Operační centrum – Válka orlů

Tom Clancy Steve Pieczenik

(1999)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Ostatní

Na knize spolupracovali Tom Clancy, Steve Pieczenik a Jeff Rovin.

Dvanáctá kniha série Operační centrum. Knihy následují v tomto pořadí: Operační centrum, Zrcadlový odraz, Hra o stát, Zákon války, Rovnováha sil, Stav obležení, Rozděl a panuj, Bojová linie, Čestné poslání, Moře v ohni, Cestou zrady, Válka orlů.

Exploze čínské nákladní lodi v Charlestonu, jež tajně přepravuje lidi na práci, je prvním příznakem, že kdosi má v úmyslu ohrozit čínské zájmy v zahraničí. Následují exploze v Jižní Africe a v Tchaj-peji. Operační centrum, které má nyní nové vedení – ženu v hodnosti generála, která nastoupila na místo náhle a nečekaně odvolaného Paula Hooda –, zjistí příčinu těchto událostí. Jsou jí soupeřící frakce v čínské vládě. Operační centrum se stále ještě nevzpamatovalo z následků útoku elektromagnetickou bombou, a navíc se jeho personál musí přizpůsobit novému způsobu vedení; existuje podezření, že Operační centrum se dostává pod vliv armády. Bývalí pracovníci centra udržují nadále styky, což je novému vedení proti mysli. Tito pracovníci v podstatě ilegálně odhalí spiknutí čínského generála, který chce pomocí bomby zničit raketu, která má vynést na oběžnou dráhu čínskou komunikační družici. Sabotáž chce svést na agenty z Tchajwanu a tím ospravedlnit úder na tuto odtrženou provincii. Bývalý ředitel Hood, Hoodův zástupce, již předtím propuštěný generál Mike Rodgers, a další pracovníci Operačního centra spiknutí odhalí a za dramatických okolností je přímo na místě – v kosmickém středisku Si-čchang – překazí.

Tom Clancy

Válka orlů

OPERAČNÍ CENTRUM

Exploze čínské nákladní lodi v Charlestonu, jež tajně přepravuje lidi na práci, je prvním příznakem, že kdosi má v úmyslu ohrozit čínské zájmy v zahraničí. Následují exploze v Jižní Africe a v Tchaj-peji. Operační centrum, které má nyní nové vedení – ženu v hodnosti generála, která nastoupila na místo náhle a nečekaně odvolaného Paula Hooda –, zjistí příčinu těchto událostí. Jsou jí soupeřící frakce v čínské vládě. Operační centrum se stále ještě nevzpamatovalo z následků útoku elektromagnetickou bombou, a navíc se jeho personál musí přizpůsobit novému způsobu vedení. Existuje podezření, že Operační centrum se dostává pod vliv armády. Bývalí pracovníci centra udržují nadále styky, což je novému vedení proti mysli. Tito pracovníci v podstatě ilegálně odhalí spiknutí čínského generála, který chce pomocí bomby zničit raketu, která má vynést na oběžnou dráhu čínskou komunikační družici. Sabotáž chce svést na agenty z Tchaj-wanu a tím ospravedlnit úder na tuto odtrženou provincii. Bývalý ředitel Hood, Hoodův zástupce, již předtím propuštěný generál Mike Rodgers, a další pracovníci Operačního centra spiknutí odhalí a za dramatických okolností je přímo na místě – v kosmickém středisku Si-čchang – překazí.

Vydalo nakladatelství BBart s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BBart v roce 2007

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright (c) 2005 by Jack Ryan Limited Partnership and S&R Literary, Inc.

All rights reserved.

Z anglického originálu Op-Center: War ofEagks

(vydaného nakladatelstvím Berkley Books, New York, 2005)

přeložil (c) 2006 Jiří Špalek

Redakce textu: Jiří Nussberger

Jazyková korektura: Jan Řehoř

Grafická úprava obálky: Bohumil Fenel

Tisk: CENTA, s.r.o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-058-0

Poděkování

Za podnětné myšlenky a neocenitelnou pomoc bychom rádi poděkovali Martinu H. Greenbergovi, Larrymu Segriffovi, Denise Littleové, Johnu Helfersovi, Brittany Kořenové, Victorii Bundonisové Rovinové, Roberte Pieczenikové, Carlu La Grecovi a Tomu Colganovi, našemu vydavateli. Avšak nejdůležitější, naši drazí čtenáři, zůstává na vás. Na vás je, abyste rozhodli, nakolik se naše společná práce podařila.

Tom Clancy a Steve Pieczenik

1

Charleston, Jižní Karolína, pondělí 04:57

Jesse Wheedles, rodák z Athens ve státě Georgia, sloužil na základně válečného námořnictva v Charlestonu. Mládenec měl velmi přesně vymezený popis práce, byl odborník na řízení provozu vojenské kantýny. Na své postavení byl pyšný, znamenalo pro něho víc, než být pouhým kuchařem, víc, než pouhým sestavovatelem dávek hotových jídel pro námořníky, když se chystají k přesunu. Wheedles byl spíš uměleckým řemeslníkem, jeho snahou bylo, aby každý, kdo usedl v jeho kantýně, dostal tu nejlepší polévku, nejteplejší předkrm a to nejjemnější pečivo a nejchutnější kávu v celém válečném námořnictvu Spojených států. Přesně podle hostovy chuti a bez ohledu na to, jakou má hodnost. Jesseho pýchou byl papírový ubrousek, na kterém bylo napsáno „Úchvatné jídlo!“ Tato slova vlastnoručně napsala náměstkyně ministra Sabrina Brigtonová, a její pochvala prokazovala, jak dobře si Wheedles vedl.

Nyní se zabýval úvahami o tom, jak by asi vypadal jeho život, kdyby zůstal u námořnictva. Když mu skončila povinná vojenská služba, začal pracovat v rodinném podniku, levném bufetu stojícím u silnice. Bufet jen s velkým úsilím bojoval o přežití v konkurenci se zařízeními pro rychlé občerstvení a s kavárnami. Vydržel deset let, potom otec pozemek prodal projektantovi investiční výstavby. Získané peníze rozdělil mezi své tři syny, a tím pro něj celá věc skončila.

Wheedles přišel o svých devadesát tisíc dolarů, když začal internet.

Bývalý šéf vojenské kantýny i samotná námořní základna se teď zabývali něčím jiným. Základna tu existovala téměř devadesát pět let, od doby, kdy do Charlestonu zavítal prezident Theodore Roosevelt a zúčastnil se oslavy dvoustého výročí založení města. Dospěl tehdy k názoru, že pro zařízení válečného námořnictva bude Charleston vhodnějším místem než Beaufort. Obyvatelé Beaufortu přijali jeho rozhodnutí s nelibostí. Když byla základna definitivně zrušena, poslali jí smuteční věnec s kondolencí.

Jižané odpustili, avšak nezapomněli.

