlém telefonu na ně těžce doléhalo, nicméně nebolelo. Rodgers měl dojem, že Hood není zcela ve své kůži. Generál

seděl a jeho oči dál pátraly po známých tvářích. Tvářích Aideen Marleyové, Marie Cornejové-McCaskeyové, Davida Battata, i tvářích někoho z těch dalších, které sám vycvičil. Srdce se mu svíralo při pomyšlení, jak se ti lidé musí cítit.

„Miku, vy i já přece chceme totéž,“ ozval se Hood. „Ať už se dál bude dít cokoli, chceme, aby bylo co nejdřív po všem. Takže vás chci požádat, abyste spolupracoval… tak, že necháte Bobovy lidi pracovat –“

„Prokrista, o to mě nemusíte žádat! Přece vím, jak to chodí. Jen mi nikoho z nich nevěšte na paty.“

„Samozřejmě, že ne,“ bránil se Hood. Jeho hlas zněl ublíženě. Smůla.

Generál telefon vypnul. Na Boba Herberta se nezlobil, šéf zpravodajců dělá jen svou práci. Důležitější však je, že Herbert se do věci zapojil z důvodů, které vyslovil Hood: aby se celá tahle nešťastná záležitost urovnala. Herbert, na rozdíl od Paula Hooda, dbá o zájmy svého přítele.

Rodgers zastrčil telefon zpátky do kapsy. Technicky vzato nebyl ve službě, neměl tedy na sobě uniformu. Takhle, ve sportovním saku místo v uniformě, si připadal divně. Také mu to však dodávalo osvobozující pocit. Člověk Mike Rodgers a generál Mike Rodgers byli toutéž osobou již tak dlouho, že se už těšil, až okusí, jaké to je, být civilistou. A začal tím, že odmlouval veliteli, který ho zradil.

Přestal pátrat po špionech. Vychutnával si tu chvíli oddechu, a když se konečně objevila Kat, zadýchaná, avšak usmívající se, věděl, že si vychutná i ten oběd. Vydali se ke kavárně, kde se dalo sedět venku, a zapsali se do seznamu hostů čekajících na obsluhu. Cestou hovořili o dnešním dopoledni. Rodgers Kat nechal, ať se vypovídá – ať se bojový plyn rozptýlí, jak tomu neromanticky říkali v armádě –, ale vymínil si, že až se posadí, Kat nebude mluvit o kampani, o vyšetřování a vůbec o ničem, co se týká senátora Orra. Chtěl, aby vyprávěla o sobě.

Souhlasila.

Být civilistou bylo pěkné, ale ještě lepší bylo cítit se jako muž. Hood mu vlastně prokázal laskavost. Rodgers se snažil zabránit své mysli být tam, kde zoufale toužila být – v budoucnosti, v níž senátor Orr je prezidentem a Mike Rodgers ministrem obrany. V budoucnosti, kde člověk, dosazený do funkce vítěznou stranou, převezme Kongresový výbor pro dohled nad výzvědnou činností od senátora Debenporta. V budoucnosti, v níž prvním činem nového předsedy výboru bude, že Paula Hooda vyzve, aby rezignoval.

Nedopustil, aby se jeho mysl do této budoucnosti zatoulala, neboť pomsta není tím nejlepším důvodem, proč něco udělat. Vede k ukvapenému, často kontraproduktivnímu jednání, asi jako když se boxer snaží vyřídit nenáviděného soupeře už v prvním kole, a přitom se zcela vysílí.

Rodgers bude postupovat uměřeněji.

Pomsta nebude atomovou bombou. Bude jaderným spadem.

28

Hemdon, Virginie úterý, 12.11

Po víc než jedno století byla železnice Washington & Old Dominion Railroad záchranným lanem hlavního města. Přezdívalo se jí Virginská plazivka na počest „rychlosti“, jíž vlak projížděl Virginií na severozápad a dál. Trasa dosud prochází středem města, kde se nedaleko muzea W&OD nachází podzemní garáž dlouhá šestašedesát metrů, široká pětadvacet metrů a vysoká pět metrů. Trať kdysi vedla nad ní, nyní tam roste jen vysoká tráva, jíž se šustivě prohání vítr. Garáž kdysi kryly úzké odnímatelné dřevěné desky; dělníci ji využívali k tomu, že se dostali pod vagony, když je bylo třeba opravit.

Dnes se garáž používá k něčemu zcela jinému. Pracuje tam Art Van Wezel. Pracovník CIA zde provozuje tři hlavní součásti infrastruktury „černých“ operací. Těm součástem říká „způsoby, prostředky a konečné provedení“.

Betonem krytá garáž, za druhé světové války spadající pod velení Úřadu strategických služeb, se nazývá Garáž – název je její krycí označení – a původně sloužila jako tajné odposlouchávací stanoviště. Příslušníci páté kolony, působící ve Washingtonu, D.C. a jeho okolí, často odjížděli na venkov a tam se setkávali s dalšími agenty nebo rádiem vysílali zprávy vyčkávajícím ponorkám. Protože již byly instalovány troleje pro železnici, Úřad strategických služeb nemusel stavět další antény. Železnice jim také umožňovala přemísťovat se vlakem nebo drezínou po celé oblasti a provádět utajené kontrašpionážní operace. Po válce se Garáž změnila ve sklad zařízení používaného nástupcem Úřadu strategických služeb, nově zřízenou Ústřední zpravodajskou službou. Během studené války vedení CIA

Garáž používalo k přechovávání zbraní a chemikálií, vyráběných výlučně pro agenty v terénu. V Garáži se uskladňovaly proto, že oficiálně žádná taková výzbroj neexistovala. V osmdesátých letech CIA přebudovala Garáž na sklad vybavení pro tajné operace. Pracovali tu dva bývalí příslušníci námořnictva,

Jason Harper a Art Van Wezel. Harper odešel do výslužby, Van Wezel zůstal dodnes.

Když se Kenneth Link ujal řízení tajných operací CIA, trávil v Garáži spoustu času. Část toho času padla na její přestavbu na skladiště nové a specializované výzbroje světové úrovně. Část také padla na přepravu vyřazeného materiálu z Centra obranného zásobování v Richmondu do Garáže. Linkovi jeho hodnost umožňovala přístup ke všemu, co námořnictvo již nepoužívalo. Mnohé z těchto zbraní byly prototypy, od kterých se buď ustoupilo, nebo se skutečně vyráběly. Van Wezel dbal na to, aby zbraně zůstávaly funkční. Také dbal na to, aby o většině z nich existoval zápis, že byly zničeny. Link tyto dokumenty podepisoval. Zbraní se ovšem nevzdával.

Nevzdával se ani služeb Van Wezela. Dohlížel, aby Wezel byl povyšován a aby pobíral stále lukrativnější plat. V nejistém světě věnoval Wezelovi své přátelství a jistotu zaměstnání.

Během Linková působení se Garáž objevovala ve stále menším počtu interních sdělení, a sklad se během doby stal v podstatě Linkovým soukromým úložištěm vybavení pro černé operace a rovněž jakýmsi vyčkávacím prostorem. Padesátiletý Van Wezel byl admirálu Linkovi oddán. Během let spolu vybudovali malou síť agentů kontrarozvědky, o kterých neexistovala evidence. Měli krycí název Mechanici a většinou to byli bývalí příslušníci elitního útvaru SEAL, loajální vůči bývalému admirálovi. Nyní Mechanici zůstali na tajné výplatní listině Společnosti, jak se CIA říkalo, a svému příteli a učiteli byli k dispozici pro speciální práce. Znali jeho smýšlení a věděli, že jeho srdce je srdcem bezvýhradného vlastence. Žili s vědomím, že Kenneth Link by po nich

nikdy nežádal nic, co by nebylo v nejlepším zájmu země.

K těmto lidem patřila i Jacquie Colmerová, bývalá kapitánka, působící v Linkově štábu. Šestatřicetiletá žena nevěděla, co to je strach.

Když Link přešel k CIA, postaral se, aby byla zařazena jako styčná pracovnice mezi námořnictvem a Garáží. Jednou týdně se scházela s Van Wezelem a sestavovali spolu inventuru zásob. Zápis poslali Linkovi společně s informacemi o místě, kde se Mechanici nacházejí. Jacquie také prováděla operace místního dosahu, jež Link vyžadoval, byť tak činil celkem zřídka. Většinou se jednalo o sledování, pár z těch operací však již šlo víc na tělo.

Link pověděl Van Wezelovi a Jacquii o nové operaci, kterou je třeba uskutečnit. Práce to bude riskantní a půjde do krajnosti. Oba veteráni z Garáže měli ohledně cíle značné výhrady. Četli však noviny. Chápali, co je v sázce.

Udělají, co admirál žádá.

Van Wezel měl v Garáži ještě dvě další funkce. Jedna z nich byla záměrně všem na očích; držel si malý počet nenápadných vozidel. To byly „prostředky“. Nákladní auta a dodávky vlastnila a provozovala Herndon Road Services

Company, „škeble“ – zaregistrovaná společnost nevyvíjející žádnou činnost – řízená CIA. HRSC pronajímala svá vozidla místním firmám, aby budila zdání legitimity. Van Wezela, oblečeného do bílé kombinézy, bylo možné často vidět, jak pečuje o půl tuctu svých vozidel, myje je a udržuje, a jak mává na místní lidi, když ho míjejí.

Třetí Wezelovou prací bylo opatřovat agentům „způsoby“ jak vykonat přidělený úkol. Měl rozsáhlou počítačovou databázi obsahující loga různých institucí a místních firem. Používal je při pořizování fotografií průkazů pro agenty v terénu. Jen málokdy se stalo, aby neměl po ruce správné logo pro určitou práci. Pravidelně sledoval webové stránky firem, aby měl jistotu, že se jejich logo nezměnilo.

Pro tuto akci Wezel potřeboval průkaz společnosti Country-Fresh Water Corporation. Ta měla smlouvu na dodávku a rozvoz vody pro ochlazovače ve všech místních vládních institucích. Wezel zavolal do CFWC. Vydával se za zákazníka; potřeboval se ujistit, že na tento den nepřipadá pravidelný rozvoz. Byla by to katastrofa, kdyby se skutečný dodavatel objevil právě v době, kdy na místě bude Jacquie. Potom zákazníkovi zavolal a domluvil termín dodávky na dnešek. Průkaz pracovníka CFWC již měl nachystaný. Přidělat na průkaz fotografii Jacquie byla snadná záležitost. Měl rovněž malou tabulku s logem CFWC. Tu zasunul do rámečku na boku dodávky. Kdyby se strážný na něco vyptával, půjde o vozidlo zapůjčené na dobu, kdy je firemní vozidlo v opravě.

Van Wezel si ohledně způsobů a prostředků věřil. A znal rovněž prostředky pro „konečné provedení“: jeden z nich, vyvinutý vojenským letectvem, byl určený pro shazování do elektráren. Jím se admirálova cíle dosáhne s minimálním počtem „spojenců“, kteří při této akci utrpí zranění. Bez ohledu na všechny nynější neshody jsou muži a ženy v Operačním centru také Američané. Link si nepřál, aby došli nějaké úhony. Měl jediný cíl: zastavit je.

29

Washington, D.C. úterý, 12.25

Stejně jako večeře předchozího dne, i oběd s Kat byl vítanou příležitostí, jak se odpoutat od zlobných úvah a nápadů. Kat je hlubokomyslně založená žena hledící přímo do budoucnosti, přitom však se schopností kriticky vidět minulost. Ovlivnila ji nejen její rodina – oba rodiče policisté –, ale práce novinářky jí navíc pomohla získat široký rozhled v politice. Kat Lockleyová věděla, jak systém pracuje. Důležitější však bylo, že rodačka z New Yorku věděla, jak naopak pracovat s ním.

„Jak jste se vy, Newyorčané, vůbec dostali k senátorovi?“ zajímal se Rodgers. „Říkala jste, že je dávným přítelem vašeho otce…“

„Už od doby, kdy oba sloužili v armádě. Později se jejich cesty rozdělily, ale ne nadlouho. Když byl táta u policie, pomáhal sestavit program, kterému se říkalo prohození na prázdniny; děti z jednoho města jezdily do některého jiného, a obráceně. On a jeden z jeho kamarádů z vojny, Mac Crowne – teď je zubařem na Park Avenue –, brali párkrát do roka děti na Orrův ranč. Žádný z těch dvou snad ani nemohl být rozdílnější než druhý, a možná právě proto spolu tak dobře vycházeli.“

„Byla jste někdy na ranči i vy?“

„Několikrát. To taky bylo dobré.“

„V čem?“

„Senátor Orr říká, že by nikdy zcela nedůvěřoval někomu, kdo se necítí dobře, když jsou v jeho blízkosti koně.“

„Senátor mi ale moc nepřipadá jako člověk, který by rád jezdil na koni,“ poznamenal Rodgers.

„Taky že ne, ale jako výrostek lovil na Newfoundlandu vorvaně, než lov zakázali. To se na Orrových měřítcích pro chlapství hodně podepsalo.“

„Doufám, že senátor si je vědom, že zrovna v tomhle směru nemám moc co

nabídnout –“

„Ale jistě, máte,“ odtušila Kat. „Přece tanky… velká zvířata, dají se těžko ochočit. Pro senátora je vedení války za použití tanků něco jako středověký rytířský turnaj. Něco velmi mužného.“

„Aha,“ poznamenal Rodgers.

Kat byla rozhodně člověk, kterého je dobré mít v týmu. Zkušená, plná entuziasmu a energická. Nešlo však pouze o její osobu. Celý rozhovor vyvolával příznivý dojem, vedl k vciťování se do myšlení toho druhého, byl samá lichotka a plný kamarádství a naděje. Rodgers se rozhodl, že až oběd skončí, vrátí se do Operačního centra a vyklidí svůj stůl. Třebaže byl vlastně stále na výplatní listině Operačního centra, do té instituce již nechtěl patřit. Nechtěl v sobě živit hněv, který v něm vzbudil Hood. Rozloučí se s těmi, kdo budou o jeho slova na rozloučenou stát, a potom udělá přesně to, co dělá Kat Lockleyová: své rozsáhlé zkušenosti z předchozího života využije k tomu, aby hleděl vpřed. Nenapadalo ho nic, co by po něm Paul Hood mohl příštích několik dní ještě chtít.

Doprovodil Kat zpátky ke kancelářské budově a potom jel na leteckou základnu Andrews – možná naposledy. Sentimentální nebyl, přesto měl protichůdné pocity. Vykonalo se mnoho dobrého, avšak za nesmírnou cenu. Pokud jde o něj, na lidi, které ztrácí, bude pravděpodobně vzpomínat víc než na výsledky a cíle, kterých dosáhli. Koneckonců již od chvíle, kdy bylo Operační centrum ustaveno, měl za to, že by si při jeho řízení vedl líp než Hood. Nepůjde tak daleko, aby tvrdil, že se dobré věci podařily navzdory tomu, jaký je Hood ředitel. Bude však tvrdit, že Hood není tak produktivní, jak by byl on, Rodgers. Hergot, vždyť příkaz účastnit se akce v Severní Koreji jsem dal já sám sobě, říkal si.

Nebýt toho, Hood by možná odmítl nechat jednotku Striker jednat tak agresivně, jak tam jednala. Jeho metody, tolik vstřícné vůči Kongresovému výboru pro dohled nad výzvědnou činností, mohly způsobit, že by Tokio zmizelo pod deštěm střel Nodong. Čekat na různá schválení a zkoumat formulace v ustavovací listině možná je způsob, jak vybudovat entitu dbalou zákonů a žijící čistým životem, ne však nutně tu nejefektivnější entitu. Bylo by to stejné, jako kdyby vojáci v poli žádali prezidenta nebo ministra obrany o odkývnutí každého svého manévru. Rodgers vždy zastával názor, že lepší je žádat o odpuštění než o dovolení.

Strážná, příslušnice vojenského letectva, stojící poblíž výtahu, mu řízně zasalutovala. Rodgers zasalutoval také. V očích mladé ženy neviděl nic, co by naznačovalo, zda ví, co se odehrává tam dole. Možná to neví. Kuloární zvěsti v Operačním centru měly tendenci narůstat, ale přitom zůstávat skryté.

Počáteční tíseň v lidech pracujících v sekci velení již pominula. Když Rodgers šel do své kanceláře, vřele ho zdravili. Rodgers pověděl Liz Gordonové a Lowellu Coffeyovi, že se rozhodl přijmout nabídku senátora Orra a bude se

podílet na organizaci jeho kampaně. Oba mu přáli hodně štěstí. Rodgers nevěděl, jak zareaguje na Hooda, kdyby ho potkal. Svého nástupce Rona Plummera by mohl – a také bude – ignorovat. Politický styčný pracovník si své místo nevybojoval, dostalo se mu ho omylem. To z Plummera nedělalo ani nepřítele, ani soupeře, jen prostě člověka, kterému navlékli baseballovou rukavici. Paul Hood byl něco jiného. To on učinil tu chybnou volbu. Rodgers si v duchu vykresloval všechno, od ignorování jeho osoby až po představu, že ho popadne za jeho lehce naškrobenou bílou košili, přirazí ho ke zdi a plivne mu do těch jeho rozšířených, bojácných očí. Když se skutečně potkali, Rodgerse zadrželo pouze vědomí, že Hood konečně dělá to, co si Rodgers celá léta přál udělat sám: říct Kongresovému výboru, ať si ta svoje pravidla strčí někam, a dělat to, co pro Operační centrum považuje za nejlepší. Je jen smůla, že se jeho nově nalezená odvaha projevuje na úkor admirála Linka.

Hood hovořil s Bobem Herbertem v jeho kanceláři. Když Rodgers procházel kolem, byly dveře otevřené. Nahlédl dovnitř jen koutkem oka. Oči hledící do budoucnosti, připomněl si. Nyní, když se nad těmi slovy zamyslel, uvědomil si, že to bude nádherné předvolební heslo pro kampaň.

Ani jeden z nich za ním nezavolal, ani nespěchal ven do chodby. Rodgers pocítil chvilkovou úlevu. K žádné srážce s Hoodem nedojde. Nebude muset poslouchat Herberta, jak vysvětluje, proč se k útoku na Rodgerse přidal. Potom ho zaplavil pocit urážky. Kdo si ksakru myslí, že jsou, že si mě nevšímají?

Měl Papeže Paula znát líp. Je to diplomat, a diplomaté nemohou nechávat situace nedořešené. I bez požehnání svých vlád obyčejně mají nějaká zadní vrátka, jak zkusit krize zmírnit. Možná cítí potřebu konat dobro. Možná potřebu plést se do věcí, nebo být milováni. Tyto motivy byly příliš složité, aby Rodgers pronikl do jejich hloubky. Rozuměl jedině tomu, co má dělat voják. Než přišel do Operačního centra, víc vědět nepotřeboval. Když se vyjednávání zhroutila, nebo když vynesla jen dočasné uvolnění, nevyhnutelně došlo k tomu, že kola civilizace bylo třeba promazat prolitou krví.

Rodgers právě snímal ze zdi různé diplomy a fotografie, když Hood zaklepal na otevřené dveře.

„Rád bych změnil datum oficiálního uvolnění ze všech svých činností a povinností vůči Operačnímu centru,“ řekl Rodgers. Na Hooda se přitom nepodíval.

„Kdy chcete odejít?“

„Dneska. Hned.“ Zarámované fotografie a dokumenty odložil na stůl a do skříňky vzadu si došel pro dvě brašny s řemenem přes rameno. Zastavil se za stolem a začal do nich tyto památné věci pečlivě ukládat. Činil tak bez nostalgie nebo lítosti nad tím, že odchází. Vojákův život musí být něčím, co se dá přenést z místa na místo. Jedinou skutečně cennou připomínkou jeho působení zde byla

fotografie, na které je s podplukovníkem Charliem Squiresem a jednotkou Striker, pořízená v době, kdy se tým dal dohromady. Asi dva měsíce před tím, než šli do Severní Koreje.

„Takhle to chcete ukončit, Miku?“ zeptal se Hood.

„To myslíte jako bez přehlídky nebo salvy z jednadvaceti děl?“

„Myslím s touhle zdí mezi námi,“ opáčil Hood. „Já vám tu salvu chci dát, Miku. Nejenom proto, že si poctu zasloužíte, ale taky proto, že mi Charlie jednou pověděl, proč čestná salva vznikla. Ze zbraní se vypálilo proto, aby se dalo najevo, že vojsko zaručuje volný průchod hostu, který se těší důvěře.“

„To měl Charlie ode mě,“ odtušil zamyšleně Rodgers. Dosud v duchu viděl sebe a toho urostlého důstojníka, sedícího u bazénu poblíž ubytovny jednotky Striker, jak se ho na to ptá. Právě se vrátili ze cvičení a v dálce uslyšeli salvu.

„Jednadvacet děl, jako byl počet států Unie v době, kdy námořnictvo s tou tradicí začalo. Je to stará vojenská tradice, něco, co jste mi včera připomněl. Něco, co jsem celé roky přehlížel.“

„A co to je?“

„Ve Vietnamu jsme tomu říkali ‚pravidlo důvěry a kulky‘,“ odpověděl Rodgers. „Když člověk potká politika, jedno z toho mu věnuje.“

„Víte, Miku, taktika je snazší, když jsou jasné cíle, když víte, které návrší nebo město je třeba dobýt a jaké prostředky k tomu máte. Politika je válka bez pravidel, a v politice taky nevíte, kdy se spustí palba. Někdy si ani neuvědomíte, že vás trefili, teprve až po několika dnech, nebo dokud se o tom nedočtete v novinách.“

„Tak si říkám, abych snad byl ještě vděčný, že se mi můj kat díval do očí, když stisknul spoušť,“ poznamenal Rodgers.

„Nic takového jsem neřekl,“ hájil se Hood.

„Tak potom teda nevím; mluvíme tady o nás, nebo filozofujeme o tom, čemu už můj děda říkával ‚popletyka‘?“

„Pokouším se o omluvu,“ řekl Hood.

„A za co? Za to, že jste mě vyhodil? Ze mého nového šéfa zkoumáte pod lupou?“

„Není to ani jedno, ani druhé. O tom jsme už mluvili. Mě mrzí, že proti ničemu z toho nedokážu nic udělat.“

Rodgers zapnul přezky první brašny. Než začal ukládat věci do druhé, zadíval se na Hooda. „To je další rozdíl mezi vojáky a politiky,“ pronesl. „Slova nedokážu udělat do našeho slovníku nepatří. A zrovna tak slova vzdát to.“

„To snad,“ odtušil Hood. V jeho hlase jako kdyby nyní bylo trochu oceli.

„Ale jedno vám povím, Miku: kdybych se tomu, co zřejmě uráží váš cit pro čest, býval vzepřel, na bitevním poli by ležely hromady mrtvol. A tu bitvu bych stejně prohrál.“ Při těch slovech podával Rodgersovi ruku. „Neurazím se, když

ji nestisknete. Jen z toho budu smutný.“

Rodgers s ukládáním věcí do druhé brašny ještě nezačal. Nyní se do toho pustil.

„Nemůžu,“ řekl.

„Tím myslíte, že nechcete.“

Rodgers se pohrdlivě ušklíbl. „Politici si taky hrajou se slovíčky.“ Zvedl pravou ruku dlaní nahoru. „Myslím tím to, že tahle ruka právě držela fotografii člověka, který za tohle místo položil život. A ta nemůže stisknout ruku chlapovi, který se bál, že by mohl přijít o práci, a taky mu ji nestiskne. A jen tak mimochodem, Paule: bitevní pole, poseté zabitými ve válce, není totéž jako trh práce, který musí spolknout a strávit pár ouřadů. Tohle spolu nikdy nesrovnávejte.“

„To jsem nedělal,“ opáčil Hood. „Jen jsem se snažil nalézt nějaký styčný bod mezi námi.“

„No, tak to se vám nepovedlo.“

„Vidím.“ Hood stáhl ruku zpátky. „Kdybyste si to rozmyslel, ta ruka tu pořád je.“

„Toho si cením.“

„A přeju vám všechno dobré,“ dodal Hood.

„Toho si cením taky,“ pronesl Rodgers trochu méně upjatě.

Hood odešel a zavřel za sebou. Rodgers se rozhlédl kolem. Kancelář, nyní s holými stěnami, mu připadala větší, a současně menší. Muži jsou malí, ale jejich skutky velké.

Toho, co právě udělal, nelitoval. A na rozdíl od Hooda nebyl ani smutný. Cítil jen hrdost nad tím, že opět povstal z bitevního pole a bojuje dál. Naplnil i druhou brašnu, šel ke stolu a vzal si z něj těch pár osobních věcí, které tam ještě zůstaly. Koženou záložku do knihy s logem NATO, nůž na otvírání dopisů, který mu dal španělský král jako výraz vděčnosti za to, že jednotka Striker pomohla odvrátit novou občanskou válku.

Parte, památku na obřad při pohřbu Basse Moora, příslušníka jednotky Striker, prvního, který zahynul v akci.

Rodgers byl přesvědčen, že se zachoval správně, když odmítl podat Hoodovi ruku. Při odchodu ze své bývalé pracovny byl přesvědčen ještě o něčem dalším. Že na téhle boží zemi pravděpodobně neexistuje nic, co by ho někdy donutilo ustoupit od rozhodnutí, které učinil.

30

Washington, D.C. úterý, 14.18

Třebaže by to vojenská policie nikdy otevřeně nepřiznala, bezpečnostní zajištění má své kořeny ve dvou P: připravenost a profilování. Tak se musejí záležitosti vyřizovat. Mladíkům, sloužícím u bran a na kontrolních stanovištích všech základen na světě, chybí jednak umění přežít v podmínkách podsvětí města, jednak zkušenosti. Požadují kontrolní seznamy.

Jacquie Colmerová nezapadala do žádného z profilů teroristy. Měla jemnou pleť, a byla to žena. Tím se vylučovali náboženští extremisté a bílí rasisté. A také působila odzbrojujícím dojmem. Hodně se usmívala, což teroristé obyčejně nedělají. Většina z nich jsou dychtiví mladí amatéři, obávající se toho, že budou chyceni, a připravující zklamání těm, kdo je podporují. Jacquie nebyla žádný nováček. Klíčem k tomu, jak úspěšně proniknout k jakémukoli nepřátelskému cíli, bylo to, čemu říkala faktor vábení. Její prací nebylo podřídit si lidi tím, že na ně půjde silou, nýbrž k něčemu je dotlačit aniž to tuší. Využívala své ženskosti, lichotek, prázdných slovíček a podnětných poznámek, aby působila jako vítaná společnice. „Podívejte se na to nebe!“ říkávala. Nebo „Cítíte ten déšť?“ Odváděla pozornost na momentální jevy, aby skryla to, co leží dál v budoucnosti.

Vozidlo společnosti Herndon Road Services Company nebylo to, které Country-Fresh Water Corporation obvykle používala, Jacquie však měla patřičné doklady. Strážný na letecké základně Andrews prošel kontrolní seznam opatření proti špionáži, který stejně znal zpaměti. Vzadu v autě byly jen barely s vodou, a kontrola spodku vozu zrcátkem nic neodhalila. Mladý strážný, z jehož výrazu se nedalo nic vyčíst, si posvítil baterkou pod kapotu. Viděl jen motor.

Jacquie směla vjet dovnitř.

Zaparkovala dodávku stranou, kam hlídka u brány neměla přímý výhled. Z auta vytáhla baňatou dvacetilitrovou nádobu a vyzdvihla si ji na pravé

rameno. Skrz tónované sklo okna haly viděla, že strážní budka uvnitř se nachází vlevo. Až sem se jí dařilo. Stráž u výtahu Národního krizového střediska nijak moc potíží dělat nebude; zvlášť ženě nesoucí velkou plastovou nádobu s vodou. Nádoba byla zabarvená temně modře, aby voda vypadala lákavě.

A aby skryla, co je v hrdle nádoby. Co neskryla samotná barva, to zakryla Jacquieina rukavice a samotné hrdlo.

Strážná byla hromotlucká žena s hodností desátnice. Na její jmenovce bylo napsáno Vosová.

„Desátnice Vosová, víte, že ochlazovače vody spotřebovávají čtyři miliardy kilowatthodin ročně, což představuje takovou roční zátěž znečištěním, jakou způsobí emise tři čtvrtě milionu aut?“ zeptala se Jacquie.

„To nevím, paní,“ odpověděla poddůstojnice.

Dělat chytrou také patřilo k užitečné taktice, když se člověk potřeboval rychle dostat na nějaké místo a zase ven. S upovídaným člověkem se nikdo rád nebaví. A ještě méně se lidem líbí, když jsou osloveni jménem, připadá jim to jako ještě hrubší narušení jejich soukromí.

Strážná rychle zkontrolovala papíry.

„Tady se píše, že přivážíte jedenáct barelů,“ řekla. „Vy máte jen jeden.“

„Teď tady s sebou,“ opáčila Jacquie. „Na vozík se jich vejde jen deset. Říkala jsem si, že nejdřív vezmu tuhle jednu láhev, pak dojdu pro ostatní. Nejdřív to lehčí, pak to těžší, to je moje heslo.“

Strážná zavolala dolů Mácovi McCalliemu, který seděl v kanceláři Eda Colahana. Skupina hlavního účetního měla nyní na starosti zásobování a rozvrh dodávek. McCallie desátnici sdělil, že dodávku od CFWC skutečně čekají. Strážná dálkově ovládanou klávesnicí přivolala výtah.

„Ty čtyři miliardy kilowatthodin ročně je tři sta milionů dolarů na účtech,“ dodala ještě Jacquie. „Měla byste se o tom zmínit před svými nadřízenými. Ne, že bych se chtěla dočkat toho, že naši hoši přijdou o práci, ale já taky platím daně. Armádní rozpočet bychom možná mohli pomoci snížit tím, že se ochlazovače vody zruší.“

„No vidíte, to je nápad, paní,“ odtušila desátnice, aby udělala Jacquii radost. Napsala propustku a podala jí ji. Jacquie poplácala dlaní samolepku, průkaz na své uniformě společnosti Herndon Road Services.

Dveře výtahu se otevřely. Jacquie ležérně pozdravila zvednutou levicí a vykročila k výtahu. „Nashle za pár minut,“ řekla.

Výtah ji dovezl dolů. Tam na ni čekal McCallie. Bývalý mariňák, soudě podle držení těla. Nikdo nestojí tak zpříma a pevně jako mládenci od semper fidelis, vždy věrných. Také se Jacquii nabídl, že nádobu ponese; další věc, která ho prozrazuje. Jacquie odmítla. McCallie ji dovedl k ochlazovači vody a po celou dobu se držel vedle ní. Postavila nádobu vedle ochlazovače a vydala se

pro ostatních deset.

Což samozřejmě neudělá.

Šlak autu a odjela. V bráně zamávala strážnému. Ten neví, že dodávka vody nebyla úplná.

Jela dál. Stáhla si blond paruku a uvolněné dlouhé černé vlasy se jí jako v kaskádách rozprostřely na ramenou. Za necelou minutu časovač velikosti náramkových hodinek uvnitř víčka na hrdle nádoby aktivuje generátor, který stlačí magnetický tok. Generátor uložil do dlouhého hrdla láhve Art Van Wezel. Sestával z trubičky naplněné výbušninou, umístěné uvnitř cívky z měděného drátu jen o něco větší než samotná trubička. Cívka se nabudí soustavou kondenzátorů, které vytvoří magnetické pole. Za pět vteřin časovač odpálí výbušninu. Zážeh trubičku vymrští, ta se dotkne cívky a způsobí zkrat. Zkratem se magnetické pole stlačí a současně se sníží indukce cívky. Výsledkem bude elektrický úder, který se spustí jakmile dojde k autodestrukci zařízení. Elektrický úder potrvá jen několik mikrosekund, avšak vytvoří proud desítek milionů ampér.

Výsledný elektromagnetický výboj vyvolá efekt připomínající úder blesku. Z Operačního centra udělá hřbitov elektroniky. Také zničí stopy, záznam na páskách, na nichž se ukládá to, co zachytí bezpečnostní kamery. Vojenská policie a FBI budou hledat hovornou blondýnu. S modrýma očima. Vyňala si z očí zabarvené kontaktní čočky a zastrčila je do kapsy uniformy společnosti CFWC.

Asi půl druhého kilometru od základny zabočila do úzké uličky nedaleko Allentown Road. Nyní byla asi čtyři sta metrů od Capital Beltway. Bylo důležité, aby se tam dostala co nejrychleji. Předtím ale musí udělat ještě pár věcí.

Z boků dodávky sloupla nálepky s označením společnosti rozvážející vodu a nahradila je nálepkami, které vytáhla zpod koberečku pod sedadlem řidiče. Byl na nich název církevní organizace, Interfaith Good News Mobile. Vlasy si svázala stuhou s dvojitou mašlí a na sedadlo pro spolujezdce položila bibli. Vyměnila poznávací značku. Policii ani nenapadne zastavovat ji. Nikoho to ani nenapadne.

Foukal silný vítr, takže Jacquie explozi neslyšela. Věděla však, že elektromagnetická bomba vybuchla, sytě modrou oblohu nad základnou Andrews na okamžik zalila bílá záře, jako když vzplane magnézium. Vyšlehla nízkým obloukem, jen těsně nad kulisou dubů, umělá polární záře, jež rychle přešla do žluté, potom do zelené, a jak se vytrácela, přecházela do modré.

Jacquie se usmála. Nasedla zpátky do auta. Pokračovala na dálnici a dávala pozor, aby nepřekročila povolenou rychlost. Dodávku vrátí do Herndonu a potom zůstane několik dní doma, řekne, že dostala chřipku, a bude čekat, až

uvidí policií sestavený portrét ženy, která do Operačního centra uložila bombu. Po tu dobu bude jíst jen střídmě, dietně. Kdyby ten portrét náhodou vypadal tak, jako ona nyní, až se „uzdraví“, již tomu tak nebude.

Ironií bylo, že z toho, co udělala, bude vláda mít určitý prospěch. Rozpočet na ochlazovače vody půjde dolů.

31

Washington, D.C. úterý, 14.37

Znělo to jako když praskne hodně velký balon. Hoodovou první myšlenkou bylo, že explodoval některý ze záložních generátorů.

Seděl u stolu, dveře kanceláře byly zavřené. Roztržitě hleděl na tapetu na monitoru, krejonem vyvedený obrázek losangeleské radnice, který nakreslila Harleigh, když jí byly čtyři roky. V duchu si přehrával hádku s Mikem Rodgersem a usilovně přemýšlel, jestli mohla proběhnout jinak, když tu z chodby uslyšel výbuch. Byl tak hlasitý, že Hood zkřivil obličej a na několik vteřin mu zalehlo v uších. Za okamžik zesílilo světlo stropních zářivek a obrázek před Hoodem se změnil v podivně světélkující, mléčně zabarvenou plochu.

Hood pomalu vstal. Ohlušení začínalo polevovat a přes dveře slyšel kašlání a výkřiky. Slyšel jen lidi, vše ostatní ztichlo – bzučení počítače, tlumené vrčení klimatizace, a neozval se ani slaboučký elektrický signál kávovaru. Na levém zápěstí ucítil teplo. Podíval se na hodinky. Ciferník s tekutými krystaly oslepl, displej mobilního telefonu rovněž. Sňal si hodinky; z baterie se vinuly tenké stužky kouře, z mobilu také.

„Ne!“ pomyslel si. Již ho napadlo, že to, co Operační centrum postihlo, není jen spálený generátor nebo obyčejný výpadek proudu.

Spěchal ke dveřím a otevřel je. Chodba za Bugsovou kukaní byla plná řídkého, nažloutlého dýmu, ve vzduchu byl cítit silný, štiplavý zápach ozonu smíšený s odporným pachem roztaveného plastu. Později se dozvěděl, že zápach pocházel od spálených rozvodných desek a kabelů.

Bugs stál na chodbě a máváním rozháněl kouř, aby vůbec něco viděl. Když se objevil Hood, ohlédl se po něm.

„Co se stalo?“ zeptal se Hood.

„Myslím, že něco bouchlo v hale. Pokoušel jsem se zavolat bránu, ať to tady

celé uzavřou, ale telefony jsou spálené.“

„Záložní generátory jsou pryč?“

„Všechno.“

„Byl někdo zraněný?“

„Ne.“

„Co vy?“

„Je to dobré.“

„Běžte ke schodišti a posílejte lidi nahoru!“

„Už je tam Mike.“

„Tak mu pomozte.“

„Jistě,“ řekl Bugs. „Dejte pozor,“ dodal.

Evakuační tým řídili Rodgers a Ron Plummer. Pomyšlení, že ti dva pracují spolu, Hooda nenaplnilo nadějí, nýbrž hrdostí a úctou. Tam, kde o něco jde, vzájemné rozepře mezi Američany mizí.

Hood poklepal Bugsovi povzbudivě na záda. V té chvíli se z kouře vynořil Matt Stolí a zamířil směrem, odkud zazněl výbuch. Hood se k němu přidal.

„Můžete mi říct, co se stalo?“ zeptal se.

„Vypálili nás!“ odpověděl zlostně Stolí.

„Prosím?!“

„Přepětí. A pokud vím, mohla ho způsobit jedině elektromagnetická bomba.“

„Nemýlíte se?“

„To, jak zažhnula světla a monitory, je typické, jako otisky prstů. Nic jiného to nemohlo být.“

„Došlo k tomu v budově, nebo venku?“

„Uvnitř. Stavil jsem se u Tanku, a tam to bylo v pořádku. Nechal jsem tam Jeffersona, ať přivolá pomoc. Přední dveře šlo otevřít, takže Tanku se nic nestalo.“

Tank byl krytem chránícím Operační centrum i před následky elektromagnetického výboje. Poradní místnost byla zabezpečená proti odposlechu, hackerům a všem možným způsobům elektronického boje. Stolí Tank navrhl jako Faradayovu klec ve zvětšeném měřítku, jakýsi dutý vodič, který výboj rozvede a rozloží jej po vnější straně systému, aniž uvnitř vytvoří elektromagnetické pole. Hood se domníval, že jedinou možností, jak by se u nich mohl projevit účinek elektromagnetické bomby, je nějaká nepodařená zkouška, provedená na základně vojenským letectvem.

Domníval se to až do této chvíle.

Jak se blížili k hale, zápach zesiloval. Stolí si zakryl ústa kapesníkem; Hood ne, kouř nebyl příliš štiplavý a on nechtěl vypadat jako slaboch nebo nějak vyvedený z konceptu. To je při krizi důležité. Zahnuli za roh a vešli do malé

místnosti.

Byla plná hustého šedožlutého kouře. Protože nefungovala ventilace, kouř visel nehybně ve vzduchu, prakticky neproniknutelná clona.

„Je tu někdo?“ zakřičel Hood. Žádnou odpověď nedostal.

„Ten kouř je od výbušniny, která odpálila ten elektromagnetický výboj,“ prohlásil Stolí. Korpulentní vědec šel šouravě po dlaždicích, aby nezakopl o nějaké trosky. Jak postupoval dál do místnosti, levou rukou rozháněl kouř.

„Ta exploze byla jen slabá,“ řekl.

„Jak to víte?“ zeptal se Hood. Šel za ním, mával oběma rukama a zrakem pátral kolem, zda neuvidí nějaké oběti výbuchu.

„Za prvé, k tomu, aby ten výboj spustila, nemusela být velká. A za druhé, vidím podstavec ochlazovače vody; levá strana ochlazovače je pryč. Bomba musela být vedle něj.“

Hood spatřil ležící tělo. Poklekl a sklonil se k němu. Do mužovy hrudi byly zaseknuté ošklivě vyhlížející, pokroucené úlomky ochlazovače. Na modré blůze spousta krvavých skvrn. Muž nedýchal.

„Kdo to je?“ zeptal se Stolí.

„Mac McCallie.“ Hood přešel k prodejním automatům na bonbony a sodovou vodu. Byly poškozené, ale ne příliš. Hood dál hmatal kolem sebe. Stolky a židle byly převržené, jejich nohy zohýbané a povrch všech posetý střepinkami. Na spodní straně. Přejel rukou po horních plochách; byly na nich kapky krve. To znamenalo, že když McCallieho zasáhly střepiny, stolky i židle ještě stály. Stolí má pravdu, bomba pravděpodobně byla uložena vedle ochlazovače. Mac tu určitě dohlížel na dodávku vody, ohlášenou na tuto dobu. Informace o těch zatracených vládních smlouvách, jako je tahle, jsou veřejné, může si je obstarat kdekdo. Hood vzal z dřezu mírně ožehlou utěrku a jemně ji položil přes obličej mrtvého.

„Tohle nás mělo zastavit, ne zabít,“ prohlásil Stolí.

„To povídejte Mácovi.“

„Šéfe, omlouvám se. Ocitl se na špatném místě. Chci jen říct, že ten, kdo tohle vymyslel, to udělal proto, aby Operační centrum zavřelo krám.“

V již řídnoucím kouři se mezi dveřmi objevil Jefferson Jefferson. „Základna je uzavřená a na cestě je záchranný tým,“ hlásil.

„Díky. Teď se seberte a běžte pryč, ale nahoře na schodech počkejte na rychlou záchrannou službu,“ přikázal mu Hood. „Řekněte jim, ať přijdou sem.“

„Ano, pane!“ Mladík zůstal okamžik stát mezi dveřmi a zadíval se na tělo ležící na podlaze.

„Tak jděte!“ řekl Hood.

Jefferson se otočil a odešel. Hood slyšel jeho vzdalující se kroky. Až na hlasy

kdesi nahoře a Mattův namáhavý dech neslyšel nic jiného. Operační centrum působilo mrtvě, stejně jako chudák Mac. Bylo až nepřirozené, že smrt toho člověka si dokázal posunout v čase. Je to hrozná událost, ale truchlit nad ním bude až později, stejně jako předtím nad Charliem Squiresem, Marthou Mackallovou a až příliš mnoha dalšími. Donutit mozek, aby o Operačním centru neuvažoval jako o místě ztichlém jako mramorová hrobka, bylo mnohem těžší. Tohle místo dávalo smysl jeho životu, určovalo jediný směr, kterým se zřejmě mohl ubírat. Nyní, bez toho všeho, si připadal mrtvý, stejně jako byl mrtvý i Mac. Až na to, že on ještě dýchá.

Jak by řekl Mike, znamená to, že pořád ještě lze doufat, pomyslel si. Naděje možná ještě přijde. Nyní Hood pociťoval jen bezmoc, hraničící se strachem. Věděl, že ten pocit musí zvládnout. Musí se soustředit.

Přistoupil ke Stollovi. Počítačový vědec seděl na bobku vedle rozervaných zbytků ochlazovače, mezi troskami, pokrývajícími podlahu všude kolem. Z kapsičky košile vytáhl tužkovou baterku, kterou si vzal z pohotovostní brašny v Tanku. Pozorně prohlížel podlahu, ale ničeho se nedotýkal. Vypadal jako kluk zkoumající mraveniště.

„Vyvozujete z toho něco?“ zeptal se Hood.

„Ta bomba nebyla vyrobená podomácku,“ prohlásil Stolí.

„Jak to víte?“

„Použili drát z čisté mědi 0,03 milimetru,“ odpověděl Stolí přes kapesník před ústy a ukázal baterkou. „V elektromagnetickém zařízení vytváří silnější výboj než drát standardní tloušťky z mědi s příměsemi, to ale platí jen když je měď prostá nečistot. Ten, kdo takovouhle bombu sestrojuje, potřebuje pěkně složitý zkušební přístroj pro termografické a harmonické zkoušky, aby drát, jaký je zde, pro tenhle účel vyhovoval.“

„Předpokládám, že takovou možnost má armáda,“ poznamenal Hood.

„Ještě někdo další?“

„Sem tam některá univerzitní laboratoř, výrobce letadel nebo spotřebičů, celá řada továren,“ odpověděl Stolí. „A s tím samozřejmě souvisí otázka, kdo by vedle technického vybavení měl taky zázemí k tomu, aby tu elektromagnetickou bombu dal do barelu s vodou.“

„Nebo důvod k tomu?“ uvažoval Hood nahlas.

„Jo,“ odtušil Stolí a vstal. „Neřekl bych, že na nás mají pifku zrovna Boeing nebo Chrysler.“

Dorazil tým rychlé záchranné služby, baterky jeho členů prohmatávaly vzduch zamlžený kouřem. Ten již zřídl do té míry, že se viditelnost o něco zlepšila. První vešel Mike Rodgers. Když ho Hood uviděl, jak řídí tým i jak zvládl situaci, pocítil příliv nových sil.

„Dávejte pozor, kam šlapete,“ upozornil zdravotníky Rodgers. „Tohle je

místo činu.“

Čtyři muži, kteří ho následovali, zamířili světla baterek na podlahu. Opatrně šli k McCalliemu a pokoušeli se ho oživit.

„Nestalo se vám nic?“ zeptal se Rodgers Hooda a Stolla. Hood zavrtěl hlavou. „Jsou už všichni venku?“ zajímal se.

„Jsou. Bob měl sice řeči, ale výboj mu vyřadil všechnu elektroniku ve vozíku, takže neměl moc šancí něco dělat. A když vypadlo servozařízení, zablokovala se mu kola.“

„Proboha, a co Ron Plummer?“ zděsil se náhle Hood. „Má pacemaker –“

„Je v pořádku,“ odtušil Rodgers. „Vzali jsme ho nahoru a Boba taky. Hned u něj byli zdravotníci.“

„Díky Bohu,“ oddechl si Hood. Děkovat za něco Bohu uprostřed té spouště bylo divné, ale Hood byl vděčný i za tuhle jedinou dobrou zprávu.

Dva záchranáři vynášeli McCallieho na nosítkách ven. Hood, Rodgers i Stolí ustoupili stranou. Dvojice šla rychle, třebaže ke spěchu nebyl důvod. Ostatní dva z týmu odešli nahoru k ostatním, aby zjistili, jestli není zraněný někdo další nebo jestli se někdo nenadýchal kouře.

„Velitel základny poslal četu, aby rozběhla nějaký generátor,“ řekl Rodgers.

„Matte, za jak dlouho přestanou ty monitory a zářivky světélkovat?“ zeptal se Hood.

„Než plyny v systému ztratí elektromagnetický náboj, bude to trvat ještě takových deset až patnáct minut.“

„Asi bychom měli jít odtud, ať úklidová četa od záchranářů může ten kouř odsát,“ řekl Rodgers.

Hood přikývl. Ceta přijde s velkými čističi vzduchu. Tyto stroje, pracující s manganistanem draselným a vážící pětadvacet kilogramů, vyčistí za minutu třiadvacet krychlových metrů vzduchu.

Trojice zamířila ke schodišti. Operační centrum připomínalo místo, kde sídlí duchové, bylo vidět jen mléčně zabarvené, mdle žhnoucí a vyhasínající stropní zářivky a monitory.

„Matte, žádný hardware mimo toho v Tanku asi nevydržel, co?“ zeptal se Hood.

Stolí zavrtěl hlavou. „Většina souborů tam je zálohovaná, takže aspoň data jsou v suchu. Ale základní vybavení bude stát balík – počítače, telefony, záznamníky, disky s daty pro uložení na CD a DVD, které tam lidé měli. I kávovary a miniledničky. Kruci, teď je k nepotřebě přinejmenším tisícovka světel.“

„Pořád ještě máte svůj tým,“ podotkl Rodgers. „A to včetně mě, Paule. Zatím jsem nestihl změnit datum rezignace.“

Hood nebyl sentimentální, ale při tomhle se mu zadrhlo hrdlo. Generálovi

poděkoval, třebaže to poděkování znělo spíš jako křečovité polknutí než jako slovo.