Vojenská přítomnost měla v Charlestonu dlouhou a významnou historii. Během války o nezávislost toto místo usilovně obléhali Britové. Pád Charlestonu měl za následek největší ztrátu vojáků bojujících za věc Ameriky a v podstatě zanechal jižní kolonie v rukou britské koruny. Hrdý přístav byl také jedním z míst, které zprostředkovávalo zásobování Konfederace, sloužil jako suchý dok pro ponorku H. L. Hunley a představoval základnu pro plavidla bránící blokádě.

Leží tu Fort Sumter, epicentrum občanské války. Válečnická historie Charlestonu, budovaná úsilím těla i duše, byla příliš významná, než aby ji ukončil chladný, slepý úsudek nějakého počítače.

Avšak stalo se tak.

Základna byla zavřena v roce 1996 v rámci opatření nazvaných „Přebudování základen“ a „Program rušení“. Toho dne zavládl v celém městě velký zármutek. Panovaly obavy, že ztráta flotily a čtyř tisíc pracovních míst bude znamenat konec přístavu a že s sebou strhne do záhuby i samotný Charleston. Federální úřady a obchodní společnosti však vypomohly. Na základnu přišli nájemci a rytmus chodu hospodářství byl narušen jen nepatrně.

Projekt obnoveného vývoje zachránil i sedmatřicetiletého Jesseho Weedlese, který si již nevěděl rady, jak využít své dovednosti.

Díky bývalému poddůstojníkovi námořnictva, jenž působil v poradním orgánu pro obnovu přístavu, dostal Wheedles místo vedoucího ranní směny v nové restauraci Teddy Rs, stojící přímo na nábřeží. Poskytovala služby posádkám nákladních lodí a tankerů, připlouvajících nebo vyplouvajících s časným ranním přílivem. Bylo to postavení významné, protože Wheedles dělal to, co ho těšilo a v čem byl dobrý. Působilo mu radost přicházet ještě před východem slunce, zapnout gril a rozpálit olej ve fritéze tak, až bublal. Pocit, že pracovní den takhle doslova rozžíná, miloval téměř stejně jako chuť nočního mořského vzduchu. Na rozdíl od námořnictva, kde všichni byli upravení a jednotně oblečení tak, že se navzájem nelišili ani vzhledem, ani osobností, muži, kteří přicházeli do jeho restaurace, patřili k různým kulturám. Vypadali a mluvili odlišně, a dokonce byli i odlišně cítit. Wheedles vítal možnost poznat hned na samém prahu dne něco z atmosféry Bulharska nebo Hongkongu, Venezuely nebo Velké Británie. Také mu dělalo radost, že když ve dvě odpoledne skončil práci, bylo ještě teplo, zbývalo ještě hodně času a on se z něj mohl těšit spolu s manželkou a malými dvojčaty.

S jedním však předem vůbec nepočítal – že by jednoho dne mohlo v předjitřní temnotě explodovat nákladní plavidlo, že exploze zničí značnou část doku, restauraci Teddy Rs, a jeho přitom připraví o život.

2

Charleston, Jižní Karolína pondělí, 05:01

Seržant přístavní policejní hlídky Al Graff svíral volant malého bílého hlídkového člunu. Jeho partner Randy Molina byl v kokpitu. Infradalekohledem pozoroval ústí řeky Ashley a pátral po malých plavidlech. Několik posledních měsíců tu podél severovýchodního pobřeží drogoví dealeři z Karibského moře předávali své zboží místním distributorům, kteří pak narkotika dopravovali veslicemi na břeh. Graff s Molinou se s něčím takovým zatím nesetkali. Doufali, že se tak stane. Ti mizerové na veslicích nebývají dobří plavci, zvlášť když náhodou dostanou některým ze svých vesel přes hlavu.

Bylo teplé ráno a foukal mírný západní vítr. Graff s Molinou se právě chystali stočit své osm let staré plavidlo zpátky ke břehu, když tu asi půl kilometru za nimi cosi explodovalo. Oba se tam otočili. Zášleh výbuchu rozsvítil střechy historických domů na pobřeží a ozdobnou věž kostela sv. Filipa. Oblak dýmu se vyvalil ještě výš a tryskala z něj sprška žlutých a oslnivě bílých čar, připomínajících tenká tykadla. Cáry se vrávoravě snášely na zem a zanechávaly za sebou na obloze klikaté žhavé stopy v kouři, který se již rozplýval do šířky, řídl a temněl. Za několik okamžiků člun zasáhla tlaková vlna a rozbouřená hladina jím divoce pohazovala ze strany na stranu.

Zatímco Molina již vysílačkou žádal dispečera přístavního policejního oddělení o pomoc, Graff prudce stočil člun směrem ke karmínově rudému oblaku, stoupajícímu do výše. Bylo zřejmé, že explodovala nějaká nákladní loď, na pozadí plamenů Graff rozeznával obrysy jejího trupu. Do vody vytékala nafta a dál oheň přiživovala. Nebylo jí moc, protože loď právě dorazila do přístavu a ještě si nedoplnila palivo před zpáteční cestou, přesto však dost na to, aby plameny kolem lodi stále šlehaly vysoko.

V několika minutách dorazily dva vrtulníky přístavní policejní hlídky a vrhaly do moře po obvodu oblasti zasažené ohněm hasicí pěnu, která vytvořila plovoucí bariéru, jež plamenům zabrání, aby přeskočily na ostatní lodě. Požární družstvo velitele přístavu chvatně rozvinovalo tlusté hadice. Hrozilo, že od žhavých oharků a popela chytnou budovy nebo dřevěné konstrukce na sousedních plavidlech.

Zdálo se, že z řady domů na břehu byly poškozeny jen dva – obchod s hudebninami Southern Bells a Teddy Rs. Graffovi připadalo, že restaurace byla postižena nejhůř.

Po chvíli přijely hasičské vozy charlestonského North Battalionu, aby jejich posádky pomohly při kropení ostatních budov. Okamžitě také zahájily záchranné práce a na nákladní lodi i v obou hořících budovách pátraly po těch, kdo katastrofu přežili. Jako další dorazila v několika okamžicích po hlavní skupině hasičů speciální protiteroristická skupina složená z příslušníků charlestonské policie a členů hasičského sboru. Zatímco specialisté z hasičské stanice 3 pomocí přenosné laboratoře pro práci s nebezpečnými látkami pátrali po přítomnosti radioaktivních, bakteriologických nebo chemických látek, jejich partneři z charlestonské policie spěchali zajistit a propátrat ostatní plavidla. Dálniční hlídka uzavřela silnice kolem zasaženého sektoru, aby pachatelům zabránila v útěku. Pozorovatelé mezitím naváděli členy hlídky k budovám, z nichž byl přímý výhled na postiženou loď. Pokud byl použit reaktivní granát, mohlo by se ještě stihnout znemožnit útočníkovi útěk.

Byla to operace provedená hladce, v úzké spolupráci, a proběhla tak, jak ji mnohokrát nacvičovali. Neexistovalo tu soupeření, konkurence mezi jednotlivými útvary. Každý přesně věděl, co má dělat, a dělal to s odvahou, jež před ničím neuhýbala.

Graff s Molinou měli dva úkoly – sledovat pobřeží, zda se nejedná o něco, čím chtějí pašeráci odpoutat pozornost, a pátrat po těch, kdo snad explozi přežili.

Rychlá prohlídka okolí prostoru zasaženého po explozi plameny nepřinesla žádný výsledek, nikdo živý nebyl nalezen. Nalezly se však části těl, údy se zuhelnatělou kůží a pozoruhodně čistá, neporušená bílá kost. Plavaly tu kusy oděvu, které se nepotopily spolu s kusy trosek lodi. Graff neměl vybavení potřebné k tomu, aby mohl důkazy vyzvednout, avšak vyfotografoval je tak, aby snímky ukazovaly i cíl útoku. Fotografie, pořízené digitální kamerou mající spojení na družici, se automaticky vyslaly do služebny přístavní policie, do pobočky FBI v Columbii a na velitelství FBI ve Washingtonu, D. C. Porovnají se s databází útoků na loděnice a bude se pátrat po případech vykazujících podobnosti s tímto útokem. Pozůstatky těl a zbytky oděvů prozkoumají, aby se nalezly výrazné národnostní charakteristiky a příslušnost k určité kultuře, a také proto, aby se definovala charakteristika výbuchu. Jedná-li se o úmyslný čin, laboratorní zkoumání určí typ použité výbušniny. Pokud by se nalezl úlomek předmětu, v němž byla výbušnina uložena, odborníkům by se mohlo podařit nalézt a analyzovat ulpělé buňky kůže člověka, který do něj výbušninu vložil. To by jim sice asi nenapovědělo nic o pachatelově totožnosti, avšak rozpoznali by jeho etnický původ.

Graff dokumentaci sestavoval bez emocí. Nevěděl, o jaké lidi jde nebo co na lodi nebo v doku dělali. Nevěděl, který z nich má rodinu. Jelikož se teroristický útok stal něčím, co se v Americe může přihodit každým dnem, Graffovým prvotním úkolem bylo chránit přístav, město a zemi. Pracoval sice bez emocí, avšak svému poslání se oddával s vášní. Při fotografování předmětů na hladině si také zpětně vybavoval první dvě hodiny dnešní služby, aby měl jistotu, že se nevyskytlo nic, co možná zaznamenal, co mu však v té době ještě nepřipadalo podezřelé – nějaké světlo na vodě, neobvyklý zvuk vycházející z trupu některé lodi, pohyb podél temného přístaviště.

Molina mu sdělil, že sběrná šalupa tu bude ve čtvrthodině. Jednalo se o hlídkové plavidlo vybavené sítěmi a mrazicími boxy, potřebnými pro shromáždění a uchování důkazů. Graff vzal sdělení na vědomí. Stál na přídi a pokračoval v pořizování snímků. Každý udělal dvakrát – infrakamerou a za použití blesku. Vzájemné porovnání obou napomůže soudním patologům při sestavení snímku pozůstatků v přirozených barvách. Takový postup umožní přesně zjistit i barevný odstín kůže.

Když se hlídkový člun blížil k díře v trupu postižené lodi, Graff spatřil cosi, co prozradilo charakter a určení lodi. Uviděl malý náhrdelník z korálků. Dosud jej svírala drobná dívčí ruka.

3

Washington, D. C., pondělí 07:33

Telefonát Hooda překvapil. Právě si sedal k šálku kávy, kterou si dal k tyčince od firmy Power Bar, vyrábějící výživu pro sportovce, když mu jeho asistent spojil Lorraine Sandersovou, vedoucí kanceláře prezidenta Dana Debenporta. Sestačtyřicetiletý ředitel Operačního centra je zván, aby posnídal v Oválné pracovně Bílého domu.

Přesto však svou tyčinku dojedl. Porcelán v Bílém domě pocházel z jacksonského období – byl starý a jemný – a čím méně s ním Hood přijde do styku, tím lépe.

Očividně se nejednalo o nějakou krizi, něco takového prezident neprojednával u muffinů z tmavé mouky. A po telefonátu, týkajícím se krize, by již v několika okamžicích dorazilo služební auto. Nejednalo se rovněž o společenskou návštěvu, neboť taková pozvání zpravidla přicházela s více než devadesátiminutovým předstihem. Zcela určitě to nebyla seznamovací schůzka, protože Hood Debenporta dobře znal. Dan ještě jako senátor býval předsedou Kongresového výboru pro dohled nad výzvědnou činností, orgánu, jenž řídil rozpočet Operačního centra. To, že se schůzka koná v Oválné pracovně, naznačovalo, že půjde o pracovní snídani. Navíc samotné načasování bylo jen stěží náhodné. Bílý dům ví, co se právě děje.

Hood, jakožto zpravodajský důstojník, věděl, kdy se ocitl v situaci, jíž se říkalo „šedá zóna“. Měl dostatek informací, aby se do situace zapojil, nikoli však tolik, aby věděl do jaké situace a proč. Pracovník Operačního centra pro styk s FBI mu podobnou situaci kdysi popsal jako vyplňování křížovky, kdy člověk má všelijak zpřeházené odpovědi, avšak nikoli dostatek něčeho, co je spojuje dohromady a co by napomohlo k vyřešení té zatracené záležitosti.

A to se hodně blíží situaci, ve které se výzvědná činnost Spojených států nachází, pomyslel si Hood. Ta na věci reagovala tradičně, nepřítele rozdrtila vojenskou silou jako pěstí, místo aby se uchýlila k chirurgickému zákroku, kterým by ho operativně odstranila. Stačí celou křížovku zničit, a člověk se pak už nemusí trápit s vyplňováním všech těch vodorovných a svislých kolonek.

Bylo také docela dobře možné, že Hood prostě neví, co se děje. To však brzy zjistí. A kromě toho byl příliš vyčerpaný, než aby o tom přemýšlel. Ne, že by byl ospalý, avšak jeho energie i představivost zcela vyprchaly. Měl za sebou devět dlouhých a náročných měsíců, které uplynuly ode dne, kdy Národní krizové středisko málem zničila exploze elektromagnetické bomby. Hood a jeho štáb nejenže čtyřiadvacet hodin denně pracovali na opravě zařízení centra a přitom nezapomínali na ochranu národních zájmů, nýbrž také hledali způsoby, jak práci centra znovu rozjet a přitom šetřit, obnovit samo Operační centrum poté, co jeho rozpočet byl drasticky seškrtán.