„Abychom se vrátili k tomu, kdo měl možnost tohle sfouknout,“ ozval se Stolí. „Musím se vás dvou zeptat, jestli vás nenapadá, kdo to mohl udělat.“

Ani Rodgers, ani Hood neodpověděli.

„Podívejte – třeba to není zrovna taktní, ale… nemohli to být ti hoši, co vyšetřujeme?“

„Mohl to být jakýkoli počet jednotlivců nebo skupin,“ řekl Hood. „Třeba Noví Jakobíni z Toulouse, aby si trochu zchladili žáhu.“

„Nezlobte se, ale to nesedí,“ hovořil dál Stolí. V tom, jak se chtěl dobrat poznání, mu takt a zábrany jako vždy chronicky chyběly. „Jak jsem říkal už tam dole, tohle by se bývalo dalo zařídit tak, aby bylo mnohem víc mrtvých, než kolik jich je. Noví Jakobíni i někteří další, kterým jsme zkřížili cestu, by bývali s chutí nadělali pouhé atomy z nás všech.“

„Matt má pravdu,“ potvrdil Rodgers. „Já přece vím, jak se někdo dá poslat na věčnost, Paule, ale tohleto bylo myšleno jako oslepovací granát, ne smrtelný výstřel. Někdo nás chce oslepit.“

„Ale kdo?“ zeptal se Hood diplomaticky.

Generál neodpověděl. Hoodova otázka vyzněla spíš jako řečnická, než že by něco naznačovala. Mezitím došli k úzkému schodišti a v zástupu se po něm vydali nahoru. Stolí šel vpředu, Rodgers za ním.

„Teď bychom měli co nejdřív svolat do Tanku schůzku,“ pokračoval Hood.

„Předložit všechny možnosti a křížově je prověřit se známými modi operandi.“

„Nezdá se mi, že bychom se tam mohli dneska sejít,“ namítl Rodgers, „ale to nic, protože já mám v úmyslu trochu čmuchat kolem.“

„Potřebujete nějaké přispění?“ zeptal se Hood.

„Ne,“ odpověděl rozhodně Rodgers.

Hood to nechal být. To, co Rodgersova slova naznačovala, bylo daleko důležitější než to, co bylo vysloveno. Rodgers se chce ujistit, že vyšetřování admirála Linka, které Operační centrum vede, nezasáhlo nějaký živý nerv.

Došli na parkoviště na jižní straně budovy. Nacházela se tam i malá plocha se stolky, kde se pořádaly pikniky. Kolem stolků stáli a seděli jednotlivě nebo v malých skupinkách pracovníci Operačního centra. Pár z nich kouřilo, ještě méně jich spolu rozmlouvalo. Bylo zvláštní vidět, jak nikdo nevolá mobilním telefonem ani nepracuje s notebookem. Výboj to všechno zničil. Uvnitř aut, zaparkovaných nejblíž k budově, bylo vidět mlžné obláčky; elektronické komponenty v nich byly také spálené.

Když se Hood objevil, oči většiny z přítomných se na něj stočily. Tým intuitivně vycítil, že ředitel bude poslední, kdo vyjde ven.

Hood prošel skupinou k místu, kde seděl Bob Herbert. Chtěl se přesvědčit,

že se kolegovi nic nestalo. Herbert prohlásil, že nic. Řekl to vyrovnaně, bez emocí, až to Hoodovi hraničilo s nezájmem. Ale aspoň se nevztekal; už jen to byl pokrok. Hood potom ostatním pověděl o Macu McCalliem. Ozvalo se několikeré nevěřícné zasténání a několik tichých kleteb. Mac dokázal být pěkně vlezlý, počítal málem každý drátek do sešívačky. Byl to však profesionál, který centru věnoval hodně hodin navíc. Když lidé potřebovali pro svou práci to či ono, postaral se, aby to dostali, a fofrem. Hood také slíbil, že toho, kdo pronikl na jejich pracoviště a uložil tam bombu, odhalí.

Na základně Andrews sídlila 89. zdravotnická skupina, a již začaly přijíždět sanitky. Zdravotníci každého z několika desítek zaměstnanců hned na místě prohlédnou. Štábním vozem přijel i velitel základny, brigádní generál Bill Chrysler. Hood se odpojil od skupiny a šel mu naproti.

Až nyní si začínal doopravdy uvědomovat, že se jeho pracoviště stalo cílem útoku elektromagnetickou bombou. Operační centrum bylo v podstatě zničeno. Hood si připadal jako oběť hrubého násilí, člověk zdrcený a s rozloženou morálkou. A paradoxně začínal pociťovat to, co Liz Gordonová kdysi nazvala

„bezmocný vztek“, touhu zuřivě udeřit proti cíli tam, kde žádný cíl není. A co horšího, byl si vědom, že všechny tyto pocity musí potlačit. Pokud tým nebude mít velké štěstí, spravit tohle všechno nepůjde rychle, ani snadno. A nalezení pachatele nebyl jediný naléhavý problém, Hood se také musí postarat, aby Kongresový výbor a tisk nezačaly tohle prezentovat jako kaskadérský kousek jak se domoci publicity nebo jak sáhnout po dodatečných fondech. A také se musí postarat, aby výbor nedospěl k rozhodnutí, že snazší je Operační centrum zavřít, než ho opravit. Po krátkém – jak doufal – setkání s Chryslerem bude jeho nejnaléhavějším úkolem kontaktovat senátora Debenporta a sdělit mu, že Operační centrum s veškerým nasazením vyšetřuje stranu USF.

Koneckonců nyní mají pro vyšetřování něco, co předtím neměli: velmi osobní důvod.

32

Langley, Virginie úterý, 15.44

Darrell McCaskey strávil několik neplodných hodin na britském velvyslanectví a potom na ústředí FBI. Zajímaly ho utajované trestní rejstříky klíčových postav. Zvlášť pátral po někom, kdo mohl někdy prodávat drogy, neboje bral. Po někom, kdo by uměl píchnout Wilsonovi pod jazyk injekci.

Neobjevil nic.

Ve skleslé náladě se vypravil do ústředí CIA v Langley. Cestou zavolala Maria a pověděla mu o explozi na letecké základně Andrews.

„Co nějaké podrobnosti?“ zeptal se.

„Jen to, co vypověděli očití svědkové – že viděli záři nad severozápadním koutem základny.“

„Tam je Operační centrum,“ dodal McCaskey.

„Proto jsem tam taky volala,“ odtušila Maria. „Chtěla jsem Boba Herberta nebo Paula, ale ozval se jen záznamník telefonní společnosti, sděloval, že u čísla, které volám, se vyskytl nějaký problém.“

McCaskey jí poděkoval a zkoušel zavolat sám. Spojení nedostal. Zavolal do kanceláře brigádního generála Chryslera, a dozvěděl se o explozi víc. Vypadá to na zbraň vyvolávající elektromagnetický výboj. Všichni tam ještě jsou, kromě Rodgerse. McCaskey se rozhodl, že se do Operačního centra nevrátí. Jestli jde o nějaké spiknutí proti centru, nejlíp bude nechat si zdroje v záloze. Jestli jde o spiknutí proti probíhajícímu vyšetřování, nedopustí, aby mu tohle zabránilo pokračovat. Zavolal své známé Sarah Hubbardové, která pracovala v Protidrogovém středisku CIA pro vyšetřování trestné činnosti, a požádal ji o laskavost; chtěl mluvit s některým vedoucím pracovníkem zdravotnického oddělení Ředitelství pro vědu a techniku. Na těch vraždách bylo něco, co mu stále dělalo starosti, a potřeboval odpovědi. Hubbardová mu řekla, že ten pravý člověk bude doktor Scot P. Allan. Smluvila mu schůzku na čtyři odpoledne.

McCaskey zaparkoval a šel k hlavnímu vchodu nové budovy ústředí s výrazně bílou cihlovou fasádou a s vysokým, směle klenutým vchodem ve tvaru polokoule. Horní část vestavěného oblouku tvořily tabule z neprůstřelného skla. Ve srovnání s touto okázalostí bylo Operační centrum prostota sama. McCaskey prošel bezpečnostní kontrolou, kde dostal jednodenní propustku opatřenou kódem určité barvy. Propustku si připevnil na klopu. Potom čekal na někoho, kdo si pro něj přijde. Při pohledu na slunce, svítící šikmo skrz sklo, pocítil bývalý agent FBI v duši bodnutí ostnu závisti. Bílý kámen zářivě svítil a panoval tu zdravý duch účelnosti, projevující se už jen v tom, jak muži a ženy procházeli chodbami. Myslel na Operační centrum a na to, jak zle musela být postižena budova i lidé v ní. V té chvíli byl rád, že na leteckou základnu Andrews nešel rovnou. Potřeboval čas, aby se vyrovnal s tím, že místo, jež mu bylo šest let domovem, někdo napadl a znetvořil.

Zanedlouho přišel úpravný mladý muž a vedl McCaskeyho do pracovny doktora Allana. Cestou bíle vymalovanými chodbami spolu nehovořili; tohle byla CIA. Lidé tady jsou vycvičeni, aby poslouchali, ne aby mluvili.

Pracovna doktora Allana se stěnami obloženými knihami se nacházela téměř až vzadu v křídle, kde bylo rovněž několik laboratoří, počítačových center a kanceláře. Mezi svazky byly zastrkány různé upomínky na sportovní činnost, jiné byly pověšené na stěnách mezi diplomy. Byly tu i rodinné fotografie v ručně natřených rámečcích; rámečky byly pravděpodobně výtvorem dcery nebo syna a pocházely z doby před desítkami let. Vedle Stollova technikou vybaveného kumbálu byl tohle Olymp.

Doktor Allan byl člověk něco po padesátce, měl mohutnou postavu a přátelské vystupování. K tomu dlouhý, šedivý císařský plnovous dole vroubící protáhlý obličej, husté bílé obočí a delší bílé vlasy. Hnědé oči v sobě měly temnou hloubku svědčící o tom, že doktor ví, co chce. Vypadal jako Strýček Sam, oblečený do bílého laboratorního pláště s červenými skvrnami na rukávech. Samo ztělesnění obrazu Ameriky pokrytého krví.

„To je toluidin,“ omluvil se Allan, když si všiml McCaskeyho upřeného pohledu. „Pracuju s červeným barvivém.“ Neřekl, k čemu má barvivo sloužit; tohle byla CIA. Pokynem vyzval McCaskeyho, aby se posadil, potom zavřel dveře a usedl za stůl. „Nemám moc času, pane McCaskey, ale naše společná známá říkala, že jde o naléhavou věc.“

„Ano. Dík, že jste mě přijal.“

„Neměl jsem na vybranou,“ odtušil Allan. „Paní Hubbardová tady má skoro hlavní slovo.“

„Opravdu?“

„Vaše přítelkyně vládne nad blokem vstupenek na utkání Redskins,“ usmál se Allan. „Je důležité být s ní zadobře.“

„Ona vždycky měla svůj vlastní pevný názor.“

„O to taky ve vládních službách jedině jde,“ poznamenal Allan. „Přístup k věcem a kontrola. Takže… co pro vás mohu udělat?“

„Pane, předpokládám, že vám paní Hubbardová předložila moje bezpečnostní prověření.“

„Ano. Také mi řekla, že v zastoupení Národního krizového střediska vyšetřujete vraždu Williama Wilsona.“

„Ano, tak.“

„Abych byl upřímný – proč jste přišel za mnou? Podezříváte někoho odtud?“

„Ne někoho, kdo tu nyní pracuje.“

„No dobrá,“ odtušil Allan. „Nikdy nemluvím o spolupracovnících bez jejich vědomí, zvlášť s někým odjinud.“

„Patříme ke stejnému týmu,“ připomněl mu McCaskey. Allan se jen usmál.

„Doktore, vzpomínám si, jak jsem četl přísně tajný spis o politice CIA v šedesátých letech, zaměřené na atentáty,“ pokračoval McCaskey. „Psalo se v něm o pětadvacetiletém moratoriu, zavedeném po neúspěšném pokusu zavraždit Fidela Castra toxiny v doutníku, a jedem v jeho plnovousu.“

„O tom se obecně ví,“ poznamenal Allan.

„Ano. Ale byla tam poznámka pod čarou, a ta mě zaujala. Psalo se tam, že ve všech minulých i nedávných pokusech o použití chemikálií proti důležitým cílům figurovaly sloučeniny, jejichž hlavní složkou byl kyanid. Potřebuju vědět, jestli je to pravda.“

Doktor Allan náhle ztratil uvolněný výraz. „Pane McCaskey, Redskins sahají letos po Superpoháru.“

„Prosím?“

„Nechci ohrozit své šance, že ten zápas uvidím. Takže – šťouráte do krajně citlivých oblastí.“

„Pane, vím, že tohle je hodně těžká otázka…“

„Těžká? Chcete po mně, abych vysvětloval něco, co může, nebo taky nemusí, napomáhat vraždě. Není to běžná otázka.“

„Toho jsem si vědom, ale věc tak trochu spěchá. Někdo zaútočil na Operační centrum…“

„Jak to myslíte – zaútočil?“

„Nastražil tam nějakou výbušninu. Neměl jsem možnost si s kolegy promluvit a dozvědět se něco přesnějšího. Dohaduji se, že to má souvislost s vyšetřováním té vraždy, a potřebuji najít lidi, kteří za tím jsou. Každá informace, kterou mi dáte, mi může pomoci.“

Doktor Allan několik okamžiků nervózně ťukal prsty na stolní desku. Potom

si založil ruce na prsou. „Pane McCaskey, opravdu bych si přál, abyste s tímhle na mě nevyrukoval.“

„Omlouvám se, pane. Ale je to tu.“

„To ano.“ Allan se opět na dlouhou chvíli zamyslel. „Ale co, kčertu. Jsme ve stejném týmu, pane McCaskey, a jestli mě někdy zkusíte citovat, všechno popřu. Myslím si, že jste na špatné stopě.“

„Proč?“

„Za prvé, jako příčina smrti pana Wilsona se uvádí ta smrtící injekce, popisovaná v tisku. K účelům, které jste právě popsal, chlorid draselný nepoužíváme.“

„Nepoužíváte, nebo byste nepoužili?“

„Obojí. Prostě do našeho arzenálu nepatří. K vyřazení nepřítele je chlorid draselný příliš nevypočitatelný. Jednotliví lidé mají vůči němu různý stupeň odolnosti. Dávka, která by zabila jednoho, nemusí u jiného vyvolat nic víc než nepravidelnou srdeční činnost.“

„Jestli je to jak říkáte, proč by tedy v případě pana Wilsona někdo tu sloučeninu používal?“

„Ze tří důvodů. Za prvé, dá se bez problému opatřit, lékaři ji běžně předepisují jako prostředek proti úbytku draslíku způsobenému léky na vysoký krevní tlak. Nalézt toho, kdo si ji objednal, a zjistit, z kterého národního nebo mezinárodního zdroje, bude v podstatě nemožné. Za druhé, jak jste sám viděl, chlorid draselný se detekuje daleko obtížněji než kyanid. A za třetí, ten vrah měl očividně čas se ujistit, že chemikálie zabrala.“

„Myslíte, že s tím, jak se používá, by mohl být obeznámený některý vojenský zdravotník?“

„Téměř určitě.“

„A nevíte náhodou, doktore Allane, do které části těla mají agenti smrtící injekce dávat?“

„Do svalu.“

„Ne do žíly?“

Allan zavrtěl hlavou.

„Proč ne?“

„Ve svalových vláknech je velmi hustá síť žil, a krevní řečiště roznese injikovanou látku do těla v pár minutách. Místo vpichu je zřetelně viditelné, ale zato máte zaručeno, že injekci dáte rychle a že vyvolá žádaný účinek. To je další důvod, proč nevěřím, že ten vrah je odchovaný v CIA.“

„Nerozumím.“

„Většina agentů, které posíláme do terénu, má výcvik v přežití,“ odtušil Allan. „Nejsou to vědci nebo lékaři. Všelijakým složitým technikám se úzkostlivě vyhýbáme, aby agenti měli pokud možno co nejméně starostí s tím,

jak věc provést. Dát někomu injekci do hýždě nebo do stehna je snazší než dát ji do paže nebo nějakého ještě zvláštnějšího místa, třeba mezi prsty u nohou. Injekce do kořene jazyka musí být dána poměrně přesně, nemluvě o tom, že na to místo není dobře vidět a tkáň je kluzká. Ten, kdo ji dává, nemůže být nováček. V tomhle případě byste se měl poohlédnout po někom, kdo se vyzná v zubním lékařství. Spodní část jazyka je místo, kam se aplikuje celá řada léků používaných v ústní chirurgii.“

„To jsem už udělal,“ řekl McCaskey. „Abych se vrátil k té otázce nováčků – CIA v minulosti použila atentátníky, kteří se vyznali v přesných technikách aplikace. Jed v konci slepecké hole, formaldehyd na sendviči, který má oběť v lednici, a nakonec i ty nepovedené atentáty na Castra.“

„Ano, a právě ty pokusy o atentát na Castra jsou příčinou, proč se dnes atentáty provádějí na objednávku a ujme se jich někdo zvenčí. Atentátníci mohou dostat za jednu vraždu miliony dolarů, proč by tedy pracovali za mzdu a s vyhlídkou na neodpovídající penzi?“

„Třeba z vlastenectví?“ nadhodil McCaskey.

„Bůh a vlast nemůžou překonat chamtivost,“ odtušil Allan. „Když už se angažujeme v tomhle druhu práce v terénu, musí ta práce být úspěšná. Občas si také vyžaduje přijatelné popření, jak jistě víte. Když chceme, aby se práce provedla nanejvýš čistě, uchylujeme se k metodě najímání lidí.“

McCaskey již žádné další otázky neměl, avšak něco z toho, co lékař právě řekl, ho přece jen zaujalo. Vstal, Allan také.

„Pane, děkuji za čas, který jste mi věnoval, i za konzultaci,“ řekl McCaskey. Oba si potřásli přes stůl rukama.

„Opravdu mě mrzí, že jsem nemohl přispět víc,“ omlouval se Allan.

„Naopak,“ prohlásil McCaskey. „Bylo to velmi podnětné, pomohl jste mi. Přesto… doktore, abych ukojil svou zvědavost, musím se vás zeptat na jedno: co vede vás? Vlastenectví, nebo chamtivost?“

„Nevede mě to první nebo to druhé. V mém případě jde o rozdíl ve spojkách.“

„Teď vám nerozumím.“

„Tu vaši otázku jsem si sám kladl celé roky,“ odpověděl Allan již cestou ke dveřím. „Namlouval jsem si, že jsem sem přišel pracovat z občanského cítění. Potom jsem si v hloubi duše uvědomil, jak se mi líbí, že mám větší moc než každý jiný lékař, kterého znám. Mám moc nad životem a smrtí. Takže, pane McCaskey, spojka mezi těmi dvěma pohnutkami je ‚a‘, nikoli ‚nebo‘.“

Rozdíl ve spojkách.

McCaskey byl rád, že odchází. Z pracovny, která při jeho příchodu působila teplým a osobním dojmem, nyní vycházela ponurá atmosféra, jako kdyby z ní vanul lezavý chlad, jako z nějaké čekárny jatek. Zde se osnují vraždy,

promýšlené a zacílené s chladným, neosobním zaujetím.

Mladý asistent dosud čekal za dveřmi. Doprovodil McCaskeyho zpátky do haly. Šli opět mlčky. Tentokrát se však McCaskeyho hlavou honily zvuky. Zvuk jeho vlastního hlasu, když pečlivě, jako třešničky, vybíral z toho, co říkali Link a jiní. V mysli si přehrával rozvíjející se monolog a jako sítem třídil události několika minulých dní ve snaze dobrat se k nějakým vodítkům.

Hledal nedostatky ve způsobu, jakým k té vraždě přistupoval.

Maria vždycky o svém manželovi prohlašovala, že je naivní. Jistým způsobem měla pravdu. Vždy byl idealista, odříkavý, puritánský agent FBI, asketický kajícník. V tomto případě mají možná pravdu oba. Ke každému zločinu se dá přistupovat dvěma způsoby: podle faktů, nebo filozoficky. McCaskey se většinou klonil k faktům. Takový přístup byl prospěšný, ale jednostranný. Dobrý agent dovede zamést stopy stejně, jako to udělala ta vražedkyně, svou filozofii však skrýt nedokáže.

Chamtivost versus vlastenectví versus moc. Motivem mohla v tomto případě docela dobře být jedna nebo více z těch tří pohnutek. Jenže do jaké míry a v jaké kombinaci?

McCaskey již předtím uvažoval o možných důvodech, proč Wilson musel zemřít; možná jím byl úmysl varovat investory, připomenout jim, že bankovní transakce mají provádět ve prospěch Ameriky. Pravda ale má možná mnohem větší dosah.

Mike Rodgers se s těmito lidmi již nějaký čas stýká. Admirál je voják. Pokud v pozadí všeho stojí Link, Rodgers by mohl tušit, která z těch hodnot tu platí. McCaskey si musí promluvit s ním i se senátorem.

Generálův telefon hlásil poruchu, a doma telefon nezvedal. McCaskeymu tak zbývalo jediné místo, které může zkusit.

Vklouzl na sedadlo a jel zpátky do Washingtonu. Rozhodl se, že do Orrovy kanceláře nebude volat, ale prostě tam půjde rovnou. Rodgersovi se to možná nebude líbit, a senátorovi asi ještě méně. McCaskey však měl pro tuto situaci jen dvě slova. Slova, jejichž platnost byl připravený stvrdit svou vlastní ukázkou chamtivosti a moci.

Zněla: Máte smůlu.

33

Washington, D.C. úterý, 16.10

Mike Rodgers si uvědomoval, že v mysli se již od Operačního centra zcela odtrhl. Po pondělním setkání s Hoodem, kdy hovořili o snižování rozpočtu, ho už netrápilo, že má v Národním krizovém středisku nějaké resty, nezáleželo mu ani na budoucí činnosti centra, ani na tom, co se děje s jeho vlastními agenty pro práci v terénu.

Po explozi si však uvědomoval cosi jiného – že se s Operačním centrem rozešel i citově. Prožíval smutek nad členy týmu, kteří těžce a přičinlivě pracují, a samozřejmě nad Mácovou rodinou, samotná ta spoušť ho však nedojala. Přinejmenším zatím ne. Jeho mozek se možná přeorientoval na režim přežití: ignorovat bolest a s problémem se vypořádat. Možná však, že exploze byla symbolickým vyjádřením toho, co se stalo v jeho nitru. V mysli už Operační centrum rozcupoval, vztekle a násilně. Jako kdyby tohle místo plamenem vypálil z každého mozkového závitu, jenž si snad ještě uchoval myšlenku, že generálovi na centru záleží. Takový byl způsob, jímž se Rodgers naučil vypořádávat se ztrátou. Bylo to chladné uvažování, nicméně plnilo svůj účel.

Neznamenalo však, že ohavný útok schvaloval. Ten s sebou přinesl problém, který se ho přece jen týkal. Kdyby ten útok provedl někdo z Operačního centra, potom by to byl odpuzující způsob, jak ovlivňovat politiku organizace a manipulovat jí. Rodgers nevěřil, že by Hood nebo někdo z jeho lidí byl něčeho takovéhleho schopen. Jestli k bombovému útoku došlo zvenčí a z politických důvodů, a provedla jej nějaká domácí nebo zahraniční služba, pachatel bude odhalen. Někdo nakonec promluví, pletivo washingtonských kuloárních drbů vyrůstá z úrodné půdy a daří se mu stejně dobře, jako vinicím v severní Kalifornii. Tajemství se udržují asi tak stejně úzkostlivě a s tak posvátným úsilím, jako manželské přísahy.

A co když Rodgers zjistí, že za útok nese zodpovědnost někdo z těch, kdo

patří k Linkovi, nebo strana USF?

Takovou myšlenku si raději nepřipouštěl. Kdyby se však ukázalo, že tomu tak je, postará se, aby pachatel poznal, že pravdu a spravedlnost nelze potlačit: tam, kde je Rodgers připravený zasáhnout, se to nikomu nepodaří.

Na parkovišti nezůstal ani s Paulem Hoodem, ani s ostatními. Krátce si promluvil s velitelem základny a s Hoodem, potom si vypůjčil džíp a jel do Washingtonu. Jeho auto bylo jedním z těch, která bomba zničila. Když přemýšlel o tom, co se tu stalo, polil ho studený pot. Zbraně založené na elektromagnetickém výboji byly teprve ve stavu zrodu. Bomby byly malé a jejich účinek měl omezený dosah. Problémem, před nímž stáli ti, kdo je vyvíjeli, byla otázka jak generovat výboj s dostatečně velkým akčním rádiusem dřív, než nálož spouštěcího mechanismu zničí samotnou zbraň. Tato překážka byla již téměř překonána a Pentagon očekával, že první takové zbraně rozmístí do roka. Válečné námořnictvo použije mohutné výboje elektromagnetických bomb ke zničení již odpálených střel proti lodím; pozemní vojsko zabuduje generátory výbojů do dělostřeleckých granátů a zneškodní mechanizované jednotky, polní velitelství a telekomunikační zařízení nepřátelských útvarů. Letectvo tyto zbraně naloží do bombardérů a stíhaček, namontuje je do raket a bezpilotních prostředků a vyřadí infrastrukturu měst a letouny. Likvidace letounů bude obzvlášť ničivá. Na rozdíl od konvenčních výbušnin, které zničí letoun ještě ve vzduchu, elektromagnetická bomba způsobí, že mu jednoduše vysadí motor a stroj se pak s palivem i s pumami zřítí na to, co se právě bude nacházet pod ním. Vzlétající nepřátelský bombardér se dá využít ke zničení své vlastní základny. Taktické elektromagnetické bomby se mohou odpalovat jako střely vzduch-vzduch, a jediná stíhačka dokáže vyřídit celé nepřátelské letky i s jejich nákladem. Elektromagnetické minibomby, ještě menší než ta, která byla použita proti Operačnímu centru, by se mohly stát účinnými nástroji ve válce proti terorismu; v jinak náležitě chráněné jaderné elektrárně, v přehradě nebo v dopravním letadle se elektromagnetickým výbojem dají vyřadit časovače a tím i roznětky uložených bomb.

Platí to ovšem i naopak. Elektromagnetická bomba se dá použít proti americkým vojenským zařízením a prostředkům i proti domácí infrastruktuře, přesně tak, jak se to stalo dnes v Operačním centru. Jaderná válka vlastně nikdy nepřipadala doopravdy v úvahu. Konflikt za použití elektromagnetických zbraní, válka proti bitům, je však pravděpodobně nevyhnutelná.

A u nás se možná právě vybojovala první bitva nás samých proti sobě, uvažoval Rodgers. Bylo v tom cosi až nepříjemně připomínajícího bibli: byl to nový svět, a nikoli nutně chrabrý. Boj se povede prostřednictvím monitorů a zaměřovačích mřížek, nikoli tváří v tvář, vozidlo proti vozidlu. Je to možná lepší pro psychiku, a psychika vojáka bude lépe přizpůsobená, posttraumatický stres se

zredukuje na pouhé zklamání, asi jako když člověk prohraje ve videohře.

Uvažoval, jestli se v senátorově kanceláři již doslechli, co se stalo. Ne, že by na tom záleželo. První reakce mu nenapoví, zda s tím mají či nemají něco společného. Zajímavější pro něj bylo vydat se tam, zapojit se do činnosti a pozorovat lidi, všímat si pohledů, které si budou vyměňovat když padne nějaká zmínka o útoku, nebo šeptání do telefonu. Potom tu ještě je ta ze všech nejlepší technika shromažďování informací: přímá otázka. To, co se řekne, často vyzradí méně než to, co se neřekne. Důkazem byl jeho poslední rozhovor s Paulem Hoodem. Ředitel Operačního centra věděl přesně, kam Rodgers odchází, ale nijak se k tomu nevyjadřoval. V Hoodově mlčení byly důvěra, obezřelost, naděje a dokonce vděčnost.

Senátorovo pracoviště se oproti dřívějšku nijak nezměnilo. Kendra Petersonová stála před svou kanceláří a hovořila s kterýmsi z asistentů. Když uviděla Rodgerse, nechala hovoru a vykročila k němu.

V jejím útlém obličeji se zračilo hluboké znepokojení.

„Generále, slyšel jste to o Operačním centru?“ zeptala se.

„Byl jsem tam.“

„Prokrista!“

„Jak jste se o tom dozvěděla vy?“

Kendra ho uchopila za loket a odvedla ho stranou do rohu chodby, pryč od pracoviště praktikantů. „Senátorovi volal Dan Debenport z Kongresového výboru.“

„A proč senátor Debenport volal zrovna sem?“

„Oznámil, že bude žádat o mimořádné fondy, aby Operační centrum mohlo dál pracovat. Senátor Orr je předseda senátního podvýboru pro poskytování krátkodobých prostředků.“

„To dává smysl.“ Rodgersovi vrtalo hlavou, jestli to není rovněž varování senátoru Orrovi, že vyšetřování smrti Williama Wilsona bude pokračovat. Nechápal, proč se Debenport o věc tak zajímá. Možná, že nejde o nic víc než o drama, které se z šatny přenese do světel reflektorů. „Je tu někde admirál?“ zeptal se.

„No… není. Odešel na schůzi producentů televizích sítí, jednat o vysílání průběhu sjezdu. Potřebujete s ním mluvit? Mobil má zapnutý.“

„Ne, zajdu za ním později. Co Kat?“

„Ta tu je. Jak moc jste znal toho zabitého člověka?“

„Nijak moc. Byl to dobrý chlap, a v práci se nešetřil.“

„To je docela pěkný epitaf. Máte vy nebo ředitel Hood nějakou představu, kdo to mohl udělat?“

„Já ne, a jestli někoho podezřívá Paul Hood, mně se s tím nesvěřil.“

„Měl k tomu nějaký důvod?“

„Paul měl určitě spoustu starostí,“ odpověděl Rodgers. Útok nechtěl s Kendrou probírat, určitě ne, jestli je tu možnost, že s ním má něco společného.

„A co vy? Slyšela jste vy nebo senátor něco dalšího?“

Kendra zavrtěla hlavou. „Tohle je jedna z věcí, na které si naše země bude muset dávat stále větší pozor,“ prohlásila slavnostně. „Senátor říkal, že chce prosadit nový odbor ministerstva vnitřní bezpečnosti, který se zaměří výlučně na technický sektor. Nemyslí si, že po tom, co se dnes stalo, bude nějak moc potíží s přidělením fondů.“

Rodgers si nebyl jistý, jestli se Kendra vyhnula odpovědi, nebo jen instinktivně a nevinně sklouzla do stylu předvolebních řečí. Servírovat předem schválené myšlenky, nic víc. Když se člověk drží scénáře, nedostane se do problémů.

„No, takhle to dopadne vždycky, ne? Nejdřív se nechat zastřelit a pak se ptát.“

Kendra se usmála. „To je dobré!“

„Mimochodem, jaké cesty má senátor v plánu?“

„Večer odlétá svým tryskovým letadlem na sjezd.“

„Kdo ještě s ním letí?“

„Vy jste samá otázka,“ poznamenala Kendra. „Já. Zítra ráno Kat a admirál odlétají komerční linkou.“ Odmlčela se, pak váhavě pokračovala: „Doufali jsme, že se k nám v San Diegu připojíte, ale… půjde to teď?“

„To nevím.“

„Vy se na tom vyšetřování přece nepodílíte?“ řekla, a po krátké odmlce dodala: „Myslím vyšetřování toho bombového útoku.“

„Ne, nepodílím.“

Rodgersova odpověď byla stejně jednoznačná, jako Kendřina otázka. Pohlédla na něj. Zdálo se, že čeká, až se vyjádří ještě jednoznačněji, řekne, že se nepodílí na žádném vyšetřování. Nechtěl jí lhát, takže neřekl nic. Přesto však neříct nic bylo pravděpodobně stejně sdělné, jako Ano, podílím.

Kendra se usmála sevřenými rty, jako že ví své, a potom se omluvila. Rodgers si šel pohovořit s Kat. Měl na sebe zlost, připadal si jako nemotora a jakoby ze všech stran nahý. Říkal si, jak jinak by si s tímhle bývali poradili Darrell nebo Bob.

No, tohle se už předělat nedá, pomyslel si. Dá se jedině jít dál vpřed.

Kat byla ve své kanceláři a telefonovala. Usmála se na něj a pokynem ho pozvala dál. Rodgers za sebou zavřel a posadil se na malou pohovku. Za okamžik Kat zavěsila. Nahlas si oddechla.

„To byla Lucy O’Connorová…“

„Budu hádat,“ přerušil ji Rodgers. „Chtěla vědět, jestli senátor nějak reagoval na ten útok na Operační centrum.“

Kat přikývla.

„A reagoval?“

„Myslí si, že to je hrozné, stejně, jako si to myslíme my všichni,“ odpověděla.

Její oči se zadívaly vřelým pohledem do jeho. „Vy jste tam v té době byl?“ Rodgers přikývl.

„To muselo být zlé. Nestalo se vám nic?“

„Kupodivu ne. Nejede mi auto, a přišel jsem o služební mobil, moje platební karty mají nejspíš rozhašený kód. Ale to všechno se dá nahradit.“

„Hoodem a těmi druhými to asi pořádně otřáslo.“

„Jedou na autopilota, ale dostanou se z toho. Mě víc zajímá, kdo je za tím.“

„Ovšem. Napadá vás něco?“

Rodgers se k nahnul blíž; nyní, když je podezřelá Kendra, nebyl důvod být zdrženlivý nebo diskrétní. „Potřebuju se na něco zeptat, Kat, a doufám, že to zůstane mezi námi: existuje možnost, že v tom jede admirál Link?“

Nezdálo se, že ji otázka překvapila. „Možnost? Jistě. A pravděpodobnost?

Ne. Jen pomyslete, co všechno by admirál ztratil, kdyby ho zatkli.“

„Za co? Za útok na Operační centrum, nebo za to, že dal zabít Williama Wilsona?“

Tato slova vyzněla víc jako obvinění než jako otázka. Tentokrát s ním Kat již zcela otevřeně nesouhlasila.

„Opravdu doufám, že nevěříte, že by admirál měl něco společného s tím či oním,“ prohlásila.

„Rád bych tomu věřil,“ odtušil Rodgers.

Pípl její telefon. Ohlásila se. Okamžik naslouchala, řekla, že tam hned bude, a přístroj zaklapla.

„To byla recepce. Je tu váš přítel pan McCaskey. Tvrdošíjně se domáhá rozhovoru se senátorem.“

„Ukažte, promluvím si s ním.“

„Jdeme tam oba,“ odpověděla bezvýrazně.

Atmosféra v kanceláři jako kdyby zhoustla napětím, sneslo se jako plískanice, stejně těžké a studené. Oba vyšli ven. Třebaže bylo skoro pět hodin, nikdo se nechystal k odchodu. Rodgers slyšel, jak si objednávají pizzy k večeři. Ve vzduchu bylo cítit vzrušení, přenášela se do něj energie vyrůstající z horlivé činnosti a cílevědomosti, zračící se v mladých tvářích. On tu začíná novou profesní kariéru a přitom se pokouší vypátrat, kdo na jeho bývalém pracovišti uložil bombu. Přesto však nepociťoval nic z toho, co všichni ti lidé tady. Nikoli kvůli svému věku, nýbrž kvůli svému přístupu k věci. Mike Rodgers poprvé v životě nevěděl, na které straně stojí.

McCaskey přecházel sem a tam po koberci, pokrývajícím podlahu haly. To bylo nezvyklé. Obyčejně to byl pan Trpělivý.

„Buďte zdráv, Miku,“ pozdravil ho hlasem, v němž znělo potlačované napětí. „Rád bych s vámi mluvil.“ Pohlédl na Kat. „A taky chci k senátorovi.“

„To nemůžete,“ odpověděla. „Je pryč.“

„Tak půjdu tam, kde je,“ odtušil McCaskey.

„Neztrácejte zbytečně čas,“ opáčila. „Senátor Orr už řekl, že bude mluvit jen s vaším nadřízeným, a to jen pro dobrou vůli, jako projev zdvořilosti, pro nic víc.“

„Mému nadřízenému úplně upražili pracoviště –“

„To jsme slyšeli, a je nám líto, že –“

„Až Paula uvidím, vyřídím mu to. Předtím si ale chci o tom útoku pohovořit se senátorem.“

„V jaké souvislosti? A jaké oprávnění máte k tomu, abyste sem chodil a kladl takovýhle požadavek?“

„Mám ho podle paragrafu 611 prováděcího předpisu Národního krizového střediska. Budu citovat: ‚Je-li probíhající operace narušena taktickým zásahem, Národní krizové středisko má pověření, a oprávnění, vyšetřovat osobu nebo osoby, které byly subjektem řečené operace.‘ Probíhající operací je vyšetřování smrti Williama Wilsona. Subjektem je senátor Orr. Mou povinností jakožto vedoucího policejního důstojníka Operačního centra je promluvit s ním.“

„Pane McCaskey, hned od začátku jsem tvrdila, že za tímhle vyšetřováním je politika, ne policejní práce,“ prohlásila Kat. Pohlédla z bývalého pracovníka FBI na Rodgerse. „Generále, vy jste pořád ještě nadřízený tohohle člověka. Nemohl byste mu třeba navrhnout nějaký přijatelnější a snad i uhlazenější způsob obtěžování?“

„O tohle tady vůbec nejde,“ opáčil neústupně McCaskey.

„Nejde, ale jen vám,“ odbyla ho Kat. „Pro mě jste člověk, který se k věcem staví vážně a důkladně, figurka jezdce, kterou posunují po šachovnici, jste přesvědčený o své rytířskosti, ale slepý pokud jde o koncovku. Celou tuhle záležitost – nejdřív Wilsonovu smrt a teď útok na Operační centrum – zcela jasně chce na senátora hodit někdo, kdo si nepřeje, aby se stal prezidentem. O tohle tady jde. Podívejte… proč si nepromluvíte s Lucy O’Connorovou? Její kariéře novinářky tohle hodně prospěje.“

„Slečno Lockleyová, já myslím, že nejsem ten, kdo potřebuje někoho, kdo by mu připomínal, aby se držel reality –“

„Mírněte se, Darrelle,“ ozval se Rodgers.

„Ne, Miku. Někdo na nás zaútočil. Mou povinností a mým právem je vyslechnout lidi, kteří o tom můžou něco vědět.“

„William Wilson byl hostem na senátorově večírku!“ odsekla Kat. „To jediné má s touhle věcí co dělat!“ křičela.

„Byl hostem akorát pár hodin před tím, než ho zavraždil někdo, kdo se

vyzná v tajných operacích. Tím padá na admirála Linka podezření a vrhá to stín na senátora Orra. Srozumitelněji to už nemůžu podat, slečno Lockleyová.“

„Budete muset. Senátor se jasně vyjádřil, že vás nepřijme.“

„Darrelle, proč mě nenecháte, abych to vyřídil já?“ zasáhl Rodgers.

„Vyřídil co? Vyšetřování, nebo možnost mluvit se senátorem?“

„Tady není co vyřizovat,“ řekla Kat. „Z tohohle nic nekouká, pane McCaskey; žádný rozhovor nebude.“ Obrátila se k odchodu.

„Slečno Lockleyová, jsem připravený požádat našeho právníka, aby obstaral soudní příkaz. Tak bude senátor mít povinnost být k dispozici,“ odtušil McCaskey. „Jestli bude soudní příkaz udělen, a to bude, senátor se nebude smět vzdálit z D.C., dokud s ním nepromluvím.“

„My máme taky právníky,“ pronesla Kat přes rameno.

„Darrelle, řekl jsem, že to vyřídím,“ opakoval Rodgers.

„Opravdu? Kdybyste byl pomohl dřív, mohli jsme pachatele lapit ještě než to odskákalo Operační centrum.“

Rodgers odvedl McCaskeyho do rohu, stranou od recepce. „Tohle od vás není pěkně,“ prohlásil.

„Houby není. Vy jste byl pryč a lízal si rány, protože Paul Hood zranil vaše city.“

„Darrelle, jste rozrušený, ve stresu. Mluví z vás únava z boje –“

„Kdepak. Tohle jsem měl udělat hned na začátku. Přitlačit. Pak by možná k tomu útoku nedošlo.“

„To se nikdy nedozvíme. Podívejte… já poletím do San Diega se senátorem a jeho pracovním štábem. Jestli v tom jedou, přijdu na to.“

„Možná.“

„No tak dobrá… možná. Ale takhle ‚přitlačit‘ – ve Washingtonu! – vám asi nic nepřinese. Lowell je hodně dobrý, ale senátor má přátele a vliv. A to je lepší.“

McCaskey vydechl nosem. Já nikdy nehrál hru na hodného policajta a zlého policajta, Miku. Nerad lidmi manipuluju. Ani zákonem.

„To přece neděláme,“ namítl Rodgers. „Hrajeme podle pravidel systému.“ McCaskey se k němu naklonil. „Myslíte, že v tom jedou?“

„Nevím. Já patřím ke škole, co vyznává zásadu ‚nevinen, dokud mu není prokázána vina‘.“

„Ten váš pocit v zádech, Miku,“ připomněl mu McCaskey. „Můj říká, že ano; co říká váš?“

Rodgers nahlédl do hlavní kanceláře. Kat pomáhala Kendře uspořádat počítačové soubory před cestou. Nedokázal říct, jestli ho pozoruje. Na armádě byla vynikající jedna věc: tam věděl, kdo je nepřítel.

„Můj pocit v zádech mi říká totéž, co předtím,“ odtušil. „Postupovat

obezřele, ale postupovat. Ty, co napadli Operační centrum, chci dostat zrovna tak, jako vy, Darrelle. Jestli za tím jsou tihle, tak to zjistím. Dávám vám své slovo.“

„Co kdybych letěl s vámi?“ nadhodil McCaskey.

„To by byla moc hrubá přesila,“ odmítl Rodgers. „Na tohle je třeba jít jemně.“

McCaskey si znovu povzdychl. Nyní již vypadal o něco klidněji. „Mohl jste mi přikázat, abych šel. Proč jste to neudělal?“

„A neudělám to.“

„Kdy letíte?“

„Kendra dnes večer se senátorem, a chce, abych zítra ráno letěl s Linkem a jeho skupinou. To by mělo vyjít. Budu mít možnost s Kat to urovnat.“

„Tak dobrá, Miku. Stejně bych teď asi měl jít do Operačního centra. Víte přesně, co všechno je zničené?“

Rodgers mu to pověděl. McCaskey vyslechl s lítostí, co se stalo Mácovi; udivilo ho, že postižených nebylo víc.

Po jeho odchodu šel Rodgers telefonovat. Použije veřejný telefonní automat, ne přístroj v senátorově pracovně, nechtěl, aby se hovor zaznamenal. Již si nepřipadal jako Muž bez vlasti. Připadal si hůř, jako zbloudilý apoštol.

„Dvěma pánům nelze sloužit,“ připomněl si. A přesto – je člověk, který si nade vše cení loajality a přitom se chystá špehovat své budoucí kolegy, aby pomohl těm, k nimž patřil předtím. Naštěstí tu byl další citát z bible, který mu mohl dodat klidu: „Chytrý vidí nebezpečí a vyhne se, kdežto prostoduší půjdou dál a doplatí na to.“

Rodgers se rozhodl věřit prvnímu citátu. Volba to byla snadná. Jinou neměl.

34

Camp Pendleton, Kalifornie úterý, 14.21

Dvouhvězdičkový generál Jack Breen poslouchal svou hlasovou schránku, když tu padlo jméno, které znal z minulých dob. Usmál se. Na to jméno se pamatoval. Vzpomněl si na den, kdy je slyšel poprvé; bylo to osmnáctého února roku 1991.

A zatraceně dobře si vzpomínal, kde byl, když je poprvé slyšel.

K jejich prvnímu setkání došlo díky velmi neobvyklé akci, jíž se účastnilo více armádních složek. Stalo se tak během první války v Iráku. Breen, tehdy plukovník, velel desetičlennému elitnímu oddílu SWEAT, „dříčům“, předsunutému útvaru vycvičenému pro zvláštní taktiku. Tvořili výsadek, shozený do Iráku šest dní před plánovanou hlavní invazí námořní pěchoty. Na hoře vysoké 1600 metrů severovýchodně od Nadžáfu byl irácký vysílací stožár. Breenovým úkolem bylo založit interface pro družici, která bude vysílání Iráčanů odposlouchávat. Než se do operace zapojí 2. divize námořní pěchoty, velitelství Central Command chtělo vědět, v kterých vesnicích nebo podzemních tunelech by se mohly ukrývat nepřátelské jednotky. Ta místa se budou předtím bombardovat, nebo se jim vyhnou, pokud to bude možné.

Oddíl jednu takovou nepřátelskou skupinu našel; spíš však Iráčané našli jej. Stalo se tak na úpatí kopců, o půlnoci, krátce poté, co přistáli. Noc byla chladná, asi třináct stupňů Celsia, a od hor dul suchý vítr. Opíral se vojákům do přileb a skučel do uší tak, že bylo těžké něco slyšet. Vidět však bylo dobře. Všichni měli horské uniformy v barvách khaki a zelené, a infradalekohledy. Čtyři z nich zakopávali padáky, ostatních šest se rozestavilo tak, že vytvořilo zajišťovací linii. Spíš to však byl kruh, chránící bezpečnou zónu. Přistáli na mírně se svažujícím kopci, odkud bylo dobře vidět dolů. Výš k vrcholu byly balvany a krátké, příkré skalnaté výspy. Výše položená místa bylo třeba prozkoumat a zajistit, než skupina bude moci pokračovat dál. Jejich cíl byl na

opačné straně hory a přístup k němu byl po úzké hlinité stezce, vedoucí o skoro sedm set metrů výš. Stezka obtáčela vrchol. Družicový průzkum objevil jeskyni, nacházející se téměř na konci jejich trasy, nedaleko stožáru. Na to, aby se tam dostali, měli čas až do východu slunce. Podle plánu měli vyčkat na místě do tmy a potom instalovat kompaktní družicovou anténu. Až skončí, vrátí se zpátky původní cestou, rádiem se ohlásí základně v Kuvajtu a počkají, až je vyzvedne vrtulník Apache.

Jejich plán změnilo vojenské letectvo Spojených států.

Oblast zajistili do 00.27. K vrcholu mohli jít, nemuseli šplhat. Postupovali v celkem sevřené formaci ve tvaru, jemuž se říkalo letící hejno husí. Muž na špici klínu pátral na zemi po minách, dva za ním sledovali terén vpředu, další dva terén po stranách, dvojice za nimi sledovala oblohu a ještě další dva skupinu kryli. Poslední se držel poněkud vzadu, aby ji chránil na křídle. Kdyby byli napadeni, zalehnou a odplíží se od sebe, aby se klín rozšířil. Kdyby se při výstupu drželi těsně pohromadě, pro nepřítele by bylo snazší jednoho po druhém je postřílet.