Hood měl i svůj osobní cíl – přijít na způsob, jak v sobě znovu nalézt lásku ke své práci. Operační centrum nebylo pouhým místem, představovalo živé srdce krizového řízení Ameriky. Hood byl při zrodu centra, kdy poslání této nové organizace bylo čisté a nezkažené a kdy její možnosti nic neomezovalo. Byl i při úmrtích, když jeho lidé zahynuli v Koreji, v Rusku, ve Španělsku. Celé to bylo dost zvláštní: triumfy, jichž jinak bylo mnoho, měly krátký život. Od profesionálů se triumfy očekávaly. Dopady neúspěchů, jichž bylo méně, však byly tvrdší. Mezi neúspěchy patřila smrt příslušníků nyní rozpuštěné zásahové skupiny Striker a atentát na politickou styčnou pracovnici Marthu Mackaljovou.

Neúspěchem bylo rovněž propuštění generála Mika Rodgerse, Hoodova muže číslo jedna. Došlo k němu před více než půl rokem v důsledku seškrtání rozpočtu centra, a Hooda se bolestivě dotklo.

Pracoval jak nejlépe dovedl a byl si toho vědom. Důkazem bylo jeho troskotané manželství. Připadalo mu, jako kdyby ho centrum zklamalo a nechalo na holičkách, viděl je jako dítě, které člověk miluje a vychová a které nesplnilo to, co se od něj očekává a vyžaduje, nebo které ani neví, co ten, kdo to vše pro ně udělal, potřebuje.

Hood nevytušil, že se blíží stav jeho vyčerpání. Rodgers však ano. Před odchodem Hoodovi navrhl, aby si přečetl materiál o britských důstojnících, kteří ve druhé světové válce pronásledovali německou bitevní loď Bismarck. Hood si materiál nalezl on-line a přišel na to, proč mu jej Rodgers doporučil. V květnu roku 1941 britští velitelé dostali od leteckého průzkumu informaci, že toto moderní, rychlé a velmi silné plavidlo je v norském Grimstadfjordu. Byli si vědomi, že nesmějí dopustit, aby proklouzlo na volné moře. Hrozily materiální ztráty i ztráty na lidech, avšak důstojníci Pobřežního velitelství Královského vojenského letectva a Královského námořnictva vypravili proti Bismarcku všechna letadla a lodě, které dokázali shromáždit. Šest dní vytrvale útočili, dokud německá loď nebyla potopena.

Ti lidé si byli vědomi budoucích rozhodnutí, úsilí, ztrát a obezřelosti, jež se navzájem propojovaly a kombinovaly a způsobily, že člověk poklesl na duchu. Rodgers toto vše viděl dřív a lépe než Hood, rozpoznal, kolik práce bude navrácení Operačního centra zpět k životu stát. Bylo nutné lidi motivovat, aby dělali dvě či tři činnosti namísto jediné, učili se pracovat s novým zařízením, aby se vyrovnali s faktem, že se nemohou obracet na ty, kdo tu již nejsou. Mike Rodgers ovšem zažil krvavé bitvy, chápal, jak působí náhlé ztráty, oslabující ducha. Hood pracoval pouze v politice, v onom druhu boje, ve kterém utrpěná zranění lze napravit nebo je ignorovat.

Rodgersův způsob vidění světa v jeho perspektivě byl něco jako studijní stáž, a tato vlastnost byla pro Hooda užitečná po všechna ta léta, kdy spolu pracovali. Šéf zpravodajců Operačního centra Bob Herbert viděl věci jinak. Již na počátku obnovy Operačního centra Hoodovi vykresloval život i vyhlídky v tak ostré perspektivě, jak to dovedl jedině rodák z Mississippi, člověk přímý a vůči politice necitlivý.

„Víte, co dokáže taková bomba, když vybuchne,“ připomněl mu. „Stačí jen se podívat, a zamlží vám mozek, ale současně pročistí oči, ukáže vám holou skutečnost a vyvolá představu skutečnosti nové. Jediná bomba, Paule. Znamená čirou destrukci. Zlomí vás na duchu i na těle, ozvěna toho výbuchu pronikne do duše a tlakovou vlnu budete cítit po celý zbytek života.“ Stejně jako Rodgers i Herbert věděl, co taková exploze dokáže. Při výbuchu bomby na americkém velvyslanectví v Bejrútu v roce 1983 bývalý pracovník CIA, působící v terénu, přišel o manželku a zchromly mu nohy. Měl pravdu i v tom, jakou škodu může výbuch bomby způsobit, a byl tu i důvod, aby podobné porovnání vyslovil. Před lety Hood náhodou potkal v Německu svou bývalou snoubenku Nancy Jo Bosworthovou. Ze setkání s bývalou velkou láskou se Hoodovi doslova zatočila hlava, a když si zpětně promítl svůj život, již se mu jevil jinak, již nebyl bezstarostný, ani nepřinášel uspokojení. Přinesl trauma – zajetí rukojmích v budově Spojených národů, kdy mezi rukojmími byla i jeho dcera Harleigh – i konec několikaletého manželství se Sharon. Jakkoli byl tento zážitek trpký, Hood měl aspoň čas, aby se nové situaci přizpůsobil, aby toto nevyhnutelné ztroskotání zvládl a zmírnil jak jen mohl.

Důsledky výbuchu elektromagnetické bomby byly jiné. Jediným zábleskem připravila Operační centrum o všechno. A exploze si nevyžádala pouze dlouhou a obtížnou obnovu Operačního centra. Síla i rozsah tohoto napadení ukázaly Hoodovi i jeho spolupracovníkům, jak je moderní technika zranitelná. Stačí jediný útočník, má-li potřebné nástroje. Uvědomili si, jak je pro ochranu země důležité uvést do pohybu veškeré zdroje pro bezpečnostní zajištění Ameriky. Nedostatečnost tohoto zabezpečení vedla k tomu, že se celý proces obnovy centra zdál ještě pomalejší.

Nyní byla rekonstrukce dokončena, a jakkoli se Hood cítil unavený, věděl, že začíná skutečná práce. Třebaže dychtil, aby se do ní již pustil, s velkým přemáháním se připravoval na to, co bude následovat – na pondělní dopolední schůzku s vyššími řídícími pracovníky centra. V jeho úvahách se střetávaly podivné a překvapivě protikladné pocity. Národní krizové středisko odvedlo během let významnou práci, ta však byla jen reakcí na události, neznamenala jejich prevenci. Řídit Operační centrum bylo jako vylévat vodu z člunu. I když se to dařilo, do člunu se přesto dál a dál valila studená mořská voda.

Hood měl kvůli tomu všemu na Operační centrum bezdůvodnou, nevysvětlitelnou zlost. V době, kdy působil jako starosta Los Angeles, se mu nic podobného nepřihodilo. Byrokracie v něm vyvolávala frustraci, to ano, avšak nikdy vztek. Jenže tehdy jeho pracovní štáb na radnici tvořili většinou kariérní politici, více zaměření na sebe samé, na služební postup a získávání moci, než na své pracovní povinnosti. Lidé v Operačním centru byli jiní. Museli být, neboť byli připraveni pro svou práci zemřít. Jejich zaujetí pro ni, jejich ochota obětovat se jako kdyby centru dodávaly uvědomění si sebe sama, duši. To, nač se Hoodova frustrace mohla zaměřit.