Postupovali po stezce, když tu Breen zaslechl jakýsi svist. Zněl jako hvízdání větru. Zvuk však pocházel od jednomístného letounu Suchoj Su-7, standardního taktického stíhacího bombardéru, používaného téměř čtyřicet let sovětským letectvem. Saddám jich měl ve svém letectvu třicet, každý vyzbrojený dvěma třicetimilimetrovými rotačními kanóny NR-30, každý se sedmdesáti náboji. Stroj mohl nést dvě podvěšené pumy vážící 742 kg nebo 495 kg, případně rakety.

Letoun hlídkoval nad oblastí, která bude později známa jako jižní bezletová zóna. Nyní se s pronikavým jekotem řítil k zemi, osvětlen plameny, hořel po zásahu z americké F-15E Strike Eagle, která pátrala po mobilních odpalovacích zařízeních s raketami Scud, a o přítomnosti mariňáků nebyla informována. Breen rozkázal vojákům zalehnout a krýt se, což bylo jediné, co mohli dělat, než se ohnivá koule zabořila do úbočí hory. Dopadla asi čtyři sta metrů od nich, ale na stezku, po které půjdou, přilétlo kamení a hořící trosky. Horší bylo, že pád letadla určitě přivolá irácké vojáky.

Breen poslal dva muže dopředu zkontrolovat trasu, zjistit, jestli se trosky dají nějak obejít. Daly, ale museli by se vrátit zpátky dolů a pokračovat dál kolem úpatí hory. Podle mapy by jim to trvalo dvakrát tak dlouho. Šli by za světla.

Breen se rozhodl, že akci dokončí.

V místě, kde se nacházeli, byla hora příkrá, takže se vrátili asi osm set metrů až tam, kde podle mapy mohli sejít dolů. Breen vydal oddílu rozkaz k poklusu, přičemž lidé udržovali formaci klínu. Když se dostali k úpatí, tempo zvolnili, zčásti proto, aby šetřili silami, zčásti proto, aby mohli dávat pozor na pastýře

nebo zemědělce, kteří by již mohli být takhle časně venku. Naneštěstí je zastavilo něco, s čím nepočítali: narazili na mobilní odpalovací zařízení s raketami Scud, po kterém pátrala F-15E. Stálo pod nízkým skalním převisem, asi tři sta metrů před nimi. Tahač byl ukrytý pod maskovací plachtou a iráčtí vojáci ji ještě zakrývali větvemi křovisek. Práci bylo třeba dokončit, než vyjde slunce.

Breen dal rozkaz zastavit. Nenesli s sebou žádné výbušniny, zato měli pistole M9 ráže devět milimetrů a jeden lehký kulomet M249. A k tomu moment překvapení. Pravděpodobně by se mohli zařízení zmocnit a zničit je zapáleným palivem z nádrže. Iráčané by však ještě mohli stačit přivolat pomoc. Kdyby došlo na pronásledování, osud celé akce by byl zpečetěn, nemluvě o osudu samotného oddílu.

Breen se váhavě rozhodl pokračovat v původním plánu, porušil však rádiový klid a hlásil polohu scudů. Central Command slíbilo, že s útokem počká, až se jednotka dostane z oblasti ven.

Bohužel to nevyšlo, Iráčané Breenovo vysílání zachytili. Velitel odpalovacího zařízení sice nerozuměl tomu, co se říkalo, měl však dobrou představu, proč se to říkalo. Rozhodl se pro přesun a požádal o letecké krytí.

Velitelství Central Command nechtělo, aby došlo ke vzdušnému souboji a střetu na zemi, protože takový střet se mohl změnit v ohnisko války ještě před tím, než koalice stačí rozmístit své síly a prostředky. Přikázalo tedy Breenovi, aby pokračoval v akci. Se scudy to vyřídí obrněné jednotky, které již v Iráku jsou. Malá průzkumná tanková jednotka, jíž se podle jména jejího velitele a podle symbolu na pirátské vlajce přezdívalo Jolly Rodgers, se rozmísťovala, aby mohla podporovat 2. brigádu při postupu na opevněnou zónu irácké 29. mechanizované brigády. 2. brigáda měla spojení s družicí a její dělostřelectvo mělo dostřel, který umožňoval scudy, zaměřené družicí, vyřadit.

Breen a jeho lidé pokračovali dál ke svému cíli. Všechno šlo dobře, až na návrat. K jeskyni se dostali brzy odpoledne a skrývali se v ní až do západu slunce. Potom se přesunuli ke komunikační věži, instalovali družicovou anténu a vraceli se po původní trase. Museli velkým obloukem obejít dosud doutnající trosky Su-7, Iráčané je však nezahlédli.

Náhlá písečná bouře však naneštěstí donutila vrtulníky Apache zůstat na zemi. Oddíl měl dvě možnosti: buď zůstat na úpatí kopců a počkat, až bouře utichne a podmínky pro let se zlepší, nebo počkat na tanky předsunuté jednotky Jolly Rodgers, která povede část útočících sil do Iráku, utajeně pronikne až sem a bude přitom pátrat po postupujících iráckých obrněných jednotkách.

Breen neměl vůbec chuť vracet se s pozemním vojskem, ale předchozí pěší přesun byl náročný, zásoby již docházely a nedalo se říct, jak dlouho písečná bouře potrvá, takže dal přednost bezpečnému návratu před mariňáckou

hrdostí. Domluvil se s Rodgersem na místě setkání nacházejícím se nedaleko, a po západu slunce oddíl vyrazil. Setkali se o půlnoci, osmačtyřicet hodin po vysazení.

Člověk, který Breenův oddíl dopravil zpátky na základnu, byl Mike Rodgers, tehdy s hodností plukovníka. Mariňáci seděli na bocích velitelského tanku M1A1 Abrams. Cesta trvala šest hodin, a tolik natřásání a prachu, jako během ní, Breen nezažil ještě nikdy v životě. Lidé střídavě seděli nebo leželi na břiše za věží nebo na předním pancíři nad palivovou nádrží. Každý měl polní láhev a proužky sušeného krůtího masa, zabalené ve fólii. Ještě horší než samotná jízda však bylo, že plukovník Rodgers se ukázal jako naprostý džentlmen; neutahoval si z toho, že se mariňáci nechávají vozit někým od pozemního vojska. Naopak je pochválil, že se drželi plánu operace a nepokoušeli se střely Scud ukořistit.

„Zachránili jste spoustu životů,“ uzavřel Rodgers.

Když dorazili do vyčkávacího prostoru v Saúdské Arábii, čekal tam transportér námořní pěchoty, který potom mariňáky přepravil na domovskou základnu. Plukovník Rodgers je doprovodil až k vozidlu.

„Až tohle skončí, podívám se za vámi,“ řekl. Zasalutoval Breenovi a pak se s ním rozloučil pevným stiskem ruky. „Kde vás najdu?“

„V Pendletonu,“ odpověděl Breen. Jeho lidé již nastupovali do transportéru. Breen se usmál. „Nejspíš budu u chiropraktika základny, aby mi napravil záda a srovnal páteř.“

A v té chvíli si Rodgers dopřál jediné dloubnutí do mariňáků: „Vy ‚vždy věrní‘ hoši se vytahujete těma svýma nohama, že umějí chodit po palubě lodi. Já si vždycky o moc víc cenil pořádných odolných zadků, co máme u pozemního vojska.“

„Budeme si to muset někdy vyzkoušet,“ poznamenal Breen. „A co vy? Co podniknete dál?“

„Strávil jsem půlku života v zahraničí, rád bych si našel něco doma.“

„Tak mi dejte vědět, kde to je,“ řekl Breen. „Až se sejdeme, večeře je na mě.“

„Večeře ne,“ prohlásil Rodgers. „Večeře nikdy. Já jsem jako Don Corleone.

Za úsluhu čekám jako oplátku něco víc.“

„Máte to mít,“ odtušil Breen.

Po válce se skutečně sešli, hned poté, kdy Rodgers přijal funkci zástupce ředitele Operačního centra. Ještě s jedním z Rodgersových nových spolupracovníků, Bobem Herbertem, si užili velkolepý večer ve městě. Učet zatáhlo Operační centrum. Rodgers se o oplátku za to, co poskytl, nikdy nepřihlásil.

Až nyní.

Obsah hlasové schránky Breenovi neprozradil, co Rodgers chce. Jen se

dozvěděl, že jde o podporu při shromažďování zpravodajských informací v nedalekém San Diegu. Ať to je cokoli, Rodgers to dostane. A až toto drobné dobrodružství skončí, generál Breen poskytne Rodgersovi něco, na co čekal patnáct let: svezení na tom nejnatřásanějším a nejmokřejším, motorem poháněném gumovém voru, jaký dokázal sehnat.

35

Washington, D.C. úterý, 17.43

Technicky vzato byla v téhle chvíli ložnice Hoodova syna Alexandera provozuschopnější než celé Operační centrum dohromady. Paul Hood při této představě klesal na mysli, třebaže to nebylo totéž, jako kdyby tu začínali od nuly.

Tank byl výjimkou. Tam nyní Hood byl. Nepomáhal uvést centrum do stavu, aby mohlo aspoň zčásti fungovat, nepomáhal vyšetřovacímu týmu základny Andrews při hledání dalších výbušnin; přijímal telefonáty od úředních činitelů a od přátel. Volal i prezident, potom ještě následoval rozhovor se senátorem Debenportem. Senátor se zajímal, jestli si Hood myslí, že za útokem může být USF. Hood odpověděl, že taková možnost se prošetřuje. Debenport mu sdělil, že Kongresový výbor pro dohled nad výzvědnou činností poskytne mimořádné fondy na rekonstrukci. Hood to ocenil, třebaže věděl, proč mu Debenport peníze poskytuje.

Krátce promluvil s reportérem Washington Postu; bylo to jediné interview, které poskytl. Také s Daphne Connorsovou, se kterou si občas dával schůzku. Nyní hovořil se Sharon. Bývalá manželka se o explozi doslechla od přítele v Pentagonu. Zavolala, aby se dozvěděla, jestli se Hoodovi nic nestalo.

„Přišli jsme o jednoho člověka a většinu elektroniky,“ sdělil jí.

„To je nepříjemné. Budete to tam u vás moci zase uvést do provozu?“

„To se teď zjišťuje,“ odpověděl. „Ale když bude dost peněz, spravit se dá všechno.“ Odmlčel se. Kromě našeho manželství, pomyslel si. Napadlo ho, jestli si Sharon té odmlky všimla a jestli ji napadlo totéž. Pravděpodobně ano. Stále ještě ho znala líp než kdokoli jiný.

„Můžu něco udělat?“ zeptala se.

„Jen dětem pověz, co se stalo. Zkusím zavolat později.“ I tato slova byla pravděpodobně použita nevhodně, říkával je po celou dobu, co byli spolu. Čas,

po který žijí odděleně, jako kdyby se vytratil. Nebyl to dobrý pocit. „Myslím, že nejhorší na tom všem je, že jsem viděl taky budoucnost, a ta mě děsí,“ pokračoval chvatně. „Nedovedu si představit, v jakém strachu budou naši mladí muset žít.“

„Asi si to budeš muset představit, jestli se chceš pokusit ten strach co nejvíc zmírnit,“ poznamenala Sharon.

Tak tohle bylo něco jiného. Něco zcela opačného. Hood vyslovil pochybnosti o svém zaměstnání, a Sharon ho vybízí, aby pracoval usilovněji. Připadalo mu, jako kdyby celý svět dostal nový náboj energie.

„Povím dětem, že se ti nic nestalo,“ pokračovala Sharon. „A taky řeknu Frankiemu, že se plány můžou změnit.“

Hood se musel okamžik rozpomínat, kdo Frankie je. Aha, ten praktikant.

Syn jeho náhradníka.

„To mu neříkej. Jestli je jeho auto pojízdné a jestli mu nebude vadit dělat poslíčka, pravděpodobně ho dříve či později budeme potřebovat.“

„Určitě mu to nebude vadit,“ odtušila Sharon.

Hood jí poděkoval, že zavolala, a slíbil, že se s Frankiem co nejdřív spojí. Uprostřed toho elektronického chaosu bylo pěkné moci se opřít o něco, v čem hrají roli lidé. Ironií bylo, že tato skutečnost vyjadřovala to, co Mike Rodgers a Bob Herbert prohlašovali celé roky. Život, stejně jako výzvědné operace, až příliš spoléhá na elektroniku, a až příliš málo na lidi.

Hood si zapsal číslo Frankieho mobilu do zápisníku vázaného v kůži, který nosil v kapsičce košile. Zápisník byl dárek, před několika lety jej dostal od Harleigh ke Dni otců. Hood si záznamy z něj neuložil do počítače. Další ironie. Číslo domácí linky Sergeje Orlova, svého ruského protějšku, bude jen s obtížemi hledat v hromadě dat, jež Matt Stolí uložil v Tanku; má však u sebe číslo praktikanta Frankieho Hunta.

A zase, podle toho, jak jsi v poslední době řešil krize, bys možná měl tomu mladíkovi dát klíč ke svému království, uvažoval. Nic horšího by však nemohl udělat. Říkal si, co by se stalo, kdyby tu na den či dva odhalili před nově příchozími každou stránku činnosti vládní instituce. Vystoupily by tím do popředí jejich nejlepší, nebo naopak nejhorší instinkty? Zničilo by vědomí, že mají v rukou moc, jejich nevinnost, nebo by s ní intuitivně zacházeli s nejvyšší opatrností? Zmarnili by životy a kariéry jen proto, že mají takovou možnost, protože je to rychlejší, pohodlnější než otevřená debata, nebo by je jejich ctnostná povaha spíš vynesla k výšinám?

Zavolal Frankiemu. Ten mu sdělil, že může nastoupit třeba hned ten večer. Hood mu řekl, že stačí až druhý den ráno. Frankie Hunt mluvil velmi nadšeně. Neptal se, jestli je ta práce spojená s nebezpečím. Dokonce svého nového šéfa oslovoval „pane“. Hood možná ani nebude muset vynaložit takové úsilí, jaké

očekával, na to, aby otcovy „hříchy“ neměl tomu mládenci za zlé.

Ještě telefonoval s Frankiem, když přišel McCaskey. Hood ho pokynem pozval dál. McCaskey si očividně Operační centrum již prošel. Vyšetřování zjevně věnoval spoustu hodin a vypadal utahaně. Nyní vypadal ještě o stupínek zdrceněji.

„Na mou duši, Paule, nechci dojít k poznání, že tohle Američanům udělali Američané,“ prohlásil. „Přece spolu nejsme ve válce; už ne.“

„Ale jistěže jsme. Dennodenně, týden co týden jeden druhého požíráme kvůli politice,“ opáčil Hood.

„Tady ale zemřel člověk,“ odtušil McCaskey. „To je rozdíl.“

„Vím, a nechci význam toho nijak snižovat. Ale tak jsem tu seděl a říkal si, že každý v tomhle městě je vrah. Krucinál, každý z nás. Akorát že to slovo nepoužíváme. Říkáme tomu politika.“

„Promiňte, Paule, ale to je pitomost. Já věřím, že my tady jsme slušňáci. Operační centrum i většina Američanů. Když se děje něco špatného, důrazně se ozveme.“

„Špatného podle jakého metru?“

„Tohohle,“ prohlásil McCaskey a sáhl si na levou stranu hrudi.

Hood na něj zamyšleně pohlédl. Neměl v úmyslu hovořit se svými lidmi o situaci právě teď. Ale možná ten čas nastal. Zavřel dveře Tanku, vrátil se k poradnímu stolu a posadil se vedle McCaskeyho.

„Co kdybych vám řekl, že to, co nás vede k tomu, abychom se důrazně ozvali, se změnilo?“

„Změnilo? A jak?“

„Což jestli Národní krizové středisko může přežít jedině když bude vycházet vstříc dílčím zájmům? Když bude řešit krize jako předtím, ale taky provádět černé operace doma?“

„O čem to kčertu mluvíte, Paule? Co dalšího se ještě stalo, o čem nevím?“

„Zaútočili na nás odlišným druhem bomby. Jak se zdá, prezident a senátor Debenport dospěli k názoru, že USF představuje pro zemi hrozbu. Žádali, abychom prostřednictvím Operačního centra a probíhajícího vyšetřování senátora Orra zarazili.“

„Zbláznili se snad?“ vykřikl McCaskey. „Nemáme padesátá léta! To bych to radši zabalil, než –“

„Než co, Darrelle? Než špehovat Američany? FBI i CIA to dělají pořád.“

„S jedním rozdílem,“ stál na svém McCaskey, „a tím je důvodné podezření. Nemůžeme to vyšetřování použít k tomu, abychom postupu, chráněnému ústavou, stavěli do cesty překážky.“

„Problém je v tom, že můžeme,“ opravil ho Hood. „Je to legitimní vyšetřování –“

„Vyšetřování vraždy. To, co navrhujete, Paule, je něco úplně jiného, skoro o strach. Není to etické.“

„Tak mi teda povězte, co je morálnější: nechat se trochu skřípnout, abychom mohli dál konat dobro v jiných ohledech, nebo vyvěsit tabulku KONČÍME, uchovat si svou hrdost nedotčenou a dopustit, aby ministerstvu vnitřní bezpečnosti uklouzlo bůhvíkolik špatností?“

„To je starý argument, Paule. Obětuje velitel jeden život proto, aby jich zachránil deset? Co všechno uděláte pro nejvyšší dobro?“

„Starý argument je to proto, že neexistuje žádná jasně vyhraněná odpověď.“

„Ale jistěže existuje. Když musíte o něčem přemýšlet proto, abyste to ospravedlnil, jde pravděpodobně o něco špatného.“

„Kdepak,“ nedal se Hood. „Někdy musíte o věcech přemýšlet proto, že vás váš první popud nabádá k útěku. To je pak strach, ne odvaha.“

„Je to rozumová úvaha“

„Je to realita,“ opáčil Hood. „Realita, ve které Američané jdou proti Američanům, ať se nám ta skutečnost líbí nebo ne. Povězte mi – kde Darrell McCaskey skončí, když se sebere a odejde odtud, nebo když to tady Kongresový výbor zavře? Půjde zpátky k FBI? K CIA, kde národní bezpečnost mají jako jídlo na míse a morálku jako přílohu? Všude jinde byste se v tom systému jedině ztratil, zmizel. Korupce by tam byla stále, akorát byste ji nerozpoznal.“

McCaskey mlčel.

„Měli jsme se tu dobře,“ řekl Hood. „Možná až moc dobře, než aby to vydrželo.“

„Mohli bychom jim říct ‚ne‘.“

„Jistě. A myslíte, že Debenport by nám pak obstaral fondy na to, abychom si měli čím nahradit vybavení, o které jsme přišli?“

McCaskey na svého dávného přítele jen zíral. „Chápu, co říkáte, Paule, ale – promiňte – pořád mi to zní jako sofistika. Prezident mě zklamal, když vás dostal do téhle situace… po tom všem, co jste pro něj udělal.“

„On sám má taky své šéfy. Každá práce vás donutí přehazovat občas nějaký ten hnůj. V tomhle případě my můžeme aspoň dělat svou práci. Možná líp než dřív, protože budeme mít k dispozici víc peněz.“

„Ale za jakou cenu?“

„Za cenu kompromisu.“

McCaskey zavrtěl hlavou. „Nemyslím, že na tohle přistoupím.“

„To už je na vás,“ odtušil Hood. Bylo mu z toho smutno, McCaskeyho slova ho však nepřekvapila. „Ale vysvětluje se tím to, co jsem už předtím řekl o umírání. Dneska ráno jsem v Bílém domě vyslechl, jak senátor Debenport vykládá o tom zatraceném kšeftu. Potom jsem odešel, dlouho přemýšlel, a pak

si vybral. Ale něco mě to stálo, Darrelle. Kus mé duše umřel ještě než ta elektromagnetická bomba vybuchla.“

McCaskey vypadal jako kdyby mu sklouzla ruka a pustila se i toho posledního stupínku. Takhle si svůj život nenaplánoval, takhle nechtěl jít v životě dál.

„Můžu něco navrhnout?“ zeptal se Hood.

„No, prosím.“

„Pokračujte v tom, co děláte, a klidně z důvodů, pro které to děláte. Starosti s tím ostatním můžeme nechat na potom.“

„Sebeklam,“ podotkl McCaskey.

„Budete se snad cítit líp, když ta vražedkyně, a možná i ten, kdo sem dal tu bombu, uniknou?“ zeptal se až bezohledně, bez obalu Hood.

„To je teda volba,“ utrousil McCaskey tichým hlasem; jeho oči neprozrazovaly nic z jeho myšlenek.

„Možná je to věkem, ale nevzpomínám si, že by volby někdy byly snadné nebo jasné.“

McCaskey zachmuřeně přikývl. „Aspoň na tom že se shodneme.“

„Beru i to,“ odtušil Hood s náznakem úsměvu.

„Ale nejde mi na rozum, jak jsme se ksakru dostali až sem, Paule. Mike je pryč, barák vykuchaný, a už ani nedokážeme držet spolu. To byste musel uznat i vy sám.“

„To uznávám,“ odpověděl smutně Hood.

Dodržování zásad vždy bylo poznávacím znamením centra. Bylo i jakýmsi poznávacím znamením Paula Hooda osobně. Nyní, když si jako trest za své provinění zavěsil na krk albatrosa, jako to učinil mořeplavec v Písni o starém námořníkovi, který ptáka usmrtil, však poznal, že tuto ctnost už nikdy nezíská zpět. Víc než samotná dohoda s Debenportem ho zlobilo, že nepoznal, že se k ní schyluje. Měl se za chytřejšího.

„Musím se ještě vrátit k vaší připomínce, jak jsme se dostali až sem,“ pokračoval. „Teď mi dělá větší starosti, kam jdeme a kdo jde s námi. Můžu počítat s vámi?“

„Co jsem začal, to taky dokončím,“ odtušil McCaskey.

„Víc nepotřebuju. Díky.“

McCaskey zamířil ke dveřím. Než vyšel, dodal: „Řekl jsem Mikovi, že než se do Orra nebo Linka obuju, počkám, až se mi ozve. Mezitím se podívám, jestli něco má Metropolitní policie. Ta se soustředí na tu druhou vraždu.“

Hood přikývl. „Ještě jednou děkuju,“ řekl.

Bývalý agent FBI odešel a Hood znovu osaměl. Osaměl v Tanku, mozku Operačního centra, uzavřeném v elektromagneticky chráněné lebce. Byl sám, zatímco jeho lidé dávali dohromady ostatní tělesné orgány. Mezi nimi byl jeden,

o němž si Hood nebyl jistý, jestli jej bude možné vůbec někdy obnovit. Orgán, který potřebují téměř tak nutně, jako mozek: srdce.

36

Washington, D.C. úterý, 18.31

Cestou do sídla Metropolitní policie se Darrell McCaskey stavil na dvou místech. Na prvním si koupil cheeseburger, na druhém si vyzvedl manželku.

Maria ho nepožádala, aby ji k vyšetřování přibral, McCaskey však věděl, že si jím ruce ušpiní ráda. Jeho mysli celá ta záležitost připadala tak špinavá, jak špinavé něco může vůbec být. Politika a vražda. Věc stará jako Geneze. O rozhovoru, který měl Hood se senátorem Debenportem, McCaskey Marii neřekl. Bylo důležité, aby tu informaci podal objektivně. Chtěl její názor, ne reakci na to, jak ho ta záležitost zlobí.

Obě vraždy vyšetřovalo První okresní pododdělení v E Street SW, číslo 500. Speciálnímu oddílu, sestávajícímu ze čtyř seržantů vypůjčených od oddělení vražd, velel poručík Robert Howell.

McCaskey mu zavolal předem. Howell mu řekl, že bude ještě na stanici, až McCaskey dorazí. Uvítal ho ve své malé čisté kanceláři na druhém podlaží. Mluvili spolu telefonem den předtím, poté, co okresní velitel Charlie Alterman svolil, že nechá Operační centrum vyšetřovat Wilsonův případ. To znamenalo, že Howellovi případ zůstane, jinak by jej speciální oddíl už předal oddělení vražd. Jelikož se speciální tým mezitím pustil do práce, byla Lawlessova vražda přidána k tomu, co tým „vydoloval“; ten výraz se používal pro šetření prováděná v rámci soudního lékařství.

Howell měl na stěně v kanceláři pověšené fotografie svých rodičů a svou, vedle zarámovaných diplomů z Floridské státní vysoké kriminologické školy. McCaskeyho to nepřekvapovalo, poručík, jemuž bylo něco přes třicet, vypadal jako „policajt z univerzity“, jak u FBI takovým říkali. Byl hubený, úpravný, fyzicky silný, s krátkými rezavými vlasy a zapadlýma očima. Mluvil se slabým jižanským přízvukem. Bílou košili měl dotuha naškrobenou, takže nenesla ani stopy pomačkání. Takové stopy by prozradily, že se potí, a pot prozrazuje

starosti nebo nejistotu. Školení detektivové se učí podobného projevu se vyvarovat. Howell se posadil teprve, když si sedla Maria. Byl zdvořilý. To ještě neznamenalo, že bude ochotný spolupracovat. McCaskey způsobil, že Howellův tým vypadal jako hlupáci, a navíc mu sebral pověření.

Když se posadili, Howell začal tím, jak nepříjemné je to, co se v Operačním centru stalo, a dal najevo i nelíčenou zlost.

„Naše prostředky jsou vám k dispozici, ať už úředně, nebo neúředně,“ prohlásil.

Detektivova slova vykřesala v McCaskeym jiskřičku naděje. I lidé s velmi vzdálenými zájmy mohou v reakci na ohavné činy nalézt společnou řeč. Možná, že to ostatní, co dělají – drobné podrazy a politikaření, výhodné kšefty, ujišťování a sliby, které se poruší –, prostě není natolik důležité, aby se tím člověk trápil.

„Vaší nabídky si moc cením,“ odpověděl McCaskey. „Vlastně jsem přišel proto, abyste si nemyslel, že ten útok naši práci na Wilsonově případu zbrzdil. Ta se zakládá převážně na práci v terénu, a pokračuje dál.“

„Pokročili jste nějak?“

„Možná. Za pár hodin si o tom promluvím s jedním ze svých lidí.“ O Miku Rodgersovi a jeho přesilovce hrané na Orrův tým nemínil detektivovi povědět. Prací Metropolitní policie je chránit a sloužit. Skutečnost byla taková, že s nejvyšší pílí chránila „těžké váhy“ z vlády, a těm také tak sloužila. Rozpočet jí určoval Kongres. Metody Operačního centra, které jdou víc na tělo, by se jí nezamlouvaly. „Máte něco, co můžeme přihodit k tomu, co víme?“ zeptal se.

„Máme cosi, co by mohl být lak na nehty a vzorek vlákna z toho druhého místa činu. To ale moc nepomůže, protože za prvé Lawless k tomu mohl přijít někde jinde, a za druhé nemáme žádného podezřelého.“

„Tím myslíte, že není s čím to porovnat,“ upřesnil McCaskey. „Kde jste ty doličné předměty objevili?“

„Na stříbrném tahu Lawlessových hodinek. Mohl jím to vlákno strhnout z lemu jejího rukávu nebo klopy, když se pokoušel bránit.“

„Máte podrobnosti?“

Howell přikývl; načetl si v počítači údaje z laboratoře. „Lak je hedvábně béžový, vyrobený jednou chicagskou firmou, Niles Polish. Prodává se po celé zemi, takže toho, kdo jej koupil, zřejmě nenajdeme. Křížově jsme prověřili platby kartou s kartami lidí na seznamu Orrových hostů, ale nic se neukázalo.“

„Pravděpodobně zaplatila hotově,“ podotkl McCaskey.

„Tak; a to mohla udělat kdekoli po celé zemi. Pokud jde o to vlákno, tak je to satén, barva námořnické modři, přesně jako ty šaty, co jsme viděli na záběru bezpečnostní kamery. Barvivo vyrobila čínská firma Fu-čun River Chemical Corporation, což nám o samotném oděvu nic nepoví.“

„Jedna z těch věcí k té vražedkyni nepatří,“ ozvala se Maria, „pokud má alespoň špetku citu pro módu.“

„Takový byl i náš závěr,“ podotkl Howell. „Ten lak může pocházet od toho, jak si pan Lawless potřásl s někým rukou, nebo když někde něco kupoval. Injekční stříkačky se dají sehnat snadno. Poohlíželi jsme se po někom, kdo by se dal zařadit mezi lidi, kteří by mohli injekci píchnout oběma obětem. Ale jen v samotné oblasti metropole je přes tři sta dentistek a hygieniček. Potom jsou tu doslova tisíce dalších lékařek, zdravotních sester a dokonce veterinářek. A kromě toho ta vražedkyně vůbec nemusí být odtud.“

„Já bych myslel, že je,“ namítl McCaskey. „Jsem si jistý, že vražda Roberta Lawlesse byla zorganizovaná ve spěchu, aby pátrání odvedla jiným směrem, když jsme zjistili, že William Wilson byl zavražděn. Jestli je to pravda, pak ta atentátnice musí být ještě někde tady v okolí.“

„To je rozumná úvaha,“ souhlasil Howell. Otočil se zpátky od počítače; jeho obličej měl výraz hráče pokeru. „Má ten pokrok, o kterém jste se před chvilkou zmínil, něco společného se senátorem Orrem?“

„Rádi bychom senátora očistili, bude-li to možné,“ odtušil McCaskey.

„Chcete říct, že on nebo někdo z jeho úřaduje podezřelý?“ dotíral Howell.

„Ne,“ odpověděl McCaskey. Kdyby řekl. že ano, Howell by informoval detektivy ze svého týmu a ti by to řekli dalším. A on nechtěl vyvolat nějaké zvěsti. „Detektive, nerad bych vás zdržoval od večeře nebo od rodiny, takže – jsou vedle toho laku na nehty a saténového vlákna nějaká další vodítka?“

Howell zavrtěl hlavou. „Musím přiznat, že dostat pro tohle zelenou dalo zabrat. Záznam z bezpečnostní kamery nepomohl, k tomu, kde všude se podezřelá pohybovala, jsme nesehnali žádné očité svědky, a náš člověk, který sestavuje profily, nenašel nic, čeho by se při práci na nástinu psychologického profilu mohl chytit.“

„Objevil patolog na Lawlessově těle něco neobvyklého?“ zajímal se McCaskey.

„Nic,“ odpověděl Howell. „Lawless zemřel přesně stejným způsobem jako Wilson.“

„Nenašly se na obou místech vlasy?“ zeptala se Maria.

„Spousta: blond, tmavé, černé, rezavé, bílé a dokonce zelené. Hotelové pokoje se uklízejí, ale zase ne až tak důkladně. Máme sedmatřicet různých vzorků. Šest z nich pochází od personálu. Prověřujeme si hosty, kteří v tom pokoji bydleli předtím. To nějaký čas potrvá. Jestli ta naše vražedkyně měla paruku, nemusíme ji taky nikdy vysledovat.“

Zatímco detektiv hovořil, McCaskeymu náhle bleskla hlavou myšlenka, při které měl chuť jednu si vrazit. A pořádnou. „No, detektive, když tak teď o tom

uvažuju, Metropolitní policie by pro mě přece jen mohla něco udělat. Máte tu počítač, který bych si mohl na pár minut půjčit?“

„Jistě. Třeba můj.“ Howell se otočil ke klávesnici. „Můžu vám tam něco najít?“

„Díky, ale to si musím udělat sám,“ odmítl McCaskey. „To víte – bezpečnostní opatření Operačního centra.“

„Chápu.“

„Zamkneme to tu; jestli chcete jít pryč…“

„To nemůžu. Máme tu svůj vlastní postup zabezpečení. Ale půjdu ven před kancelář.“

„Díky. Mělo by mi stačit takových pět minut.“

Detektiv vyšel ven, ale nezavřel za sebou. McCaskey přešel za jeho stůl.

„Mám je zavřít?“ zeptala se Maria a ukázala na dveře.

„Ne,“ odpověděl manžel. Napsal adresu webové stránky Operačního centra, podporované z Tanku. Díky softwaru, napsanému Stollem, se žádné další adresy, které na téhle klávesnici napíše, neuchovají. Dostal se do spisů pracovníků v D.C. Byly přístupné výzvědným agenturám, aby se v případě, že dojde k nějaké krizi, dala provést rychlá bezpečnostní prověření.

Maria si stoupla za něj. „Co je tak důležité, že se to musí udělat hned teď?“ zajímala se.

„Na jednu ženu jsem zapomněl – na Minnii Hennepinovou, tu patoložku. Ta by jistě uměla dát injekci, a taky mohla ten vpich ‚přehlédnout‘.“

„Taky by mohla být docela neschopná a tu svou dobře placenou práci dostat jako – jak se takovému člověku říká?“

„Chráněnec,“ sdělil jí McCaskey. „Jistě, to je možné. Třeba budeme moudřejší, až si projdeme její osobní spis.“ Načetl si jej a zkoumal životopis.

„A je to tu,“ pronesl. „Promovala na lékařské fakultě Texaské univerzity.“

„Tam promovaly tisíce dalších mužů i žen,“ namítla Maria. „To nic neznamená.“

„Víš co, miláčku? Buď tak hodná a zrovna teď nedělej čertovi advokáta,“ řekl McCaskey jak jen mohl nejvlídněji.

„Proč ne? Říkals, že na tenhle problém potřebuješ ještě jedny oči a ještě jeden mozek.“

„Potřebuju, to ale ještě neznamená, že mi sestřelíš všechno, co řeknu.“

„Nebylo to všechno, jen jedna věc.“

„No dobrá, omlouvám se. Nechrne to být.“

„Když řeknu něco jiného než ty, budeš si teda myslet, že ji kryju? A budu taky podezřelá?“

„Nepřeháněj,“ mírnil ji McCaskey a ohlédl se na ni dozadu. „Jen jsem nahlas přemýšlel. Nechci spadnout do jámy sotva otevřu pusu. Podívej – prostě

zapomeň, že jsem vůbec něco řekl.“

„Ty přeháníš. Jen jsem upozornila na to, že když někdo pochází z Texasu, může to klidně být falešná stopa. Každý z výše postavených lidí z pracovního štábu senátora Orra pochází z nějakého státu Unie. Copak něčí původ by pro tebe byl něco jako vypálený cejch?“

McCaskey se otočil zpátky k monitoru. Měl v úmyslu nechat tuhle věc plavat a doufal, že Maria se zachová stejně. Nechtělo se mu vysvětlovat ženě, narozené ve Španělsku, že Texasany k sobě váže pocit zvláštní sounáležitosti, že Texasan pomáhá Texasanovi a že by se nedivil, kdyby senátor Orr doktorce slíbil třeba místo hlavního zdravotníka v ozbrojených silách, když mu pomůže. Ano, byl to náhlý nápad. Ale práce detektiva už je taková.

McCaskey slyšel, jak Maria ztěžka dýchá nosem. Snažil se nevšímat si jí a četl dál. Po stáži na Cambridgeském Medical Center v Minnesotě nastoupila doktorka Hennepinová do Vojenského lékařského střediska, do Ústavu klinických výzkumů v nemocnici Waltera Reeda. Nakonec povýšila do funkce zástupce vedoucího a řídila tým pověřený dohledem na výzkum. Když se ukázalo, že se s ní nepočítá na místo ředitelky odboru, stěžovala si u Komise pro rovné zacházení a poukazovala na diskriminaci. Za tři měsíce nastoupila na místo druhého patologa a za rok dosáhla nejvyšší mety. Neexistovaly náznaky, že by jí někdo pomohl nahoru, senátora Orra nevyjímaje. Kdyby měla v úmyslu stát se atentátnicí, takováto informace se samozřejmě mohla odstranit.

„Tak co? Objevil jsi ještě něco podezřelého?“ zeptala se Maria.

„Nevím nic jistého.“

„Já se taky naučila dávat injekce,“ prohlásila Maria popuzeně. „Moje sestra Penelope je diabetička.“

„Včera večer jsi byla se mnou,“ odtušil McCaskey. „Poslyš, miláčku… už jsem řekl, že se omlouvám. Můžeme to, moc prosím, nechat plavat?“

„S radostí.“

Z Mariina hlasu McCaskey rozpoznal, že to vyslovila s hněvivě našpulenými rty. Tahle roztržka se nedá jen tak pustit z hlavy, bude jako upír strašit tak dlouho, dokud jí nevrazí do srdce dřevěný kůl. A možná, že ji zavinil on sám; některé užitečné připomínky k tomuto případu pocházejí přece od Marie. Zavřel stránku Operačního centra, otočil se zpátky k manželce a vzal ji za ruce.

„Mario, já potřebuju pomoc. Tvou pomoc,“ řekl. „Máme rozdílné představy o tom, co všechno ta věc s sebou nese, ale byl jsem v neprávu. Měl jsem ti ustoupit.“

„Neříkáš to jen tak?“

„Ne. Nevěděl jsem kudy kam. Celá tahle situace, celý zatracený týden, to byla noční můra. Tak – odpouštíš mi?“

Maria zaváhala, ale ne na tak dlouho, jako kdyby se zlobila doopravdy.

„Dobrá. Tak, a teď se tě zeptám na něco, co mi opravdu vrtá hlavou.“

„Jen do toho.“

„Jseš si jistý, že tím vrahem byla vůbec žena?“

„To myslíš, že to mohl být muž přestrojený za ženu?“

„Ano.“

„Tohle bylo první, co mě napadlo. Zeptal jsem se detektiva superintendanta Dailyho, jestli se Wilsonův zájem orientoval tímhle směrem. Yard tohle u významných občanů vede v patrnosti, protože možné vydírání jejich osoby by mohlo poškodit národní hospodářství. A taky nechtějí ztrapnit královnu, kdyby povýšila do rytířského stavu někoho, kdo šíří třeba pornografii. Prohlašují, že Wilson byl heterosexuál.“

„Nemusel vědět, že si dal rande s někým, kdo je vlastně mužský,“ namítla Maria. „Některé z ‚žen‘, co v Madridu chodí na mejdany do klubu Los Pantalones Para Vestir a Club, působí nesmírně přesvědčivě.“

„To, co říkáš, je možné,“ souhlasil manžel. Pohlédl do chodby. Detektiv Howell tím, jak tam postával, připomínal bóji pohupující se na neklidném moři.

„Podívej,“ dodal McCaskey, stále držel manželku za ruce. „Pojď, dáme si někde kávu a popřemýšlíme o nějakém dalším kroku.“

„Jeden už mám, pokud o něm chceš uvažovat,“ odtušila.

„No, poslouchám,“ řekl McCaskey již cestou ven. Poděkoval Howellovi a slíbil, že se ještě ozve.

Než se Howell vrátil do kanceláře, Maria ho ještě zastavila. „Detektive, mohli bychom použít vaši laboratoř, kdybychom potřebovali?“

„Jistě.“ Howell vešel do kanceláře, na lístek ze zápisníku napsal číslo a lístek jí podal.

„Díky.“ Maria zastrčila lístek do zadní kapsy. „Nevím, jestli to bude nutné, ale je dobré vědět, že by to šlo.“

Manželé vykročili ke schodišti.

„Tak co ten tvůj krok?“ zeptal se McCaskey.

„Klíčem je to oblečení,“ řekla Maria již cestou po betonovém schodišti dolů do přízemí.

„S tím souhlasím. Proto jsem snímky z bezpečnostní kamery poslal módním návrhářům tady v okolí spolu s dotazem, jestli to oblečení nepoznají…“

Maria zavrtěla hlavou. „Totožnost toho, kdo ho koupil, nezjistíme,“ namítla.

„Totéž se řeklo o tom laku na nehty. Já mám na mysli, že potřebujeme najít samotný oděv.“

„Na tom naplno pracuje jeden z mých lidí. Dal prohledat kontejnery na odpadky, kašny a dokonce protáhnout jakýsi kachní rybníček nedaleko Hay-Adamsu,“ sdělil jí McCaskey.

„Ten oděv nebude někam vyhozený,“ poznamenala Maria.

„Jak to můžeš tvrdit?“

„Všechno to byla místa, kde jste hledali ze všeho nejdřív,“ řekla Maria. „Ta naše vražedkyně –“

„Je zkušená,“ dopověděl McCaskey. „S tím je dobré počítat. Ale stejně… dal se třeba spálit v krbu nebo nacpat do kotle a spálit v něm.“

„U takového kotle není zaručené, že ho tam oheň úplně zničí. Ale v krbu skončit mohl. Má někdo z možných podezřelých nějaký?“

„To nevím. A i když to zjistíme, žádosti o povolení k domovní prohlídce bychom potřebovali uvést důvod. Říct, že ‚ten a ten má krb‘, nestačí.“

„Povolení nemusí být potřeba. Možná, že nebude vůbec třeba jít k někomu dovnitř. Zatím.“

„Teď ti nerozumím.“

„To vím,“ usmála se Maria. „Měl by ses učit.“

„Au.“

„Jdeme domů,“ řekla. „Než se zase vypravíme ven, potřebujeme se ještě na pár věcí podívat.“

McCaskey s jejím plánem souhlasil, ne však pouze proto, že dohadovat se o něm by nikam nevedlo, ani proto, že manželka je bystrá agentka pro práci v terénu, nýbrž proto, že to byly jednoduché počty. Jakási žena dostala lidi ze Scotland Yardu, Operačního centra a Metropolitní policie do temné uličky, a cesta ven se nedala rozpoznat.

Možná, že k tomu, aby se z ní všichni dostali, potřebují také právě ženu.

37

San Diego, Kalifornie středa, 07.01

Malý, podsaditý Eric Stone měl na dějiny vždy dvojí názor. Nedokázal je ovlivnit, a přitom vše, co přinesou, se již někdy stalo. Navíc nevěřil, že se z nich lidé poučí, a proto je lidstvu souzeno, aby se historie opakovala. Vždy se ovšem vyskytly nuance, které dopad událostí pozměnily. Caesar nebyl Napoleon; Napoleon nebyl to, co Hitler, a ten zase ne to, co Stalin. Co bylo důležité dříve, nebylo důležité nyní. Kolik lidí, starých nebo mladých, by dnes dokázalo uvést jedinou věc z toho, co vykonal Calvin Coolidge? Anebo říct, kdo to vůbec byl?

Turisté i hosté kongresového centra se seskupili kolem informační tabule s dějinami San Diega, a Stone se již pustil do práce. Zkontroloval budky, kde příchozí dostávali návštěvní kartičky, přesvědčil se, že jsou přítomna média a že si připravují vše potřebné, zjišťoval, jestli je dost autobusů, které delegáty přepraví do blízkých hotelů a zpátky. Bylo mu lhostejné, že před nějakými dvaceti tisíci lety lovci ze severovýchodní Asie překročili Jedový most přes zamrzlý Beringův průliv a migrovali na jih, kde lovili karibu, bizony a mamuty. Bylo mu lhostejné, že v roce 1542 byl Juan Rodríguez Cabrillo prvním Evropanem, který do téhle oblasti zavítal, když připlul z Mexika do dnešního zálivu San Diego Bay a oblast prohlásil za španělskou državu. Nebylo důležité, že o šedesát let později připlul z Mexika Sebastián Vizcaino a oblast pojmenoval po španělském světci San Diegu de Alcalá. Domorodci si mohli klidně lovit ptáky dodo, španělští muži mohli klidně být třeba Francouzkami; na ničem z této minulosti nezáleželo. Jedenatřicetiletý muž však nepřipouštěl žádné ústupky ohledně svých zájmů v přítomnosti. Ty vyrostly ze společného života s otcem Philem v Indianapolisu. V padesáti letech otec umíral na amyotrofickou laterální sklerózu. Nemoc, na kterou zemřel slavný Lou Gehrig. Otec nejenže na ni umíral, choroba ho doslova rozkládala. S tím, jak atrofovalo svalstvo, se mu hroutily končetiny a vnitřní orgány přestávaly pracovat.

V jasných chvílích, než zcela podlehl rozkladu zaživa, se starší Stone svému jedinému synovi svěřil, kolika věcí ve svém životě lituje. Že se stal strojním inženýrem místo malířem. Ze s Erikem netrávil víc času místo toho, aby s kamarády chodil hrát kuželky a pít.

„A já měl kamaráda,“ pronesl šeptem. „Byl to ten nejlepší chlap.“ Prsty, jež se už nedokázaly úplně narovnat, pohladil osmnáctiletého Erika po temeni hlavy.

„Mohl jsem mít lepší život.“

Byla to poslední slova, která Phil Stone řekl, než svaly v jeho obličeji zcela přestaly pracovat. Poslední měsíc života strávil s dolní čelistí bezmocně svěšenou, s očima nehnuté zírajícíma na hliníkový rám lůžka, a s myšlenkami, které v mozku, obluzeném léky, ještě nacházel. Tehdy se Eric Stone rozhodl, že nikdy nebude takhle něčeho litovat. Že bude žít přítomností. To znamenalo, že musí získat moc.

Choroba staršího Stonea pohltila veškeré úspory, takže mladík nemohl absolvovat školu, která by mu přinesla nějaké význačnější postavení. Jedinou možností, jak získat vzdělání, bylo vstoupit do armády. Jelikož celý život strávil v zemědělském kraji, uzavřený v jakémsi břiše národa, šel k válečnému námořnictvu. Tam si ho všiml Link, tehdy kontradmirál. Stalo se tak v San Diegu, po válce v Perském zálivu. V budově Systémů vesmírných a námořních válek, SPAWAR, se konala recepce pro viceprezidenta Spojených států. SPAWAR obstarávalo více než polovinu všech technických prostředků pro řízení taktických i ostatních informací, jimiž námořnictvo doplňovalo prostředky potřebné k provádění svých operací během války.

Eric předtím pracoval jako číšník pro cateringovou společnost, aby mohl platit účty, takže dostal za úkol obsluhovat lidi, kteří při recepci seděli venku pod širým nebem. Linkovu pozornost upoutalo cosi ve způsobu, jak Stone vystupoval. Možná jeho zaujetí pro věc: Stone nosil podnos jako kdyby přenášel nitroglycerin. Vítr cloumal cípy blůzy jeho modré vycházkové uniformy, on však nerozlil ani kapku šampaňského.

Eric Stone žil přítomným okamžikem.

Link ho dal převést do svého útvaru nazvaného Focused Sensing and Data Acquisition – oddělení pro speciálně zaměřené vyhledávání a získávání údajů. Náplň práce tvořily operace zakládající se na shromažďování zpravodajských informací za užití metod zahrnujících různé způsoby snímkování; dále mezi ně patřilo zaznamenávání elektromagnetických, akustických a seizmických jevů, zachycování čichových a vizuálních podnětů, i další postupy. FSDA pracovalo se vším, od družic a letounů až po soustavy čidel na zemi, instalovaných ve formě sond, a s řadou dalších prostředků vybavených mikrotechnikou. Stone pracoval v účetní sekci. Link ho pověřil úkolem nacházet způsoby, jak dosáhnout výhodnějších smluv s dodavateli, takže zůstalo víc peněz na jiné

věci. Neexistovaly žádné provize, nadsazené faktury skrytě zahrnující úplatky, žádné fondy na černé operace; nebylo za tím nic nepoctivého. Toto vše přispívalo k tomu, že systém FSDA/SPAWAR fungoval efektivněji. Link dbal na to, aby se Stoneovi dostalo takového školení, jaké potřeboval. Tři roky, po které společně pracovali, na něho dohlížel jako náročný učitel a rádce.

SPAWAR bylo Linkovým odrazovým můstkem pro práci v CIA. Nějakou dobu před tím, než přijal nabídku ústředí „Společnosti“, aby řídil výzvědnou činnost na Dálném východě, vyzval Stonea, aby ho po odchodu do civilu vyhledal. Stone tak učinil a dostal práci v kanceláři generálního inspektora, kde bylo volné místo auditora informačního systému. Funkce spočívala v analýze efektivnosti programů a činností CIA. Stone současně docházel na přednášky z účetnictví, konané na Univerzitě Severní Karolíny. Za tři roky získal titul magistra. Téhož roku přešel do Linková pracovního štábu, a sice s vysokým platovým ohodnocením a s bezpečnostním prověřením pro zacházení s nejtajnějšími materiály. Jeho první prací bylo zajistit, aby se peníze dostaly k agentům v terénu, nasazeným v Asii, jež byla oblastí Linkový působnosti. Za dva roky se Stone stal admirálovým výkonným asistentem. Mimo službu se společensky nestýkali, avšak v práci si byli blízcí jako otec a syn, ve stínu nelítostného a složitého úředního systému kryli jeden druhému záda a dbali na to, aby oddělení běželo hladce.

Stonea nikdy nenapadlo, že Link bude někdy působit jako politický aktivista. Stejně jako on sám, i Link vzbuzoval dojem, že se absolutně soustředí na přítomný okamžik, na každý úkol, který bylo třeba splnit. Proto byl Stone málem šokován, když ho před šesti měsíci Link pozval k sobě do kanceláře a pečlivě zavřel dveře.

„Senátor Orr z Texasu se chystá založit novou politickou stranu a vážně se ucházet o prezidentský úřad,“ začal Link. „Mám v úmyslu nalézt nějaký způsob, jak s ním pracovat.“

„Proč?“ zeptal se Stone.

Odpověď ho překvapila. „Abych mu to zarazil.“

Link se před řadou měsíců se senátorem setkal na brífinku Kongresového plánovacího výboru pro výzvědnou činnost. Texasan na něj zapůsobil tím, jak dobře chápal hrozbu představovanou teroristickými buňkami, které z Filipín, Malajsie a Indonésie přecházely do Číny. Závěry brífinku vyzněly v tom smyslu, že kdyby Peking dostal možnost ovlivňovat mezinárodní terorismus, Číňané by měli v rukou mocný nástroj, který by použili proti agresi Západu. Na schůzce byl přítomen také Paul Hood z Operačního centra; předložil zprávu o nedávné činnosti Národního krizového střediska a o jeho snaze zastavit pronikání Číny na trh s diamanty v jižní části Afriky. Link navrhl použít proti Pekingu všeobsáhlou „tichou válku“ – podněcovat zevnitř nespokojenost

studentů a povzbuzovat okrajové provincie k usilování o nezávislost. Čína, zaměstnaná nepokoji doma, bude mít méně času na to, aby se starala o dění ve Spojených státech a v Evropě.

Tichá válka byla schválena a získala fondy. Po schůzce si Orr vzal Linka stranou. Prohlásil, že chce jít ještě dál: vycvičit agenty CIA k teroristickým akcím v cizích hlavních městech. Tyto akce označil jako „možnost úderu proti civilistům“. Skupiny agentů by napadaly sociální infrastrukturu více zničujícím způsobem, než jakým se teroristické útoky všude na světě doposud prováděly. Na další schůzce se Link dozvěděl, že polovina z dvanáctičlenného plánovacího výboru pro výzvědnou činnost se vyděsila z představy, že by byly napadány civilní cíle jako banky, spoje a význačné budovy a památky; druhá polovina zastává názor, že na tom něco je, a jmenovala podvýbor šesti představitelů Kongresu, kteří se tou myšlenkou budou zabývat podrobněji.

Link se zhrozil. Sledovat činnost teroristů a podnikat proti nim preventivní akce je jedna věc, něco jiného však je použít tento systém bezpečnostních opatření k podněcování toho, co Orr nazval „útočný izolacionismus“. Link však byl příliš dobrým zpravodajským pracovníkem a příliš ostříleným úředníkem, než aby dopustil, že Orr pozná, co si myslí. Naopak, povzbuzoval ho, aby toho řekl víc. Bylo důležité vědět, jak možný protivník uvažuje. Rozhodl se nepodnikat proti programu „možnosti úderu proti civilistům“ žádné kroky do té doby, než jej podvýbor předá k doporučení.

K tomu nikdy nedošlo. Podvýbor dospěl k názoru, že podpořit program je příliš riskantní: případné „uklouznutí“ hrozilo odhalením, že Kongres dává oprávnění k úderům proti civilním cílům. Link však měl podezření, že podvýbor se tak nezachoval z morálních důvodů. Za vším stála snaha chránit sebe sama.

Orr se k zamítnutí postavil s texaskou uhlazeností, svého záměru se však nevzdal, možností úderu proti civilistům a myšlenkou útočného izolacionismu byl doslova posedlý. Do své křížové výpravy admirála zařadil, předpokládal, že Link, vojenská osoba a ředitel výzvědné činnosti, moudrost jeho záměru pochopí.

Link se Stoneovi svěřil, že se tak nestalo. V blízkosti Donalda Orra však zůstal, protože chtěl znát senátorovy plány. Považoval ho za nebezpečného člověka, člověka se zlými záměry, avšak s osobním šarmem, který mu je umožní uplatnit.

Nastalo svěží ráno, takové, jaké nevyhnutelně patří k zálivu San Diego Bay. Stoneovi padaly kudrnaté vlasy do čela a poletovaly v mořském větru nasyceném solí, přinášejícím také slabý zápach motorové nafty. Nezaměnitelný ostrý pach paliva a oceli, spojený s nejmodernějším způsobem vedení války, se sem nesl od námořní základny jihovýchodně od kongresového centra. Do hluku

provozu na Harbor Drive se mísil křik mořských ptáků a jekot proudových letounů, přistávajících v intervalech několika minut na letišti pár kilometrů na sever. Byl to chaos působící na smysly, Stoneovi však nijak nevadil. Stone byl ostrůvkem, jakýmsi pramenem klidu uprostřed anarchie, která zachvátila politiku i životní prostředí. Musel jím být. To, co tu dělají, změní běh světových dějin.

Prapodivné poslání pro člověka, který nestojí o to, aby se tím proudem nechal unášet, pomyslel si. Jediné, na čem mladíkovi záleželo, bylo zabezpečení cílů, které Kenneth Link jemu a sobě stanovil. Byly to cíle nezvyklé, a k jejich dosažení bude nutno použít mimořádné prostředky. Nakonec však uspějí.

Musejí.

Stone ukázal ostraze propustku do kongresového centra a vešel dovnitř. Na jižní stěně sjezdového sálu byla vyvěšena obrovská americká vlajka. Vlajka USF visela na severní straně. Obě právě přežehlovali párou, aby na nich nezůstal ani jediný drobný záhyb. Později se svinou a než se sjezd zahájí, opět vyvěsí. Pořadatelé rozestavovali řady židlí se zlatým a modrým přehozem přes opěradla; tyto dvě barvy byly barvami sjezdu, představovaly nové svítání a čirou oblohu. Heslo sjezdu znělo „Nový den pro Ameriku“.

A tak tomu bude. Nedojde k tomu však způsobem, který si Don Orr představuje.

Stone se šel na pódium podívat jak pokračuje instalace ozvučovacího zařízení. Byla tam kongresmanka za Texas, Nicolet Muratová, čekala na zkoušku zařízení. Nazítří přednese úvodní proslov. Její značný majetek pocházel z těžby nafty, a očekávalo se, že se stane ministryní financí v Orrově vládě. Když Stone ji a jejího výkonného asistenta zdravil, pozdrav doprovodil úsměvem jen tak koutkem úst. Bylo vzrušující patřit do ohromného soustrojí, jehož kolečka a součásti jsou připravené, jen se rozběhnout. A poběží jinak, než jak konstruktér zamýšlel.

Stone se usmál šířeji.

Jak se můžou mrtvé dějiny vůbec srovnávat s bohatě tryskajícím životem, plným vzrušujících událostí?

38

Washington, D.C. středa, 11.33

Po návratu domů McCaskeyovi už moc nepracovali.

Seděli na posteli, mezi sebe si položili notebook a procházeli seznam možných podezřelých: Kendra Petersonová, Kat Lockleyová, doktorka Hennepinová. Mike Rodgers se zmínil o reportérce, Lucy O’Connorové, která bude sledovat dění na sjezdu, a ukázala se velmi brzy po obou vraždách. Nalezli si informace o její předchozí činnosti. Spis o každém, kdo měl prověření pro přístup do Kapitolu, byl k dispozici on-line v přísně tajné sekci webové stránky Kongresu. O’Connorová psala pro American Spectator a měla jakž takž úspěšnou talk-show v jedné ze sítí rozhlasových stanic. Narodila se v Pittsburghu a na Carnegie-Mellonově univerzitě vystudovala jako hlavní obor teorii komunikace.

„Taky tam chodila na kurz mezihvězdného spojení a složila několik zápočtů v Ústavu robotiky na univerzitní Škole počítačové vědy,“ podotkl McCaskey.

„A co z toho vyvozuješ?“ zeptala se Maria.

„Že se při svých úvahách nerada nechává svazovat konvencemi.“

Potom se vrátili k materiálům policejní stanice. Howellovi lidé již oběhávali pár míst a zjistili něco z toho, co oni dva nyní potřebovali. Metropolitní policie měla adresy, poznávací značku a model auta, kterým každý z jejich seznamu možných podezřelých jezdí. Policisté si také nakreslili plánky míst, kde jsou instalovány bezpečnostní kamery, v jejichž blízkosti se tito lidé vyskytovali: parkingy, vstupní haly domů kde bydlí, obchody s prodlouženou prodejní dobou, čerpací stanice, banky a křižovatky. Kamery na křižovatkách monitorovaly automobily překračující povolenou rychlost a případné teroristy, pohybující se po hlavním městě. Když si McCaskeyovi tato místa sepsali, měli v úmyslu jít se tam hned podívat, vypůjčit si nahrané pásky a pátrat po některé z žen, která se tudy mohla po zločinu vracet domů.

Místo toho usnuli. Dny mládí, doby, kdy se se zločinem bojovalo

„usilovným pochodem“, patřily minulosti. McCaskeyovi si potřebovali odpočinout.

Maria se vzbudila v půl šesté. Osprchovala se, připravila kávu a potom vzbudila manžela. McCaskey neměl žádnou radost, že tak odpadl. Přišel za ní do kuchyně v půl sedmé. Vypili kávu, každý snědl topinku z celozrnného chleba a před sedmou již byli na cestě.

McCaskey nevyšel takhle do ulic na obchůzku od doby, kdy byl „debutant“. Tak v FBI říkali agentům působícím první rok. Již zapomněl, jak únavná práce to může být. Anebo jak moc zestárnul. Jinak ale cítil uspokojení, ještě zesílené Mariiným entuziasmem. Policejní práci milovala a měla takové oko na podrobnosti, jako nikdo z těch, koho McCaskey znal. Byla přesvědčená, že vražedkyně odjela z obou míst autem. Žena bez doprovodu, která jde pěšky a navíc po setmění, by zřejmě byla nápadná. Mohl si jí všimnout někdo sedící v baru nebo v restauraci nebo nějaký projíždějící motorista. To by policii pomohlo zjistit, kterým směrem šla. Kdyby jela metrem, bezpochyby by ji zachytila bezpečnostní kamera. Taxík nebo pronajatá limuzína rovněž nepřipadaly v úvahu, řidiči si dobře všímají lidí, kteří nastupují do jejich auta, zčásti ze strachu, zčásti proto, aby se mohli vychloubat, kdyby náhodou vzali nějakou celebritu.

Za předpokladu, že ta žena jela autem, jela zřejmě pomalu, nechtěla riskovat, že ji policie zastaví. Policista by se mohl vyptávat, kde byla. Jestli si s Wilsonem dala něco k pití, policista by to mohl ucítit a trvat na tom, aby dýchla do detektoru alkoholu.

Předpokladů bylo v tomto scénáři spousta, avšak zkušenosti, dedukce a dobré instinkty mohou být při vyšetřování stejně důležité jako fakta, zvlášť v takovémto případu, kde solidních dat je velmi málo. O tom všem McCaskey cestou od jednoho místa ke druhému uvažoval. Jeho průkaz Operačního centra mu umožnil přístup k videopáskám i k digitálním záznamům. Nic z toho jim však nepomohlo. Po autech, jaká hledali, nebylo ani stopy.

Maria řídila. McCaskey pozoroval známá průčelí obchodů a kancelářských budov, ubíhající dozadu. Trápila ho jedna myšlenka. Před stoletím byly restaurace, knihkupectví, kanceláře advokátů, vládní kanceláře a banky zvlášť zranitelné požárem. Nyní je mohl zničit jiný druh požáru. Ten, který ochromil Operační centrum. Říkal si, jestli někdy nastane doba, kdy se lidé nebudou muset bát života tak, jako se bojí smrti.

Nenastane, pokud budeme věci dělat tak, jako teď, pomyslel si.

Fondy na boj proti těmto nebezpečím se přidělují podle potřeb politiků namísto podle vyhodnocení hrozby. Lidé jako on, Maria i detektiv Howell nemůžou dělat práci, pro kterou s nimi Amerika počítá a spoléhá na to, že ji

vykonají.

„Myslíš, že si ta vražedkyně mohla vzít auto z půjčovny?“ zeptala se Maria. McCaskey na ni pohlédl. „Prosím?“

„Ta vražedkyně,“ opakovala pomalu, „myslíš, že si mohla vzít auto z půjčovny?“

„To bych se moc divil,“ odpověděl McCaskey. „Atentátníci neradi nechávají po sobě stopy v písemných dokladech.“

„Tahleta nepočítala s tím, že se na ni přijde,“ připomněla mu Maria důrazně.

„To je pravda.“

„A určitě by tam šla s falešným dokladem totožnosti,“ pokračovala Maria.

„Zkušený atentátník jich má několik.“

„No, na to bychom se mohli podívat, jestli tohle naše pátrání nikam nepovede. Ale v dosahu metra v D.C. musejí být stovky půjčoven. Když půjdeme do všech, bude to trvat celé dny. A pak – co tam řekneme?“

„Ukážeme jim fotografie všech těch žen a zkusíme zjistit, jestli jim někoho připomínají. Anebo ještě líp – můžeme se podívat, jestli některou z nich nezabrala bezpečnostní kamera. Žádná z těch žen by ale nemusela mít důvod vypůjčovat si auto.“

„Ano, to bychom mohli udělat.“

Tohle byl další rozdíl mezi dneškem a dny, kdy McCaskey byl v FBI bažantem. Před víc než dvaceti lety by se na takový případ nasadil přinejmenším tucet agentů. Teď to jsou oni dva.

„Darrelle, co to s tebou před chvílí bylo?“

„Prosím?“

„Vůbec jsi mě nevnímal.“

„To nic. Jen jsem přemýšlel, to je všechno.“

„O čem?“

McCaskey se zasmál. „O vepřovém guláši,“ řekl.

„To myslíš nějakou restauraci?“

„Něco takového; spíš ale jsem měl na mysli nějaký jako je ten volební.“ McCaskey svou krásnou, roztomilou španělskou manželku miloval. Byla tak průbojná, tak drsná a tak přímočará. „Vlivná osoba přijde ke svému senátorovi s podnosem a dostane plný talíř federálních fondů. Tamto je jiný výraz pro protekci.“

„Chápu. Je to totéž, čemu bookmakeři v Madridu říkají el roulette del amigo.“

„Přesně tohle to je. Kolo rulety pro přítele. Je nastavené a výsledek předem daný.“

„Proč jsi o tom přemýšlel?“

„Protože Operační centrum se stalo obětí politiky tohohle guláše. Paul má možná pravdu, když dělá to, co dělá. Kdybychom to bývali sehráli s tím

systémem líp, měli bychom víc lidí, kteří po té vražedkyni pátrají. A to by pro nás měl být definitivní závěr, ne? Chránit občany dbalé zákonů.“

„Tohle náboženství já vyznávám,“ odtušila Maria.

„Tos řekla dobře.“ McCaskey opět vyhlédl okénkem. Uvědomil si, že se blíží k Lafayettovu parku. „Jsme kousek od Hay-Adamsu,“ řekl. „Nepodíváme se tam? Projdeme to a podíváme se, jestli jsme třeba něco nepřehlédli.“

„Dobrá.“

Tohle bylo na manželství s policajtkou pěkné. Možná jí musí vysvětlovat anglické hovorové výrazy, ale už nikoli nehmatatelné věci jejich života a práce. Tomu Maria rozumí.

Dojeli k hotelu. Světlehnědá fasáda teple zářila ve slunci pokročilého dopoledne. Zaparkovali a rozhodli se jít po Farragut North. Za stromy v Lafayettově parku svítil Bílý dům. McCaskey viděl novináře, shromážděné ve stanech na východní straně; prezident pravděpodobně pojede na letiště. Na Camp David je ještě brzy. Vzpomínal na doby, kdy tisk sháněl pro reportáže události a ne tisková prohlášení. Bývaly doby, kdy by někdo vyčmuchal nový vztah mezi Bílým domem a Operačním centrem, odhalil jej a nebál se o tom napsat. Přístup k těm, kdo stojí za to, aby se dostali na stránky novin, byl jiný druh guláše.

McCaskey vzal manželku za ruku. Povzbudivě sevřela jeho. Zřejmě vycítila frustraci, kterou kvůli tomuhle případu i kvůli situaci Operačního centra prožívá.

„Dostaneme ji,“ řekla.

„Díky. Docela tomu věřím,“ odtušil McCaskey.

Maria se náhle zastavila. Pohlédla před sebe. „Ne, já tím myslím, že ji určitě

dostaneme,“ prohlásila.

„Teď ti nerozumím.“

„Jen tak jsem o té atentátníci přemýšlela – co bych udělala já, kdybych někoho tam v hotelu právě zabila. Nenechala bych se rozptylovat svědomím nebo pozdní hodinou, jedinou starostí by bylo, jak se dostat pryč pěkně rychle a nepozorovaně. To znamená, že bych zaparkovala co nejblíž k hotelu a v poměrně temné ulici.“

„Ovšem.“

„A taky tam, kde bych byla nejméně na očích. Kde by takové místo bylo?“

„Na straně hotelu směrem k Lafayettovu parku, poblíž místa, kde jsme zaparkovali my.“

„Ano. A… Darrelle, myslíš, že tam mohl být někdo ze zpravodajů Bílého domu? Třeba kdo dělal živý přenos pro CNN?“

„To je docela dobře možné,“ souhlasil McCaskey. „Ale to by byli obrácení tváří k Bílému domu, ne k parku.“

„Třeba zapnuli kamery o něco dřív.“

McCaskey pohlédl tím směrem. Nemyslel si, že na něco takového by byla šance, avšak vyloučit ji nemohl. Potom ho cosi napadlo. Myšlenka, která tu smlouvu s ďáblem vykreslila lákavěji.

„Možná je nebudeme potřebovat,“ řekl.

„Proč ne?“

„Protože jestli ta vražedkyně přišla tudy, mohl si ji dobře prohlédnout někdo jiný.“

Nic dalšího již neřekl. Půjčil si od Marie mobilní telefon a chvatně vykročil k parku.

39

Washington, D.C. středa, 11.54

Jurij a Světlana Krasnovovi si snad ještě mohli představit, jaký bude jejich osud. Měli geneticky danou ruskou vlastnost – nespokojenost, zděděnou po rolnických rodičích. To, co si však nikdy nepředstavili, byl osud jejich syna.

Mladí manželé přijeli do Spojených států během studené války. Bydleli v Arlingtonu ve státě Virginia a pracovali na sovětském velvyslanectví, ona jako stenografka, on jako tlumočník. Světlana byla také šifrantka a vypomáhala při interpretaci zachycených vojenských a vládních komuniké. Jurij překládal zprávy od špionů narozených v Americe. Jednoho rána, tři měsíce poté, kdy Krasnovovi přišli do Ameriky, je kontaktoval pracovník CIA. Nabídl jim možnost pracovat pro Službu. Zajímalo ho, kdo jim poskytuje informace, aby CIA pak mohla Kremlu podstrkovat dezinformace. Až přijde čas, aby se Krasnovovi vrátili do Sovětského svazu – což se mělo stát po osmnácti měsících, aby byla jistota, že se jim příliš nezalíbí americký způsob života –, dostanou výměnou za spolupráci azyl, pokud se rozhodnou zůstat. Kdyby jejich spolupráce byla někdy odhalena, budou okamžitě vzati pod ochranu a přestěhováni na jiné místo.

Za dobu, po kterou Krasnovovi pobývali ve Spojených státech, se o nich hodně poučili a to, co viděli, se jim líbilo. Navíc měli šestiletou dceru a čtyřletého syna a přáli si, aby jejich děti vyrostly v zemi nabízející možnosti. V zemi, kde se nestojí fronty na chleba a kde existuje svoboda slova a myšlení.

Byli odhaleni po sedmi měsících. Agent, pověřený špehováním špionů, si přečetl hlášení jednoho „krtka“ a odeslal je dřív, než je dal Jurijovi přeložit; na ten trik se přišlo včas a Krasnovovi uprchli. Rodina byla přestěhována do Wisconsinu a dostala nové příjmení – Brownovi – které si vybrala Světlana. Byla velkou fanynkou komiksů Peanuts.

Dcera Fajina a její bratr Vladilen vyrostli po americku, a nikdo nemohl být

větší vlastenec než Vlad. Hned, jak mu bylo osmnáct, vstoupil do námořní pěchoty a ukázalo se, že je pozoruhodně zdatný střelec z M-14. Jeho dovednost pocházela z dob, kdy s otcem trávil roky lovem v lesích. S tím souviselo i to, že starší „Brown“ chtěl být připravený, kdyby po nich někdy pátrala KGB. Po rozpadu Sovětského svazu naštěstí nebylo něco takového pravděpodobné.

Vlad byl v zacházení s tou zbraní tak zručný, že ho námořní pěchota zařadila do útvaru speciálního nasazení na letecké základně námořní pěchoty v japonském Iwakuni. V rámci svého pověření byl poslán do Camp Fosteru na Okinawě, aby se cvičil v zacházení s puškou pro elitní ostřelovače. Byla to zbraň pro boj ve městě. Než Vlad dostal osvědčení, musel prokázat, že umí na vzdálenost dvou set metrů zasáhnout do hlavy pohyblivý cíl, a na stejnou vzdálenost nehybný předmět velikosti nehtu na palci.

Na základně se umístil jako první, a patřil k jednomu procentu nejlepších střelců námořní pěchoty v celé zemi. Krátce před válkou v Iráku byl kapitán Vlad Brown pověřen zvláštní službou v Bílém domě. Spolu s dalšími dvěma trávil noci na střeše, na očích infradalekohled, a pátral po možných útočnících. Ostřelovačskou pušku nosil přehozenou přes záda, zavěšenou na volném koženém řemeni. Mohl ji sundat a zamířit na cíl v necelých třech vteřinách. Měl rozkaz hlásit veškerý podezřelý pohyb do vzdálenosti tří set metrů od Bílého domu. Měl také lehkou videokameru, kterou nosil na levém rameni, kde nepřekážela, kdyby pušku sundával. Kamera přenášela obraz do místního velitelství Secret Service, nacházejícího se v Západním křídle. Kdyby velitelství došlo k názoru, že ohrožení je opravdové, Vlad by dostal rozkaz je

„neutralizovat“.

Pro syna ruských utečenců toto pověření představovalo vyvrcholení dlouhé pouti, ještě před čtvrtstoletím nemyslitelné. Mladík si sice užil trochu popichování kvůli svému velmi ruskému jménu, nebylo ho však příliš. Jméno bylo jediné, na co kapitán Vlad Brown nedal dopustit a na co byl nesmírně citlivý. Třebaže procházel měsíčními psychologickými prověrkami předepsanými pro ozbrojené osoby, které mají přístup k prezidentovi, jeho druhové vycítili, že to jméno představuje oblast, které je třeba se vyhýbat; členové týmu vypozorovali pár věcí, které psychologům ušly.

Během dne byl Vlad povoláván do služby jen zřídka. Aby ostřelovači byli v té nejlepší formě, potřebovali sedm až osm hodin spánku, a kromě toho Vlad nebyl ve dne nijak rád venku. Po sedmi měsících této práce si jeho oči zvykly na tmu, tělo na příjemný noční vzduch, uši na zvuky patřící k večeru, k noci a časnému ránu. Nechtěl dělat nic, co by tuto rovnováhu narušilo.

Vedoucí prezidentova pracovního štábu však řekl, že věc je důležitá. Kapitán Brown tedy spánek odložil, zavolal si služební vůz a nechal se odvézt z kasáren námořní pěchoty na rohu ulic Osmé a I do Bílého domu. Po příjezdu

se neprodleně odebral do úřadovny velitelství Secret Service. Tam byl představen Darrellovi McCaskeymu a Marii McCaskeyové z Operačního centra. Bývalý ruský občan pocítil vůči paní McCaskeyové okamžité sympatie. Očividně nepocházela z těchto končin.

Agent Secret Service Stephen Kearns – syn řeckých přistěhovalců – nabídl Vladovi židli. Místnost byla malá a Vlad odmítl se posadit; paní McCaskeyová stála, a v její přítomnosti si důstojník přece nesedne. Její manžel se Vladovi představil sám. Vypadal stejně unaveně, jak se cítil i kapitán námořní pěchoty.

„Díky, že jste přišel, kapitáne Browne,“ řekl McCaskey. „Vyšetřujeme vraždu Williama Wilsona, ke které došlo v hotelu Hay-Adams. Asi jste o ní slyšel?“

„Slyšel, pane.“

„Od agenta Kearnse víme, že s sebou nosíte do služby malou videokameru, vybavenou zařízením pro noční vidění. Rádi bychom se podívali na záběry z té noci.“

„Máme za to, že osoba, kterou hledáme, procházela kolem parku, pod vaším pozorovacím stanovištěm,“ dodala paní McCaskeyová.

„Agente Kearnsi, máte proti tomu něco?“ zeptal se Vlad. Podle úmluvy o spolupráci mezi Secret Service a námořní pěchotou bylo zapotřebí souhlasu obou, než záznamy bezpečnostního zařízení Bílého domu bude moci zkoumat třetí strana.

„Pan a paní McCaskeyovi byli prověřeni úřadem vedoucího prezidentova pracovního štábu,“ odpověděl Kearns.

„Prosím, pak tedy máte mé dovolení, pane,“ řekl Vlad McCaskeyovi.

„Díky.“

Kearns již otevřel DVD, na němž byl záznam kamery uložený. Natočil monitor k McCaskeyovým. Ta dvojice teda musí mít přátele na hodně vysokých místech, když jim povolili přístup k těmhle záznamům. O jejich existenci ví jen málo lidí.

Záznamy měly časový údaj a byly uspořádané do pětiminutových bloků. Kearns přešel rovnou na časový úsek, který McCaskeyovi chtěli vidět. Vlad ustoupil dozadu; Darrell a Maria se naklonili těsně k monitoru a k sobě navzájem. Bylo v tom cosi dojímavého.

Přes obraz na monitoru přešla jakási žena.

„Stop!“ řekl McCaskey. „Můžete to zastavit a zvětšit?“

Agent Kearns tak učinil. Plochu monitoru zaplnil rozmazaný zelený obraz ženy. Odcházela od hotelu směrem k Pennsylvania Avenue. McCaskey přiblížil k monitoru malíček a sledoval jím linii sotva znatelné šmouhy, která vypadala jako proužek šatů pod ženiným dlouhým kabátem.

„Vidíš tu čáru pod lemem?“ zeptal se vzrušeně manželky.

„Ano.“

„Co myslíš, že to je?“

„Mohl by to být satén.“

„Pane, dejte mi minutku, já extrapoluju informaci o barvě a obraz zaostřím,“ řekl Kearns.

„Jistě; prosím.“

Zatímco počítač pracoval, nikdo nepromluvil. Třebaže obraz byl celý v zelených tónech, procesor ztotožnil jednotlivé barvy s odstíny zelené. Sytost zelené odpovídala jasu té které barvy. Odstraněním zelené a ztotožněním zbytkové svítivosti s barvami se obraz mohl přesně kolorovat. Počítač současně obraz skenoval, aby odlišil skutečnou informaci od šumu, například rozhýbání pohybem, sněžení a jiných jevů.

Ve dvou minutách žena vypadala jako kdyby pózovala v denním světle pro fotografii z profilu. McCaskeyovi snímek chvíli pozorně zkoumali, načež Kearnse požádali, aby jej vytiskl. Vyhověl jim; zhotovil snímek formátu 20 krát 25 centimetrů a podal jej McCaskeymu.

„Vy tu osobu poznáváte?“ zajímal se.

„Ano,“ odpověděl McCaskey. „Pánové, nesmírně jste nám pomohli.

Děkuju.“

Paní McCaskeyová se usmála. Byl to formální úsměv, avšak upřímný. Pro Vlada znamenal cosi, co stálo za to, aby dál dělal svou práci. Doufal, že jednoho dne, až mu skončí úvazek a až pominou následky vypětí, které s sebou jeho práce přináší, najde takovouhle ženu. Sebejistou, zaujatou pro věc a krásnou.

Kapitán se vrátil k autu a čekajícímu šoférovi. To, čeho byl svědkem, stálo za zamyšlení – lidé původem ze čtyř různých zemí pracovali společně na objasnění vraždy někoho ze země páté. Mohlo by to být poučením pro Spojené národy a pro svět vůbec. Vlad však byl příliš unavený, než aby pátral, v čem toto poučení spočívá. A možná ani nestojí za to, aby je nějak rozebíral. Jak kdysi říkával Jurij, a celou věc odbyl mávnutím ruky: „Je to všecko politika. Na ni už nemám kiški.“

Možná, že geny i kiški, vnitřnosti – a hlavně žaludek – Krasnovových měly averzi vůči chaosu obecně. Byl čas oběda a provoz v ulicích Vlada trochu rozčiloval. Doslova přetékaly autobusy s hrdelně vrčícími motory, limuzínami a Washingtoňany, a ti všichni troubili na turisty, kteří u každé pamětihodnosti zvolňovali chůzi. Vlad zavřel unavené oči a úleva, kterou mu přinášela tma, se vrátila. A přinesla i vědomí čehosi znepokojujícího.

Svou lásku k noci sdílí s někým dalším. S někým, kdo vyznává hodnoty, jež jsou antitezí jeho vlastních: s atentátníkem.

Zapudil tu myšlenku z mysli. Tahle záležitost se týká něčeho daleko většího, než za co je placen. A kromě toho geny, kterým se nezamlouval chaos, mu

připomněly ještě něco dalšího, něco, s čím bylo marné nějak se dohadovat: část těla, která odmítala tou záležitostí se zabývat – jeho kiški.

40

Salt Lake City, Utah středa, 10.17

Když se Mike Rodgers podíval, co mu přišlo na mobilní telefon, který si koupil proto, aby se přece jen začlenil do jedenadvacátého století, změnil své plány. Ten telefon si s sebou do práce nikdy nebral, takže jej elektromagnetický výboj nepoškodil. Měl v něm uložený hovor od Marie McCaskeyové, a k tomu spoustu času na odpověď. Letadlo do San Diega odlétalo až za šedesát minut.

Let z Washingtonu byl rutina, alespoň tedy pro Rodgerse. Takový let vždy bez výjimky znamenal plánování postupu při konfliktu. Rozdíl spočíval v tom, že nyní si poprvé ve svém životě vyhodnocoval pozice protivníka, jímž byli Američané. Mluvil s Kat Lockleyovou a snažil se přitom zjistit, co ta žena ví nebo co může skrývat. Buď dovede velmi dobře klamat, nebo je téměř zcela určitě nevinná. Nedokázal se rozhodnout, co z toho platí; doufal, že to druhé. Vlastně doufal, že to celé se ukáže jako nějaké nedorozumění. Takhle, když se ocitl stranou Washingtonu, se stal vnitřně méně podezřívavým. Vražedkyně Williama Wilsona je pravděpodobně nějaká bývalá milenka, nebo je za tím některý z konkurentů. Útok elektromagnetickou bombou mohl být plánován již dávno. Ze k němu došlo právě nyní, mohla být jen souhra náhod. Stále ještě se domníval, že útok provedlo nějaké uskupení nebo země, kterým Národní krizové středisko zkřížilo cestu. Jedním z omylů ministerstva vnitřní bezpečnosti byl jeho předpoklad, že když je vodní příkop vypuštěn, za hradbami již zůstali jen dobří hoši.

Kat měla mobil u ucha, hned jak vystoupila z letadla. Prý musí volat Eriku Stoneovi a Kendře, aby se dozvěděla, jak se věci mají.

Senátor neměl na dopoledne žádné plány. Sjezd začíná večer, avšak senátorova velká noc nastane až po následujícím dni. Pronese projev a potom, v pátek, sjezd vybere kandidáta. Kat prohlásila, že potřebuje mít jistotu, že všechno jde podle plánu.

Rodgers si našel klidný kout u volného východu a tam zůstal stát, zády opřený o stěnu. Bylo příjemné takhle stát po době strávené v přeplněném letadle. Kolem spěchali lidé, generál si však připadal zcela stranou od všeho toho chvatu. Takhle si vždy připadal i v boji. Mezi ním a výsledkem boje jako kdyby bylo nataženo provazochodecké lano, a všude kolem číhali potenciální nepřátelé. Musel si dávat velký pozor na každý krok. Tohle vyšetřování je něco podobného, záleží na tom, co pro něho bude výsledek znamenat jak osobně, tak profesně. Číslo namačkal s pocitem neblahé předtuchy. Nemyslel si, že Darrell nebo Maria volali proto, aby jim řekl, jestli mu Kat už něco pověděla, věděli, že kdyby měl nějakou informaci, zavolal by ještě z letadla. Ten telefonát pravděpodobně znamená, že McCaskeyovi mají naopak něco pro něj. Možná vražedkyni již našli, snad nějakou rozhněvanou bývalou zaměstnankyni nebo služebnou, ke které se Wilson nepěkně zachoval.

Informace, kterou Darrell měl, však nebyla tím, co Rodgers toužil slyšet.

„Na tom druhém místě činu byla žena z vašeho okolí,“ sdělil mu McCaskey.

„Čas souhlasí, a barva šatů, které měla na sobě, se shoduje s barvou vláken nalezených v pokoji.“

Jelikož linka nebyla zabezpečená, McCaskey nemohl Rodgersovi povědět jak to zjistil, avšak bývalý agent FBI byl zdrženlivý člověk a tak jednoznačný závěr by nevyslovil, kdyby si jím nebyl jistý.

„Kdo to je?“ zeptal se Rodgers.

„Ta reportérka.“

Lucy O’Connorová. Rodgers pocítil úlevu, pochybnosti a nový příliv obav, to vše rychle za sebou. Úlevu proto, že vražedkyně tedy zřejmě nepatří ke skupině lidí zde. Pochybnosti proto, že mu připadalo nepravděpodobné, že Lucy by jednu vraždu, natožpak i tu další, a snad i bombový útok na Operační centrum, nastrojila sama. Za tu krátkou dobu, kterou Rodgers s Lucy strávil, nezískal dojem, že by dokázala chladnokrevně a s rozmyslem naplánovat vraždu. A obavy pocítil proto, že pokud je tohle všechno pravda, Lucy musí být s někým spolčená, a to nadále nevylučovalo ani Linka, ani jeho lidi.

„Co ten klobouk s širokou krempou? Taky se shoduje?“ zeptal se.

„Na tomhle snímku ho neměla,“ odpověděl McCaskey. „Ale mohla ho strčit do brašny zavěšené přes rameno.“

To znělo rozumně. Kdyby ji zachytila nějaká bezpečnostní kamera instalovaná venku, bylo by tak méně o jeden prvek, který by ji spojoval se záznamy kamer v hotelu.

„Co mám tedy udělat?“ zeptal se Rodgers.

„Myslím, že byste to měl říct vaší společnici a počkat si, jak zareaguje.“

„Dobrá. Do San Diega odlétáme za necelou hodinu. Pokusím se ještě předtím zavolat.“

Rodgers zaklapl telefon a vydal se zpátky ke Kat. Stále seděla tam, kde ji nechal, oči upřené jen tak do prázdna, ukazováček na volném uchu, a hovořila do telefonu. Hleděla si své práce. Ale… jaké práce? A jak to Rodgers zjistí? Je voják, ne věhlasný dopisovatel CBS Morley Safer.

Sedadlo vedle ní bylo volné; posadil se tam. Kat se nepokoušela skrýt, co říká.

„… před tiskovou konferencí s ním bude mluvit jen CNN. Tak jsme se pro hlavní vysílací čas pohotového zpravodajství dohodli.“ Okamžik mlčela, ramena ztuhle napřímená, ústa sevřená do čárky, beze známky nějakého citového hnutí. „Rozumím, Dianě, ale Larry byl jediný, kdo tohle nabídl. Co třeba tohle: dostaneš právo položit první otázku. Chtěla bych deset minut v ranní show v osm hodin.“ Opět se odmlčela. „Ano, exkluzivní rozhovor, doma u senátora v Georgetownu.“ Kat poslouchala odpověď a pousmála se.

„Dobrá. Sdělím to senátorovi, ale určitě to vyjde. Díky. Pozdravuj Mika.“ Vypnula telefon a napjaté držení těla povolilo. „Tak o tohle mi šlo; teď to mám.“

„A co to je?“

„Hladový tisk,“ odtušila Kat. „Před tou věcí s Wilsonem měly senátora na radaru jen stanice všeobecného zaměření. Teď ho chtějí všichni, zvlášť když se můžou strefovat do sídla strany.“

„To máme kliku,“ poznamenal Rodgers.

Kat na něj pohlédla. „Na sarkasmus teď zrovna nemám čas.“

„Fajn; tak tedy zkusíme jít rovnou k věci.“ Kat chce přímost, Rodgers se tedy rozhodl nechat okolkování. Možná, že to tak bude nejlepší. „Co říkáte tomu, že Lucy O’Connorová byla v Hay-Adamsu v době, kdy Wilsona zavraždili?“

„Co tomu říkám? Že se pokoušela získat interview.“ Kat zavolala rychovolbou na další číslo.

„Nebo se snažila dostat do hlavních zpráv,“ nadhodil Rodgers.

„O čem to mluvíte?“

Rodgers se rozhlédl, aby se ujistil, že nikdo neposlouchá. Pokud věděl, Lucy O’Connorová poletí s nimi. „Existuje snímek Lucy, jak krátce po vraždě odchází z Hay-Adamsu. Oblečení, které měla na sobě, má stejnou barvu jako to, co měla na sobě vražedkyně.“

Kat dotelefonovala. „To z ní sotva dělá vražedkyni, nebo třeba jen komplice,“ odtušila. „Mohly si to koupit ve stejném obchodě.“

„To je akorát spekulace,“ namítl Rodgers.

„A právě tak je spekulací vaše představa toho, co z člověka dělá někoho podezřelého z vraždy,“ opáčila Kat. „Máte tu reportérku dychtící po získání nějakého materiálu, reportérku, co se tlačí na první stránky novin. Samozřejmě, že taková zůstane v hotelu i po večírku a bude chtít Wilsona ještě chytit.“

„Obhajujete ji pěkně neústupně,“ poznamenal Rodgers.

„Tohle je Amerika. Lucy je zatím pořád nevinná. A kromě toho, nezaslouží si být stavěná na pranýř. A ani senátor Orr ne.“

„A vy myslíte, že právě tohle se děje?“

„Ano. Vy, nebo někdo z Operačního centra, jste si očividně vzali do hlavy, že jsme vinni vraždou, ne-li ještě něčím horším.“

„Tohle není hotový závěr,“ odtušil Rodgers. „Teprve probíhá vyšetřování.“

„A vyšetřujete vy, nebo Operační centrum?“

„Dokud nezačne platit moje rezignace, pracuju pro Operační centrum, a sice z pověření a na základě příkazu náměstka ministra, útvaru Agentury pro spolupráci při zabezpečování obrany.“

„Potom bych tedy měla návrh – vraťte se do Washingtonu a to své pověření dokončete tam.“

„Jen tak pro záznam: většinu své vojenské kariéry jsem strávil v terénu a v poli při obraně Ameriky a práv jejích občanů. Nikoho jsem neodsoudil, ani otevřeně, ani tady uvnitř.“ Rodgers si poklepal na pravý spánek. „Vy jste si naopak vzala do hlavy, že tu jsem proto, abych někoho z vás dostal. Kdyby to tak bylo, celou věc bych předal Paulovi a jeho vlčákům.“

Do tváře Kat se vrátil neutrální výraz. Pohlédla na telefon a poklepala jím do otevřené dlaně. „Vyznělo to jako útok,“ řekla.

„Jsem voják. Spousta věcí, které řeknu, tak vyzní.“

„Ne vždycky.“ Mladá žena se na generála zadívala. Neutralita náhle vypadala spíš jako vyčerpání. „Generále – Miku – opravdu nevím, co Lucy udělala, nebo co ne. A nechci být zatlačená do obrany. Jde jen o to, že celá tahle věc odvádí pozornost v té nejnepříhodnější době. Málem se mi chce věřit, že to takhle vymyslela a zosnovala nějaká osoba nebo skupina, někdo, kdo si nepřeje, aby se senátor stal prezidentem, nebo aby vůbec měl v těchhle volbách nějaké slovo.“

„Máte představu, kdo by to mohl být?“

„Jistě. Každý lobbista a politik, od středu po levici. Političtí rivalové jako senátor Debenport a guvernér Jimmy Phyfe z Ohia; ti oba chtějí úřad prezidenta Lawrence.“

„Máte nějaké určité informace, že by některý z těch dvou mohl být do té vraždy zapletený?“ zeptal se Rodgers. „Jestli ano, nebo třeba jen podezření, teď by byl čas povědět mi to.“

„Říká se, že Debenport a Lawrence využívají prezidentský úřad k přilákání spojenců pro určité dílčí stranické zájmy a činnosti, ale žádný důkaz o tom nemáme,“ odtušila Kat. „Ve Washingtonu je možné všecko, co si jen dokážete představit, ale tamtomu opravdu odmítám uvěřit.“

Rodgers se vždy cítil jako bojovník hnutí odporu, jenž riskuje život, aby zastavil útlak. V této chvíli si připadal jako bídný, špinavý kolaborant. Přisunul

se blíž. „Právě jste řekla, že je možné všecko, co si člověk dokáže představit. Já na abstraktní úvahy nikdy moc nebyl, Kat. Pro mě jsou mapy, fakta, logistika. Od chvíle, kdy tohle začalo, jsem postupoval krůček za krůčkem, přesně tak jako pokaždé, když jsem vedl jednotku proti postavení nepřítele. Rozdíl je v tom, že jsem zvyklý vědět, kdo ten nepřítel je. Tohle zde je pro mě i pro Operační centrum nový terén.“

„To je pro nás pro všechny,“ poznamenala Kat. „Já tedy jsem ještě nikdy neměla s vyšetřováním vraždy co dělat.“

„Aspoň že to, co s ní máte co dělat, je přinejlepším okrajové,“ zdůraznil Rodgers. „Když už o tom mluvíme – pod drobnohledem je teď Lucy, ne někdo z vašich spolupracovníků.“

„Pořád nevěřím, že s tím má něco společného.“

„Proč ne? No tak, povězte mi to!“

„Nejdřív bych se chtěla na něco zeptat já vás. Vy jste už lidi zabil. Jak se přitom člověk cítí, co si to od něj vyžaduje?“

„Pokud není učebnicovou ukázkou sociopata, vyžaduje si to akorát zabít toho prvního, abyste pak zabila i druhého a třetího,“ odpověděl Rodgers.

„Teď vám nerozumím.“

„Je to jako vyskočit bez otevření padáku nebo rozkaz sníst hada. Už předem dojdete v duchu k přesvědčení, že to musíte udělat. Pak už jen potřebujete něco, co vás skopne ven nebo vám zarazí dávicí reflex. Třeba jeden z mých lidí ze Strikeru, desátník Pat Prementine: než poprvé hodil granát, musel si vzpomenout na jednoho chlapa, co na vysoké ostatní šikanoval, a na to, jak ho nenáviděl.“

„A co jste potřeboval vy?“

„Úspornost.“

„Cože?“

„Dva týdny poté, co jsem přišel do Vietnamu, byla moje četa na průzkumu jižní oblasti Centrální planiny. Narazili jsme na velký tábor Vietcongu. Pokusili se nás obklíčit, a my jsme věděli, že budeme muset pěkně zčerstva udeřit, pokud si máme zajistit ústupovou cestu. Dostal jsem rozkaz zalehnout za takový zetlelý, páchnoucí kmen stromu a krýt malou mýtinu. Udělal jsem to. Boty jsem měl zabořené do bahna, lezl mi po nich hmyz a bylo mi horko jako v pekle. Slyšel jsem, jak začala střelba, práskalo to jednotlivými dávkami. Byl to takový dutý, jakoby osamocený rámus; ptáci ztichli a hmyz přestal lézt. Od chvíle, kdy střelba začala, jsem takové ticho ještě nezažil. Věděl jsem, že tam, co jsem, za chvíli půjdou chlapi s puškami, a musel jsem se připravit, že můžu zemřít. V duchu jsem se rozloučil se světem a rodičům poslal tichý vzkaz, že je mám rád. Přitom jsem zahlédl příhodný cíl, pět Vietnamců se chystalo zaujmout pozici asi dvě stě metrů ode mě. Neviděli mě. Pamatuju se, jak jsem koukal přes

svou Ml a říkal si, že není fér sundat je takhle ze zálohy, bez varování. Dokonce jsem si říkal Hergot, tohle je přece jejich domov. Co já je mám co střílet? Pak jsem viděl, jak jeden z nich vytáhl z váčku granát zasunutý do kusu bambusu. Takový granát je vysoce výbušná, smrtonosná zbraň. Naše jsem neviděl, ale ten Charlie očividně ano, jinak by ten granát nevytahoval. A v té chvíli to přišlo. Když ho sundám, tak tu paličku upustí – ten granát opravdu vypadá jako lékárnická palička na roztírání prášku v misce – a všech těch pět to rozmašíruje. Ti druzí se krčili v úkrytu, jen tenhle vystrčil hlavu, aby se ještě naposled podíval, kde je cíl. Odpočítával jsem vteřiny, vyšel mi výsledek, a vystřelil jsem. Dostal to čistě, do spánku. Ti ostatní čtyři se tam začali hemžit a křičet. Přikrčil jsem se za ten kmen, a palička vybouchla. Seděl jsem opřený zády o vlhký kmen a kolem mě se valil kouř a štiplavý smrad výbušniny. Zadržel jsem dech, abych se nerozkašlal a neprozradil místo, kde jsem, tamti mohli mít ještě někoho v záloze. Asi za minutu jsem se převalil stranou, abych na mýtinu viděl. Bylo tam pár dalších, plazili se kouřem a pokoušeli se zjistit, kdo to vystřelil. Odkrouhnul jsem je.“

„Pobít tu druhou skupinu už bylo snazší?“

„Ne zrovna snazší. Snadné. Jak jednou tu čáru překročíte, s tím, že vaše duše skončí v pekle, si už starosti neděláte.“

„Asi tak jako s ženami a sexem.“

„Jako zabití,“ odtušil Rodgers. „Zabití panictví.“

„Litujete toho, co se tam stalo?“

„Jak bych mohl? Potom už jsem mohl docela klidně dělat svou práci ve Vietnamu, v Perském zálivu i v Operačním centru.“

„Práci, o jejíž legitimitě jste pochyboval, když jste ji udělal poprvé,“ podotkla Kat.