Operační centrum nemělo ochořet. Národní krizové středisko mělo představovat trvalou, neměnnou hodnotu v dynamicky se měnícím světě s novými nároky, které tento svět kladl, a pracovníci centra měli být odborníky ve všech oblastech a v používání veškeré techniky, která jim byla pro jejich činnost k dispozici. Hoodovi lidé byli oddaní své práci, byli nejlepší, potřebovali však oporu. Po explozi elektromagnetické bomby se vzpamatovali z ochromení, již víc než půl roku však nedokázali dělat svou práci efektivně.

Ne že by Hood s nimi probíral právě tohle. Technický génius Matt Stoll dohlížel na obnovu a zdokonalování elektronického zařízení, a jeho práce byla odměňována potleskem a povzbuzováním. Objevovaly se obrovské možnosti, když si od ostatních výzvědných služeb vypůjčovali zpravodajské údaje, aby mohli sledovat potenciální zdroje konfliktů jak doma, tak na mezinárodní scéně. Přesto však Hood při tom všem nadále prožíval hluboký smutek. Psycholožka Operačního centra Liz Gordonová by mu pravděpodobně řekla, že jeho osobnost prochází obdobím vážné transference, že to, co pociťuje ohledně svého ztroskotaného manželství se Sharon, přenáší na Operační centrum. V jeho vlastních představách ho Sharon nechala na holičkách. Nepodpořila ho v jeho oddanosti práci, v jeho odpovědnosti za spolupracovníky a za celou zemi.

To, že Hood své pocity přenášel z jedné situace na jinou, mohla být pravda, neměnilo to však nic na skutečnosti, že Operační centrum se dostalo do problémů, a člověk, jehož úkolem bylo vnikající vodu vylévat, měl zlost a prožíval zklamání.

K dovršení všeho byla nyní nádoba na vylévání vody menší. A rovněž tak zůstalo méně rukou i peněz. Jediné, co Hood dnes ráno potřeboval udělat, bylo dostat centrum zpátky na nohy, aby pokračovalo v práci. Namísto toho dopil kávu, svému asistentovi Bugsu Benetovi sdělil kam jde, a zamířil k výtahu. Benet, sedící ve svém kumbálku, vstal. „Kdy budete zpátky?“ zeptal se.

„To nevím,“ odtušil Hood, „ale řekněte Ronovi, ať začne beze mě.“

„Ano, pane. Hodně štěstí.“

„Díky.“

Operační centrum se nacházelo v dvoupodlažní budově na vojenské letecké základně Andrews. Během studené války tato nenápadná budova barvy slonoviny sloužila jako vyčkávací stanoviště letových posádek známých pod názvem útvary rychlé reakce. V případě jaderného útoku na hlavní město měly za úkol evakuovat klíčové činitele do tajných bunkrů vybudovaných hluboko v horách Blue Ridge Mountains v Marylandu. Po pádu Sovětského svazu a po snížení stavů útvarů rychlého nasazení se evakuační operace soustředily do vojenské letecké základny v Langley ve Virginii. Budova v Andrewsu byla předána do užívání nově ustavenému Národnímu krizovému středisku. Dvě nadzemní podlaží sloužila neutajeným činnostem, jako jsou finance, lidské zdroje a monitorování zpráv hlavních výzvědných agentur, aby byl přehled o místech, ve kterých hrozí možnost vzniku konfliktů, kde dochází k zdánlivě nevinným událostem, jež mohou přerůst v krize. Mezi takové události patřily případy, kdy vlády zemí třetího světa neplatily svým vojákům, dále nehody, například srážka ponorky s cizí rybářskou lodí nebo jachtou – kdy nemuselo jít pouze o rybářskou loď nebo o výletní plavbu –, rovněž pak zabavení velkého nákladu drog, které mohlo narušit místní černou ekonomiku, i další činnosti, které mohou vyvolat dominový efekt.

Suterén bývalé budovy útvaru rychlé reakce byl zcela přebudován a nově vybaven. Již se v něm nenacházely ubytovny letových posádek, vznikala tam taktická rozhodnutí a zpracovávaly se tam zpravodajské údaje. Do tohoto úseku velení byl přístup jediným, nepřetržitě střeženým výtahem.

Hood pokývl strážnému na pozdrav. Růžolící strážní se měnili po týdnu, aby nepodlehli pokušení ze strany cizích agentů, pokoušejících se získat do těchto míst přístup. Ironií bylo, že osoba, která tam uložila elektromagnetickou bombu, měla zdánlivě naprosto řádné doklady. V dobách, kdy nějaký bystrý teenager s počítačem dokáže vyřadit elektrickou síť, telefonní systémy, banky a vojenská zařízení, vypadala přístupová hesla i kódové karty jako podivné pozůstatky hodně vzdálených časů.

Hood vešel na parkoviště. Rychle se oteplovalo, a to mu dodávalo sil. Bylo nádherné jarní jitro, jedno z těch, kdy vůně květin, lemujících ohrazení základny, je skutečně silnější než pach paliva, nesoucí se sem od přistávacích a vzletových drah.

Hood doufal, že den zůstane teplý a příznivý.

Počasí ve Washingtonu mělo své vlastní způsoby, jak se nečekaně měnit.

4

Alexandria, Virginie, pondělí 08:11

Morgan Carrieová vždy svou práci viděla jako situaci, kdy se dobré zprávy střídají se špatnými.

Před rokem – to jí bylo třiapadesát let – byla první ženou, která v armádě Spojených států dosáhla hodnosti tříhvězdičkového generála. Povýšení se odbylo v tichosti, armáda chtěla, aby povýšení ženy nevyvolalo pozornost. Jak se vyjádřil její manžel, doktor T. H. Albert Carrie, neurochirurg univerzitní nemocnice v Georgetownu: „Chtěli rozrazit skleněný strop bez toho, aby bylo slyšet tříštění skla.“ Proti tomu nic neměla. Jelikož si již jako dítě přehrávala se svými čtyřmi staršími bratry manévry – obyčejně vystupovala jako zdravotnice a pouze příležitostně jako mademoiselle Marie, bojovnice ve francouzském Hnutí odporu –, chtěla být důstojnicí, jíž se také nakonec stala. Svou hodností přeskočila dva z bratrů, kteří oba sloužili ve válečném námořnictvu.

V téže době byla tato zpravodajská důstojnice přeřazena na místo vedoucí Národního bezpečnostního úřadu. Po většinu své kariéry pracovala na generálním štábu armády, jinak známém jako G2, posledních pět let jako jeho náčelnice. G2 se zabýval veškerou činností při shromažďování zpravodajských informací, kontrašpionáží, a bezpečnostními operacemi. Papírově měla vyšší kvalifikaci než člověk pověřený vedením organizace, jež koordinuje a provádí činnosti, které chrání systém a zdroje amerického informačního systému a organizují výzvědnou činnost v zahraničí. Generál Teď Dreiser však sloužil u vojenského letectva a u vojenského letectva sloužil předtím i nový viceprezident Bruce Perry.