„To mi bylo devatenáct.“

„To ještě neznamená, že jste se tehdy mýlil.“

„No tak dobrá; teď zase nerozumím já. Vy ospravedlňujete to, do čeho může být Lucy zapletená?“

„Ne. Jen se mi moc nezdá to, co vy zřejmě považujete za své vlastní příhodné pojetí morálnosti. Zabíjet je v pořádku v první osobě, když to dělám ‚já‘, ale ne, když to udělají ‚oni‘, někdo druhý.“

Rodgers odhalil před Kat své nitro v naději, že ona učiní totéž. Tuhle reakci nečekal, a také se mu nezamlouvala.

„Díváte se na mě jako kdybych na nějaké mýtině držela v ruce paličku já,“ poznamenala Kat.

„To ne. Už jste ji hodila.“

„Touché. Neměla jsem v úmyslu vás napadat. Jen se snažím pochopit, jaké jsou pohnutky člověka, který může být příštím ministrem obrany. Ale zřejmě

předbíháme sami sebe. O tom, co Lucy O’Connorová tu noc dělala, nevím, a nevěřím, že by byla schopná provést to, co se stalo v hotelu nebo v Operačním centru. Můžu jen navrhnout, aby si s ní vaši lidé promluvili.“

„To určitě udělají.“

V tom, jak vyslovila poznámku „předbíháme sami sebe“, byla špatně skrytá výhrůžka. Jestli se Rodgers nepřipojí k týmu, stane se z něj člověk, který nenese před nikým odpovědnost.

„Takže co teď?“ řekla Kat. Vzala do ruky telefon.

„To nevím,“ přiznal Rodgers. „Připadá mi, že jsem i tady překročil nějakou hranici. Ale tohle je neobvyklá situace.“

„S tím souhlasím.“ Kat seděla, nohu přes nohu, a pravou nyní neklidně pohupovala. „Dovolte, abych se vyjádřila naprosto jednoduše a jasně, ještě mě čekají nějaké telefonáty. Chci, aby tenhle vztah fungoval. Vy jste výjimečný člověk a pro stranu a náš tým byste byl velkým přínosem. Ale lidé, tvořící jádro skupiny, by měli umět dávat si pozor každý sám na sebe. Neměli bychom si dávat pozor jeden na druhého.“

„Proti tomu nemůžu nic namítat. Proto jsem taky řekl, že nevím, co teď.“ To, jak tu Kat seděla, mu připomnělo, jak ji viděl sedět na barové stoličce v Equinoxu ve Washingtonu. Nohou pohupovala stejně jako nyní, nervózní a popudlivá na konci dlouhého dne plného stresu. Jak odlišné mu svět i jeho vlastní budoucnost připadaly ještě před několika málo dny!

„Měl byste to říct admirálu Linkovi,“ poznamenala Kat. „Bylo by to jedině fér.“

„Jistě. Jen ještě jednu otázku: co byste dělala, kdybyste zjistila, že za tím je

někdo z jádra skupiny?“

„Vy na mě tedy opravdu tlačíte, generále.“

„Kryla byste mu záda?“

„Dokud někomu takovému nebude prokázána vina, tak jo. Tohle je Amerika,“ opakovala. Dál se už věnovala mobilu.

Rodgers přešel ke stánku s občerstvením a poručil si černou kávu. Vzpomínka na Equinox jako kdyby cosi v jeho paměti postrčila do popředí, cosi, co mu tehdy nepřipadalo neobvyklé, nyní však ano. Vzal si kávu a vrátil se do rohu vedle volného vchodu. Posadil se, chvilku upíjel kávu, načež vytáhl mobil. Zavolal Darrellovi.

Potřeboval, aby Darrell něco prověřil. Rychle.

41

Washington, D.C. středa, 13.29

Darrell McCaskey jel s manželkou v autě. Právě se chystali vjet na 395, když jeho telefon pípl. Volal Mike Rodgers. Zeptal se Darrella, jestli je něco nového.

„Maria a já jsme právě udělali u reportérky NPP,“ sdělil mu McCaskey.

„Byt, auto i rádiová stanice byly čisté.“ NPP, neschválené předběžné prověření, znamenalo, že se tam podívali bez povolení k domovní prohlídce. Něco takového je nutné, když policie nechce, aby jednotlivec nebo skupina věděli, že na povrch vyplavaly nové důkazy. Operační centrum potřebovalo čas, aby na stopu té ženy mohlo nasadit agenty, a chtělo mít jistotu, že podezřelá se bude dál stýkat se stejnými lidmi jako předtím. „Policajti z Metropolitní teď prohlížejí odpadkové nádoby, jestli ty šaty neobjeví. Zrovna jsme se chystali k nim připojit.“

„Neřekl bych, že je najdou,“ řekl Rodgers.

„No, tak povídejte.“

„Večer po té vraždě jsem byl na večeři se svou spolucestující.“ Rodgers nevyslovil jméno, protože linka nebyla zabezpečená. „Když jsem tam přišel, právě mluvila s vaším objektem. Moje společnice měla nákupní tašku. Povídala, že v ní má pohodlnější boty, Niky, ty si ale vůbec neobula. Teď má taky vysoké podpatky. Napadá mě –“

„Mohla jí ty šaty dát, aby je vyhodila, když jsem přišel na to, že byl spáchán zločin,“ přerušil ho McCaskey.

„Správně.“

„To bylo večer před tím druhým zločinem,“ řekl McCaskey.

„Taky správně.“

„Máte nějaké bližší označení, třeba nápis na té tašce?“ zeptal se McCaskey.

„Groveburn. Byla žlutá, plastová, poutka z červené šňůrky.“

„Hned se na to podíváme. Možná budeme mít štěstí a najdeme i tu injekční

stříkačku.“ McCaskey zamířil opačným směrem k bytu Kat na rohu ulic New Hampshire a N Street. „Ještě něco: jak se k tomuhle všemu staví, Miku?“

„Chová se spíš uraženě než provinile. Jestli má nějaké obavy, tak se tváří hodně klidně.“

„Do takovéhle akce se nejde bez rozmyslu, to jako kdybyste do dvojkolky zapřáhl lekavé koně,“ podotkl McCaskey. „No, díky, Miku. Když něco najdeme, nechám vzkaz. Zatím mějte oči vzadu.“

„V tom, abych si hlídal záda, jsem nikdy nebyl dobrý, Darrelle,“ odtušil Rodgers. „Ať je budoucnost dobrá nebo špatná, člověk ji má před sebou.“

Rodgers domluvil a McCaskey podal telefon Marii. „Mike začíná filozofovat,“ poznamenal. „To svědčí o tom, že má starosti.“

„Mike má nějaké starosti pořád,“ odtušila Maria.

„Pravda. Ale většina z nich je obvykle vidět na povrchu. Tohle ale přichází zevnitř.“

McCaskey potom Marii řekl, co se dozvěděl; zeptala se, co si manžel myslí, že by Rodgerse mohlo trápit.

„Že Kat by mohla být vinna,“ sdělil jí.

„Čím? Myslí si, že to snad zorganizovala ona?“

„Nevím, jestli si to myslí. Já bych řekl, že za tím musí být někdo jako Link. Ne proto, že ty vraždy byly provedené složitě a koordinovaně, ale protože by se daly jen těžko provést bez toho, aby je nekryl někdo z Orrova úřadu.“

„Což mě přivádí zpátky k otázce proč“ řekla Maria. „Mohlo by v tom všem opravdu jít o peníze, o Wilsonovy plány zvýšit investice z Evropy?“

„Mohlo. To se ovšem dozvíme, až si promluvíme s těmi, kdo to provedli.“

„Za předpokladu, že je dostaneme,“ podotkla Maria.

„Dostaneme,“ prohlásil s přesvědčením McCaskey.

„U Interpolu v Madridu jsme měli objasněnost vražd něco přes šedesát procent.“

„V FBI jsme si vedli o něco líp, ale ne o dost. To byl jeden z důvodů, proč jsem šel do Operačního centra. Výsledky jsou jiné, když se do věci vloží lidé jako ty, Mike a Bob Herbert.“

„Tvoje taktika je taky jiná,“ prohlásila Maria. „Jednoduše jsme vyrazili dveře a šli dovnitř.“

„To je pravda, ačkoliv já se na to dívám jako na chirurgický zákrok. Jako na něco ve prospěch věci, spíš než jako na něco zločinného.“

„Miláčku, na tom, co máme v plánu, přece není nic zločinného,“ prohlásila s naprostou jistotou Maria. „Máme jasný cíl, a omezíme se jen na něj. Slečna Lockleyová se nic nedozví, leda kdybychom něco našli, a v tom případě získáme čas, abychom ty důkazy využili tak, že při řešení případu budeme mít pevnější půdu pod nohama.“

„I tak je to ale narušení jejího soukromí,“ namítl McCaskey. „Ignorujeme Listinu svobod.“

„To, co zamýšlíme, je pořád menší zločin než ty, které byly spáchány na panu Wilsonovi a panu Lawlessovi,“ odtušila Maria. „Jestli dokážeme zabránit třetí vraždě, pak riziko za to stojí.“

„Samozřejmě, souhlasím, jinak bych to nedělal.“ McCaskey zabočil na N Street. „Ale nebudu předstírat, že je to legální.“

„Pro mě legální je méně důležité než morální,“ opáčila Maria. „Svědomí mě dneska v noci trápit nebude, ať už najdeme cokoli.“

Vysvětlovat Marii americké pojetí osobních práv se nedalo. Bylo to stejně marné, jako argumentovat proti její logice. To první bylo cosi absolutního, samotný základ národní filozofie, to druhé neprůstřelné. Jediný způsob, jak se dohadování vyhnout, bylo přiklonit se k neprůstřelnému. McCaskey si již vybral.

Činžák z bílých cihel měl tři podlaží. Vchodové dveře byly na zámek, uvnitř byla vstupní hala s poštovními schránkami, za dalšími dveřmi pak byty. Než se k tomu bytu dostanou, budou muset překonat dva zámky. To nebude problém, McCaskey měl s sebou v autě magnetický paklíč v podobě pistole. Původní takový paklíč byl vyvinut v šedesátých letech, aby policisté, nevycvičení v používání planžety, mohli dveře otevřít něčím jiným než tradičním vyhmatáváním, vložením dvou planžet do zámku a hledáním stavítek, kterými se zámkem otočí. Šperhák vyvine krut, který zámkem otočí jednoduše silou. Přitom hrozí, že se západka zámku přihne nebo zničí, důkaz, že někdo vnikl dovnitř násilím. Magnetický paklíč vyvine značnou magnetickou sílu působící v kterémkoli směru, na který ji dotyčný zaměří. Západka zámku i závora uvnitř odskočí v jediném okamžiku.

McCaskey s Mariou přistoupili ke dveřím. Kdyby se jich někdo ptal, co tam dělají, řeknou, že ona hledá byt a on že je zprostředkovatel. McCaskey zasunul hrot přístroje velikosti dlaně do klíčové dírky a palcem nastavil směr doprava. Zámek se hned otevřel. McCaskeyovi vešli do haly, dál měli cestu volnou, v té chvíli vycházel jeden z obyvatelů a druhé dveře otevřel. Když dvojici míjel, McCaskey upustil pero a sehnul se, aby je sebral, nechtěl, aby mu muž viděl do obličeje. Potom on i Maria vešli dovnitř. Jelikož ve výtahu byla bezpečnostní kamera, do třetího podlaží, kde Kat bydlela, vystoupili po schodech. Na tomto podlaží bylo pět dalších bytů. Zatímco Maria dávala pozor na jejich dveře, McCaskey vytáhl z kapsy saka kotouč velikosti dlaně a přiložil jej k zárubni. Kdyby byly dveře opatřeny poplašným zařízením, zabezpečením proti vloupání, přístroj by elektrický proud signalizoval. McCaskey sledoval displej. Neukázal nic. Uvnitř sice mohl být ještě detektor pohybu, avšak většina městských bytů, a zvlášť pak novější budovy, jako tahle, byly vybaveny

zabezpečovacím zařízením chránícím budovu zvenčí po celém jejím obvodu. Pomocí magnetického paklíče McCaskey otočil dveřním knoflíkem a odsunul závoru. Potom paklíč strčil zpátky do kapsy, vytáhl pár kožených rukavic a navlékl si je, aby nenechal žádné otisky. Oba vešli dovnitř.

Závěsy byly zatažené a v bytě panovala polotma. Na řetízku s klíči měl McCaskey zavěšenou malou tužkovou baterku. Rozsvítil ji. Sousedé třeba vědí, že Kat je pryč, a McCaskey nechtěl, aby zpozorovali za závěsy světlo.

Byli v úzké předsíňce, vedoucí k obývacímu pokoji. McCaskey přeběhl světlem baterky po podlaze, jestli neuvidí chlupy z nějakého domácího mazlíčka. Kdyby Kat nějakého měla, mohla mít také někoho, kdo by jej chodil vyvenčit. Nikde žádné chlupy neviděli, ani neslyšeli zvuky prozrazující, že tu nějaké zvíře je. Šli dál.

„Krb tu není cítit,“ podotkla Maria.

„Vím.“

Vešli do obývacího pokoje. Ani v něm, ani v hlavní ložnici krb nebyl.

Prohledali skříňky, jestli nenajdou tašku, kterou Rodgers popsal.

„To je dobré znamení,“ poznamenala Maria.

„Proč myslíš?“

„Takové tašky si ženy nechávají,“ odpověděla. „Dobře se hodí na dárky, nebo se dají nosit přes rameno. Slečna Lockleyová měla v komoře na úklidové prostředky jiné tašky. Tamté se zjevně zbavila.“

„Trochu složité, ale na jisté okolnosti to ukazuje,“ odtušil manžel. Šel ke knihovničce a vytáhl ročenky univerzity a střední školy. Zběžně je prolistoval, hledal nějaké jméno, které se už mohlo vyskytnout během vyšetřování, jméno možného společníka. Žádné tam nebylo.

„Měli jsme s sebou vzít Matta, aby se dostal do jejího počítače,“ řekla Maria a ukázala na stolek u okna.

„Všechno důležité má určitě v notebooku, a ten má zaručeně s sebou,“ řekl McCaskey.

Uslyšel zvuk tekoucí vody. Přicházel z kuchyně. Byla to jen mraznička, pracoval výrobník ledu.

„To je divné,“ pronesl.

„Co je divné?“ zeptala se Maria a přistoupila k němu.

„Výrobníky ledu se plní vodou jen když hladina klesne.“

Šel k lednici z nerezové oceli a otevřel dvířka. Motorek hlasitě hučel, zvuk ještě zesilovaly stěny malé kuchyňky. McCaskey otevřel mrazničku. Rozbil vrchní vrstvu nového ledu, až se dostal ke kostkám vespod. Několik jich vylomil a vyňal ven.

„Kruci.“

Maria přikročila blíž. „Copak?“

„V tom ledu jsou modré skvrny.“ McCaskey přidržel jednu kostku u světla v mrazničce. „Vidíš je?“

Maria přikývla. „Ty šaty měla v mrazničce. Moc dobrý úkryt.“

McCaskey položil nádobu s ledem opatrně na poličku a kapesním nožem píchal kolem stěn nádoby, jestli tam není také injekční stříkačka. Nebyla. Pravděpodobně je v mléce, pomyslel si napůl žertem.

„Jestli tu ty šaty byly takhle nedávno, znamená to, že si je mohla vzít s sebou,“ pokračoval McCaskey.

„Není to riskantní, mít důkaz přímo u sebe?“

„Nechat je tady nebo se je pokoušet zničit, když jsi na užším seznamu podezřelých, by bylo riskantnější. Přemýšlej: kde by ty šaty byly bezpečněji uložené, než v rukou letištní ostrahy? Já bych myslel, že se jich zbaví co nejdál od místa činu.“

Maria se vrátila k mrazničce. Tam se zastavila. Manžel se usmál a podal jí lžíci, ležící na poličce na nádobí. Omotal ji do utěrky, aby na ní nenechali otisky. Maria lžíci prostrčila klikou ve dvířkách, aby nerozmazala případné otisky prstů. Dvířka otevřela a nahlédla dovnitř.

„Proč z opatrnosti neodstranila všechen led?“ řekla. „Přece ji snad napadlo, že na něm ta vlákna ulpí?“

„Tak by je bylo hned vidět v dřezu,“ podotkl McCaskey.

„Mohla je spláchnout.“

„FBI při hledání důkazů běžně prohlíží i odpadní trubky. Tohle by každý pachatel určitě věděl.“

Maria se ušklíbla. Pohlédla na dlaždičkovou podlahu a klekla si; manžel posvítil na podlahu baterkou.

„Našlas něco?“ zeptal se.

„Možná. Koukni na tohle.“

McCaskey se posadil na bobek vedle ní. Maria ukázala na několik poněkud vybledlých skvrn.

„Tenhle vápencový materiál se neleskne, to znamená, že na něm není poleva. Dlaždička je hodně pórovitá, vsakuje vodu.“

„Nojo. Spadl na ni nějaký led, nikdo ho nesebral, a tak se rozpustil. Udělal na vápenci skvrnu –“

„Darrelle, na takovéhle dlaždičce zůstane vlhkost nanejvýš tak hodinu, a už se vypaří.“

„Tím chceš říct, že tu někdo byl před méně než hodinou,“ prohlásil McCaskey. Takový poznatek se mu nelíbil.

„Zdá se.“

„Mohla to být hospodyně.“

„Žádný čisticí prostředek necítím,“ odtušila Maria.

„Je tu cítit ananas –“

„Osvěžovač vzduchu,“ řekla Maria a ukázala dozadu ke koupelně. „Všimla jsem si ho už dřív, když jsme se dívali do ložnice.“

Zatraceně, ta je teda dobrá, pomyslel si McCaskey. Přesto však ho nepřesvědčila. Od pár vlhkých skvrn na podlaze k někomu, kdo tu byl během poslední hodiny… to byl přece jen velký skok. Pohlédl nahoru. Výrobník ledu měl přímo nad hlavou. Prstem v rukavici přejel zevnitř po hraně plastové nádoby. „Je vlhká. Ty skvrny můžou být od toho, jak kapala kondenzovaná vlhkost.“

„To je možné,“ souhlasila Maria. „A taky je možné, že na slečnu Lockleyovou někdo chce něco hodit.“

Tato možnost McCaskeyho zasáhla jako rána pěstí do žaludku. Jestli je to pravda, znamená to ještě něco jiného. Něco, co se jasně potvrdilo v okamžiku, kdy uslyšeli pohyb na chodbě.

Někdo na ně nastražil léčku.

42

San Diego, Kalifornie středa, 11.53

Let ze Salt Lake City trval dvě hodiny. Po celou tu dobu Kat na Rodgerse nepromluvila. Nedivil se, avšak neměl z toho dobrý pocit. Jestli se ničím neprovinila, měli by hovořit o tom, kdo by za tím mohl být. Kat však pracovala s notebookem a Rodgers jako kdyby tam vůbec nebyl.

Jakmile vystoupili z letadla, Rodgers zkontroloval svou hlasovou schránku. Měl v ní dlouhý vzkaz od McCaskeyho. To nebylo moc povzbudivé. A že jde o naléhavý a závažný vzkaz generál usoudil z toho, že McCaskey nedbal na opatrnost, protože linka nebyla zabezpečená.

„Miku, ve výrobníku ledu jsme našli stopy barviva z něčeho, o čem si myslíme, že to jsou šaty Kat,“ říkal McCaskey chvatně. „Máme za to, že tu někdo během poslední hodiny byl, možná proto, aby je odnesl. A pokud ne, pak si je Kat možná přibalila do svého zavazadla. Musíte to zjistit. Povězte jí, co se tu stalo. Dostaňte ji k tomu, aby vám řekla všechno, co o tom ví. Jestli nic, možná na ni někdo naopak něco si je. My jsme skočili na špek a přistihli nás tady, slyším z chodby policii, čeká, až ji správce pustí dovnitř. Když nás takhle vyhmátli, znamená to, že útok na Operační centrum má téměř určitě spojitost s tímhle případem. Už kvůli němu zemřeli tři lidé. Ty protivníky nepodceňujte. Já nechám Paulovi vzkaz v Tanku. Když na něco přijdete, koordinujte všechno přes něj. Tak zatím, kamaráde.“

Rodgers se bezděky zastavil. Zůstal stát nedaleko východu; kolem spěchali cestující, všechno jako kdyby se točilo ve víru a události, které se ho úzce dotýkaly, vystupovaly jedna po druhé do popředí.

Přesto měl dojem, že stojí stranou toho všeho. Schoval telefon a rozhlížel se, jestli někde neuvidí Kat. Byla daleko před ním. Z letištní budovy číslo 1 vedl jediný východ. Rozběhl se za ní, dohonil ji a kolem stanoviště ostrahy prošli společně.

„Musíme si promluvit!“ řekl Rodgers.

„Já vím.“

„Ne, nevíte.“

„Tady není zrovna to nejvhodnější místo.“

„Souhlasím. Tam, odkud pocházím, se řídíme zákony země.“

Kat zvedla oči v sloup. „Tahleta mantra už začíná být otřepaná a unavuje mě.“

„Co teda dát si na povzbuzení dávku kofeinu? Buď jedete v pár vraždách, nebo se je možná někdo pokouší na vás hodit.“

„Jo. Operační centrum.“

„Ale ne!“ vykřikl Rodgers. „Poslechněte si tohle.“

„A co to je? Nějaká další z vašich složitě propletených teorií?“

„Ne!“ Došli již k výdeji zavazadel. Rodgers vytáhl mobil, a zatímco čekali u nejbližšího ze tří karuselů, nastavil hlasovou schránku s McCaskeyho vzkazem a telefon podal Kat. Vzkaz poslouchala spíš s pohrdlivým výrazem než se zájmem. Když jej vyslechla do konce, střelila po Rodgersovi pohledem.

„Vaši lidé vnikli do mého bytu?“ řekla ostře hlasem tvrdým jako ocel. „Vy jste věděl, že se něco takového chystá?“

„Napadlo mě, že to udělají,“ přiznal Rodgers.

Kat se usmála sevřenými rty. „Tak to je horší,“ řekla. „Mnohem horší – že jste to věděl, a nic mi neřekl.“

„To můžeme projednat později.“

Zavrtěla hlavou. „Vy a já nemáme vůbec co projednávat.“ Ocel v jejím hlase nyní dosáhla bodu varu. „Tohle předám svým právníkům!“ Odvrátila se.

„To nikam nepovede,“ odtušil Rodgers. Uchopil ji za paži.

Vytrhla se mu. „Jestli začnu křičet, letištní ostraze bude úplně fuk, jakou máte hodnost, generále!“

„To neuděláte. Noviny se budou zajímat, o co tu jde. A já jim to řeknu.“

Její tělo se uvolnilo, ne však její výraz. Karusel za ní se začal otáčet. „Tak co teda chcete?“

„Potřebuju je přesvědčit o vaší nevině.“

„Je, nebo sám sebe?“

„Oba.“

„Když nestačí moje slovo, čím teda dosáhnu osvobozujícího rozsudku?“

„Za prvé – co se stalo s tou taškou Groveburn?“

„Nechala jsem ji v kanceláři, aby si ji vzala Lucy.“

„Proč? Ten večer, kdy jste ji měla, jste říkala, že v ní máte Niky.“

„Taky že jo. A ještě jsem vám řekla, že je v ní dárek. Lucy chtěla, abych ho vzala k sobě, aby ho její přítel nenašel. Bydlí spolu.“

Rodgers si nevzpomínal, jestli řekla, že v tašce je nějaký dárek. Možná, že

ano. „Ta taška je pořád tam v kanceláři?“

„Jsem v San Diegu. Jak to mám kčertu vědět?“

„Můžete zavolat.“

„Hned, co?“

„Jo.“

Kat pevně stiskla zuby. Vytáhla mobilní telefon; zavolala senátorově recepční a na tašku se zeptala. Za okamžik telefon zaklapla.

„Lucy si pro ni přišla dneska něco před devátou,“ řekla.

„Po tom, co jste už odešla z bytu,“ dodal Rodgers. „Mohla ji tam dát.“

„Správně. Prostě tam vlítla oknem jak Peter Pan. Ještě něco?“

„Ano. Až budeme v hotelu, chci být u toho, až si budete vybalovat.“

„Páni, vy na to teda jdete zostra!“

„Omlouvám se. Potřebuju se přesvědčit, že tam ty šaty nejsou.“

„Mohla jsem je strčit někam jinam, například do bezpečnostní schránky.“

„Když bude třeba, ještě se k tomu dostaneme.“

„A když nikde nic nenajdete, Operační centrum přijde s nějakou další pitomostí, aby mě do toho zatáhlo. Admirál má pravdu. V tom jsou vaši lidé vynikající.“

To už bylo příliš. „Naši lidé? Vy nás vůbec neznáte, Kat. Jsme dobří Američané, součást Ameriky senátora Orra. Umírali jsme, aby si takoví jako vy mohli pouštět pusu na špacír. Už dřív jsem vás žádal o pomoc, a vy jste ji nechtěla poskytnout. Takže… ano, jednali jsme za vašimi zády. Narazili jsme na problém, a já vás s ním seznámil. A mimochodem… zdá se, že někdo ‚mé lidi‘ prásknul. Policie je zjevně sledovala do vašeho bytu.“

„To myslíte, že je měla pod dohledem?“

„Pochybuju. Ví, že McCaskey je bývalý agent FBI a že kdyby se na něj někdo pověsil, poznal by to. Mnohem pravděpodobnější je, že hlídali váš byt.“

„Proč? Jak by mohli něco vědět?“

„Mám za to, že někdo, kdo ty šaty mohl strčit do mrazničky a pak je zase odnesl, jim dal tip. A dá se předpokládat, že ten někdo je Lucy.“

„Takže Lucy O’Connorová si vyzvedla tašku, ty šaty mi strčila do mrazničky, aby tam po nich zůstaly v ledu barevné skvrny, a potom je odnesla. Aby vaši lidé objevili stopy barviva a vina aby byla na mně.“

„Vypadá to tak.“

„A proč to všechno?“

„To nevím.“

Po rampě začala sjíždět zavazadla. Kat se otočila ke karuselu. Její rozladění se vytratilo a místo něj přišlo sebezpytování. Rodgers k ní přistoupil.

„Jste z toho všeho teda pořádné vedle,“ poznamenal.

„Jsem z toho vedle, štve mě to, odvádí mi to pozornost, a snažím se kápnout

na to, kdo s kým si v tomhle představení pohrává,“ odtušila Kat. „Někdo určitě,“ dodala.

„To je pravda. A jako začátek je třeba si přiznat, že tu je problém.“

„Lucy znám celé roky,“ řekla Kat. „Nemůžu uvěřit, že by tohle udělala.

Hergot, přece jsem se do té tašky dívala! Byl v ní dárek; zabalený.“

„Aby byla jistota, že to nebudete otvírat,“ dodal Rodgers.

„Snad.“

Kat si z pásu odebrala zavazadla. Rodgers jí s oběma brašnami pomohl. Vzápětí přijela i jeho zavazadla. Vyšli ven ke stanovišti taxíků a tam zůstali stát. Nad nimi se klenulo bezmračné, sytě modré nebe, od přístavu vanul chladivý vítr. Rodgers se zadíval na přístav. Viděl sochu Charlese Lindbergha, stojící venku před letištní budovou. Byla v tom ironie: bronzová socha letce, a na ní žádní ptáci. Ten svět je opravdu úplně vyšinutý.

Fronta na taxíky byla krátká a k hotelu odjížděli za pár minut. Kat mlčela, a Rodgers se jí nijak nevnucoval. Raději bude mít ochotného spojence než váhavého. Po pěti minutách byli v Bay Grandu, asi půldruhého kilometru od kongresového centra. Hotelová hala byla plná účastníků sjezdu a novinářů. Rodgers s Kat šli ke stolu, kde se registrovali členové USF, vzali si klíče a u stolku pro VIP dostali průkazky. Bydleli na stejném poschodí, hned pod Orrovým apartmá. Výtah byl nacpaný, a Rodgers i Kat stále mlčeli. Mladý reportér Washington Postu generála poznal podle zpráv o útoku na budovu Spojených národů. Rodgers mu řekl, že je tu jako poradce senátora Orra. Reportér ho požádal o komentář k útoku na Operační centrum, Rodgers odpověděl, že ta záležitost je odpudivá. Odmítl říci něco víc. Fascinovalo ho, jak ostatní konverzace v malé kabině ustala, když reportér kladl své otázky. Delegáti si s nasloucháním cizímu hovoru neuměli poradit s takovou elegancí, s jakou to dovedou Washingtoňané. Politický nebo novinářský harcovník, nebo společensky významný činitel dokážou sedět v restauraci nebo na večírku, neujde jim ani slabika jejich vlastního rozhovoru a přitom ještě zachytí desítku dalších, které vedou lidé kolem. Nebyl to zrovna talent, kterému by se Rodgers obdivoval. Dával přednost tichu, provázenému pohledy doširoka rozevřených očí lidí zde ve výtahu.

Došli ke dveřím Katina pokoje. Otočila se k Rodgersovi. Jeho pokoj byl o dvoje dveře dál.

„Pořád si myslím, že to všechno je směšné. Je tu jiné, hodně prosté vysvětlení,“ prohlásila. „Ale jestli chcete moje zavazadla prohlédnout, nebudu vám bránit.“

„Díky. Ale já chci něco víc než to,“ odpověděl Rodgers. „Chci vaši pomoc.

Chci vědět, jestli za těmi zločiny je někdo z týmu USF.“

Kat se zasmála, ne však proto, že by se nějak bavila. „Generále, jak jsem

právě řekla, myslím si, že celá ta věc je směšná. Proč bych s ní měla já mít něco společného?“

„Už máte,“ odtušil Rodgers.

„Protože mi nějaký bývalý agent FBI vlezl do bytu a našel tam modrý led? Protože ho policie možná sledovala, a pravděpodobně ho zavře? Detektiv Howell je přítel našeho úřadu. Nebyl nijak nadšený z toho, že ten případ dostalo Operační centrum.“

Její poznámka Rodgerse zaskočila. „Co tím myslíte – přítel vašeho úřadu?“

„Obdivuje senátora Orra. Neschvaloval, jak se Operační centrum začalo při svém postupu řídit pouhými zvěstmi.“

„Howellovi někdo něco slíbil? Funkci ředitele FBI, něco takového?“

„Ne, ale brzy by mohlo být volné místo ministra obrany.“

Rodgers si toho dloubnutí nevšímal. „Jste si jistá, že nedostal žádnou nabídku?“

„Jsem. Někteří lidé se ve svém jednání řídí zásadami.“

„V D.C. je jich hodně málo. Náhodou mluvíte s jedním ze dvou, které znám.“

„Že by?“ Kat zasunula kartu do zámku. „Ten člověk, jak ho znám já, generále, je podezřívavý, až to hraničí s paranoiou. Začínám se divit, jak jste vůbec mohl v Operačním centru projít psychologickým vyšetřením.“

„Za to, abychom byli paranoidní, nás platí,“ odtušil Rodgers. „Díky tomu můžou lidi jako jste třeba vy klidně spát.“

„Mně se spí dobře,“ poznamenala Kat. Rozsvítilo se zelené světélko.

Otevřela dveře.

„Jak Howell mluví, když volá? Bezstarostně? Tajnůstkářský? Vyjadřuje se neurčitě?“

„Obezřele,“ odpověděla. „To není ve Washingtonu určitě nic neobvyklého.“

„Něco mi tu pořád schází,“ řekl Rodgers. „Nějaká spojitost. Sloužil Howell u námořnictva?“

„Nevím.“ Kat napůl vnesla, napůl vtáhla brašny do pokoje. Rozsvítila a na okamžik podržela dveře. Očividně už toho měla dost. „Ještě něco?“ zeptala se.

„Chcete mě prošacovat, prohlídnout mi zavazadla?“

„Vy máte co skrývat?“ poznamenal Rodgers a pokývl hlavou k zavazadlům.

„Zrovna teď před vámi nic neskrývám,“ odtušila Kat opovržlivě.

Rodgers zaváhal. I kdyby ty šaty našel, ještě by to nic nedokazovalo. Zavazadla přivezli na letiště všechna v jedné dodávce. Někdo mohl šaty dát do zavazadla tam. „Generále Rodgersi,“ dodala ještě Kat, „když budete něco potřebovat, něco, co se týká USF, prosím, zavolejte – tedy pokud máte ještě zájem s námi pracovat.“

Rodgers na ni pohlédl. Když zavírala dveře, byl v jejích jasných očích

smutek. Vykročil ke svému pokoji. Uvědomil si, že pokoj je hned vedle schodiště, nad nímž je bezpečnostní kamera. Říkal si, jestli mu Link ten pokoj přidělil úmyslně, aby ho mohl sledovat.

Doufal, že ne. Doufal ve spoustu věcí. Že se mýlí ohledně Howella. Detektiv Metropolitní policie možná jen podlézá někomu mocnému. Něčeho takového je v D.C. až dost. Ale proč by sledoval McCaskeyho? Z profesní řevnivosti? Nebo je to boj o teritorium? Možná jen hlídal byt Kat a náhodou viděl, jak tam McCaskey jde. Howell se možná dozvěděl, že ta reportérka byla onu noc v hotelu.

S McCaskeym asi nebude moci mluvit. Šel tedy do pokoje, usedl na postel a namačkal číslo uložené v mobilu. Byla jen jediná osoba, o které věřil, že tohle vyjasní.

Druhý zásadový člověk, kterého znal.

43

Washington, D.C. středa, 15.44

Boba Herberta potěšilo, když mu Mike Rodgers zavolal. Na krátký okamžik mu to připomnělo staré dobré časy.

„Jak že se mám?“ zeptal se v odpověď na Rodgersův dotaz. „Sedím na parkovišti, dýchám nefiltrovaný vzduch, kterému mimochodem dávám přednost před tím suchým svinstvem s kovovou příchutí, co máme v Tanku; a pracuju s notebookem, co jsem si vypůjčil od – teď se držte – hlavního kuchaře v posádkovém bufetu v Andrewsu. Musel jsem si svoje soubory založit mezi menu na středeční oběd a recept na oblíbený koláč brigádního generála Chryslera. Ten koláč je třešňový, kdyby vás to náhodou zajímalo. Hovory mi přesměrovávají do mobilu Jasona Shufflera z účetního. Parkoval mimo zasaženou oblast, a měl ho v autě. To je prémie za to, když je člověk obyčejný peón.“

Herbert jen tak nazdařbůh žvanil, a uvědomoval si to. Měl však za sebou dlouhý, náročný den a žádný čas na to, aby dal svým pocitům průchod. I za těch nejpříznivějších okolností neměl nikoho, s kým se cítil zcela volně, kromě Mika nebo Darrella, a Darrell nebyl v dosahu, takže první výlev zasáhl Mika. Herbert se krátce nadechl, aby se uklidnil, spolkl svůj samorostlý raport a přešel k tomu hlavnímu.

„Policajti teď mají Darrella a Mariu na stanici,“ sdělil Rodgersovi. „Zatkli je za násilné vniknutí.“

„Slyšel jsem.“

„Darrell stačil jen zavolat Paulovi, a ten tam poslal Lowella, aby Darrella dostal ven. Paul mi dal zprávu. A co tam – něco nového?“

„Můj šestý smysl se jen třese,“ odpověděl Rodgers. „Potřebuju se dozvědět něco víc o detektivu Robertu Howellovi.“

„To je sranda, že o tom mluvíte.“

„Jak to?“

„Náhodou zrovna mám v počítači jeho spis. Hledal jsem něco z jeho minulosti, něco, co by nám mohlo pomoct dostat Darrella a Mariu z basy.“

„Jaké vazby by mohl mít na admirála Linka nebo na senátora?“

„Třeba je jen takový ten obdivovatel Senátu.“

„Tohle o něm řekla i Kat.“

„Ale vyjí nevěříte, protože…?“

„…to řekla ona.“

„Vynikající. Ale nějaký lepší důvod nemáte?“

„Ne. Jak jsem říkal, je to jen pocit.“

„No dobrá.“ Herbert si natočil monitor tak, aby na něj slunce nesvítilo přímo. „Ten detektiv není ženatý, nepochází z Texasu, a na jeho pracovní hodnocení by žárlil sám Baden-Powell. Sloužil u Pobřežní stráže a –“

„Není ženatý,“ přerušil ho Rodgers. „Je rozvedený?“

„Ne.“

„A nějaká přítelkyně?“

„O tom ve spise nic není.“

„Do hajzlu!“ vyhrkl Rodgers.

„No, copak?“

„Tak si říkám, jestli by v tom nemohlo být vydírání.“ Herbert se zamračil. „To se teda moc nedržíte při zemi.“

„To o sobě neslyším poprvé,“ utrousil Rodgers. „Není v tom spise něco označené jako přísně tajné?“

„Ne.“

„Takže to možná není v jeho záznamech z civilu. Můžete mi dát jeho záznamy z vojny? Když na to půjdu služebním postupem, bude to trvat celé dny.“

„Mohl bych přes Andrews.“

„To taky zabere čas,“ namítl Rodgers. „A ten nemám.“

„…nebo můžu říct Mattovi,“ navázal Herbert. „Pracuje dole a rozbíhá to tu.“

„Prosím, udělejte to. Je to důležité.“

„Jdu na to, jak opice po banánu. Zavolám vám.“

„Díky.“

Jak opice po banánu? pomyslel si Herbert; ukončil hovor s generálem a zavolal do Tanku. Buď mě úplně zmohla únava, nebo se mi tím čerstvým vzduchem nějak prapodivně mate mozek, říkal si.

Požádal Bugse Beneta, aby Matta poslal nahoru na parkovací místo 701. Stolí byl nahoře v pěti minutách. A vděčný za ten čerstvý vzduch.

„Tam v té sírou zamořené díře je ten smrad ze spáleného měděného drátu ještě pěkně hustý,“ stěžoval si podsaditý vědec.

Do tajných souborů Pobřežní stráže Spojených států s osobními údaji jejích příslušníků se dostal v deseti minutách. Krátce nato měl před sebou přísně tajný soubor se spisem poručíka Roberta Howella. Pocházel z roku 1989, oficiální hlášení vyšetřujícího důstojníka týkající se incidentu na kutru Orcas, který byl Pobřežní stráži krátce předtím přidělen, s domovským přístavem v zálivu Coos Bay v Oregonu.

„No pozdrav bůh,“ poznamenal Herbert při četbě spisu.

„Co tam je?“ zajímal se Stolí.

„Volný odchod z basy pro McCaskeyovy,“ sdělil mu Herbert.

Šéf zpravodajců Stollovi poděkoval a to zdráhající se zázračné dítě poslal zpátky do sírou zamořené díry. Neprodleně zavolal Miku Rodgersovi.

„Podezřívavému“ Miku Rodgersovi. Rodgersovi, který se nedrží při zemi.

Nemýlícímu se Miku Rodgersovi.

44

San Diego, Kalifornie středa, 13.00

Eric Stone požádal recepci, aby mu dali vědět, až Mike Rodgers dorazí. Zatím se s ním ještě nesetkal, avšak zavolala Kat a sdělila mu, že má pochybnosti o Rodgersově loajalitě. To ještě zesílilo Stoneovy obavy a nejistotu vyplývající z toho, že generál stále ještě pracuje s lidmi, kteří vyšetřují USE Rodgers je vlastenec, nikoli však z tak extremistického kadlubu jako senátor Orr. Stone si chtěl s generálem promluvit. Ještě důležitější pro něj bylo, že se mu chtěl podívat do očí, dobrat se toho, čemu a komu generálova loajalita patří. Stone byl velmi dobrý v čtení ve tvářích lidí. Tu dovednost v sobě objevil, když pracoval jako číšník. Rozpoznal přesně okamžik, kdy v konverzaci nastala příhodná odmlka a on mohl nabídnout podnos s předkrmem. Z výrazů lidí na večírcích, z pohybu jejich očí poznal, kdo z nich má rád smažené plněné závitky z vaječného těsta pěkně křupavé, maso na roštu málo propečené, a kdo nemá rád suši. Z mírně rozpačitého, stísněného chování poznal, kdo si vezme víc než jeden či dva koktejlové párky. Tyto dovednosti ještě dál rozvinul při práci pro admirála Linka, když sledoval ustrašené, znechucené a příležitostně i nebezpečné výrazy vojáků a hodnostářů, politiků nebo civilistů, přicházejících za admirálem.

Mike Rodgers byl pro něho velkou neznámou. Když ho spatřil na chodbě hotelu; generál právě vycházel z pokoje. Stone chtěl rychle získat představu, co se od něj dá očekávat. Podle vzhledu to je stoprocentně voják. I Link je takový, admirál však ztělesňuje útok, tenhle člověk naopak obranu. Stone to poznal z toho, jak Rodgers držel hlavu. Ne rovně, nýbrž maličko zakloněnou dozadu, takže vynikala brada. Očekává úder, avšak napřímená ramena prozrazují, že je na něj připravený.

„Generál Rodgers?“ zeptal se Stone, když generál přišel blíž.

„Ano; prosím?“

„Eric Stone,“ představil se mladík.

„Těší mě, Eriku.“

Stone mu podal ruku. Generál jí pevně potřásl, avšak nestiskl ji příliš silně.

Nemusel svou sílu prokazovat.

„Měl jste příjemnou cestu?“ pokračoval Stone.

„Ano; děkuju.“

Chová se formálně, obezřele, pomyslel si Stone. Uvažoval, proč asi. „Podívejte, generále, mám teď spoustu rozjeté práce, takže se můžu zdržet jen chvilku. Ale doufám, že si budeme moci popovídat, než se to tu roztočí.“

„Těším se,“ odtušil Rodgers.

„A taky doufám, že to všechno bude pro vás dobrá zkušenost, vítané rozptýlení,“ podotkl Stone. „Slyšel jsem, co se přihodilo v Operačním centru. Hrozné. Za jak dlouho bude moci obnovit činnost?“

„Už ji obnovilo.“

„V plném rozsahu?“

„V dost plném. V Operačním centru jsou tím hlavním lidé, ne technika.“

„Srdce, ne přístroje,“ dodal Stone. Rodgers jen přikývl na souhlas.

„To rád slyším. I my to vyznáváme,“ prohlásil Stone a zvedl sevřenou pěst jako projev solidarity, „a proto jsou senátor i admirál přesvědčeni, že pro stranu i pro budoucí Orrovu vládu budete nesmírným přínosem. Doufám, že máte stále chuť do práce?“

„Větší než kdy jindy.“

„Opravdu?“ Stoneovi připadalo, že tón generálovy odpovědi je až přespříliš rozhodný. Zněla téměř jako výzva nebo výhrůžka.

„Nevykládejte si neokázalé seznamování se situací jako nezájem,“ řekl Rodgers. „Úvahy odvádějí sílu odtud,“ dodal a zvedl ruku, „sem.“ Dotkl se prstem spánku. „Ale nezmenšují tělesnou sílu.“

„Aha. Tohle vypadá na učenecké povídání,“ komentoval jeho slova Stone. Věděl, že Rodgers má doktorát ze světových dějin. Získal jej po dvou bojových nasazeních ve Vietnamu.

„Abych řekl pravdu, Eriku, já jsem spíš voják než učenec,“ odtušil Rodgers.

„Účastnil jsem se celé řady válek a konfliktů. Poučil jsem se o tom, že když člověk někam jde s přemírou chuti, mohl by stoupnout na nášlapnou minu.“

„Tak to jsem asi měl štěstí,“ poznamenal Stone. „Když já nosil uniformu, byl mír. Vždycky jsme byli obezřelí, ale beze strachu. Taky jsme byli optimističtí – v každé situaci, a ať byl jaký chtěl stupeň poplachu.“

„Já jsem vždycky optimistický,“ ujistil mladíka Rodgers.

„Opravdu?“ Stone sevřel jeho rameno a zasmál se. „Odpusťte, generále, ale tváříte se jako na pohřbu.“

Rodgers na něj upřel oči. „No, tohle vlastně není můj pohřební obličej. Jestli takový chcete vidět, budete muset být se mnou v sobotu.“

„V sobotu? A co se bude dít?“

„Pochováváme Maca McCallieho. Zemřel při explozi té elektromagnetické bomby v Operačním centru.“

„Ach, promiňte.“ Stone sundal ruku z Rodgersova ramene. „Měl jsem tu dost zápřah; nedoslechl jsem se, že došlo ke ztrátám na životech.“

Byla to lež. O explozi, ke které dal příkaz, Stone věděl všechno. A měl na sebe zlost za tu poznámku o pohřbu. Ten mu jen potvrzoval Rodgersovo přesvědčení, že neobezřelý spěch vede k problémům. Generálovi to dávalo morální vítězství.

V souboji do první krve Rodgers zvítězil.

„A pokud jde o to, že někdo je ‚beze strachu‘, Eriku, tak mě strach nikdy nepřinutil, abych byl obezřelý nebo se měl na pozoru,“ pokračoval Rodgers. Jeho tón byl nyní útočnější. To, co začalo Stoneovým oťukáváním a posuzováním generála, se obrátilo, úplně jako klasický vojenský protiútok. „Je za tím zdánlivý nedostatek chaosu, jenže ten je přítomný vždycky, skrytě. Disraeli řekl, že mír přivodil víc válek než ti nejbezohlednější dobyvatelé. Mír nás vede k sebeuspokojení. Přestaneme se ohlížet přes rameno. U každého velitele je tím hlavním čich, na něm záleží, aby vypátral a odhalil číhající nebezpečí. A aby velitele v případě potřeby zvedl z doupěte, vyhnal ho ven na volný prostor, kde lze nebezpečí rozdrtit.“

„To zní jako podněcování války,“ poznamenal Stone.

„Taky že ano,“ odtušil sebevědomě Rodgers. „Vždycky jsem byl toho názoru, že je lepší nepřítele spláchnout dřív, než má možnost shromáždit síly.“

„A když tak čicháte a splachujete, ohlížíte se přitom taky přes rameno? Víte, co je zrovna teď za vámi?“ I Stoneův tón se stal mírně konfrontační, Stone na to však nedbal.

„Ovšemže vím, co tam je. Požární únikový východ a bezpečnostní kamera.“ Rodgers se usmál. „Rád vím, kde jsou cesty ven.“

Rozhovor se Stoneovi nelíbil a nezamlouval se mu ani směr, který právě nabral. Nedokázal říct, jestli Rodgers stále ještě filozofuje, nebo jestli to mají být skryté narážky na chaos posledních několika dní. Výmluvné bylo i to, co Rodgers nevyslovil. Vůbec se nezmínil o vyšetřování, které Operační centrum provádí, ani o zatčení Darrella a Marie McCaskeyových. O tom samozřejmě ví; když detektiv Howell dvojici zatkl, neušlo mu, že poslední číslo, na které McCaskey ze svého mobilu volal, je Rodgersovo. Stone se o okolnostech zatčení potřeboval dozvědět víc, půjde-li to.

A hodně rychle.

„Víte, generále, tohle není rozhovor, jaký jsem od našeho prvního setkání

očekával,“ zasmál se. „Ale zajímá mě. Vlastně… jestli máte minutku, potřeboval bych, abyste zaskočil do mého pokoje a vzal můj notebook. Pak můžeme jít do kongresového centra. Byl bych za přispění vděčný.“

„Radši bych tam za vámi zašel až potom. Musím nejprve zařídit ještě pár věcí.“

„Můžu počkat, jestli chcete.“

„Ujede vám ta vaše rozjetá práce,“ odtušil Rodgers. „Však vás ještě stihnu.

Můžeme si později dát něco k pití.“

„To bych rád.“

Hlavní organizátor sjezdu šel dál chodbou ke svému pokoji. Když otvíral dveře, ohlédl se. Rodgers došel ke dveřím pokoje Kat a zaklepal na ně. Nesnažil se být nenápadný. Je to něco nevinného, nebo to má vzbudit obavy? Stone si nebyl jistý, a ta nejistota ho frustrovala. Víc než předchozí rozhovor. Nezamlouval se mu ani samotný generál. Pálí ze svých morálních výšin salvami. Když mluví Link, je v tom autorita, která dokáže přesvědčit. Tenhle člověk naopak poučuje, jako kdyby neexistoval žádný jiný správný názor než jeho.

Ne, že by na tom záleželo. Co se Stone potřeboval dozvědět, to se dozvěděl.

Mike Rodgers není spojenec. A jestli není spojenec, ať už třeba zdrženlivý nebo ne, a přestože je válečný hrdina, pak zbývá jen jediné, čím může být: nepřítelem.

45

San Diego, Kalifornie středa, 13.16

Když bylo Miku Rodgersovi třináct, jedna z organizací YMCA v Connecticutu pořádala šachový turnaj proti místnímu velmistrovi.

I Rodgers se zúčastnil, a partii vyhrál. Proč se tak stalo, bylo prosté: věděl, jak s tou kterou figurkou táhnout, ale zcela mu chyběla šachistická strategie. Hru zahájil pěšcem, postaveným poměrně nenápadně před věží na dámském křídle. Označení „věž“ si oblíbil, znělo mu víc vojensky než „věžka“. Líbilo se mu, jak se věžemi táhne záběrem přes všechna pole, jak jsou silné. Chtěl je dostat z rohů šachovnice a mít je připravené k bitvě. Velmistr odpověděl Sokolského zahájením, avšak Rodgersův zcela nestandardní tah, tak daleko od středu šachovnice, prakticky předem znemožnil každý klasický útok černého. Po šestnácti chaotických tazích velmistr partii vzdal.

Když Rodgers zaklepal na dveře Katina pokoje, činil tak s vědomím, že to, co Eric Stone právě sehrál, byla sonda patřící do psychologických operací. U Stonea však vyšla jako z velké části amatérská, ta nejneobratnější, jakou Rodgers kdy zažil. Vzato kolem a kolem, vzbuzovala v něm pochybnosti, že by tihle lidé mohli mít na svědomí vůbec nějaké spiknutí. Přesto však právě to je jistým způsobem dělalo nebezpečnými. Nezapadají do žádného profilu. Nedá se předem předpovědět, jaký bude jejich příští tah.

Kat otevřela. Čišela z ní nelibost, od výrazu v očích až po způsob, jak stála.

„Prosím, generále?“

„Potřebuju s vámi mluvit.“ Rodgers ji obešel a vstoupil do pokoje.

„No, když už jste uvnitř… tak teda, pojďte dál,“ poznamenala sarkasticky.

„Omlouvám se, ale nechci stát venku a dohadovat se, zatímco Eric Stone nás pozoruje a možná i poslouchá.“

Kat zavřela dveře. „Proč by Eric Stone poslouchal? Snad ne proto, že si myslí, že jste jako utržený ze řetězu a že je nebezpečné pustit vás na sjezd?“

„Ne. Myslí si, že zamlčuju informace. A má pravdu.“

„Jaké informace?“

„Ze na detektiva Howella chtějí něco navléknout, a možná je za tím Stone.“

„Co na něj navléknout, a s jakým záměrem?“

„Dostal tip, aby přišel do vašeho bytu. A pokud jde o záměr – asi před patnácti lety měl románek s kadetem, který s ním sloužil u Pobřežní stráže.“

„No tak je teda gay; nemůže to snad být každému jedno?“

„To není všechno. Ten druhý si později zřejmě všechno nějak rozmyslel a tvrdil, že ho Howell svedl. A Howell to schytal. Protože byl služebně starší, záležitost se vyřídila dohodou jako zapříčiněná vyšší mocí, skončila mírnou důtkou, ale záznam šel do jeho psychologického profilu a spis se zapečetil.“

„A tak zůstal, dokud ho někdo neotevřel.“

„Ano. Někdo, kdo má přístup k souborům armády.“

„Myslíte admirál Link.“

„Snad,“ přiznal Rodgers. „A jelikož pochybuju, že by nám admirál řekl, jestli je to pravda, je jen jeden způsob, jak to zjistit. Zeptat se rovnou detektiva Howella.“

„A proč k tomu potřebujete mě?“

„Nejsem přesvědčený o tom, že Howell hraje úplně na straně Operačního centra. Když mu zavolám já, pravděpodobně bude mlčet. Když zavoláte vy, pak možná ne, zvlášť jestli řeknete, že nepodáte žalobu na Darrella McCaskeyho a jeho manželku.“

„Proč bych ji nepodala? Vnikli násilně do mého bytu!“

„Vlastně neměli jinou možnost,“ prohlásil důrazně Rodgers. „Mysleli si, že můžete být do té věci namočená.“

„A teď už si to nemyslí? A ani vy ne?“

„Já doufám, že nejste. A tohle by byl dobrý způsob, jak tu naději posílit.“

„Podívejte, už pět minut jsem měla být dole, mluvit s reportéry o kampani. Ale vy jste mě tak vyvedl z míry, že bych to nedokázala. A teď po mně ještě chcete, abych vám pomáhala při tomhle vašem bláznivém honu. Opravdu – přála bych si, aby se tohle všechno už prostě smetlo ze stolu.“

„Však já jsem na tom zrovna tak,“ odtušil Rodgers. „Taky jsem už měl být dole a nacvičovat si tam roli ministra obrany. Místo toho jsem tady a doprošuju se vás o pomoc v bitvě, která vůbec ani není moje.“

„Moje taky ne, generále.“ Kat hněvivě odfrkla, šla k lůžku a zpod pláště vylovila mobilní telefon. „Tak tu zatracenou záležitost skončeme. Jaké má Howell číslo?“

Rodgers ukázal na přístroj na nočním stolku. „Mohla byste zavolat tímhle, a s reproduktorem? Rád bych to slyšel.“

„Prima. Proč hergot ne? Ať to ponížení stojí za to.“

Rodgers jí dal číslo hlavní ústředny Metropolitní policie; bylo jediné, které znal. Kat dostala spojení.

„Detektive Howelle, tady Kat Lockleyová. Volám telefonem s příposlechem.

Je tu se mnou generál Rodgers z Operačního centra.“

Dala si záležet, aby slova „Operačního centra“ zdůraznila a generálovi tak dala najevo, že ho nepovažuje za člena svého týmu. Rodgers již během své kariéry utržil spoustu hodně drsných šťouchanců. Přežije i tenhle.

„Slečno Lockleyová, zrovna jsem se vám chystal zavolat,“ řekl Howell. „Asi jste se doslechla, že jsme ve vašem bytě přistihli dva agenty Operačního centra. Zatkli jsme je za násilné vniknutí.“

„Ano. Ale nejspíš nebudu podávat žalobu.“

„Prosím?!“

„O tom si můžeme promluvit později. Teď má generál Rodgers dojem, že s vámi potřebujeme mluvit o něčem důležitějším.“

„A o čem?“

„Prosím, odpusťte, že se o tom zmiňuju, detektive, ale jak generál Rodgers říká, má důvod k domněnce, že vás někdo vydírá.“

Následovalo dlouhé, provinile váhavé ticho. Kat pohlédla na Rodgerse. Seděla v hlavách lůžka, opřená o polštáře vedle nočního stolku, generál stál v nohách postele. Ještě před několika okamžiky se ta vzdálenost zdála nesmírná; nyní jako kdyby se kamsi vytratila.

„Generále, mám další hovor,“ řekl Howell. „Můžete okamžik počkat?“

„Můžu.“

Ať už někdo skutečně volal nebo ne, na tom vůbec nezáleželo; Rodgers mu ten „okamžik“ poskytl. Howell se znovu ozval po necelé půl minutě.

„Proč si myslíte, generále, že mě někdo vydírá?“ zeptal se.

„A vydírá?“

„Odpověděl byste mi, pane?“

„Vrtalo nám hlavou, jak to bylo s tou pastí, do které pan a paní McCaskeyovi vlezli. Načasování bylo až moc přesné: někdo byl v tom bytě s důkazy, které měly svalit vinu na slečnu Lockleyovou, naši lidé tam přijdou, a hned pak se ukážete vy.“

„Nepředpokládáte ovšem, že jsme ten byt hlídali.“

„Kdybyste ho hlídali, tak byste lapili toho prvního, kdo tam šel,“ opáčil Rodgers.

„Generále, o tomhle nemám moc chuť se bavit.“

„Chápu,“ odtušil Rodgers. „Ale vy taky musíte něco pochopit. Operační centrum bylo napadeno. Zemřel jeden z pracovníků –“

„Já vím. Mrzí mě to.“

„A zemřeli i jiní. My tohle zarazíme. Nemusím vám říkat, co se stane, jestli

v tom nějak jedete vy.“

Na druhém konci uslyšel tiché, opovržlivé odfrknutí. „Kdo tady něco říkal o vydírání?“

„Tady jde o interní záležitost, po které přijde náležitý postup. To je něco hodně jiného.“

Nyní zasáhla do hovoru Kat. „Detektive, vždycky jsem o vás měla vysoké mínění. Chci, abyste mi pověděl jedno, a popravdě: má generál Rodgers nějaké halucinace, nebo naopak já nevidím skutečnost? Dostala jsem se do společnosti špatných lidí?“

Nyní se detektiv Howell odmlčel potřetí. Kat svraštila obočí, koutky úst jí poklesly. Rodgers přenesl pohled na obraz nad lůžkem. Byla to litografie španělského korábu kotvícího v sandiegském zálivu v dobách, kdy tu ještě žili španělští osadníci. Na břehu, k němuž připlouval člun se zásobami, se shromáždili lidé. Obraz se jmenoval Aguardar Noticias Del Hogar.

Čekání na zprávy z domoviny.

Rodgers se zamyslel nad tím, jak jiný byl svět, jak jiný byl život v dobách, kdy lidé museli na podobné zprávy i na odpovědi jak se daří jejich blízkým čekat celé týdny. To byl důvod, proč „do terénu“ museli být vysíláni muži, kteří prokázali velkou moudrost a ještě lepší instinkty.

„Myslím, že tím jste na mou otázku odpověděl,“ pronesla zachmuřeně Kat.

„Detektive, tak mluvte přece!“ ozval se Rodgers. „Jestli má slečna Lockleyová pravdu, pomůžeme vám. Ať je to cokoli, dokážeme to dát do pořádku.“

„Ne,“ odpověděl Howell. „Vybral jsem si, a budu s tím žít. Ale chci, abyste věděl, že jsem neměl nejmenší tušení, že na Operační centrum někdo podnikne útok.“

„Udělali to titíž lidé?“ naléhal Rodgers.

„To nevím.“

„A co víte?“ zeptala se Kat.

„Jen to, že někdo, nějaký muž, mi jednoho dne zavolal.“

„Kdy?“ zeptal se Rodgers.

„Je to dva a půl týdne. Měl informaci z mého služebního spisu, která mohla ukončit mou práci u policie, kdyby vyšla najevo. Řekl mi, že ji ze spisu odstraní, když budu spolupracovat.“

„Čeho se ta spolupráce týkala?“

„To neřekl.“

Ovšemže ne, pomyslel si Rodgers. Howell by se tak vlastně stal spolupachatelem vraždy, což bylo daleko závažnější než skandál, který by postihl jeho služební kariéru. „O co tedy žádal, když už to řekl?“ zeptal se.

Následovala poslední odmlka, tentokrát krátká. „Nejprve pitvu na úrovni

jedna.“

„Co to je?“ zeptala se Kat.

„Mrtvola se přiveze a zase odveze, žádné podrobné zkoumání,“ odpověděl Howell. „Vaši lidé, slečno Lockleyová, chtěli, aby Wilsonova mrtvola zmizela z pitevny i ze země. A řekli, že senátor se té záležitosti bude co nejdřív věnovat. To znělo rozumně. Byl to očividně srdeční záchvat. Na tom, že se ta věc popožene, jsem neviděl nic závadného.“

„Řekl jste ‚nejprve‘,“ připomněl mu Rodgers.

„Jo. To jsem udělal z ochoty, jako laskavost. Potom přišel váš člověk, pan McCaskey, a zjistil, že byla spáchána vražda. V té chvíli jsem se už vlastně dopustil přestupku, ale to jsem mohl ještě nějak vyžehlit, jenže pak na mě přišli s tím dalším.“

„S vaším služebním spisem,“ dopověděla Kat.

„Tohle je strašné město,“ odtušil Howell. „To oba víte. Nechtěl jsem skončit jako šerif v nějakém zastrčeném městečku, a doufal jsem… ne, modlil jsem se, aby pan McCaskey dokázal ty lidi vykouřit z doupěte.“

„To ještě může,“ poznamenal Rodgers. „Slečna Lockleyová netrvá na obžalobě. Propusťte ho. Pomozte mu.“

„Jak?“

„Přijde na to. Měl jste dojem, že ty zločiny jsou součástí nějaké větší operace?“

„Pravděpodobně jsou. Řekli mi, že až můj ‚interface‘, jak to nazvali, nebudou dál potřebovat, dozvím se to. Nic takového se ale nestalo.“

„Takže je možné, že se plánují další vraždy,“ usoudil Rodgers. „Detektive, můžete ty lidi nějak kontaktovat?“

„Ne. Nevím ani, s kým jsem vůbec mluvil. Jméno u čísla bylo blokované.“

„Musel volat někdo, kdo měl přístup k vašemu spisu.“

„Ano, to máte pravdu.“

„Což ovšem znamená, že to mohl být Link,“ řekl Rodgers. Nemyslel si však, že admirál je člověk „na špici“, taková role by pro něj byla příliš riskantní. „Kdy jste s tím člověkem mluvil naposled?“

„Zrovna teď. Chtěl vědět, jestli se někdo na ten můj případ nevyptává.“

„Co znamená ‚teď‘?“

„Těsně před tím, než jste volal vy. Zavěsil jsem mu, abych si mohl vzít váš hovor.“

Rodgerse zamrazilo. Ne strachem. Jako kdyby mu páteří probíhal elektrický proud, jak si jeho mozek začal spojovat věci dohromady. Přál si mít střelnou zbraň. Nebo elektromagnetickou bombu, něco, čím by tohle všechno smetl, než se bude moci důkladně zorientovat.

„Řekl jste tomu člověku, že vám voláme my?“ zeptal se.

„Ano. Vyptával se na to.“

„Dobrá. Potřebuju, abyste mi prokázal dvě laskavosti, detektive. Nejdřív, abyste propustil McCaskeyovy.“

„To bez potřebných dokladů nemůžu. Pošlu je slečně Lockleyové faxem, ať –

“

„Na to není čas. No tak, detektive – přece víte, že ti dva nejsou zločinci.

Nazvěte to neoprávněné zatčení, a nechte je jít. Řekněte, že ke vstupu do bytu měli povolení.“

„Měli,“ ozvala se Kat. „Řekla jsem, že to je v pořádku.“

„Tak dobrá. Co je ta druhá laskavost?“ zeptal se Howell.

„Jestli ten člověk zase zavolá, pokuste se zjistit, kdo to je,“ odpověděl Rodgers. Vykročil ke dveřím. „A dejte vědět Darrellovi.“

„Dám.“

„Díky. Ještě si promluvíme.“

Kat zavěsila. Rodgers poklusem přeběhl krátkou chodbu, zastavil se u hlavního vchodu a naslouchal. Kat ho následovala. Zůstala stát na opačné straně malé haly.

„Něco se děje?“ zeptala se.

„Nevím. Zůstaňte tady.“

„Proč?“

„Protože já jdu ven, a tam můžou nastat potíže. A jestli nastanou, potřebuju někoho, kdo mě z nich vytáhne.“

„Jaké potíže?“

„Nemám tušení.“ Rodgers pootevřel dveře. „Ale jedno vím. To, co se stalo ve Washingtonu, je jen předehra. Hlavní představení se bude konat zde.“

46

Washington, D.C. středa, 16.42

Když člověk jednou vyvázne z nebezpečí, následuje období jakéhosi povědomí záštity před dalším ohrožením. Zámek ve dveřích. Policista na obchůzce. Vlivný člověk stojící mezi vámi a tím, kdo by vám chtěl ublížit.

Vždy jde o iluzi. Darrell McCaskey tohle věděl z let služby v FBI. Vsadil na to, že mladá, nezkušená Lucy O’Connorová ne. Než skončí odpoledne, pozná, že i ona podlehla iluzi.

McCaskeyho a jeho manželku propustili z cely na První obvodní stanici. Detektiv Howell je oba osobně odvezl k jejich autu, jež policie odvezla na uzavřené policejní parkoviště v 65 K Street NE. Zavolal tam předem, ať auto připraví k předání majiteli.

Ohledně toho, co se stalo, byl Howell až překvapivě vstřícný a sdílný. McCaskey si připadal jako kdyby ho zčistajasna najali coby zpovědníka. Ne, že by mu to vadilo, pokud si nebude muset něco z těch informací nechat pro sebe jako zpovědní tajemství.

McCaskey toho člověka neodsuzoval. Strach a pud sebezáchovy se na reakcích lidí vždy nějak odrazí. V FBI měl co dělat s bezpočtem zločinů z vášně, k nimž se lidé rozhodli, spáchali je a již během pěti minut jich litovali. Pachatele to nezprošťovalo viny, avšak McCaskey chápal, co je pohánělo.

Seděl vedle manželky na zadním sedadle Howellova auta. Když detektiv domluvil, McCaskey se ho zeptal, co za svou spolupráci očekává.

„Cestu, jak z toho ven,“ odtušil Howell.

„To nemusí být snadné. I když ty lidi dostaneme, víte, že na vás dosáhnou,“ varoval ho McCaskey.

„Já vím, že se o to pokusí. Přemýšlel jsem o tom. Své jednání můžu docela dobře krýt. Když vy dva řeknete, že jsem pracoval jako tajný agent, jejich obvinění se tím zneutralizují.“

„Když jste nás v tom bytě přistihli, nedal jste nám vůbec možnost věci vám vysvětlit,“ ozvala se hněvivě Maria.

„Měli mě na řemínku. Omlouvám se.“

„Kdyby generál Rodgers nezavolal, stáli bychom teď před vaším okresním prokurátorem, místo abychom se vezli ve vašem autě!“ dodala Maria.

„Já už bych býval přišel na něco, jak se postarat, aby to přešlo.“

„Mluvíte o tom jako o zkaženém žaludku,“ řekla Maria. „S námi by se to nejspíš táhlo po celý zbytek života.“

„Ano; ale po pravdě řečeno – do bytu té ženy jste vnikli nezákonně…“

„Překonali jsme zámek, abychom ostatním píchli při vyšetřování něčeho hodně velkého a ošklivého,“ přerušil ho McCaskey. „Na Richterově stupnici zločinů je to přímo epicentrum.“

„Podívejte, už jsem řekl, že jsem to pohnojil,“ hájil se Howell. „Kruci, v armádě jsem si to pohnojil taky, a do tohohle průšvihu jsem spadnul jen kvůli tomu. To, co jsem tehdy udělal, nebyl dokonce ani zločin, tribunál z toho ale udělal zločin prvního stupně, aby nějakýmu teploušskýmu hošánkovi dal rozhřešení za to, že najednou měl pocit viny z dobrovolnýho sexu.“

„Hošánkovi,“ opakovala Maria. „To myslíte kluka? Mužského?“

Howell přikývl. Mezitím již dojeli na policejní parkoviště. „Nechal jsem to na sobě, protože jsem věděl, čím ten kluk prochází. Záleželo mi na něm. Mohl jsem se odvolat, ale neudělal jsem to. Pak tihle hajzlové tu věc vytáhnou a hodí mi ji na hlavu. Myslel jsem si – jenom chvíli, ale i ta byla dost dlouhá –, že tak mám odpustek za jednu špatnost někdy v budoucnu. Za tuhletu. Kdyby mě napadlo, že se vyvine až takhle, nikdy bych nepřistoupil na to, že jim budu pomáhat. Spletl jsem se. Když mi pomůžete, dokážu to napravit další službou veřejnosti. Doteďka jsem odváděl sakra dobrou práci. A když nepomůžete, půjdu sedět, a to nikomu nebude k ničemu.“ Ohlédl se na McCaskeyho. „Jsem v obranném pásmu, Darrelle. Buďte v tomhle při mně. Prosím!“

McCaskey otevřel dveře, vystoupil a přešel na stranu řidiče. Howell stáhl okénko.

„Kdybych udělal, o co mě žádáte, nemohl bych se vdově po Maku McCalliem podívat do očí,“ řekl McCaskey. „Budu se za vás brát, detektive, to slibuju. Ale nebudu ve váš prospěch lhát.“

Howellův obličej zalila červeň, ale neřekl nic; zavřel okénko a odjel.

Maria vzala manžela za ruku. „Zachoval ses správně,“ prohlásila. „Jsem na tebe pyšná.“

„Páni… kdyby to tak aspoň vedlo nějak k lepšímu,“ odtušil. Povzdechl si.

Díval se, jak detektivův vůz zatáčí za roh.

Ať měl Howell sebevětší strach, když se tam v autě rozhodoval, jak se zachovat, v McCaskeyho představách se ten strach rozplýval do

bezvýznamnosti ve srovnání s tím, jaký strach a pocit samoty detektiv prožívá nyní. McCaskey si přál, aby se bývalo našlo jiné východisko. Možná to měl přehrát na Paula.

„To spíš sám Howell se měl chovat slušně,“ odtušila Maria.

„Cože?“

„Přece tě znám. Stojíš tu a byl bys rád, kdyby tohle všechno bylo jinak.

Detektiv Howell si vybral. Zemřeli lidé. On musí nést důsledky.“

„Já vím. Podívej – to, co dělám, mám rád. Ale jsou chvíle, kdy to, co musím

dělat, přímo nenávidím.“

Maria mu sevřela ruku pevněji a povzbudivě se na něj usmála.

Došli k autu, nasedli do něj a zamířili do houstnoucího provozu dopravní špičky.

Pro Roberta Howella toho McCaskey moc udělat nemohl, avšak kupodivu mohl udělat jedno pro Maka McCallieho. A měl v úmyslu to udělat.

Najde a potrestá ty, kdo tuhle tragédii uvedli do pohybu.

47

San Diego, Kalifornie středa, 14.02

Sotva Rodgers vešel do haly, Kat se za ním rozběhla.

„Generále, mám práci; nemůžu tady zůstat.“

„Musíte. Nevím, co komu hrozí, a jestli budete někomu pomáhat, můžete se stát spoluvinicí zločinného spiknutí.“

„Nemůžu uvěřit, že za tím je senátor.“

„Nemůžete dokázat, že není,“ opáčil Rodgers. „Prosím, nemám čas se teď o tomhle dohadovat. Potřebuju si něco ověřit.“

„Počkám hodinu. Víc ne.“

Rodgers na to neřekl nic. Věděl, že Kat odejde z pokoje jakmile on bude z dohledu. Nevěděl, jestli je Kat skutečně bez viny, nebo nevinu jen předstírá. Než se vydal dolů po schodech, zastavil se u dveří Stoneova pokoje a zabušil na ně. Žádná odpověď. Nevěděl, kde organizátor sjezdu je, nebo co má v plánu. Toho, co Rodgers nevěděl, bylo spousta. Vlastně zatraceně moc.

Do hotelové haly sestoupil po schodech. Nevedly ho k tomu úvahy o osobní bezpečnosti, kdyby však zrovna volal McCaskey, nechtěl stát ve výtahu natlačený na vlezle zvědavé delegáty USR

Došel na nádvoří, lemované ze všech stran vysokými štíhlými palmami a jasně osvětlené sluncem zářícím jako zralá broskev. Lidé tu přecházeli sem a tam, u vchodu stála auta zaparkovaná po dvou vedle sebe. Takhle Erika Stonea nenajde. Zašel k registračnímu stolku a zeptal se, jestli ho neviděli jít kolem. Prý ne. Rodgers si nemyslel, že jim někdo přikázal, aby lhali. Stone tudy nešel. Napadlo ho, že se podívá na záběry bezpečnostní kamery, ale nakonec si řekl, že vědět, kde všude Stone byl, mu v téhle chvíli nijak nepomůže. Musí zjistit, kam Stone půjde.

Vrátil se ven. Pohlédl směrem ke kongresovému centru. Teď už tam je pravděpodobně úplný blázinec, účastníci sjezdu přicházejí dát si zadarmo oběd,

po němž budou následovat zahajovací projevy. Venku stály skříňové přenosové vozy a vysílaly průběh této události. Třeba by šlo využít jejich záznamy a pokusit se nalézt Stonea takhle. Jelikož Rodgers nic jiného k dispozici neměl, rozhodl se to zkusit.

„Generále?“

Kdosi stál za ním; otočil se. Stone. V ruce držel vysílačku a usmíval se. Z vysílačky se křaplavě ozývaly ostře znějící hlasy; to se navzájem jeden přes druhého domlouvali dělníci.

V tom chaotickém gambitu byl jeden tah…, pomyslel si Rodgers. Neočekávaný tah, který ovládl postavení na šachovnici. Nevěděl jedině, jestli zásluhou štěstí, které stálo při nováčkovi, nebo zásluhou vyzrálých improvizačních schopností profesionála.

„Asi hledáte mě?“ řekl Stone, stále s úsměvem.

„Hledám.“

„Co pro vás mohu udělat?“

Rodgers se rozhlédl. „Nejdřív – jak jste věděl, kde jsem?“ zeptal se. Pokoušel se objevit nejbližší bezpečnostní kameru nebo někoho, kdo se mu možná pověsil na paty.

„Generále, na tom nebylo nic konspirativního,“ zasmál se Stone. „Člověk tam u registračního stolku mi řekl, že jste šel sem. Věděl jsem, co máte na sobě, a měl jsem štěstí.“

Rodgers mu na to neskočil. Mohl ho sledovat někdo ze stovek lidí kolem.

Možná někdo z hotelového okna.

„Tak co jste chtěl?“ vyzvídal Stone.

Rodgers se na mladíka zadíval. Sledoval držení jeho těla, výraz, ruce.

„Mluvil jsem s detektivem Howellem od Metropolitní policie v D.C.,“ sdělil mu.

„Řekl mi, že ho kdosi z vašeho tábora vydírá. Chci vědět kdo a proč.“

„To je směšné,“ odtušil Stone. „Ten detektiv zmršil vyšetřování. Potřeboval někoho, na koho by svalil vinu, a vybral si nás. Třeba ho k tomu někdo navádí; anebo možná má nějakou osobní vendetu. Můžu vám jedině říct, že akorát plýtvá časem. No… jestli tohle je všechno, co potřebujete vědět –“

„Ne, je toho víc. Chci vědět, kde má celá tahle hra skončit.“

„Tou koncovkou je zvolení prezidenta,“ odpověděl Stone. Zamračil se a rozhlížel se kolem. „Mimochodem, kde je Kat? Viděl jste ji?“

„Viděl.“

„Má být u reportérů a mluvit s nimi o kampani.“

„Vybírá si volno,“ odtušil Rodgers. Přistoupil ke Stoneovi blíž. „Tak mluvte se mnou, sakra!“

„Však mluvím.“

„Kdepak. Hrajete divadlo. Na tom vašem úsměvu i v očích je vidět, že si

fandíte, jak dobře to děláte, ale pořád mi něco nalháváte.“

„Prosím? Jak to?“

„Přenos napětí. Když jste v úzkých, musí se to někde projevit. Konečky prstů máte bílé. Tu vysílačku svíráte jako kdyby to byl silič prstů. Ta vaše ‚rozjetá práce‘ vám všechna někam ujíždí, co?“

Jo, generále. Podívejte, budu si s vámi muset popovídat někdy jindy Rodgers mu skočil do řeči: „Budete povídat teď.“

„Tohle, co děláte, nedává smysl; copak si to neuvědomujete? Trochu uvažujte. Kdybych se provinil nějakým hrozným zločinem, myslíte, že tu budu takhle stát a přiznám se vám? Ze z vás jde takový strach?“

„Mohl by jít,“ odtušil generál.

„Ochranka by vás v pár vteřinách držela obličejem na asfaltu,“ prohlásil Stone. „Šel byste do vězení za napadení, a žádný průšvihářský detektiv vás z něj nevytáhne.“

Rodgers se na něj ostře zadíval. „Jak jste se tohle dozvěděl?“

„Co?“

„Že Howell nechal McCaskeyovy jít.“

„Nic takového jsem se nedozvěděl!“

Rodgersovi ta myšlenka náhle probleskla hlavou – jen okamžik před tím, než to uslyšel. Z vysílačky se ozvaly pronikavé hlasy. Navzájem se zmateně překřikovaly, takže slovům nebylo rozumět.

Stone zvedl vysílačku blíž k ústům. „Tady Stone. Co se děje?“

„Něco se stalo,“ pronesl kdosi.

„A co?“

„Admirál.“ Hlas zněl váhavě, stísněně. „Vyšel z hotelu zadním východem, ale do kongresového centra nedorazil.“

„Je to jen půl druhého kilometru! Volali jste šoférovi?“ zeptal se Stone a sáhl po mobilu.

„Volali, ale nikdo to nevzal. A admirál svůj mobil taky nebere.“

„Je u toho ochranka?“

„Volali 911 a požádali o pátrání ze vzduchu, jestli neobjeví jeho limuzínu.“

„Povězte ochrance, že tam hned budu!“ řekl Stone zlostně. Rychlovolbou zavolal jakési číslo a rozběhl se zpátky k hotelu.

Rodgers ho následoval; také běžel.

„Kat, tady je Eric,“ řekl za okamžik Stone. „Něco se stalo. Potřebuju, abyste šla dolů, a až přijde tisk, byla u toho.“

Rodgers i Stone vešli do haly. Začala se šířit zvěst o možném únosu. Lidé všeho nechali, rozhlíželi se kolem a na každého, kdo měl jmenovku s označením pořadatele sjezdu, se obraceli s žádostí o informace. Stone si nikoho nevšímal a spěchal dál. Prošli kolem výtahů a dál do pasáže s obchody po obou stranách.

Zadní vchod se nacházel na konci haly, jejíž podlahu pokrýval koberec.

Zatímco Stone informoval Kat o tom, co se stalo, Rodgers se zamyslel nad pocitem, který ho přepadl těsně před tím, než se ozvala vysílačka. Možná tu nejde jen o začátečníkovo štěstí, chaotický gambit, napadlo ho náhle.

Už si nemyslel, že Stone je amatér. A amatér není ani Stoneův šéf, ať je to kdokoli. Kdosi si sestavil Rodgersův profil. Pochopili přesně, jak se generál zachová a jak bude reagovat na všechno, co udělají. Stone věděl, že ho Rodgers bude v San Diegu hledat. Věděl, že po jejich prvním rozhovoru, po zatčení McCaskeyho, Rodgers řekne Kat, ať se drží chvíli stranou. A také věděl, že až se konečně k Rodgersovi přihlásí, generál z něj bude páčit informace.

Krátce řečeno, ten prevít Stone ho celou tu dobu vodil za nos.

48

Washington, D.C. středa, 17.47

Slunce se klonilo k západu a chladný, vlhký vzduch se mísil se slaboučkým pachem paliva, nesoucím se od letounů na základně.

V Herbertovi vyvolal vzpomínku, jak v některé cizí zemi on a jeho žena Yvonne čekávali na letišti, až je letecky přepraví do akce nebo zpátky z akce, kterou prováděli pro CIA.

To světlo, pach i příchuť vzduchu mu zvlášť připomněly letiště na základně v německém Ramsteinu. Tam se oba ještě naposledy najedli před odletem do Bejrútu, kde Yvonne zahynula a jemu zchromly nohy. Tenkrát zašli do vojenské prodejny na základně, koupili si pár sendvičů a kávu, a vynesli si ven karetní stolek. Na svíčky bylo trochu větrno, takže si vzali sedmiramennou lampu ve tvaru svícnu, kterou tam měl náčelník zásobovací služby. Byl to ten nejchutnější grilovaný sýr a zelný salát s majonézou, jaký Herbert kdy jedl. Yvonne mu ještě nikdy nepřipadala tak krásná a hrdinská. Byla nedostižným příkladem ostatním, neustále jeho i sebe tlačila k lepším výkonům. Byla přesvědčená, že vše, co v Libanonu udělají, pomůže přinést do té oblasti pokoj a mír.

Pokoj to přineslo – téměř třem stům amerických vojáků, kteří zahynuli při bombovém útoku na velvyslanectví. Včetně Yvonne.

Kdykoli si Herbert vybavil ten den v mysli, jen stěží se ubránil nutkání něco celé hodiny drtit, pálit a popel zadupávat do země. Vzpomínka se vracela zpravidla nečekaně, vynořila se jako člověk, který ho na ulici přepadne zezadu. Mohla to být píseň, kterou Yvonne během letu poslouchala. Mohlo tím být to, co nyní cítil ve vzduchu. Do těch vzpomínek ho přenesla dokonce i vůně grilovaného sýra. Nezbývalo mu než tu hroznou událost, která jako kdyby mu uvízla v krku, jen spolknout, soustředit se na práci, kterou právě dělal, a donutit mysl, aby to místo, budící hořkosladké pocity, rychle opustila. Včerejší exploze elektromagnetické bomby na něj zapůsobila tím bezprostředněji.

Zarazit darebáky se obvykle podařilo. A právě o to se Herbert nyní pokoušel. V tomto okamžiku jeho problémem nebylo pouze bojovat se vzpomínkami na Yvonne a vytlačit je z povědomí, nýbrž také ubránit se touze nějak ranit Paula Hooda. Dychtil po tom, aby mohl – jak ještě v Mississippi říkával jeho otec – „dát mu jednu do frňáku a vytřepat z něj nějaké informace“. Vyhazov Mika Rodgerse ho urazil jako dosud nic za posledních pětadvacet let. Až tohle skončí, bude se muset rozhodnout, jestli s tím člověkem dokáže dál pracovat. Nyní se zabýval jen myšlenkami na to, že by on a Mike měli založit svou vlastní verzi firmy Vražda, a.s. Něco jako Pomsta, a.s. Dokonce měl i heslo:

„Teď platíš ty, potom budou platit oni.“ Tak by oba měli možnost pracovat ve velkém stylu.

V téhle chvíli však musí zjistit co nejvíc o Lucy O’Connorové. Zavolal Darrell a sdělil mu, že s Mariou jde do jejího bytu. Když tam Lucy nebude, a McCaskey neočekával, že bude, potřeboval se dozvědět, kam mohla jít.

„Jedno vám o ní musím povědět,“ řekl mu Herbert.

„A co?“

„Vyšoupli ji ze studií na Carnegie Mellon.“

„Za co?“

„Sjížděla se herákem.“

„Lucy že byla závislá na heroinu?“

„Tak to stojí v policejních protokolech v Pittsburghu. Odkroutila si šest měsíců a prošla odvykací léčbou.“

„To není možné, přece by to měla ve spise! Nikdy by se nesměla ke Kongresu ani přiblížit.“

„Pokud někdo ten spis neztopil a neřekl jí, že tu úsluhu jednoho dne splatí,“ podotkl Herbert. „Don Corleone jako živý.“

„Orr nebo Link,“ nadhodil McCaskey. „A jak jste ty protokoly objevil?“

„Neobjevil. Obyčejná prověrka záznamů z doby, kdy Lucy studovala, vytáhla na světlo zmínku, že z koleje Bratrstva, kde bydlela, kohosi za něco podobného vypakovali. Jméno u toho nebylo, ale zavolal jsem jedné holce, co za to seděla. Prý jo, Lucy byla v báni s ní.“

„A asi by uměla píchat injekce,“ poznamenal McCaskey. „O důvod víc, proč si myslím, že tou vražedkyní je ona.“

„To je hodně pravděpodobné. Představte si – jste ctižádostivý novinář, co jednou spadnul do průseru, někdo vás z něj vytáhne, umožní vám přístup ke všemu možnému, a… jsou lidi, kteří třeba i zabijou, jen aby si tohle všechno uchránili,“ řekl Herbert. „Máte takové, co zabili i pro něco menšího.“

„To je pravda, ačkoliv pro mě to nebude hotová věc, dokud si s ní nepromluvím.“

„S tím souhlasím.“

„Když už jsme u toho: jestli ji nenajdeme doma, máte nějaký návrh, co bychom měli zkusit dál?“

„Poslal jsem Steva Viense do Národního úřadu pro průzkum. Dostal hodinu na to, aby si sedl nad programem Auto-Search na Domestic Surveillance Platform.“

DSP byla nová družice ministerstva vnitřní bezpečnosti. Nacházela se na geostacionární dráze a byla nasměrovaná na oblast D.C. Dokázala přesně zaměřit auta podle jejich tvaru, váhy a specifické konfigurace elektroniky v přístrojové desce. Jakmile bylo vozidlo zaměřeno, družicová kamera pomocí transfokátoru zaznamenala poznávací značku. Když byly podezřelé osoby viděny, jak nastupují do určitého auta, nebo když si nějaké vzaly z půjčovny, DSP taková auta poměrně snadno nalezla a sledovala.

„Jak to Viens skoulel s přidělením času?“ zajímal se McCaskey. „DSP je přece děťátko ministerstva.“

„Já akorát vím, že Paul někam volal,“ odpověděl Herbert. „Tu hodinu nám obstaral.“

„Skvělé,“ podotkl McCaskey.

„Někdo si nejspíš dal dohromady, že nám něco dluží, nebo mu nás přišlo líto,“ poznamenal Herbert. „No… slečna O’Connorová jezdí v červeném kabrioletu Mustang. Jestli je s ním někde na silnici, najdeme ji.“

Zatímco hovořili, Herbert dostal do vypůjčeného notebooku vzkaz.

Viens1: To auto máme. Právě jede přes most Woodrow Wilson Memoriál Bridge, směr západ.

„Darrelle, tu vaši pachatelku máme,“ oznámil mu Herbert. „Je na pětadevadesátce, jede přes řeku. Mohla by mířit na letiště.“ Neušla mu ironie toho, že se Lucy O’Connorová nachází na mostě pojmenovaném po W. Wilsonovi.

„My teď jsme na 395 východ,“ řekl McCaskey. „Stočím to a půjdu na věc, zkusím ji zastavit. Může se jí Viens držet?“

Herbert jeho otázku poslal Viensovi. Ten sdělil, že Lauren Tartagsová, pracovnice pro styk mezi Národním úřadem pro průzkum a ministerstvem vnitřní bezpečnosti řekla, že Viens ten čas může mít, pokud jinde nedojde k nějaké krizi. Herbert Viense vyzval, aby slečně nebo paní Tartagsové za její laskavou štědrost poděkoval. Odborník Operačního centra na družicové sledování odepsal:

Viens1: To není laskavost. Prý nemá na vybranou.

To znělo podivně, avšak tím se teď Herbert netrápil. Řekl McCaskeymu, ať zůstane na telefonu, a že mu každou novou informaci neprodleně sdělí.

Přes nezabezpečenou linku Herbert slyšel, jak se McCaskey a jeho manželka radí. Vzájemná úcta, kterou z toho rozhovoru vycítil, mu vyloudila ve tváři úsměv. Maria je drsná, odvážná, neoblomná a nekompromisní policajtka ze staré školy. Policajtka, která na dveře neklepe, ale rovnou je vykopne. Je dokonalou protiváhou spíše puntičkářského McCaskeyho.

Byl šťastný i za ně. A záviděl jim.

Herbert sice dostával údaje od nové družice, přesto však si připadal jako kdyby se ocitl někde ve ztechnizované verzi doby kamenné. Být to před tím elektromagnetickým výbojem, seděl by teď ve své pracovně a díval se na obrazy přenášené nezprostředkovaně, přímo z DSP. Nyní by to ovšem mohl dělat v Tanku, to by ale znamenalo být tam společně s Paulem Hoodem. A o něco takového nestál.

Zvlášť když může svou práci dělat venku na parkovišti, v prostředí prosyceném pachem strojů, a nechat se jím přenášet do jiného času a do jiného místa. Do onoho krátkého období svého života, kdy měl ten nejlepší tým, takový, jaký si jen člověk může přát, a manželku, která byla jeho oddanou partnerkou v osobním i profesním životě.

Možná právě proto Paul Hood nechápe, jaký odsudek své osoby vyvolal. V životě nikdy neměl někoho takového, jako byla Yvonne. Nechápe význam slova partnerství. Možná právě proto ho Herbert odsoudil tak tvrdě. Protože on sám ony možnosti měl.

A zde, v tichu provanutém větříkem, kdy vzpomínky na sebe braly tvar temných stínů vrhaných budovami, měl Yvonne dosud vedle sebe.

49

Washington, D.C. středa, 18.06

Darrella McCaskeyho nenapadlo, že někdy bude vděčný dopravní špičce.

Dálnice byla ucpaná v obou směrech. Popojížděl v pomalu se posunující koloně. Herbert ho neustále informoval, kde se Lucy nachází; obě auta se k sobě z opačných směrů pomalu blížila. McCaskey z opatrnosti zavolal Howellovi, ať někoho pošle do Lucyina bytu, chtěl mít jistotu, že tam není, že osoba v tom autě není jen nastrčená jako klamný cíl. Howell tam bez jakéhokoli komentáře poslal policejní auto. Detektivova netečnost nebyla nic překvapivého, jeho věci by neposloužilo, kdyby McCaskeyho žádosti nevyhověl nebo kdyby žádal nějaké záruky. Stále zůstával profesionálem.

Když McCaskey vjížděl na pětadevadesátku a směřoval na východ, dostal informaci, že Lucyin byt je prázdný. Téměř určitě je tedy v tom autě. Po chvíli se ozval Herbert.

„Jste takové dva kiláky od ní,“ sdělil McCaskeymu. „Jestli můžu poradit, tak mezi místy, kde je ona a kde jste vy, už žádný výjezd není, takže můžete vylézt z auta a severně od Springfieldu se přes svodidlo –“

„To místo znám,“ odtušil McCaskey. „Vidím ho před sebou.“

Auto jelo sotva čtyřicítkou. McCaskey se podíval ven, jak to vypadá s provozem. Mobil si zahákl za opasek, linku však nechal otevřenou.

„Mario, já teď jdu O’Connorovou zastavit, donutím ji zajet stranou,“ řekl.

„Počkáme na tebe na krajnici. Ty na nejbližším výjezdu odboč a vrať se.“

„Předpokládáš ovšem, že zastaví,“ poznamenala.

„Zastaví,“ odtušil McCaskey. „Když nešlápne na brzdu dobrovolně, zastavím auto, co jede před ní.“

„Co když je ozbrojená?“

„Zavřu pevně pusu.“

Maria se odmítavě zamračila. „Pistolí, ne injekční stříkačkou!“

„Dám si pozor,“ ujistil ji McCaskey. „Horší bude nějak se dostat přes dálnici.“

McCaskey obvykle v podobných situacích nevtipkoval. Cosi na Mariině vážné připomínce ho dojalo i pobavilo. Tohle není jako Madrid, kde se ti dva znali jako milenci a současně jako popudliví a váhaví spojenci. Dokonce to nebylo ani jako číhání na výběrčího schránek společně s Edem Marchem onoho pondělního rána. Zde poprvé od svého sňatku pracovali opravdu společně. Na Marii byly znát starosti a obavy. Jen se je pokusil zmírnit.

Políbil ji na tvář, zastavil a otevřel dveře. Maria přelezla přes postranní opěrky a sedla si za volant. McCaskey vyběhl před auto, mával paží a přebíhal přes dva jízdní pruhy silnice. Řidiči brzdili a klaksony kvílely. Dostal se ke svodidlu. Zaklel; mustang byl asi pět set metrů vpředu, v předjížděcím pruhu. McCaskey viděl na stranu spolujezdce. Vůz jel asi třicítkou, potom náhle zastavil. McCaskey doufal, že si Lucy nepovšimla nastalého rozruchu a že nevidí, jak se směrem k ní někdo blíží. Nechtěl, aby se pokusila uniknout pěšky, měla by značný náskok.

„Darrelle, slyšíte mě?“

McCaskey popadl telefon. „Jo, Bobe!“

„Tepelný graf od DSP vykazuje špičky.“

„A to znamená…“ V té chvíli McCaskey uslyšel z jízdního pruhu na své straně houkačky. Auta kolem mustangu zastavovala. „To nic. Vidím to. Ona tu zatracenou káru podpálila!“

„Cože?!“

„Okna jsou zavřená a jde jima kouř! Musela nepozorovaně vyklouznout, když to auto zastavilo. Můžete ji sledovat vizuálně?“

„Ne. Kameře pro snímání v přirozeném svědě překáží mrak.“

„No tak dobrá. Zavolejte 911. Musím ji najít.“

McCaskey se dal do běhu. Ti z řidičů, kteří nemohli svá auta vymanévrovat pryč od mustangu, vystupovali ven a prchali pěšky. Jakýsi člověk zastavil se svým Rámem 1500 na krajnici ve vzdálenosti asi pěti aut za mustangem a spěchal k němu s hasicím přístrojem.

V té chvíli McCaskey zahlédl, jak se za ním míhají červená světla. Otočil se a uviděl Mariu, stála na střeše jejich auta a mávala magnéziovými pochodněmi ve snaze upoutat jeho pozornost. Musela si všimnout kouře a zastavila. Gestikulovala směrem k ramu. Skrz kouř McCaskey viděl jen jakousi postavu, jak nasedá do kabiny. To musí být Lucy. Ram měl motor 5,7 litru HEMI Magnum. Náklaďák s cojónes. Takový se bez problémů prodere mezi auty a zdolá jakýkoli terén.

Přes horní hranu oken mustangu se vinuly plamínky. Řidič ramu pustil na hořící vozidlo proud kapaliny z hasicího přístroje. Celní sklo prasklo horkem,

z jeho středu vyrazily do všech stran praskliny. Požár vzniklý od zapalovače nemohl všechno v jeho blízkosti tak rychle rozpálit. Lucy musela použít nějakou hořlavinu…

Jela na letiště, připomněl si McCaskey. Rozprášila uvnitř nějaký aerosol, lak na vlasy nebo deodorant, co měla v příručním zavazadle.

Přeskočil svodidlo. Muže s hasicím přístrojem uchopil kolem pasu a strhl ho s sebou k zemi právě když v autě explodovala samotná nádobka. Exploze vyrazila popraskané čelní sklo, na kapotu se vyvalila ohnivá koule a kutálela se po ní. Kouřem poletovaly ožehlé cáry zavazadel, nesly se plavně, jako černý sníh. Bývalí feťáci možná nejsou nijak protřelí, ale v chemikáliích, používaných v domácnosti, se vyznají. A také dovedou přivést zákon do úzkých.