Konec příběhu.

To si generál Morgan Carrieová ovšem jenom myslela.

Předešlého dne jí v osm hodin večer přišel domů do Alexandrie telefonický hovor. Volali ji do Bílého domu na krátkou schůzku s prezidentem, s viceprezidentem a s předsedou Sboru náčelníků štábů Raleighem Carewem. Dozvěděla se jedině to, že prezident má pro ni připravenou otázku.

Carrieová, jež se silně zajímala o dějiny americké výzvědné činnosti, věděla, že prezidenti jen zřídkakdy kladou otázky jen tak pro nic za nic. Každý jejich dotaz vyvolal, přinejmenším razantní změny v řetězci velení. I zdánlivě prosté otázky někdy vedly k mnohem dramatičtějším změnám. V roce 1885 si prezident Grover Cleveland zavolal adjutanta-generála R. C. Druma a položil mu otázku týkající se jednoho cizího vojenského zařízení. Důstojník musel zcela zdrceně přiznat, že informaci, kterou prezident požaduje, nemá, slíbil však, že ji obstará. Učinil tak a neprodleně založil Vojenský informační odbor, který se rychle rozrostl z jediného důstojníka a čtyř úředníků na dvaapadesát důstojníků, dvanáct úředníků a šestnáct přidělenců. VIO shromažďoval údaje geografického charakteru a údaje o cizích armádách a přidělencům vydával instrukce pro špionážní činnost. Materiál, shromážděný VIO o Kubě, Mexiku a Samoi, zachránil život bezpočtu Američanů ve španělsko-mexické válce v roce 1898.

Řidič zavedl Carrieovou do Západního křídla, kde se na deset minut setkala s třemi lidmi. Jak bylo slíbeno, padla jediná otázka. Na její zodpovězení dal prezident Carrieové čas do dnešního dopoledne. Otázka byla poněkud obšírnější, než Carrieová očekávala, trochu ji však uklidnila skutečnost, že na její zodpovězení má o pět hodin víc než měl adjutant Drum.

Carrieová vstala dřív než manžel, který sám vstával velmi časně, zhruba mezi pátou a půl sedmou, kdy obvykle četl lékařské časopisy. Šedesátiletý lékař, absolvent Johns-Hopkinsovy univerzity, zastával názor, že lékař je něco jako generál: spousta titulů, stejně jako spousta vojáků, člověka ještě nedělají schopným. Vtip je v tom, mít ty správné, ty nejlepší tituly. Doktor Carrie se po takových vždy pídil. Carrieová odpověděla na prezidentovu otázku písemně do sedmé ráno, jak byla požádána. Dopis odeslala faxem do Bílého domu a do Pentagonu. Originál předá osobně později. Prezident Debenport měl pro tuto chvíli na svou otázku odpověď. A generál Carrieová zase o kousek víc dějin ve svém šanonu.

Ve čtvrt na osm jí zavolal vedoucí viceprezidentova pracovního štábu. Sdělil jí, že v sedm pětačtyřicet pro ni přijede další šofér, civilista, a v zapečetěné obálce bude mít instrukce. Než se Carrieová znovu setká s prezidentem, bude mít dva dny na to, aby se obeznámila se situací.

Toto vše probíhalo velmi rychle a zcela určitě vyznívalo velmi lichotivě. A manžel, s nímž žila již osmatřicet let, jí jako vždy byl oporou stejně pevnou, jak pevná byla jeho ruka držící skalpel.

Přesně v sedm čtyřicet pět předjel na příjezdovou vozovku nenápadný modrý sedan válečného námořnictva. Vysoký, hubený neurochirurg odložil svůj odchod do nemocnice, aby mohl manželku před jejím odjezdem obejmout. Jeho žena, vysoká sto šedesát osm centimetrů a štíhlá díky joggingu, přitiskla hlavu k jeho hrudi, lékař položil svou velkou ruku na její krátce ostříhané bílé vlasy. Morgan Carrieová si vysloužila bronzovou hvězdu za svou práci u 312. evakuační jednotky v Cu Lal ve Vietnamu – kde se s manželem seznámila – a později prováděla výzvědnou činnost za nepřátelskými liniemi ve válce v Perském zálivu. Přesto, když ji manžel takto držel, připadala si jako alabastrová panenka, křehká a jemná, ne jako velitelka mužů a žen, kteří chodí do boje. A to byl moc pěkný pocit. Když s ní manžel seděl na pohovce a společně se dívali na italské opery na DVD, nebyl to sebevědomý chirurg, nýbrž školák s roztřesenýma rukama, který neměl daleko k slzám. Nešlo o sex. Tato pohoda byla přesně to, oč v důvěrném manželském soužití jde.

Lékař dal své generálce polibek na rozloučenou na čelo a popřál jí hodně štěstí. Morgan sebrala svůj kožený kufřík, připravený vedle dveří. Nebylo v něm nic, jen pera, zápisník a originál jejího dopisu. Věděla, že až se vrátí domů, kufřík již nebude tak prázdný. Vykročila do jasného rána. Řidič stál u auta a otevřel dveře. Představil se jako Angel Jimenez. Sdělil jí, že u zadního sedadla je v držáku na kelímky ledový čaj. „Jak jste věděl, že takový piju, Angeli?“ zeptala se.

„Poslal jsem dotaz ‚nahoru‘, a kdosi znal odpověď,“ odtušil mladík.

„A tím člověkem byl…?“

„Tam to vlastně nikdo nevěděl, paní. Zavolali vašemu vojenskému řidiči.“

Usmála se. „Aha. No, provedl jste to dobře.“

„Díky,“ odpověděl Angel.

Carrieová vklouzla do auta, které bylo pro ni nové a neznámé.

„Na sedadle je nějaká složka pro vás,“ pokračoval řidič.

„Vidím ji. Díky.“

Vzala složku do ruky a ukazováčkem roztrhla červenou papírovou pečeť. Po letech ježdění v cutlassu jí saturn připadal malý. Kožené sedadlo se docela určitě potřebovalo trochu přizpůsobit tvaru těla. Vůz seděl nízko na silnici. Připisovala to pancéřování, a tlustá okenní skla byla určitě neprůstřelná. Netušila, zda je něčím cílem více, či naopak méně, než bývala předtím, chápala však, že opatrnosti není nikdy dost.

Pohlédla na složku. Byl na ní nápis Přísně tajné a uvnitř byly zapečetěné obálky. Každá obsahovala souhrnný spis, charakteristiku člena nového personálu, jemuž bude velet. Zběžně ve spisech listovala a pátrala po známých jménech. Jak očekávala, byla tam jen dvě – Bob Herbert a Stephen Viens. Boba a jeho zesnulou manželku Yvonne znala z Blízkého východu, Viense z let jeho působení v Národním úřadu pro průzkum. Oba to jsou ve všech ohledech profesionálové, ačkoliv se doslechla, že Herbert je větší potížista, než kdy býval.