McCaskey vstal z asfaltu. „Nestalo se vám nic?“ zeptal se člověka s hasicím přístrojem.

„Ne; a díky.“

McCaskey si pádem na asfalt způsobil nějaké odřeniny, ale jinak byl v pořádku. Skočil před hořící automobil. Ram se k nim blížil po krajnici. McCaskey se pokusil dostat na korbu, když ho vůz míjel, ale nestihl to.

Maria však stačila zasáhnout.

Nasedla zpátky do auta a prorazila si cestu mezi ostatními vozy. Když byla jen několik metrů od blížícího se ramu, najela prudce do kovového svodidla. Nepřerazila je, avšak svodidlo se vyboulilo tak, že zachytilo blatník ramu a utrhlo jej. Chromovaný kus kovu se zaryl do přední pneumatiky. Maria v tom okamžiku zvýšila rychlost, jíž najela do svodidla, to se vyboulilo ještě víc a blatník zůstal vzpříčený v pneumatice.

Motor ramu o síle 345 koňských sil vyl, jak se řidička pokoušela procpat úzkou mezerou. Než se jí to vůbec mohlo podařit, McCaskey již byl u dveří na straně řidiče. Trhnutím je otevřel a pohlédl vzhůru do tváře plné zoufalství. Viděl ženu, která se bála tak, až jí kůži pod vlasy pokrývalo tolik potu, kolik slz jí zalilo tváře. Měla bezmezný strach, celá se třásla, až na ruce; prsty, bílé jako křída, pevně svíraly volant. Upřela oči na McCaskeyho.

„Takhle to nemělo být,“ dostala ze sebe rozechvělým šeptem. Vyklonila se bočním oknem a podívala se dozadu.

McCaskey, již na stupačce, sáhl dovnitř a vypnul zapalování. Za ním ječely hasičské vozy, takže Lucy slyšel jen stěží. Nahnul se blíž. „Co nemělo takhle být?“ zeptal se.

„Slíbili mi, že dostanu výhradní zprávy,“ řekla Lucy. „To jediné jsem chtěla.“

„Kdo to slíbil?“

Zdálo se, že ho Lucy neslyší. „Tvrdili, že ho jen uspím. Nic víc prý nepotřebují. A měla jsem udělat v pokoji nepořádek, aby to vypadalo, že tam

pařil. Prý ho to zdiskredituje.“

„Myslíte Wilsona,“ dodal McCaskey.

Lucy neodpověděla. McCaskey jemně natočil její obličej k sobě. „Dala jste Williamu Wilsonovi tu injekci.“

„Ano.“

„Abyste měla přístup k výhradním zprávám?“

Pohlédla mu do očí. „Ze prý se mu nic nestane. Ne jako Meyersovi.“

„Kdo je Meyers?“

„Richard Meyers. Můj přítel. Před třemi lety jsme byli spolu na pláži v Corpus Christi. Dala jsem mu směs kokainu s heroinem. Umřel.“

„Oni se to dozvěděli?“

„Utekla jsem.“

„A zjistili to?“

„Ano.“

„Takže vydírání?“ Lucy přikývla.

Ta mladá žena, feťačka, byla v Texasu. Někdo se o té věci musel dozvědět a nechal si to pro sebe na později. K vydírání. Ti hoši museli svůj plán, celou tu operaci, už nějaký čas chystat. „A pan Lawless…?“

„To jsem udělala taky. Musela jsem. Prý mě předají policii, jestli to neudělám. A potom jsem ty šaty musela dát Kat do bytu.“ Rozplakala se.

„Nechtěla jsem jí ublížit. Mám ji ráda.“

„Kdo vám přikázal tohle všechno udělat?“

„Řekla mi, že o nich musím psát jen pěkně, jinak půjdu do vězení za vraždu.

Byla jsem v pasti. Nevěděla jsem, jak z toho ven.“

„Lucy, s kým jste to mluvila? S admirálem Linkem? Senátorem Orrem?

S někým, kdo pro některého z nich pracuje?“

„S nějakou ženou.“

„Víte s kterou?“

„Ne.“

„Na jaké číslo volala?“

„Na můj mobil.“

„Dobrá. Teď zůstaňte tady, někdo pro vás přijde. Musíte věřit, že vám chci pomoct. Dohodnuto?“

„Ano,“ odpověděla bezbarvě Lucy.

McCaskey jí povzbudivě poklepal na hřbet ruky, na které stále ještě bylo znát napětí. Potom vystoupil zpátky na vozovku. Mezi auty se již proplétal policejní vůz. Na silnici stála Maria, její auto za ní. Airbag v něm byl nafouknutý.

„Prima zákrok,“ řekl. „Nejsi zraněná?“

„Ne. Co ty?“

„Taky ne.“

McCaskey políbil manželku na čelo. Sáhl pro mobil; byl pryč. Chudák Bob pravděpodobně šílí starostí, a ještě víc z toho, že neví, co se děje. McCaskey se rozběhl zpátky, potřeboval se dostat k telefonu, aby se mohl šéfovi zpravodajců ozvat. Jednomu z policistů ukázal průkazku Operačního centra a policista mu půjčil svůj mobil. McCaskey řekl, že mu jej za chvíli vrátí.

Nechtěl volat přímo Herbertovi, protože linka pravděpodobně byla stále otevřená. Zavolal do Tanku. Ohlásil se Bugs Benet. McCaskey ho požádal, aby Herbertovi řekl, ať zjistí, kdo během půlhodiny po vraždě Williama Wilsona volal na číslo Lucy O’Connorové.

„Řeknu,“ odpověděl Bugs. „Jak se s vámi spojíme?“

„Se mnou si nedělejte starosti, dávejte pozor, co je s Mikem.“ McCaskey ze sebe nedělal hrdinu, jednal pouze prakticky. Měl pocit, že ať Mike Rodgers dá výpověď nebo ne, je to právě on, kdo bude muset dostat míč na brankovou čáru.

50

San Diego, Kalifornie středa, 15.45

Z chaosu se nevyhnutelně rodí řád. Jde pouze o to kdy a za jakou cenu.

V hotelové hale vznikl chaos rychle, tak jak k němu dochází vždy. Jeden z účastníků sjezdu ten zmatek přenesl na tři jiné a ti na devět dalších. Mike Rodgers věděl, že když se chaos šíří, nejdůležitější je nepokoušet se udržet jej v mezích. Ostraha zavolala policii, a posily již byly na cestě. Jejich přítomnost ještě rozvíří již i tak mimořádnou situaci a zlikviduje i to poslední, co ještě zbylo z normálnosti. Tak se stejný zmatek pouze soustředí na užší prostor. A ten chaos hrozil, že přeskočí přes všechny protipožární zábrany, které jej uzavírají. V této chvíli bylo třeba odstranit jeho příčinu, nikoli bránit tomu, aby se ukázal jeho výsledek.

Příčinou byl šok způsobený zřejmým únosem admirála Kennetha Linka, a spolu s únosem i nejistota ohledně toho, kdo jej provedl a proč. Mike Rodgers se chtěl do tohoto problému ihned pustit. Nikoli proto, aby pomohl paniku zmírnit. Všechno očividně souviselo s tím, co před čtyřmi dny začalo ve Washingtonu.

Přešel do poměrně klidného zákoutí nedaleko Stánku s časopisy a zavolal do Pendletonu do kanceláře generála Jacka Breena. Breen byl rád, že se mu jeho starý přítel ozval.

„Odkud voláš?“ zeptal se.

„Ze San Diega.“

„San Diega? Slyším tam kolem nějaký randál. To ty?“

„Nepřímo. Jacku, potřebuju fofrem zařídit letecké pátrání. Něco, co má oči

a zuby. Odtud z hotelu zřejmě unesli admirála Linka.“

„A nějaké podrobnosti?“

„Vím jedině, že jel v limuzíně. Nevím, jaký model, ale stejně… zde bych nevěřil nikomu, že mi řekne pravdu.“

„Už přes e-příkaz žádám o apache. Myslíš, že únosci požádají o výkupné, nebo to bude ‚chyt‘ a ‚ukonči‘?“

Tento výraz byl vojenskou verzí mafiánského výrazu ČAO, „čapni a odkrouhni“.

„To nevím, a proto se musíme pokusit tu limuzínu najít. Můžou mě tady někde poblíž vyzvednout?“

„Na střeše kongresového centra, za deset minut,“ řekl Breen. „Kolik lidí potřebuješ?“

„Plný stav?“

To znamenalo třináct mužů. Breen slíbil, že je dá.

„Prima. Budu tam.“

„Vykryjeme trasy na východ,“ pokračoval Breen. „Policie bude mít spoustu prostředků rozmístěných na severu při dálnici 405 až po Los Angeles a na jihu až po Mexiko. Ale stejně pochybuju, že únosci budou mít chuť dostat se na té trase do hustšího provozu nebo procházet hraniční kontrolou.“

„Souhlasím,“ řekl Rodgers. Jeho telefon pípl, přicházel mu další hovor.

„Generále, takže za deset minut jsem s tvými chlapci.“ Klusem vyběhl z haly a ohlásil se. „Ano?“

„Miku, tady Darrell.“

„Máte něco?“ zeptal se Rodgers.

„Jo. A zdá se, že jste to rozběhl.“

„Rozběhl. Organizuju průzkum. Vypadá to, že právě unesli admirála Linka.“

„Ano? Tak to mě překvapuje.“

„Proč?“

„Protože jsme právě drapli Lucy O’Connorovou. Přiznala se, že těm dvěma dala injekci ona. A do půlhodiny po té první měla hovor z telefonu v admirálově kanceláři.“

„A s kým mluvila?“

„To neví. Jen, že to byla nějaká žena,“ odpověděl McCaskey.

„Nevím, jestli to něco znamená, Linkův telefon mohl použít kdekdo,“ namítl Rodgers.

„Ale ne bez přístupového kódu. Ověřili jsme si to. Z té kanceláře ho zná jedině Link.“

„Volal někdo po té druhé události?“

„Ne, už si dávali dobrý pozor, když se přišlo na to, že ta první byl zločin.

Pachatelé pak určitě byli mnohem opatrnější.“

„Ze by pak tu vraždu opravdu spáchali jen tak jakoby nic?“

„Jo. Měli možnost přijatelného popření. Lucy tam mohla jít a udělat to – oplátkou za poskytnutí výlučného materiálu pro nějakou reportáž.“

„Tak dobrá. Ale proč to všechno? Má Lucy nějaké tušení?“

„Připadá mi, že je mírně utlumená, pravděpodobně nějakým barbiturátem. Stejný způsob mluvy a zpomalené reakce jsem vídal, když jsem pracoval na ulici.“

„Mohl jí někdo z Orrových lidí dodávat drogy? Tak by měli čím na ni tlačit.“

„Tohle jsme si ověřovali. Obstarávala si je sama, přes starou spojku. Toho chlápka jsme našli prostřednictvím jeho kurátora.“

„Takže co si o tom myslíte?“

„To chcete nějakou ucelenou teorii?“

„Tak ucelenou, jak ji můžete vyslovit nezabezpečenou linkou.“

„Miku, kdybych tak nějakou teorii měl! Někdo ze senátorova okolí chtěl, aby ta první oběť zemřela. Pak zabili náhodně vyhlédnutého turistu, aby to vypadalo jako že ta první vražda nemá s velkým šéfem ani s jeho stranou žádnou spojitost. Naše přítelkyně reportérka do toho spadla, stala se pachatelkou výměnou za výhody, a kdyby bylo třeba, odskáče to jako obětní beránek. Kdybych říkal něco víc, už bych dělal hodně odvážné a nepodložené závěry.“

„Tak je dělejte,“ odtušil Rodgers. Nyní již běžel po Harbor Drive. Široká silnice vedla podél zálivu. Kongresové centrum bylo přímo před ním. Z dálky slyšel nezaměnitelné bušení rotoru přilétajícího vrtulníku.

„Miku, oč při vraždě nebo únosu pokaždé jde? O pomstu. O moc.

Žárlivost. O peníze,“ řekl McCaskey. „V FBI jsme na každou z těch stop nasadili tým a sledovali ji až k začátku.“

„Já tým nemám,“ odtušil Rodgers. „Krucinál, až tohle skončí, možná nebudu mít ani práci.“

„Já vím.“

„Darrelle – aspoň nějaké tušení! Zkuste to!“

McCaskey si povzdechl. „Mluvíme tady o politikovi, který už je bohatý, kolem jeho manželství nikdy nebyl žádný skandál, kolegové si ho váží. Jestli za tím je, pak tedy kvůli moci.“

„A admirál…?“

„Miku, vy ho znáte líp než já. Ale uvažte tohle: má pod palcem prostředky k výzvědné činnosti. To je skutečná moc. Ví, jak chutná.“

Rodgers ho slyšel jen s obtížemi, McCaskeyho slova přehlušoval rámus, který dělal vrtulník, i generálův vlastní namáhavý dech. Jelikož McCaskey měl přístup k celostátním zprávám i k výhradním informačním kanálům FBI, Rodgers ho požádal, aby mu hned zavolal, když se doslechne o nějaké žádosti o výkupné. Pokud nezavolá, Rodgers se ozve, jakmile bude mít nějaké vodítko nebo snad nový nápad. Zapřisáhl se, že nějaké mít bude, i kdyby měl kvůli tomu vystrčit Erika Stonea z otevřených dvířek apache, aby se trochu pohoupal

ve vzduchu.

Což není ten nejhorší nápad, na který jsi dneska připadl, pomyslel si. Ovšem za předpokladu, že toho mizeru najde. Stone se vypařil během několika okamžiků poté, co přišla zpráva o únosu.

Rodgers slyšel pronikavější, vyšší tóny vířících listů rotoru policejních vrtulníků, letících nad dálnicí San Diego Freeway. Dva se vznášely nad Lindberghovým letištěm pro případ, že by limuzína jela tam, dva další, patřící přístavní hlídce Harbor Patrol, směřovaly k moři. Únosci možná mají v úmyslu admirála Linka dostat z té oblasti letounem. Z Pacific Coast Highway, vedoucí souběžně s Harbor Drive, zněly sirény. Ostraha kongresového centra pobíhala sem a tam, křičela do vysílaček a pokoušela se udržet v okolí centra pořádek. Očividně dostala příkaz udržet lidi na místě. Další čtyři nebo pět tisíc účastníků sjezdu v ulicích by záchranné práce jen komplikovaly.

Když vrtulník námořní pěchoty přistál, Rodgers již byl u východního vchodu kongresového centra. Jednomu členu ostrahy ukázal průkazku USF i průkazku Operačního centra a dostal svolení jít dovnitř. Kolem rozsáhlého prostoru, přiléhajícího k budově, vedl široký, sluncem osvětlený ochoz budící dojem masivnosti, jako kdyby byl z betonu. Prostor zaplňovaly Stánky s občerstvením, kabiny médií a prodavači předmětů majících vztah ke straně USF. Kolem postávali lidé stejně, jako postávali v hotelové hale, pokoušeli se něco se dozvědět a hlasitě rozvíjeli různé teorie o tom, kdo může za únosem být. Slova, která Rodgers slyšel nejčastěji, byla „Zatracení cizinci“.

Byla by to ironie, kdyby tomu tak skutečně bylo. Ze by strana USF měla mezinárodní nepřátele, Rodgerse vůbec nenapadlo. Anebo snad někdo chce pomstít Williama Wilsona?

Ne, uzavřel své úvahy. Něco takového by se plánovalo už nějakou dobu předem. Únosci by museli znát Linkův časový rozvrh, mít možnost dostat se nějak k šoférovi jeho limuzíny a odklidit ho, a mít připravený úkryt nebo únikovou trasu. A únos by si zřejmě předem nacvičili.

Rodgers stoupal po betonových schodech, vedoucích na střechu. Byl unavený, ale roky tréninku s jednotkou Striker ho udržely ve vrcholné fyzické kondici. Dveře na střechu sloužily rovněž jako nouzový požární východ a nebyly zamčené. Rodgers vystoupil na střechu. Vrtulník byl asi padesát metrů od něj. Rodgers zamával na pilota, ten odpověděl zasalutováním. Generál utíkal k vrtulníku a přikrčený vběhl do větrného víru od rotoru.

Náhle se zastavil.

Ten únos musel být naplánovaný, pomyslel si.

Leží odpověď přímo před ním? Pohlédl dolů na město. Hlavní silnice a dálnice byly poseté červenými a modrými body policejních majáčků. Do oblohy, prostírající se dál od moře a plné smogu, se nořily vrtulníky. Ohromná

bezpečnostní mašinerie byla v pohybu.

Ale bude to stačit?

Rodgers opět vyrazil k vrtulníku, hnán novým poznáním, že situace si naléhavě vyžaduje, aby jednal.

51

Washington, D.C. středa, 19.08

Bob Herbert se zdráhavé vrátil i se svým notebookem do Tanku. McCaskey ho seznámil s posledním vývojem a on se potřeboval aktivně zapojit do dění. Kromě toho vítr na parkovišti zesílil a Herberta začala nepříjemně studit záda. Navíc technici z Andrewsu potřebovali někoho, s kým by vyzkoušeli – jak se vyjádřili jak pracuje výtah, nese-li náklad. Všichni ostatní stále ještě chodili po schodech. Technici pracovali na výtahu tři hodiny a sdělili mu, že všechno již zřejmě funguje. Nikdo z nich jej nepoužil, protože neměli patřičné bezpečnostní prověření. Většina zařízení Operačního centra byla sice na škvarek, ale nařízený postup je jednou nařízený postup.

Než se Herbert vypravil dolů, zavolal ještě Stephenu Viensovi. Ten dosud byl v Národním úřadu pro průzkum. Herbert ho požádal, aby zjistil, jestli některá z družic námořnictva nezachytila Linkovu limuzínu, když ještě stála vzadu za hotelem, v němž admirál bydlel. Bezpečnostní dohled nad oblastí byl velmi důkladný kvůli blízké námořní základně, ponorkové základně a řadě vnitrozemských zařízení, například Centra technické podpory Pacifické flotily a Centra simulovaných špionážních a válečných operací; obě se nacházela v nedalekém okrese Riverside County. Bylo jich zapotřebí k provádění činnosti ve vnitrozemí. Viens slíbil, že jestliže se něco dozví, zavolá.

Herbert byl v jistém ohledu rád, že výtah zkouší právě on. Jel jím snad už desettisíckrát, tohle však bylo poprvé, kdy si všímal zvuků, které výtah vydává, vnímal i drobné nárazy a poskočení. Jsou to tlumené steny bolesti, nebo zívání probouzejícího se stroje? Vnímal řídký vzduch, vháněný shora do kabiny čerpadlem poháněným baterií. Kabina mu jakýmsi způsobem připomínala, jak si připadal po události v Bejrútu – zraněný a na čas vyřazený, a potom se s vypětím sil vracející k práci. Tohle byla výhoda, kterou měl nad kolegy z Operačního centra: návrat k původnímu stavu mu byl důvěrně známý.

Jízda se poněkud vlekla, avšak dolů výtah dojel.

Lip příliš pomalu, než příliš rychle, říkal si Herbert.

Vyjel s vozíkem ven, sáhl za sebe do kabiny, aby výtah poslal zpátky, a zamířil k Tanku. Zbývající personál centra pracoval hbitě a soustředěně. To Herberta nepřekvapovalo, v situaci po krizi byla práce intenzivní, zaměřená na nejbližší hodiny, a nedovolovala, aby prožité trauma přetrvávalo. Práce sloužila jako jakýsi emoční dávicí reflex; to, co se stalo, dolehne na tyto lidi plnou silou teprve až odloží krunýř zodpovědnosti, který nyní nesou.

V Tanku byl jen Hood. Setkání s ním bylo překvapivě uvolněné, alespoň tak se Herbertovi jevilo. Šéf zpravodajců již Hooda seznámil s posledními událostmi a neměl co dodat. Zapojil notebook do náhradního zdroje v místnosti a zapnul jej. Chtěl být připravený, až zavolá Viens a sdělí nějaké informace. Mapa ministerstva vnitřní bezpečnosti ukazovala stav provozu na silnicích, letové koridory a dokonce potenciální cíle teroristů – jaderné elektrárny, elektrické sítě, přehrady, dopravní uzly a obchodní střediska. Zobrazení se dalo v případě potřeby překrýt šablonami vytyčujícími jednotlivé přístupové trasy.

McCaskeyovi dorazili krátce po Herbertovi. Koupili večeři. To byl vítaný počin, znamenal první skutečný přelom, který tu od útoku nastal. V případě McCaskeyových to byl od smrti Williama Wilsona jejich první skutečný oddechový čas. Hood se zeptal na Rodgerse. McCaskeyovi i Herbert mu pověděli, jak to vypadá s jeho činností v San Diegu.

„Já myslel jak to vypadá s ním,“ řekl Hood.

„Je ve stavu jakéhosi odpoutání se od věcí, čeká, jak se to všechno vyvine,“ sdělil mu McCaskey.

„To je divné,“ prohlásila Maria. „Mike Rodgers je venku, ve skutečném světě, a ty říkáš, že se od něčeho odpoutal. My jsme ve vážně poškozené instituci, a přesto se předpokládá, že máme spojení se světem.“

„Já bych zase předpokládal, že všechno záleží na tom, jaký k tomu světu máte postoj,“ odtušil Hood.

„Když člověk ví, že má práci, je mu to jedině ku prospěchu,“ poznamenal McCaskey.

„Volení činitelé a jmenovaní funkcionáři se učí žít s vědomím, že věci se mění,“ opáčil Hood. „Na vnějšek má pořád ještě rozhodující vliv to, co je uvnitř.“

„Myslíte něco jako jsme my,“ podotkla Maria. „Skořápka Operačního centra je prasklá, ale my pořád fungujeme.“

„Přesně tak,“ souhlasil Hood.

Herbert se do hovoru nezapojoval, věnoval se sendviči se dvěma vrstvami rostbífu, jednomu z těch, které McCaskeyovi přinesli.

V počítači si načetl mapu okresu San Diego a vypůjčený mobil zapojil do

systému Tanku. Povzbudivé řeči ho zpravidla nudily. K tomu, aby se do něčeho pustil, ho hnal jeho vlastní vnitřní motor, obvykle proto, že někde bylo hrdlo, které toužil dostat do rukou a stisknout. To byla veškerá motivace, kterou potřeboval. Tenhle hovor zde byl ověšený cingrlátky svatouškovství, jež se dychtivě cpalo do popředí a jež ho popuzovalo. Maria má manžela, který žije, daří se mu dobře a je po jejím boku. Hood stále ještě má svou organizaci, kterou řídí, a jeho životopis mu umožní procházet různými vládními službami jak dlouho bude chtít. Pro ty dva je snadné být optimisty.

Možná by ses opravdu měl připojit tam venku k Mikovi, říkal si. Začít někde jako poradce, třeba v soukromém průmyslovém sektoru. Bezpečnostní zajištění v nejistém světě. To stálo za úvahu.

Telefonát od Viense přišel dřív, než toho povídání musel vyslechnout nějak moc. Podivil se, že se mu pracovník sledovacích operací ozval tak brzy.

„Právě volali ze San Diega, z tamního velitelství kalifornské dálniční hlídky,“ hlásil Viens. „Objevili limuzínu, o které se domnívají, že je to ta, kterou hledáme.“

„Proč se to domnívají?“ zeptal se Herbert.

Neptal se, proč velitelství volalo do Národního úřadu pro průzkum. Ministerstvo vnitřní bezpečnosti propojilo všechny úřadovny dálničních hlídek do Systému sledování infrastruktury při Národním úřadu pro průzkum. SSI poskytoval místním represivním orgánům nebývalé možnosti přístupu k monitorování potenciální činnosti teroristů prostřednictvím vojenských, meteorologických i jiných družic, vybavených prostředky pro sledování.

„Tu limuzínu někdo nechal na parkovišti při dálnici 163, je to na východ od San Diega,“ odpověděl Viens. „Řidiče našla policie spoutaného v kufru. Prý ho na hotelovém parkovišti někdo praštil do hlavy, na víc se nepamatuje. Únosci později bezpochyby přesedli do jiného auta. Kalifornská dálniční hlídka chce, aby Národní úřad pro průzkum prohlédl předchozí záběry, jestli v té oblasti nezaznamenaly nějaké zaparkované vozidlo.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Moc ne.“

„Proč myslíte?“

„Družice, které hlídají námořní základnu Coronado a letecké výcvikové středisko ve vnitrozemí, se nepřekrývají. Sledují dálnici 15 Východ. Zdá se, že ta limuzína zastavila někde ve slepém bodě. Teď tam záběry navzájem porovnávají.“

A kdo jiný by takový bod znal líp než velitel námořního zpravodajství? tázal se Herbert sám sebe v duchu.

„Je možné, že něco zachytila družice pohraniční hlídky Interceptor-Tři, ta ale může být moc daleko na jih, než aby viděla, co se tam událo. Tam to sleduje FBI,

a teď záběry prověřuje.“

„Povím to Mikovi,“ řekl Herbert. „Díky, Stephene.“

Zatímco namačkával Rodgersovo číslo, sdělil Viensovu zprávu ostatním.

„Proč by admirál organizoval svůj vlastní únos?“ zajímala se Maria.

„To je přece klíč, ne?“ odtušil Herbert.

Rodgers se mu ohlásil. Řekl, že se právě chystá nasednout do apache, nicméně počkal, až mu Herbert všechno vypoví. Poslouchal, aniž k tomu něco řekl. Herbert si nebyl jistý, že ho Rodgers kvůli bušení rotoru v pozadí vůbec slyší.

„Slyšel jste všechno, Miku?“ zeptal se, když domluvil.

„Slyšel.“

„Napadá vás něco?“

„Jo. Že nás podfoukli,“ odtušil Rodgers. „A pořádně.“

„Jak?“

„To vám povím, až si něco ověřím. Teď si musím pospíšit. Ozvu se hned, jak to půjde.“

„Jen si pro ně jděte,“ poznamenal Herbert a hovor ukončil. Telefon dal od ucha a zadíval se na ostatní.

„Jděte si pro koho?“ zajímal se McCaskey.

„To Mike neřekl. Prý tak do třiceti minut zavolá. S jistotou vím jediné – to všechno je postavené na hlavu.“

„V jakém smyslu?“ zeptal se Hood.

„V tom, že člověk, který má nejlepší vyhlídky, že tohle dokáže dát do pořádku, už pro nás vlastně nepracuje,“ odpověděl Herbert.

52

San Diego, Kalifornie středa, 16.29

Zpráva o únosu Kat Lockleyovou šokovala. A také ji naplnila obavami. Tohle by senátor Orr nikdy nezorganizoval, a ona si nedokázala představit, kdo tedy. Třeba někdo zvenčí. Možná Rodgers?

To teď nebylo důležité. Důležitý byl senátor a jeho bezpečnost. Po hovoru se Stonem Kat prudce stiskla tlačítko a přivolala výtah. Zatímco čekala, až kabina přijede a vyveze ji nahoru k senátorovu apartmá, zavolala tam a pověděla mu, co se stalo. Požádala ho, aby zůstal v pokoji, a sdělila mu, že tam za chvíli bude. Senátor souhlasil, zůstane přinejmenším do té doby, než se sežene ochranka, která ho doprovodí dolů. Považoval za naléhavé promluvit si co nejdřív se svými lidmi, dát jim vědět, že je v pořádku a že sjezd bude pokračovat. Kat slíbila, že na to vše dohlédne. Potom zavolala Patu Simcoxovi, veliteli ochranky. Chtěla, aby zůstal na svém stanovišti před senátorovým pokojem a k útvaru, který pátrá po admirálu Linkovi, se nepřipojoval. Simcox prohlásil, že nemá v úmyslu se vzdálit, a řekl jí, ať si nedělá starosti. Jestli se chystají nějaké pletichy proti USF, nikdo se k senátorovi nedostane.

Věřila mu. Simcox, předtím řidič náklaďáku, který se dal k ochrance, byl drsňák.

Výtah přijel a z něj se vyhrnuli hoteloví hosté. Vrhali na Kat ustarané pohledy a kladli jí otázky plné obav. Řekla jim, že senátor je v pořádku, pak se omluvila a nastoupila do kabiny. Připojila se k ní Kendra Petersonová.

„Volal Eric a pověděl mi, co se stalo,“ začala. „Právě jsem se senátorem mluvila. Prý jsi mu řekla, ať zůstane, kde je.“

„Ano. Je s tím nějaký problém?“

„Není,“ odtušila Kendra. „Je to dobrý nápad.“

„Tak fajn.“

Kat byla ráda; o tomhle se nechtěla s Kendrou dohadovat. Dveře výtahu se

otevřely a Kat se vydala k senátorovu pokoji. Zaklepala na dveře, ty se otevřely a Kat vstoupila dovnitř.

Do něčeho, co neočekávala.

U vchodu do apartmá stál Pat Simcox a mířil na ni pistolí Glock ráže devět milimetrů, model 19. K hlavni byl přišroubován tlumič Gemtech SOS.

Kat se zastavila. Její pohled přeskočil z pistole do Simcoxových hnědých očí.

„Pate, co to tu provádíte?“

„To je jen tak na uvítanou.“

„A co ta pistole?“

„Nemluv a jdi dovnitř!“ utrhla se na ni Kendra. Kat se zlostně otočila. „Co to ksakru má být?“

„O tom si popovídáme, až přijde Eric,“ odtušila Kendra.

Kat vešla do obývacího pokoje. Senátor Orr seděl na divanu nedaleko terasy, zíral před sebe a mělce dýchal. Paže mu visely schlíple podle těla, ruce spočívaly v klíně, dlaněmi vzhůru. Před ním stál kávový stolek se skleněnou deskou, na něm vedle poloprázdné sklenice otevřená láhev zázvorového piva. Senátorův tělesný strážce stál kousek opodál.

„Pane senátore?“ dostala ze sebe Kat. „Je v pořádku?“ obrátila se na bodyguarda.

Neodpověděl. Kat spěchala k senátorovi a přisedla před ním na paty. Uchopila jednu jeho ruku do svých. Ruka byla chladná. „Pane senátore, je vám něco?“

„Nemůže ti odpovědět,“ řekla Kendra. „Pan Simcox mu dal do pití pár kapek thiopentalu sodného.“

„Co to je?“ zeptala se Kat.

„Mírné anestetikum. Mělo by ho takových devadesát minut udržet v klidu.“

„Proč?“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Kendra vyčkávala; po zaklepání následovala dvě další. Otevřela a vpustila Erika Stonea. Mladík vešel. Jeho výraz byl vážný, avšak neprozrazoval žádné obavy.

„Jak to jde?“ zeptal se.

„Dokonale,“ odpověděla Kendra. „Jak to vypadá dole?“

„Trochu zmatku, a narůstá,“ řekl Stone. Přistoupil k Simcoxovi a vzal si od něj pistoli. „Prosím, oblečte ho, Thomasi.“

„Ano, pane,“ řekl bodyguard.

„‚Thomasi‘?“ opakovala Kat.

„To je Thomas Mandor,“ sdělil jí Stone. „Dávný známý admirála Linka.“

„Ji co je zač? Atentátník?“

„Ne, Kat. Nechceme senátora zabít,“ ujistil ji Stone. „Chceme ho dostat odtud a pěkně dlouze si popovídat o Williamu Wilsonovi a o budoucnosti.

Chceme mít jistotu, že si všichni rozumíme.“

Kat vstala a vykročila k němu. Zvedl volnou ruku, aby ji zastavil.

„Eriku, co tohle je? Co tu provádíte?“

„Pomáháme zachránit zemi.“

„O čem to mluvíte? Senátor je přece vlastenec! A co admirál Link? Znáte ho…“

„O admirála nejde. Mně teď dělá starosti Donald Orr. Je to vrah, válkychtivý nacionalista, který využívá ty nejnižší pudy – strach voličstva. Živí onen druh podezřívavosti, který nás jednoho dne přivede k tomu, že se postavíme jedni proti druhým, proti každému, kdo bude jiný než on.“

Mandor se vrátil s kloboukem, slunečními brýlemi a větrovkou, a ujal se své práce.

„Prosím,“ ozvala se Kat, „přestaňte, než bude pozdě.“

„Už je.“ Stone k ní přistoupil blíž. „Teď se vás ptám: půjdete s námi, nebo vás tu necháme?“

„Jít s vámi kam?“

„To není důležité,“ řekla Kendra.

„Pryč odtud, aby to vypadalo, že senátor je v bezpečí,“ odpověděl Stone.

„Tak ano, nebo ne, Kat? Jdete, nebo zůstanete?“

Kat pohlédla na pistoli. „Přece mě nezastřelíte – tady, a teď.“

„Nikdo nic neuslyší,“ odtušil Stone. „Tak… vaši odpověď, prosím.“ Kat nevěděla, co na to říci. Hlaveň s tlumičem byla přesvědčivější než Stoneovy argumenty. Ten pohled jako kdyby jí vyvolal zkrat v mozku a ochromil nohy. Vyznávat ideál a věřit v něj je jedna věc, zemřít pro něj zcela jiná. Avšak v její duši sídlila i umíněnost, a ta odmítala dát se zastrašit. Zvlášť když ona a senátor pracovali tak usilovně na tom, aby se dostali až sem.

Ten krátký vnitřní spor se vyřešil v následujícím okamžiku, kdy se ukázala třetí možnost.

Možnost, kterou nikdo nepředvídal.

53

San Diego, Kalifornie středa, 16.44

Tiché hučení, spíš hmatatelné než slyšitelné, se na ně sneslo zcela náhle. První se rozdrnčela okna, zatažené závěsy se začaly chvět. Za několik okamžiků všichni ucítili vibrace.

Stranou od hotelu se snášel téměř dvacet metrů dlouhý vrtulník AH64-D Apache Longbow. Slunce vrhlo na závěsy jeho ostře ohraničený stín. Bitevní vrtulník Longbow vypadal jako komár, s listy rotoru mírně prohnutými dolů, s křidélky připomínajícími pahýly na dlouhém, štíhlém těle, a s mohutnými turbohřídelovými motory General Electric T700-GE-701 po obou stranách trupu.

Vrtulník se pomalu natočil tak, že jeho rotační kanón Boeing M230 ráže 30 milimetrů mířil na pokoj.

„Pane na nebi,“ zamumlal Stone při pohledu na otáčející se vrtulník.

Vykročil ke dveřím právě v okamžiku, kdy to v dveřním knoflíku a v zámku hlasitě luplo a dveře se rozlétly dovnitř. Štiplavým kouřem z exploze vojenské výbušiny C-4 vešel dovnitř generál Rodgers, následován malou skupinkou příslušníků námořní pěchoty s útočnými puškami MP5-N v rukou. Několik jich vykročilo proti Thomasů Mandorovi a Kendře Petersonové a tlačilo je k ložnici. Ani jeden z obou Stoneových společníků neprotestoval. Dva mariňáci zůstali s Rodgersem.

„Položte tu zbraň!“ přikázal Rodgers Stoneovi a blížil se k němu. Musel křičet, aby ho bylo slyšet přes rachot rotoru apache, který mariňáky dopravil na střechu. Rodgers očekával, že bude vrtulník zakrátko znovu potřebovat.

Stone zaváhal, ale jen na okamžik. Stočil pistoli od Kat na senátora.

„Ne!“ vykřikla Kat.

„Nenecháváte mi jinou možnost!“ řekl Stone.

„Nechávám.“ Kat se posunula blíž k senátorovi. „Můžeme si promluvit

o tom, čeho se obáváte. Už jsme to dělali dřív, my všichni.“

„Na to je pozdě,“ odtušil Stone.

„Eriku, vy jste už někoho zabil?“ zeptal se Rodgers. Pokoj mezitím zaplnili mariňáci.

„Ne.“

„Tak s tím nezačínejte teď. Já vím, myslíte si, že nemáte na vybranou. To si v rozrušení lidi myslí často. Ale není to pravda.“

„Vy to nechápete!“ Stone zlostně ukázal pistolí na senátora. „Tenhle člověk ztělesňuje zlo!“

„Tenhle člověk je senátor Spojených států, a vy nejste jeho soudce!“ zaječela Kat.

Pomalu se posadila vedle Orra, očividně se snažila dostat mezi něj a pistoli. Bylo to hezké gesto, ale na tuhle vzdálenost by je Stone oba odstřelil dřív, než by se k němu Rodgers dostal. Zbývalo tak jediné, a k tomu se generál nechtěl uchýlit.

„Kat má pravdu,“ řekl. „Za to, co jste až dosud udělal, můžete jít do vězení, ale to není nic proti tomu, když vás tihle hoši sejmou.“

„Vy mě od toho, abych někoho zabil, chcete odradit vyhrožováním, že zabijete mě?“ rozesmál se Stone. „Jste zrovna takový křivák jako Orr!“

Rodgers se k němu stále blížil. Mladík stál bokem k němu, pistoli skloněnou k zemi. Mračil se, měl zlost, cítil se zatlačený do kouta.

V situacích jako byla tahle, kdy stisknutí spouště visí na vlásku, je důležité být odhodlaný, ne však přespříliš agresivní.

„Teď nebudeme dumat o tom, kdo koho může zabít,“ poznamenal Rodgers. Pomalu natáhl levou paži a rozevřel dlaň. „Uděláme, co navrhuje Kat, a promluvíme si. Dejte mi tu zbraň, ať se můžeme nějak dobrat konce.“

Stone mlčel. To často znamená, že člověk je ochotný kapitulovat.

Obvyklým příznakem je, že povolí napětí kolem úst a očí, ve šlachách krku. Nic z toho se bohužel nyní nedělo. Rytmický rachot rotoru Stoneovi zřejmě nedovoloval uvažovat rozumně.

„Něco vám navrhnu, Eriku,“ pokračoval Rodgers. „Já teď řeknu poručíku Murdockovi, tomu, co stojí hned za mnou, ať vezme vysílačku a pošle ten vrtulník pryč. Bude se nám líp povídat.“

„Já si nechci povídat!“ vykřikl Stone. „Chci dokončit to, co jsme začali!“

„Co kdo začal?“

„Admirál, Kendra a já.“

„A co jste začali?“

„Zvrat. To je krycí název, který tomu dal admirál. Byla to jeho myšlenka, a je to správná myšlenka!“

Mladík se cítil rozpolcený protichůdnými pocity, a ocitl se i pod tlakem

zvenčí. Pistole mohla spustit spíš v důsledku fyzického napětí než záměru nebo touhy střílet. Rodgers se proti tomu musel pojistit. Pravou paži držel nataženou směrem dolů, ukazovák mířil do podlahy. Kdyby jej pokrčil, bylo by to znamení pro mariňáky, aby cíl zlikvidovali. Když paži znovu zvedne, bude to znamenat, že nemají zakročit.

„Povězte mi něco o tom zvratu,“ vyzval Stonea.

„Měl zevnitř narušit senátorův plán.“

„Jako virus nebo krtek,“ podotkl Rodgers.

„Ano.“

„A jaký byl senátorův plán?“

„Zabít své nepřátele.“

„To je lež!“ vykřikla Kat.

„Nechte ho mluvit!“ varoval ji Rodgers.

Sledoval Stoneovu ruku, svírající pistoli. Zatím se nepohnula. Generál přistoupil blíž.

Stone se trochu natočil, takže hovořil přímo k němu. „Zabít Williama Wilsona byl Orrův nápad. Kat tomu celému dala konkrétní náplň. Byl to způsob jak na problém upozornit a současně ho vyřešit.“

„Na problém činnosti zaměřené proti americké ekonomice,“ doplnil ho Rodgers.

„Přesně tak.“

„Jak víte, že v pozadí vraždy pana Wilsona stál senátor Orr?“ zeptal se Rodgers. Měl v úmyslu docílit, aby se Stone soustředil na hovor, na něho, a ne na senátora.

„Řekl to admirálovi, a ten zase mně.“

„Ptal jste se na to senátora vy sám?“

„Proč bych se tím obtěžoval? Stejně by mi zalhal. A kromě toho, admirál nikdy nelhal. Mně aspoň ne.“

Rodgers byl nyní od něj jen několik kroků. „Jestli je tohle pravda, potřebuju, abyste mi řekl všechno. Já to pak můžu sdělit Operačnímu centru.“

„Operačnímu centru!“ zavrčel zlostně Stone. Natočil se k Rodgersovi ještě trochu víc. „Ti můžou za to, že se nám všechno pohnojilo…“

Rodgers uviděl možnost jak zasáhnout a chopil se jí. Stone zvedl maličko paži, takže glock mířil stranou od Donalda Orra i Kat Lockleyové. Rodgers uchopil pravou rukou Stoneovo pravé zápěstí, pistoli stlačil směrem k podlaze a současně po zbrani sáhl prudkým pohybem levice. Bylo slyšet prasknutí zlomeného zápěstí a pistole jen volně visela ve Stoneových chvějících se prstech. Rodgers mu ji vytrhl.

Nyní zasáhli mariňáci. Jeden z nich přitiskl Stonea tváří ke koberci, ostatní spěchali ke Kat a k senátorovi. Rodgers vyzval Kat, aby zavolala hotelového

lékaře. Potom pistoli sebral ze země.

„Vůbec nechápete, co děláte!“ ozval se Stone.

„No, řekl bych, že vás zachraňuju před smrtící injekcí,“ poznamenal Rodgers. Pokynem vyzval mariňáka, aby Stonea nechal posadit se. Přisedl na bobek k němu. „Kde je admirál Link?“

„Nevím.“

„To vám nevěřím. Když unášeli jeho limuzínu, tam před hotelem jste mi úmyslně překážel, nechtěl jste, abych si něčeho všiml.“

„To ještě neznamená, že vím, kam ho odvedli.“

Rodgers zavrtěl hlavou. „Copak vám to nedošlo? Ten ‚zvrat‘ končí. Ať už je jím co chce, ať jím mělo být co chtělo, je po všem. Šlus. Jedinou, aspoň částečnou vyhlídku, že si zachráníte krk, máte, když budete spolupracovat.“

„Já věřím, že to, co jsme udělali, je správně,“ prohlásil Stone. „Svého šéfa neprásknu. A slečna Petersonová taky ne.“

„Tady je někdo, kdo to udělá,“ ozvalo se od dveří ložnice.

Rodgers se ohlédl. Stál tam urostlý muž, další, který patřil ke Stoneově partě, a za ním jeho menší strážce od námořní pěchoty, útočnou pušku skloněnou. Ve výrazu toho člověka bylo cosi podobného zahanbení.

„Kdo jste?“ zeptal se ho Rodgers a vstal.

„Thomas Mandor, pane.“

„Jakou v tomhle všem hrajete úlohu?“

„Akorát tu, kde bylo třeba přitlačit silou,“ odpověděl Mandor.

„Najali ho lidé admirála Linka, údajně jako senátorova tělesného strážce,“ poznamenala rozhořčeně Kat.

„Opravdu mě najal pan Stone, ale k tomu, abych senátora dopravil na jiné místo,“ prohlásil Mandor. „A náhodou vím, kde admirál Link je.“

„No, poslouchám,“ řekl Rodgers.

„Drží ho můj parťák. Když vám povím, kde jsou, můžeme si střihnout nějakou dohodu?“

„Ne. Když to nevyklopíte, pište si, že nasadím všechny páky, aby k tomu, co jste už možná napáchal, stát Kalifornie přihodil ještě bránění průchodu spravedlnosti.“

Mandor se nad tím zamyslel, ale jen na okamžik. Potom Rodgersovi pověděl, kde Kenneth Link je.

54

San Diego, Kalifornie středa, 17.15

Rodgers a jeho oddíl námořní pěchoty se hnali zpátky nahoru po schodech na střechu hotelu. Stonea, Kendru a Mandora nechali pod dozorem místní policie. Všichni tři byli obviněni z napadení, „zločinného držení zbraní“ a spiknutí za účelem únosu. Kat zůstala spolu s lékařem u senátora. Rodgers měl pro ni nějaké otázky, ale na to, aby jí je položil, nyní nebyl ani vhodný čas, ani to pravé místo. Potřeboval další informace, a ty měl jedině admirál Link.

Thomas Mandor popsal místo, kde se nachází chata v horách nedaleko Fallbrooku. Pilot její polohu sdělil telefonem okresnímu šerifovi. Vysvětlil mu, že se tam potřebují dostat tak, aby vrtulník nikdo neviděl ani neslyšel. To znamenalo přistát někde dál od chaty. Řekl, že nepotřebuje posily, jen pozorovatele, někoho, kdo mu ukáže přesně místo, kde chata je. Šerif tedy pošle svého zástupce Andyho Belmonta napřed, aby se k nim připojil. Mladý policista bude čekat na volném prostoru nacházejícím se ve výšce 655 metrů, necelých pět kilometrů severozápadně od výjezdu ze silnice Mission Road na úpatí Coastal Range, a jen čtyři sta metrů od cíle. Dispečer dodal, že zástupce šerifa Belmont tu oblast dobře zná a že se s panem Richmondem již setkal. Místo, kde chata je, Belmont dokáže označit přesně. Přijede v černém džípu s velkou bílou hvězdou na kapotě.

Apache letěl nad dálnicí 163 a poté na východ nad silnicí 15. Pilot se držel ve výšce sto sedmdesáti metrů. V tomto koridoru prováděli cvičné lety vojenští stíhači a on nechtěl riskovat srážku. V blízkosti úpatí kopců vystoupil výš. Rodgers seděl za ním a pátral po zástupcově džípu. Napravo od něj seděl další mariňák, tři další se usadili na těsných sklápěcích sedačkách za nimi. Sedačky připomínaly spíš jakási pádla; do vrtulníků Longbow byly namontovány nedávno, aby stroje mohly přepravovat malé jednotky pro speciální operace na nepřátelském území. Sedačky, i ty řádně připevněné, se chvěly jako staré

rozvrzané postele v motelech, a když si člověk sundal sluchátka, mohl si být jistý, že mu bude ještě týden zvonit v uších. Tohle nebyl letoun pro nějaké pohodlné cestování. Jak se pilot pyšně vyjádřil, „Longbow je od toho, aby věci řácky rozhýbal“. Kromě rotačního kanónu mohl navíc nést čtyři podvěšené střely vzduch-země Hellfire a střely vzduch-vzduch Stinger. Tenhle apache stingery neměl, jednak proto, že příkaz zněl co nejrychleji vzlétnout, aby se apache dostal k Rodgersovi co nejdřív, jednak to bylo opatření, které mělo chránit civilní obyvatelstvo, kdyby vrtulník kvůli nějaké technické závadě spadl.

Pilot zpozoroval džíp první a stočil stroj k němu. Apache dosedl dvě stě metrů od něj. Rodgers otevřel dveře a běžel k džípu. Zástupce šerifa vystoupil a podal mu ruku.

„Vy musíte být generál Rodgers,“ řekl.

„Ano, správně.“

„Těší mě, pane. Co ode mě potřebujete?“

„Povězte mi něco o té chatě.“

„Je to klasický srub, stojí asi tři sta metrů od horského hřebene. Všude kolem rostou duby – opravdová pastva pro požár, ale dávají stín. Můžu se zeptat, co se tam děje?“

„Rukojmí,“ odpověděl Rodgers. „Jaký je k chatě nejlepší přístup?“

„Máte v úmyslu srub obklíčit a obsadit, nebo vzít útokem?“

„Půjdeme dovnitř.“

„Víc oken je na severní straně, směrem k hřebeni. Jistější bude jít od jihu.“

„Je tam poblíž nějaké místo, ze kterého by se dal rukojmí vysvobodit?“

„Kus od cíle je mýtina, tři akry, hned nad srubem. Je to i dobrá pozorovatelna, odtamtud se srub dá hlídat.“

„Vynikající. Můžete nás tam dovést?“

„Bude mi ctí,“ prohlásil Belmont.

Rodgers mu poklepal pochvalně na rameno a běžel zpátky k vrtulníku. Shromáždil svůj tým a pilotovi řekl, ať vzlétne a zůstane nad plošinou. Jakmile námořní pěchota srub zajistí, některý z mariňáků k němu pilota navede. Jestli tam Link je, jak Mandor tvrdil, Rodgers ho chtěl mít v rukou co nejdřív. Pomyslel-li na to, jak se tu lidé stávají oběťmi omamných látek, chtěl mít záruku, že mu zůstane aspoň jeden představitel USF, který je živý a při smyslech.

Doufal, že to je ten, kterého bude možné přimět, aby mu pověděl, o co tu ksakru vůbec jde.

55

Fallbnook, Kalifornie středa, 18.00

Eric Stone před časem prohlásil, že soudě podle fotografií, které viděl, je ta osamocená chata na vrcholu hory odrazem osobnosti svého majitele. Stavba je to hrubá, prostá a trochu nebezpečná, stejně jako Michael Wayne Richmond.

Srub se dvěma místnostmi byl malý a temný. Podlahy z tvrdého dřeva byly pokroucené působením podzemní vody stoupající z podloží, na trámových stropech byly skvrny od zatékající dešťové vody. Řada olejomaleb kamionů, dílo samotného Richmonda, visela nakřivo v důsledku časté seizmické činnosti. Čtyřdílná přední okna vedla na pole hustě zarostlé plevelem a táhnoucí se až k soukromé prašné silničce. Okny vzadu bylo vidět na příkré svahy poseté ohromnými bludnými balvany, jež hrozily, že se svalí dolů. Větvemi dubů, rostoucích po stranách srubu, cloumal horký bouřlivý vítr, kterému se tu říká Santa Ana, a větve neustále drhly o střechu.

Na půdě se usídlily polní myši. Jak se slunce klonilo k západu, vjel do nich život. V lednici bylo uloženo hlavně pivo, konzervované maso a sýr. Chléb byl plesnivý. Až se setmí, Kenneth Link pošle Richmonda pro nějaké pořádné jídlo. Richmond pojede svým SUV, nikoli dodávkou, kterou přijeli sem. Ta stála v garáži stranou od srubu. Jestli někdo Richmonda viděl, když jeho „zajatec“ přesedal z limuzíny, vyšetřovatelé tamto druhé vozidlo nenajdou, určitě ne dřív než následující noc, kdy se Linkovi podaří uprchnout. Odejde odtud, až bude Richmond volat tisk a prohlásí se za představitele extremistů z Dálného východu. To bude první rána, zasazená straně USF. Poslední, co si Američané přejí, je nadělat si nové nepřátele mezi radikálními teroristy. Link se vydá se spoutanýma rukama dolů po horské stezce. Poběží, upadne a podrápe se, aby bylo vidět, jak byl jeho útěk odvážný. Až se dostane na dálnici, někdo ho tam zachrání. Po pobytu v nemocnici – krátkém, jak se sluší na pravého muže – osloví sjezd USF. Vyzve přítomné, aby se pomodlili za blaho senátora

Orra. Až to bude hotovo, ujme se další práce společně s Erikem Stonem. Jestliže Orr již přistoupil na to, že ze strany USF odejde, bude volný. Jestli odmítne spolupracovat, dojde na všeobecný smutek nad jeho zmizením a předpokládanou smrtí. V obou případech na Kat Lockleyovou a Lucy O’Connorovou padne vina za podíl na smrti Williama Wilsona a Roberta Lawlesse. Link nepochyboval, že Kat nalehne na meč, jen aby Orra chránila. Jediné, z čeho měl špatný pocit, byl osud chudinky Lucy. Zneužili ji. Ale aťsi – ctižádostivost jí zatemnila zdravý rozum.

Až se Kat přizná k vraždě, USF ztratí u voličské veřejnosti ještě víc na důvěryhodnosti. Donald Orr se vrátí do Senátu a až vyprší jeho senátorské údobí, odejde do penze. Po pár měsících si nikdo ani nevzpomene, že strana USF vůbec někdy existovala.

Link i jeho únosce byli v hlavní místnosti. Richmond se usadil do houpacího křesla; jen seděl, nehoupal se. Link seděl ve druhém, odřeném křesle. Právě si pustili místní zprávy. Ústřední zprávou byl únos. Hlasatel říkal, že senátor Orr se údajně nachází ve svém pokoji a střeží ho stráž. Mluvčí USF, místní organizátor pracující pro Stonea, sliboval, že, jak doufá, senátor do hodiny vydá prohlášení.

„Zato já doufám, že to není pravda,“ poznamenal Richmond. „Teď už by měl být odtamtud pryč.“

„Určitě je,“ prohlásil Link. „Eric asi nechtěl zatím nic sdělovat, Mandor se mu třeba ještě neozval.“

„To jo. Tom se možná bál použít mobil a počká, až se dostane do Vegas.“

„Ten telefon je zakódovaný,“ podotkl Link.

„Něco je mohlo zdržet, silniční uzávěra nebo něco takového,“ namítl Richmond.

Ani tohle nebylo pravděpodobné, krycí legenda zněla, že senátora eskortují kvůli jeho vlastní bezpečnosti, a policie nemá ani důvod, ani pravomoc k tomu, aby veliteli Orrovy ochranky dávala příkazy.

„Proč panu Stoneovi nezavoláte?“ navrhl Richmond.

„Ještě mu dám trochu času.“ Link se dál díval na televizi. Nyní vysílala rozhovory s šokovanými a znepokojenými účastníky sjezdu a s velitelem policie. Link měl radost, byl pyšný na to, jak úspěšně jeho únos proběhl, a poněkud ho to uklidnilo. Říkal si, že druhá polovina operace se již také spustila a reportéři jen nestíhají běh událostí. Přepnul na CNN, aby se podíval, jak s tou záležitostí zachází celostátní zpravodajství.

Náhle zpozorněl. Uvědomil si, že myši na půdě již před chvílí přestaly běhat sem a tam. Možná vylezly ven se nažrat. Anebo je tam venku nějaká šelma. V tuto dobu vylézají na lov chřestýši a lovit začali i kojoti a sovy.

Nebo mají návštěvu.

V příštím okamžiku se roztříštily tabulky v oknech na obou stranách místnosti a uvnitř explodovaly dva granáty se slzným plynem.

56

Fallbrook, Kalifornie středa, 18.16

Účinky chlorobenzyliden malonitrilu jsou okamžité. Plyn vyvolá zánět měkkých tkání v krku a ty palčivě svědí a opuchnou. V několika vteřinách se postiženým začne točit hlava a přepadne je náhlá žaludeční nevolnost. Oči slzí a pálí. I kdyby je člověk dokázal udržet otevřené, jemně rozptýlené částečky chemikálie visí ve vzduchu jako hustá, pomalu se převalující mlha.

Rodgers a mariňáci si oči chránili brýlemi. Masky s ochranným filtrem si z vrtulníku nevzali, když budou okna vyražená, vítr místnost brzy vyčistí. Oni jen zadrží dech a ty, kdo jsou uvnitř, vynesou kus dál od srubu.

Přiblížit se k němu šlo snadno. Pod vedením šerifova zástupce se pohybovali na té straně, kde nebyla okna. Poručík Murdock nahlédl do místnosti miniaturním periskopem s optickými vlákny. V přísavce s rozměry asi jako větší moucha domácí byla zabudovaná kamera. Když ji připevnili na okno, mohli se vzdálit na bezpečné místo; objektiv přenášel obraz do přijímače velikosti počítačové myši. Každý z mariňáků si mohl místnost i její obyvatele důkladně prohlédnout, než přikročí k akci.

Rodgers se s pěti dalšími plížil k předním dveřím, ostatní dva zatím zaujali postavení takové, aby mohli dovnitř vhodit plynové granáty. V necelé minutě byli Link i jeho společník venku. Dva mariňáci zajistili únosce pouty s dvěma zámky a poručík Murdock mezitím přivolal vrtulník. Rodgers zakódovanou vysílačkou pro komunikaci mezi dvěma body informoval Jacka Breena, že admirála zachránili. Požádal ho, aby zatím nikomu nic nesděloval, dokud nebudou ve vzduchu, nechtěl, aby se sem reportéři nahrnuli dřív, než odtud odletí. Potom si od jednoho z mariňáků vypůjčil polní láhev. Dvěma jiným pokynem naznačil, aby ustoupili stranou, a odvedl admirála k pařezu nedaleko srubu. Link se posadil a generál mu podal láhev. Admirál hvízdavě dýchal, krátce si lokl, potom si vodu nalil do dlaní jako do misky a jedno po druhém si

propláchl oči.

Rodgers byl rád, že nedrží v ruce zbraň. Měl pocit, že to, co Link dál řekne, se mu vůbec nebude líbit.

„Díky za záchranu, Miku.“

„Není zač.“

Link usilovně zamrkal, aby viděl jasněji. „Jak jste mě ksakru našli?“

„Únosce měl parťáka,“ sdělil mu Rodgers. „Ten nám prozradil, kde jste.“

„Hned jsem si říkal, že tenhle chlap nemohl pracovat sám. Kde jste objevili tamtoho?“

„V apartmá senátora Orra.“

Link si znovu lokl; tentokrát pil déle. „Je senátor v pořádku?“

„Je mu prima.“

„No, to je dobře.“

Rodgers přisedl vedle pařezu. „Ani vás nemusel spoutat,“ poznamenal.

„Ne. Řekl mi, že má pistoli a že mě zastřelí, jestli se pokusím utéct.“

„Admirále, nenecháme tyhle kecy na později a nepromluvíme si o tom, co se stalo?“ navrhl Rodgers.

„Klidně.“

„Ne, já myslím o tom, co se doopravdy stalo.“

„Co tím chcete říct?“

„To, že Stone nám všechno vypověděl.“

„Ano? A co vám vypověděl?“

„Ze tohle celé je spiknutí, které mělo zabránit senátoru Orrovi ucházet se o kandidaturu, operace, která měla zlikvidovat USF,“ odpověděl Rodgers.

Link na něj pohlédl. „Jo?“ Rodgers přikývl.

Link se rozhlédl kolem. Dva mariňáci stáli asi dvacet metrů od něj. Vysoká žlutá tráva tichounce, syčivě šuměla, vítr vanoucí přes pole, byť nijak silný, jejich rozhovor přehluší. Admirál sklopil oči k zemi.

Když má člověk štěstí, v jeho životě nastane alespoň jeden okamžik, jemuž Rodgers říkal základní kámen, rozhodující rozcestí. Nastane tehdy, když člověk musí učinit rozhodnutí založené na principu, ne na obavách o vlastní bezpečnost. Je to jediný stavební kámen, který utváří celý další život. Okamžik, kdy se člověk ohlédne zpět a na to, co předcházelo, je buď hrdý, nebo toho lituje. Rodgers takové kameny poznal v boji, v situacích, kdy se rozhodnutí lidí řídilo spíš instinktem než promyšleným postupem. Pod palbou někdo zcela znehybněl, jiný nedbal na nebezpečí a šel do útoku. Ti, kteří se rozhodli k činu, si připadali jako bohové po všechny desítky let – anebo vteřiny –, jež jim ještě zbývaly ze života.

Link nyní stál před takovým základním kamenem, Rodgers to viděl v jeho

zarudlých očích. Admirál se snažil rozhodnout, zda má dotáhnout do konce lež, kterou právě začal a o níž možná dokáže, nebo naopak nedokáže, přesvědčit. Nebo zda se má podle pravdy přiznat k válce, kterou zjevně vede.

„Řekl vám Stone, že vraždu Williama Wilsona naplánovali senátor Donald Orr a Kat Lockleyová?“ zeptal se admirál.

„Řekl.“

„A věříte mu?“

„To nevím jistě,“ přiznal Rodgers. „Proč by to dělali? A proč by se vám s tím senátor svěřoval?“

„Byli jsme jeho pracovní štáb, jeho poradci. A on měl pocit, že ho jeho plán dělá neprůstřelným. Pokud jde o to, proč by to dělal – byla za tím nenávist, to za prvé; a politika, to za druhé. Orr se domníval, že srdeční selhání při sexu, opovrženíhodná smrt, odstraní nejen toho člověka, ale i překážky, které senátorovým fiskálním záměrům lidé nastavěli do cesty. Byl přesvědčený, že když zařídí, aby se to stalo hned po večírku v Georgetownu, přiláká tím na USF pozornost a on bude moci poukázat na rozdíl mezi sebou a ostatními kandidáty na prezidentský úřad, přátelsky nakloněnými Evropě.“

„Ale Operační centrum mu ten plán spláchlo do hajzlu.“

Link přikývl. „Orr nepředpokládal, že Darrell McCaskey objeví ten vpich.

Ten prevít senátor potřeboval pozornost, ne obvinění z vraždy.“

„Když jste tohle věděl, proč jste s tím nešli na policii?“

„Šli jsme,“ odpověděl Link. „Jenže detektiv Howell se rozpakoval zakročit proti Orrovi bez pádných důkazů.“

„Viděl ten vpich.“

„To by neukazovalo na Orra, jen na Lucy, která to stejně měla spočítané, protože Wilsonovi a Lawlessovi dala ty injekce. A kromě toho… Howella vydírali –“

„Obžalobou ze znásilnění jiného homosexuála.“

„Jo.“

„Mohl jste jít na FBI, nebo tu informaci dát Scotland Yardu.“

„Tak by to pořád schytala jen Lucy. A kdyby na někoho ukázala, spadla by do toho i Kat. Mohl bych dodat, že docela ochotně, je senátoru Orrovi oddaná. Na Orrovi by nějaká ta krev právě v této souvislosti mohla ulpět, ale asi ne tolik, aby ho to vyhodilo ze sedla. Kteří voliči by truchlili pro britského podnikatele, arogantního, úspěšného a protiamerického? Ne, Miku, my jsme potřebovali Orra zarazit natrvalo.“

„A jak byste to provedli? Zabili ho?“

„Kdyby bylo třeba,“ připustil Link. „Tohle vy nechápete, Miku. Já toho chlapa pozoroval už od doby, kdy jsem byl u námořního zpravodajství. Chodíval jsem na zasedání senátního výboru pro ozbrojené síly. Člověk, kterého

jsem na těch schůzích viděl, nebyl ten dobromyslný, prostý texaský Honza, takový, jaký předstupoval před voliče. Připomínal mi Josepha McCarthyho. Xenofobní, podezřívavý, agresivní. Vyprávěl, že kdykoli se vrátí domů, chodí do pustiny a tam spřádá vize o tom, jaká by podle něj měla Amerika být. Říkal tomu ‚pevnost Amerika‘. Hranice země ne pouze zajištěné, ale uzavřené, naše zdroje maximalizované, naši nepřátelé odříznutí od finanční pomoci, rozdrcení nebo ponechaní sami sobě, ať se navzájem pobijí. To, co servíroval americké veřejnosti, byla jen slabší verze tohohle. Já ale věděl, že má v úmyslu prosadit tohle všechno jakýmikoli prostředky.“

„Takže to byl McCarthy a Stalin v jednom,“ poznamenal Rodgers. „Čistý trik.“

„Nevěříte mi? Tak se zeptejte někoho, kdo na ty schůze chodil. Nakonec jsem zbyl jediný já, kdo s tím mohl něco udělat. Pozoroval jsem ho za přispění Erika a Kendry. Když se nálada v zemi přiklonila k izolacionismu a Orr viděl tu pravou příležitost jak získat prezidentský úřad, chopil se jí. A tehdy jsme udělali svůj tah i my.“

„Pronikli jste až do jeho blízkosti, abyste ho mohli zarazit.“

„Ano. Měl jsem dvě možnosti. Mohl jsem ho odstranit před tím, než udeřil proti Wilsonovi, to by z něj ale u lidí příznivě nakloněných izolacionismu udělalo mučedníka. Takže jsme ho nechali, ať se chytí na háček sám, pak jsme si ho už jen vytáhli ven. V CIA jsme takovéhle operace dělali na celém světě.“

„Tohle všechno chápu,“ řekl Rodgers. „Jen mi nejde na rozum, proč jste se tohle pokoušel provést na vlastní pěst.“

„Kolik lidí vy pouštíte k přísně tajné operaci?“

„Přijde na to,“ odtušil Rodgers. Dostával zlost. „Kdybych si měl vybrat, jestli se mám svěřit někomu takovému jako je Paul Hood, nebo tu jeho zatracenou organizaci vyhodit do luftu, se svým tajemstvím bych se mu svěřil.“

„Ale pracoval jste i s Orrem, i s Kat! S tou jste si párkrát vyšel. Nevěděli jsme, jak se k nim stavíte. Kdybychom něco řekli Hoodovi, mohl by s tím jít za vámi, a vy zase za senátorem. Vy a já jsme spolu zrovna nijak dobře nevycházeli, Miku. Tlačil jsem na vás, abych věděl, kde vlastně stojíte.“

„Bývalo by bylo líp, kdybychom si promluvili.“

„Možná.“

„Žádné možná,“ utrhl se na něj Rodgers. „To vaše rozhodnutí stálo život jednoho z mých lidí!“

„Vedlejší škody mě osobně vždycky mrzely!“ odsekl Link. „Ale politika je válka, a lidé umírají. Nevinní lidé. Četl jsem váš svazek, generále. Vy jste to zažil z první ruky. Jsme vojáci a naším prvním úkolem je bránit svou zemi. Někdy se rozhodnutí musí dělat rychle. Musí je dělat lidé, kteří se ocitli pod tlakem, takoví, co se snaží jedním okem vidět konec partie a druhým způsob, jak ji co

nejlíp dohrát. A to jsem dělal.“

„Převálcoval jste tankem svoje vlastní vojáky,“ odtušil Rodgers.

„To se stává, ne?“

„Při ústupu, když je bitevní plán na cucky.“

„Jestli byly naše plány na cucky, pak to všechno bylo dílo Operačního centra!“ Link teď mluvil zvýšeným hlasem. „Na dokončení téhle akce jsme potřebovali ještě jen pár dní, abychom měli jistotu, že Orr půjde. Já ohledně Operačního centra udělal velitelské rozhodnutí. Použili jsme elektromagnetickou bombu namísto konvenční výbušniny, protože jsme nechtěli způsobit Ztráty na životech. Podle předpokladu ten váš člověk přece v té místnosti neměl být, když bomba explodovala.“

„Další důkaz, že jste udělal špatné rozhodnutí,“ podotkl Rodgers.

„Ale Orra jsme zarazili, ne?“

„Jistě.“ Rodgers přivolal pokynem ruky mariňáky. „Můžete vstát, admirále?“

Link se zvedl. „Kam jdeme?“

„Vezmu vás na policejní oddělení v San Diegu. Ti si už všechno další zařídí společně s Metropolitní policií v D.C.“

„Dobrá. Ale rád bych věděl jedno: porozuměl jste tomu, co jsme udělali, ne?“

Vojáci k nim přišli; admirál náhle vypadal jako zcela jiný člověk. Ne, že by v jeho hlase byly znát nejistota nebo lítost. Možná to byl náznak strachu, když si uvědomil skutečný dosah situace, ve které se ocitl.

„Proč záleží na tom, co si myslím?“ zajímal se Rodgers.

„Nevyšlo to tak, jak jsem plánoval,“ odtušil Link. „Čeká mě pořádný sešup. A povezu se úplně sám.“ Rozpačitě se pousmál. „Vy jste vzdělanec. Čí to je výrok… že samota je velkolepá, jste-li divoké zvíře nebo bůh?“

„Řekl to Francis Bacon.“ Generál k němu přistoupil blíž. „Admirále, tomu, co jste udělal, jsem porozuměl. Jen s tím prostě nesouhlasím. Charakter země určují její zákony, ne milice a svémocné nezákonné operace. Prosazováním své vlastní vize vyššího dobra lidem ubližujete.“

„A co záchrana země před tyranem? Nemyslíte, že takový cíl už stojí za to?“

„Tohle byl jeden z nejvyšších cílů některých z největších osobností v dějinách,“ odpověděl Rodgers. Snažil se nechat admirálovi aspoň kousíček jeho pravdy. „Prostě se neztotožňuju s názorem, že nejkratší cesta je vždycky ta nejlepší. Naše země se vyznačuje tím, že sice děláme chyby, ale vždycky je napravujeme. Orr by se býval možná stal politickou silou, dokonce se mohl stát i prezidentem. Ale smýšlení národa by se posunulo jinam. Jsme drsní lidé a chceme mít věci hotové teď a hned, ale nakonec uděláme to, co je správné.“

Linkův úsměv prozrazoval, že konečně ví své. „Takže byste nás opravdu

Orrovi prásknul, co? Mluvit namísto toho, abyste rázně jednal – tomu byste

býval dal přednost?“

Rodgers mlčel. Odpověď neznal.

„No, pak jsem tedy spokojen. Zachoval jsem se správně,“ řekl Link.

Apache přistál na mýtině a Rodgers vyzval vojáky, aby tam admirála odvedli. Následoval je a cestou přemýšlel o admirálově otázce.

Měl dojem, že o ní bude přemýšlet ještě hodně dlouho.

57

San Diego, Kalifornie čtvrtek, 08.33

Apache přistál v Pendletonu a tam byl Link předán vojenské policii. Ta pak zařídila jeho převoz na policii v San Diegu. Obviněn byl prozatím z nepravdivého tvrzení, že byl unesen. Obvinění se celé zakládalo na Rodgersově hlášení, že Link na tomto lživém tvrzení trval ještě zhruba minutu poté, kdy byl zachráněn. Bylo to méně závažné obvinění, ale pro tuto chvíli nic jiného neměli. Další obvinění budou následovat, až před prokurátora půjde Eric Stone a bude vypovídat. Jeho i Kendru policie v San Diegu také držela ve vazbě. Po admirálově zatčení Rodgers šel do senátorova apartmá. Kat i Orr tam dosud byli. Senátor se již poněkud vzpamatoval a měl mozek natolik jasný, že

mohl Rodgersovi poděkovat za jeho pohotový zásah.

„Doufám, že nevěříte ničemu z těch Stoneových velkohubých blábolů,“ řekla Kat.

„Ano,“ dodal Orr. „Říkám si, že mu úplně přeskočilo.“

Rodgers prohlásil, že nevěří, samozřejmě, že ne. To celé byla intrika zosnovaná admirálem Linkem, který už dlouho choval vůči senátorovi zášť. Shodli se na tom, že senátorův projev na sjezdu odloží na zítra. Kat potom sešla dolů a z pódia sdělila účastníkům sjezdu, že nastalá situace se stále ještě vyšetřuje, že však Link byl nalezen a senátor Orr k nim promluví následujícího dne. Rodgers šel s Kat, aby měl jistotu, že dodrží, co slíbila. Zatímco Orr odpočíval, Kat šla do svého pokoje sepsat jeho projev. Před dveřmi jejího i Orrova pokoje hlídali lidé od hotelové ostrahy, aby je oba chránili před dalšími útoky.

A aby se zaručilo, že své pokoje neopustí.

Rodgers zavolal Darrellu McCaskeyovi, informoval ho, co se stalo a pověděl mu vše, co je zapotřebí k tomu, aby záležitost uzavřel.

Druhý den ráno se Rodgers, Kat a Orr sešli v senátorově apartmá na snídani.

Stalo se tak na Rodgersův popud. Ozvalo se zaklepání na dveře. Kat šla otevřít.

„Už umírám hladem,“ řekla s tváří rozzářenou úsměvem.

Úsměv vmžiku zhasl, když otevřela. Venku stál detektiv Robert Howell, s ním vyšetřovatelka a šest policistů z oddělení v San Diegu. Howell držel v ruce dvě hnědé obálky. Místní vyšetřovatelka postoupila dopředu. Byla to mladá žena s pohledem tvrdým jako ocel a s mírným hlasem, který však nesnášel odporu. I ona držela dvě obálky.

„Slečna Kat Lockleyová?“

„Ano.“

„Jsem detektiv Lynn Mastiová. Máme zatykač vydaný dnes ráno soudcem Andrewem Zuckerem z okresu San Diego s příkazem zadržet vás na základě podezření z přípravy dvou vražd a napomáhání při nich.“

Senátor Orr k ní přistoupil. Pohlédl z Mastiové na Howella. „Bobe, ví tahle mladá dáma, kdo jsem?“

„Vím, pane,“ odtušila Mastiová. „Jste senátor Donald Orr. Mám zatykač i na vás s příkazem vás zadržet.“

„Zadržet?“ vyštěkl Orr. „Chcete říct, že jsme zatčeni?“

„Ne, pane senátore. Formální žaloba bude sepsána, až budeme mít možnost dál se seznámit s předloženými důkazy.“

„My máme na starosti pořádání sjezdu!“ řekla Kat. „Nemáte právo přijít sem s obviněními založenými na něčem z doslechu a překážet nám v práci!“

„Je mi líto,“ opáčila Mastiová. „Takové oprávnění máme.“ Orr znovu oslovil Howella. „Co tu ksakru děláte vy?“

„Mám doklady k vydání.“ Howell mu ukázal obálky. „Jestli budete zatčen za zločiny, které jste případně spáchal v rámci naší soudní působnosti, předvedeme vás do D.C. k vyslechnutí obžaloby a k vyjádření, zda se cítíte vinen.“

„Nic nesmyslnějšího a urážlivějšího jsem ještě nezažil!“ obořil se na něj senátor. „Tady napadli má Měli byste si spíš promluvit s Linkem a jeho komplici!“

Zdálo se, že Orr se usilovně pokouší vykroutit, vrhnout se proti tomu problému vahou a silou svého postavení a donutit jej, aby zmizel. Howell byl stejnou měrou odhodlán tomu zabránit. Když Rodgers volal McCaskeymu a navrhl, aby sem detektiv přiletěl, zdálo se, že McCaskey je všemi deseti pro.

Nyní postoupil dopředu Rodgers. „Připadá mi divné, že se žádný z vás dvou nezeptal, kdo byl zavražděn,“ řekl.

„Nejspíš má tohle všechno co dělat s tím blbým Angličanem,“ odpověděl Orr.

„Má to co dělat s právy oběti vraždy,“ odtušil Rodgers.

„Jak se opovažujete poučovat tohohle muže o právech?“ zaječela Kat.

„Bránil zemi ve Vietnamu a kus života pracoval jako zákonodárce v zastoupení občanů takových, jako jsme my, zlepšoval životní úroveň všech Američanů a zvlášť žen.“

„O senátorovo vlastenectví tady nejde,“ opáčil Rodgers. „Robert Lawless byl Američan,“ dodal. „Co se stalo s jeho právy? Lucy O’Connorová je Američanka. Měla představu o tom, do čeho se pouští?“

Kat se k němu prudce obrátila. „Vy jste z nich všech nejhorší! Vzali jsme vás mezi sebe, když jste o všechno přišel. Za Lawlesse a Lucy nesu odpovědnost já. Senátor s tím neměl nic společného.“

„Admirál Link má odlišnou verzi,“ řekl Rodgers.

„Slečno Lockleyová,“ ozvala se Mastiová, „otočíte se, prosím?“ Kat na ni vrhla vzteklý pohled. „Cože? Proč?“

Mastiová sňala z opasku pouta.

„Vy nám chcete nasadit pouta?“ vykřikla pronikavým hlasem Kat.

„Ano, paní.“

„Detektive, bez svého právníka nikam nejdu,“ prohlásil Orr. „Zavolám mu a počkám zde, až dorazí.“

„Lituji, senátore, ale takhle to nepůjde,“ řekla Mastiová. „Budete muset jít s námi. Vy oba.“

Orr zlostně zafuněl. „Tohle je směšné!“ zahučel.

„Není,“ odrazil ho Rodgers. „Tohle – to je systém, který jste se přísahou zavázal podporovat.“

„Máte právo mlčet a odmítnout odpovídat na jakékoli otázky,“ sdělila jim Mastiová. „Všechno, co řeknete, může být u soudu použito proti vám…“

„Prosím, tohle senátorovi nedělejte!“ žadonila Kat. „Jeho postavení si žádá jistou dávku úcty.“

„Je to jako bankovní účet, Kat,“ řekl Rodgers. „Čím víc investujete, tím víc vám to vynese.“

Mastiová dopověděla Mirandovu zatýkací formuli. Kat se znovu otočila k Rodgersovi a vrhla vzteklý pohled na něj i na ostatní. Na zuřivé, hněvivé pohledy senátora a jeho asistentky ostatní odpověděli rezolutními pohledy. Trvalo to jen okamžik, avšak něco podobného Rodgers dosud nezažil. Tohle nebyl prudký střet politických názorů nebo taktického rozhodování někde v kanceláři nebo na velitelství. Tam jde o myšlenky, a ty myšlenky jsou vyjadřovány slovy. Z tohohle zde se stala srážka beze slov, jako něco z dob, kdy na zemi teprve vznikal život, cosi, co mělo blíž k primátům než ke hvězdám.

Napětí prolomila mladá vyšetřovatelka ze San Diega. Vnesla do atmosféry něco lidskosti, dotek důstojnosti, které se Kat domáhala.

„Pane senátore, slečno Lockleyová, půjdete-li dobrovolně, zřeknu se použití donucovacích prostředků,“ prohlásila. „Moji lidé vezmou vaše věci a donesou je

na stanici.“

Kat přikývla. Nato se ozval senátor: „Dole čeká tisk,“ řekl. „Dostanu dovolení s těmi lidmi promluvit?“

„Pane senátore, my vlastně půjdeme dolem,“ odpověděla Mastiová.

„Přes suterén?“ zeptala se Kat.

„Ano. Nepřejeme si nějak rozrušit senátorovy přívržence a riskovat výtržnost nebo vzpouru.“ y

„Zasloužíte si je,“ poznamenala Kat.

„Ale oni ne,“ odsekla Mastiová; až nyní se zablýsklo. „Mohli by přijít k úrazu nevinní lidé.“

Tím veškeré dohadování skončilo. Senátor si uvázal kravatu. Kat vyšla do předsíně a z vozíku pokojové služby si vzala banán. Vozík přivezli během hádky a nechali jej tu. Jeden z policistů dával pozor, aby si Kat vzala jen ovoce a ne třeba nůž nebo sklenici na džus.

Zatímco čekali na senátora, Howell vzal Rodgerse stranou. Zůstali stát u odkládací komory v síni.

„Pane generále, chci vám poděkovat, že jste mě požádal, abych sem přišel.“

„Připadalo mi to jako místo, kde byste měl být.“

„Já vím, že jsem tu věc zvoral,“ přiznal Howell.

„Něco jsem zaslechl,“ odtušil s úsměvem Rodgers. „Jen řeči.“

„Díky. Chci, abyste věděl, že s oddělením to dám do pořádku. Buď dám výpověď, nebo se nechám vyhodit, anebo se podrobím jakémukoli disciplinárnímu řízení, které proti mně povedou.“

„Detektive, mám takový dojem, že vaše svědectví k tomuhle případu bude důležité,“ sdělil mu Rodgers. „Za to, co jste udělal, to schytáte, a dojde i na odhalení něčeho z vašeho soukromého života. Všechno, co dlužíte, splatíte. Divil bych se, kdyby Metropolitní policie chtěla něco víc než to.“

„Doufám, že máte pravdu.“

„Když přijde na věc, lidi dokážou projevit dost porozumění. Pochopí, jaké svinstvo se na vás hned od samého začátku navalilo. Držte se a všechno bude v pořádku.“

„Díky.“ Howell se usmál. „Hodně pomohlo už jen to, že mi Darrell zavolal.“

„Je to tvrdý chlap, ale férový.“

Senátor se vrátil a skupina odešla, až na tři policisty. Přizvali hotelovou ostrahu a trojice před zraky dvou hotelových detektivů zabalila věci senátora Orra a dopravila je dolů. Potom se vrátila a totéž opakovala v pokojích Kat Lockleyové, Kennetha Linka, Erika Stonea a Kendry Petersonové. Kufry naložila do policejního vozu a ten je odvezl na stanici.

Potom pokoje uzavřeli. Rodgers se k nim nepřipojil, čekala ho jiná práce. Ironií bylo, že nyní, když byli všichni pryč, zůstal de facto jediným výše

postaveným představitelem USF. Rozhodl se sejít dolů do sjezdového sálu a promluvit k přítomným. Třebaže na nějaké projevy na veřejnosti nikdy nebyl, zachovával pozoruhodný klid, když stál na pódiu a oznámil, že události uplynulého dne donutily představitele USF přehodnotit plány na založení strany. Očekává, že senátor bude během dvou dnů chtít vydat své vlastní prohlášení, ale on sám žádné další informace nebo podrobnosti, o které by se mohl podělit, nemá. Na otázky, vykřikované těmi, kdo byli nejblíž k pódiu, neodpovídal.

„Pro tuto chvíli končíme,“ uzavřel, „to je z naší strany všecko.“

Dvojsmyslnost jeho formulace zřejmě nikomu neušla. Tisíce lidí pomalu vyšly ven na ulici. Někteří se vydali do hotelu přeobjednat si letenku, jiní čekali, až se otevřou bary, další si u Stánků vybírali zlevněné suvenýry.

Než nastalo odpoledne, zpráva o zatčení a vydání senátora Orra se roznesla městem a prapory USF se stahovaly. Zanedlouho jediné, co ze strany USF zůstalo, byly odhozené agitační plakáty a pomačkané lístky s charakteristikou kandidáta, vyhřezlé z přecpaných odpadkových nádob a unášené větrem po Pacific Coast Highway.

58

Washington, D.C. pátek, 08.22

Setkání mělo pro všechny zúčastněné hořkosladkou příchuť.

Tank, kde se v dusném vzduchu stále ještě vznášel slaboučký zápach kouře, byl místem, kterým už nikdy znovu nebude: domovem zbývajících, původních členů vedení Operačního centra – Paula Hooda, Mika Rodgerse, Boba Herberta a Darrella McCaskeyho. Chyběla jen Martha Mackallová, která zahynula v Madridu. Lowell Coffey, Matt Stolí, Ron Plummer a Liz Gordonová se k nim připojili později. Všichni pracovali na tom, aby Operační centrum znovu uvedli do chodu. Coffey hovořil se senátorem Debenportem o dotacích, Stolí společně se svým týmem instaloval nové zařízení, Liz rozmlouvala s pracovníky, aby je zbavila případně přetrvávajícího pocitu strachu z pobytu dole v uzavřeném prostoru, na místě, kde byl zabit jeden z jejich kolegů.

Hood očekával napětí mezi sebou a Rodgersem, mezi sebou a Herbertem. Namísto toho tu však panoval pocit triumfu. Darrell McCaskey spustil operaci, kterou pak všichni dovedli do cílové pásky, operaci, během níž každý z nich nesl zátěž svůj kus cesty. Hood byl rád, že na Mika Rodgerse připadlo, aby ji do cíle donesl právě on. Zasloužil si, aby z toho vyšel vítězně. Pokud Bob Herbert choval hořké pocity ze zeštíhlování Operačního centra, pro tuto chvíli je potlačil. Anebo možná byly zapomenuty. Rodák z Mississippi byl jako magnézium – vzplane, prudce hoří a zakrátko je po všem. Ještě před několika měsíci měl zlost na Rodgerse, že po rozpuštění zbytku jednotky Striker generál sestavil výzvědnou skupinu.

Anebo je Herbert prostě už vyčerpaný z toho, jak tu s tím svým invalidním vozíkem popojíždí z místa na místo, pomyslel si Hood. Herbert si už u zásobovacího důstojníka základny objednal náhradní motorek, telefon a počítač, to vše však dostane až následujícího dne.

„Detektiv superintendant George Daily je moc a moc šťastný,“ prohlásil

McCaskey, když se rozsadili kolem poradního stolu. Pohlédl na Rodgerse.

„Mike je hrdina londýnského tisku.“

„Možná mě Scotland Yard zaměstná,“ poznamenal Rodgers.

„V každém případě jděte tam, kde je okno, co se dá otevřít,“ podotkl Herbert. Ovíval se listem papíru se zpravodajským hlášením z Andrewsu. Než jeho oddělení začne fungovat, bude odkázaný na údaje od ostatních sledovacích a průzkumných institucí. „Technici od letadýlek říkali, že než bude motorek zase pracovat, může to trvat den či dva.“

„Nevěřte jim, vojenští technici vždycky tvrdí, že věci budou trvat déle, než by měly,“ prohlásil Rodgers. „Potom, když všechno pěkně jede, myslíme si o nich, že dělají zázraky.“

„Já myslel, že se vyjadřuju cynicky,“ opáčil Herbert. „Někdo holt uvažuje po vojensku už moc dlouho.“

„Heleďte, vždycky ještě se můžete ucházet o prezidentský úřad,“ poznamenal McCaskey. „V USF prý je volné místo.“

„To není nic pro mě,“ řekl Rodgers.

„Ta práce, nebo její filozofie?“ zeptal se Hood.

„Obrana Donalda Orra. Nemyslím, že USF přežije, a pokud ano, bude z ní akorát okrajové uskupení. Jestli se prokáže to, co o Orrovi řekl Kenneth Link, tak Orr bude figurka na plakátech, jako představitel šílené pravice,“ odtušil Rodgers.

„To je pravda,“ ujistil ho Herbert. „Ať už příště vezmete jakoukoli práci, Miku, nechte mě, ať se postarám o podrobnosti. Podíval jsem se na některé ze zápisů z těch uzavřených zasedání, o kterých vám Link řekl, těch, na která Orr chodil. USF by mělo znamenat Uskupení Sveřepého Fašisty.“

„Pánové, jméno Link nemám zrovna teď nijak zvláštní chuť slyšet,“ vložil se do hovoru Hood. „Určitě ne po tom, co provedl zde.“

„Ve jménu vlastenectví, ničeho menšího,“ dodal McCaskey.

„Jenomže – kdo může popřít, že senátor Orr představoval hrozbu?“ zeptal se Rodgers.

Herbert zvedl ruku. „Já,“ řekl. „Kdo může popřít, že William Wilson představoval hrozbu americkému hospodářství?“

„Nikdo, to ale neospravedlňuje vraždu,“ upřesnil McCaskey.

„Proč by ne? Kvůli záležitostem hospodářství jsme vedli války. Zahynula v nich spousta lidí, a to všechno bylo zabalené do vlajek a servírovalo se opentlené našimi americkými tradičními hodnotami,“ poznamenal Herbert.

„Takže to bychom měli zabíjet lidi, co ohrožují naše tobolky?“ zeptal se McCaskey.

„Tohle jsou na mě moc hluboké úvahy,“ opáčil Herbert. „Já vyzvídám, ale nemudruju.“

Rodgers se usmál.

„Podívejte, já Orra nehájím,“ pokračoval Herbert. „Kdyby nic jiného, byla to od něj zbabělost, poslat takovou lehkověrnou holku jako je Lucy O’Connorová udělat špinavou práci a lhát jí o tom, co se pak stane. A zachoval se jako hnusák, když vydíral detektiva Howella. Já jen říkám, že tohle se děje běžně, jako nástroj národní politiky. V tom ohledu Orr udělal tu chybu, že byl v Kongresu jediný, kdo v té věci něco podnikl. Kdyby se bývala vyhlásila Anglii válka, a Wilson byl jediná oběť, celá ta věc by byla legální.“

„Já si vždycky myslel, že se škodlivou nebo restriktivní politikou by člověk měl bojovat lepší, víc tvůrčí politikou,“ řekl Hood.

„To jistě. A když tohle zklame, přijdou takoví jako já a dávají to do pořádku,“ odtušil Rodgers.

„Bingo,“ dodal Herbert.

„No, nevím,“ řekl McCaskey. „Moje starší sestra se v šedesátých letech účastnila stávek vsedě a protestů proti rasismu. Byly docela účinné.

Jo, moc,“ utrousil Rodgers. „Přišel jsem o pomoc a podporu, kterou jsem já a moji hoši potřebovali, abychom porazili Vietcong,“ žehral. „Účinné akorát v tomhle, Darrelle.“

Zavládlo krátké, stísněné ticho. Hořkosladký pocit se vytratil. Rovnováha se nyní ocitla kdesi daleko, dokonce rovnováha mezi lidmi, kteří v Operačním centru zůstali.

„Připadá mi, že na nás tahle situace ještě trochu moc doléhá,“ prohlásil Hood. „Politickou debatu bychom měli odložit na jindy.“

„Souhlasím,“ řekl Rodgers. „Já jen přišel poděkovat tuhle Darrellovi a Bobovi za pomoc, a taky Marii. Vedla si nádherně.“

„Vyřídím jí to,“ řekl McCaskey. Dlouze se na něj zadíval. „No… jaké máte pro nejbližší dobu plány?“

„Profesní žádné. Osobní – ještě musím něco udělat. Odpovědět si na jednu otázku.“

„Potřebujete pomoc?“ zeptal se Herbert.

„Já myslel, že nijak moc nemudrujete,“ poznamenal Rodgers.

„To byla jen falešná skromnost.“

„Kdepak. Zaujala mě jedna věc, na kterou se mě admirál Link zeptal, když ho mariňáci odváděli. Jedna z těch záležitostí, při kterých to tak či onak prošvihnete, něco jako ‚Dáma nebo tygr‘. A právě o těch záležitostech chci přemýšlet. Nejlíp někdy, až budu lézt po skalách nebo až si lehnu někde u moře a budu se opékat na slunci.“

„Takový oddech si zasloužíte,“ poznamenal Hood. Dotklo se ho, že Rodgers zdůraznil pomoc ostatních a jeho pomoc pominul. Vypadalo to jako zlomyslnost, nechal to však být. Nebyl v Rodgersově situaci a nevěděl, jak si

člověk za podobných okolností připadá.

Schůzka skončila. McCaskey a Herbert odešli dávat do pořádku Operační centrum, Hood a Rodgers zůstali. Generál se na svého dlouholetého společníka zadíval.

„Mluvil jste s prezidentem o tom, co se dělo?“ zeptal se.

„Včera pozdě v noci.“ Hood zaváhal; chtěl toho o novém uspořádání povědět víc, požádat o něco, čím by spolupracovník, kterého si cení, mohl přispět. Nakonec tu myšlenku zavrhl. „Bílý dům je rád a vyjádřil se velmi pochvalně.“

„To je dobře,“ řekl Rodgers. „Nic dalšího?“

„Jak to myslíte?“

„Vypadal jste, jako kdybyste chtěl ještě něco říct.“

„Ne. Jen jsem si právě vzpomněl, že se potřebuju podívat na záležitost ohledně jednoho praktikanta.“

„Praktikanta? Po tom všem si ještě děláte starosti s nějakým praktikantem!

S takovou mikromanažerskou prkotinou?“

„Tak to není. Je to syn Sharonina nového nápadníčka.“ Rodgers se zašklebil. „A vy ho berete?“

Hood lehce přikývl. Připadal si jako středoškolský šplhoun, který vstoupil do jiného klubu, protože tam potřebovali šachistu nebo debatéra.

„Pořád je to chůze na laně, co?“

Hood se usmál. „Doufejme, že moje nijak moc plodná diplomacie bude fungovat.“

„Tamto předtím – to, že rozhovor stejně skončí bojem, nebylo nic proti nikomu. Jen jsem si tak posteskl. Válka se mi nelíbí o nic víc než vám. Přišel jsem o příliš mnoho přátel.“

„Já vím.“

Generálův pohled změkl, oči mu zvlhly. Na okamžik se zdálo, že nemá daleko k slzám.

„Nechtěl jsem, abyste si myslel, že vás ignoruju, když jsem Bobovi a Darrellovi děkoval za pomoc. Během letu zpátky jsem přemýšlel o jednom – o některých rozhodnutích, která Link a Orr udělali. Není to stejné jako v armádě, kde máte cíl a omezený počet způsobů, jak jej dosáhnout. Kde všichni ve vaší jednotce mají stejnou výzbroj a stejný výcvik, a vy dobře víte, jak se zachovají. V politice se nedá nic předvídat a na nikoho spoléhat.“

„Někteří z nás se o to snaží; a většina neuspěje,“ přiznal Hood.

„Vy jste se snažil usilovněji než většina ostatních. Nebral jsem vždycky všechno, co jste nabízel, a taky jsem to říkal pořádně nahlas. Ale vaši snahu nemůžu neuznat. Řekl bych, že pro tuhle práci jste byl ten pravý: člověk na svém místě.“ Rodgers ukázal za sebe, a to gesto zahrnovalo celé Operační

centrum. „Nasloucháte, máte zatraceně dobré instinkty a dobré srdce. A hergot – Bílý dům vám chňapal po jednom kotníku, já vás kopal do druhého, a nakonec vám ještě bouchla doslova v klíně bomba. Přesto jste nás tím vším provedl a ty lumpy nakonec porazil.“

„Porazili jsme je my všichni společně,“ připomněl mu Hood.

„Vy jste byl kouč. Vám patří první přípitek.“

„Díky.“ To slovo připadalo Hoodovi křehké, chabé na to, aby vyjádřilo všechno, co cítí. Ale pocit, který vyjadřovalo, byl upřímný.

„No, tak já se seberu a půjdu,“ řekl Rodgers. „Vydám se na tu dlouhou dovolenku.“

„Zasloužíte si ji. A doufám, že najdete odpověď na tu otázku, ať je jaká chce.

Když budete potřebovat radu, víte, kam jít.“

„Jo,“ usmál se Rodgers.

Potřásli si rukama a objali se. Bylo to těžké loučení. Společně prošli vítězstvími, triumfy i ztrátami. Rodgers zachránil život Harleigh Hoodové. Třebaže Hood očekával, že se spolu ještě uvidí, éra sdílených triumfů i bolesti končila.

Rodgers objetí přerušil rázným zasalutováním, pak se otočil a odešel. Kráčel rychle a hrdě do nejisté budoucnosti.

Hood se vrátil k poradnímu stolu. I jeho budoucnost byla v mlhách. Bylo třeba dokončit obnovu ne pouze Operačního centra, ale i vlastního nitra. Rozhodnutí, která je všechny přivedla do nynější situace – až ke ztrátě Rodgerse i ostatních z pracovního štábu a k novému spojenectví s Bílým domem –, kriticky nezkoumal, ani k nim nevyslovoval výhrady. Přesto však ho ta rozhodnutí mrzela. Vždycky už ho budou mrzet.

Vlastní budoucnost samozřejmě neznal, doufal však, že v jednom měl Rodgers pravdu. Doufal, že na rozdíl od Donalda Orra a Kennetha Linka on zná rozdíl mezi tím, co je morální a co ne. A že má sílu k tomu, aby se stavěl za to, co je správné. Příští týdny budou zkouškou nejen pro něj, ale i pro Operační centrum.

Náhle se odkudsi ze vzduchového potrubí ozval dutě znějící vítězný pokřik. Tam někde pracovali mechanici od letectva. Za okamžik začal suterénním komplexem proudit chladný vzduch. Technici skutečně udělali zázrak.

Záleží jen na jednom: na obnově, říkal si Hood. Tu nikdy nesmíš odepsat.

Nikdy.