To nic. Debenport po ní chce, aby Operační centrum přebudovala, aby se mu dostalo pevnějšího velení. Herbert se buď přizpůsobí, nebo bude nahrazen.

Dala se do zběžného prohlížení svazků, aby se seznámila s personálem, s nímž se dnes setká. Bývalý politický styčný pracovník, nyní zástupce ředitele Ron Plummer. Pracovník pro styk s FBI Darrell McCaskey. Ředitel technických operací Matt Stoll. Psycholožka Liz Gordonová. Hodnocení, sepsaná Paulem Hoodem a jeho bývalým člověkem číslo dvě Mikem Rodgersem, napovídala, že všichni jsou dost individualističtí, takoví, jimž se v armádě říká těžko zvladatelní. Zdálo se, že Hoodovi se takový postoj zamlouvá a že jej podporuje. Rodgers nikoli. Carrieová se v tomto ohledu přikláněla k Rodgersovi.

Usměrnit je bude výzva jejím schopnostem, na něco takového však Carrieová čekala po celou svou kariéru. Neměla v úmyslu před tím uhýbat. A kromě toho ve své nové funkci nebude vystupovat jen jako představitelka žen. Nesla i standartu představující armádu. Pocit to byl lichotivý, přitom však naháněl strach a současně dodával sil. A jediný způsob, jak tím vším projít, bylo mít na paměti to, co jí otec, pittsburský vydavatel novin řekl, když vstupovala do armády. Znal ji lépe než kdokoli jiný. Řekl jí: „V té práci nejde o tebe nebo o to, že člověk chce něco druhým dokázat, děvče. Jde o službu vlasti.“

Dala se do čtení svazků podrobněji. Vůz mezitím hladce vklouzl do řady automobilů jedoucích po Capital Beltway.

5

Washington, D. C., pondělí 08:23

Když Hood dorazil do Západního křídla, uvítalo ho nezvyklé ticho.

V kancelářích a na chodbách vůbec nepanuje takový ruch, jaký se téměř románově prezentuje v televizi, lidé nechvátají sem a tam s úsilím hraničícím s panikou. Když však Hood procházel bezpečnostní kontrolou a když ho uvítala prezidentova výkonná asistentka, připadal si jako uvnitř nějaké bubliny. Pohledy očí o něj jen zavadily, načež sklouzly stranou, jako sklouzne písek z míče při plážovém volejbalu.

Možná si to jen namlouvá. Nebo je to paranoia. Jenže v D. C. tyto pocity nejsou překážkou. Jsou nástroji.

Hooda vzali přímo do Oválné pracovny. Vedoucí prezidentské kanceláře Lorraine Sandersová se nakláněla přes stůl a rozmlouvala s prezidentem. Debenport mávnutím ruky pozval Hooda dovnitř a Sandersová zmizela ve vedlejší kanceláři. Vrátila se následována mužem v bílém saku. Strkal před sebou mosazný servírovací vozík. Kolečka hlasitě vrzala.

Prezident vstal a podal Hoodovi ruku. Byl to člověk s průměrnou tělesnou konstitucí, s povislými rameny. Slámově žluté vlasy mu řídly a ve tváři měl prchavý úsměv. Vypadal jako venkovský pastor. Jeho centristické názory a neústupná povaha z něj dělaly člověka výrazně se lišícího od svých předchůdců, kteří všichni byli vysocí a dynamičtí – a přitom před časem neměl daleko k tomu, aby se psychicky zhroutil. Zachránilo ho Operační centrum. Hood a Národní krizové středisko se také podíleli na jeho zvolení, zažehnali nebezpečí hrozící mu od Donalda Orra, zkorumpovaného kandidáta třetí strany. Tímto politickým zákrokem si Operační centrum vysloužilo smrtonosný útok elektromagnetickou bombou.

„Tohle patřilo Franklinu Delano Rooseveltovi,“ poznamenal prezident a ukázal bradou na servírovací vozík. „Prý nedovolil, aby jeho lidé ta kolečka promazali. Kolečka jeho invalidního vozíku se pak zdála tišší, působila prý víc prezidentsky.“

Tomu Hood věřil. Image a moc se budují a stojí právě na takových detailech.

„Posaďte se,“ vyzval ho prezident a pokynul k červenému koženému křeslu.

Hood si sedl. Prezident počkal, až se posadí Sandersová, než si sedl sám. U každého jiného prezidenta by to bylo něco jako ukázka mocenského postavení. Rovnice zněla „čím víc člověk převyšuje ostatní postavou, tím větší je jeho autorita“. U bývalého senátora za Severní Karolínu to byl prostě projev dobrého vychování.

Zatímco mladík v bílém saku naléval kávu a z podnosu s pečivem sňal ubrousek, prezident se Hooda vyptával na děti. Další projev zdvořilosti, říkal si Hood. Záležitosti národní bezpečnosti nemohou projednávat, dokud obsluha neodejde. Hood prezidentovi řekl, že Harleigh a jejímu mladšímu bratrovi Alexanderovi se daří dobře.

„Nemohu uvěřit, že od toho obležení budovy Spojených národů už uplynuly víc než dva roky,“ poznamenala Sandersová, hubená žena, vysoká kolem sto padesáti centimetrů, se staženým obočím a pronikavým pohledem. „V té době jsem byla zástupkyní ředitele newyorské pobočky ministerstva zahraničí. Společně s FBI jsme připravovali nasazení potápěčského týmu SWAT v East Riveru, když jste vy a generál Rodgers tu záležitost vyřídili.“

„Tu záležitost vlastně vyřídil Mike,“ řekl Hood. „Já se jen snažil dostat ven dceru.“

Při těch slovech se mu sevřelo hrdlo. On a Rodgers toho spolu prožili hodně. A je generálovi i hodně dlužen. Již šest měsíců spolu nemluvili, od doby, kdy se generál stal vedoucím vojenskoprůmyslové firmy Unexus, mezinárodního společenství vybudovaného s cílem zastupovat zájmy Austrálie, Británie, Ruska a Ameriky.

Obsluha odešla a dveře do druhé místnosti se zavřely. Prezident upil trochu čaje a naklonil se dopředu. „Paule, pozval jsem si vás, protože potřebuju laskavost,“ začal. „Potřebuju, abyste se za mě ujal jednoho projektu.“

Prezident měl talent na podávání záležitostí tak, že působily jako osobní úsluha. Vyzněly tak, že bylo těžké nějaký úkol odmítnout, aniž by to prezidenta urazilo.

„Pane prezidente, potřebujete Paula Hooda, nebo Operační centrum?“

„Potřebuju vás, Paule!“ odpověděl prezident. Jeho halasný tón znamenal totéž co poplácání po zádech. „Rád bych, kdybyste se stal zvláštním emisarem prezidenta. K té práci patří odstraňování problémů mezinárodní výzvědné činnosti. Není vázaná na nějakou určitou skupinu, přitom však umožňuje přístup ke zdrojům všech takových skupin. Vaše pracoviště by bylo na stejné chodbě jako toto zde, a byl byste podřízený přímo mně prostřednictvím paní Sandersové, ne prostřednictvím výkonné asistentky.“

Hooda napadlo, že za posledních šest měsíců toho musel řešit hodně. Tohle však bylo přetížení informacemi se vším všudy. Hood si připadal jako kdyby držel v ruce kousek pečiva s lepkavou polevou z cukru, smíchaného s citronem. Nevzpomínal si, že by po něm někdy sáhl.

„Pane prezidente, lichotíte mi.“ To bylo jediné, na co se zmohl v odpověď.

„Takže berete?“ naléhal prezident.

„Rád bych o tom trochu pouvažoval, pane. Byla by to velká změna.“

„Já potřebuju někoho hned, Paule! Někoho, na koho se můžu spolehnout. A chci, abyste to byl vy.“

„Co Operační centrum, pane?“

„To už teď není vaší věcí,“ odtušil bez servítků prezident.

„Jak, prosím?!“

„Do vaší funkce jsem dosadil generála Morgan Carrieovou, bývalou pracovnici G2.“ Prezident se nahnul dopředu. „Její pověření nabývá platnosti okamžitě.“ Debenport nyní hovořil hlasem, v němž byla trocha oné oceli, na jakou se Hood pamatoval z dob, kdy Debenport byl předsedou Kongresového výboru pro dohled nad výzvědnou činností. Představa pastora byla tatam a na její místo nastoupila představa autority zastávaného úřadu. „Pane prezidente, chcete říct, že buď to místo přijmu, nebo dostanu padáka,“ podotkl Hood.

„Nic takového, Paule,“ řekl prezident. „Můžete dát výpověď, platnou počínaje dnešním dnem, v osm třicet ráno. Můžete říct, že do vašich plánů vždycky patřilo postavit Operační centrum zase na nohy, a jet dál.“

„S tím rizikem, že přijde nazmar něco, co vy chcete mít hotovo a za sebou, pane. Říkáte, že mě potřebujete tady, nebo chcete naznačit, že mě potřebujete mít pryč z Operačního centra?“ zeptal se Hood.

„Obojí. Paule, z některých opatření, která tahle vláda zavádí v rozpočtu, nemá armáda žádnou radost. Já musím vyhovět stanoveným požadavkům.“

„Tím, že jí dáte Operační centrum?“

„Řečeno jedním slovem – ano.“ Prezident se zase opřel. „Nejste žádný nováček, Paule. Víte, že takhle věci chodí. A pokud jde o tu novou funkci, je to můj způsob, jak udržovat rovnováhu. Potřebuju někoho, kdo bude dál v interakci s Operačním centrem na osobní úrovni a kdo vybuduje těsné vztahy s personálem ostatních výzvědných agentur zde i v zahraničí.“

„Říkáte tím, pane, že chcete osobního zpravodajského důstojníka.“

„Na úrovni kabinetu a bez titulu,“ odtušil prezident. „A netvařte se tak zamračeně, Paule. Je to povýšení.“

„Rozumím, pane. A nekoliduje to s Národním bezpečnostním úřadem a jeho činností?“

Prezident pohlédl na Sandersovou. „Vy jste se setkala s generálem Carewem. Jak že ho viceprezident charakterizoval?“

„Prý si o sobě myslí bůhvíco,“ odpověděla.

„To je pravda,“ souhlasil prezident. „A viceprezident Perry by o tom určitě měl vědět své, sloužili spolu ve Vietnamu. Zde jde hlavně o to, že co ví Carew, bude vědět i ministerstvo obrany.“

„To není odpověď na mou otázku, pane,“ prohlásil Hood. „Jak se generál Carew postaví k tomu, že budu zde?“

„Bude se mu to zamlouvat asi tak, jako se generálu Rodgersovi zamlouvala práce, při které byl podřízen civilistovi,“ odtušil prezident. „Ale bude se s tím muset smířit. K vašemu jedinému kontaktu s generálem dojde, když od Národního bezpečnostního úřadu budete potřebovat informace. K dispozici mu nebudete.“

„Rozumím. A… pracovní štáb, pane?“

„Máme rozpočet na dva asistenty, oba mimo půdu Bílého domu,“ odpověděla Lorraine Sandersová. „Považovali jsme za nejlepší, když vaše telefony a počítače budeme mít na méně rušném místě. Přidělili jsme na to prostor v renovovaném suterénu Winder Buildingu na Sedmnácté ulici číslo 600.“

„Tam má kanceláře americký obchodní zástupce,“ poznamenal Hood.

„Ano, správně.“

„Ale ten suterén,“ podotkl Hood, „… nedrželi tam během občanské války taky vězně?“

„Jak jsem řekla, je to tam renovované,“ odpověděla Sandersová.

„Zajisté,“ poznamenal Hood. Takže přechází z jednoho suterénu do druhého. „Už jste najali lidi?“

„Ne,“ řekla Sandersová. Usmála se. „Chceme, abyste se se svými společníky cítil v pohodě.“

„My se vám odtud nebudeme koukat přes rameno,“ ujistil Hooda prezident. „Tak co říkáte? Já potřebuju svůj vlastní zdroj zpravodajských informací, svého vlastního důvěrníka. Potřebuju Paula Hooda.“

Čert tě vem, pomyslel si Hood. Čert vem prezidenta, který z věci, co se právě hodí, dělá věc, která se tváří jako něco, co je záhodno udělat. A čert ho vem za to, že nechá Hooda bez práce, když jeho nabídku odmítne. Hood musí platit alimenty a zaopatřit děti. Nedopustí, aby znechucení z toho, jak se celá tahle věc vyvíjí, nějak ovlivnilo jeho povinnosti.

„To místo přijímám,“ řekl.

„Díky,“ odpověděl prezident a vstal.

Debenportův hlas zněl upřímně, a to už něco znamenalo. Hood si zpočátku připadal jako člověk, kterého v hospodě opili, unesli na loď a násilím přinutili sloužit na ní jako námořník. Nyní se přece jen cítil jakž takž líp. A kromě toho prezident má pravdu. Tohle je Washington, a Hood bude mít štěstí, že se od něj dostane stranou, nemluvě o zařazení na vyšší funkci v novém způsobu vládnutí.

Stále ještě na něj plnou vahou nedolehlo vědomí, že se nevrátí do Operačního centra, že na jeho bedrech již nespočívá zodpovědnost – jež je současně i výsadou – za jeho vedení. Na rozdíl od toho, jak skončilo jeho manželství, však nepociťoval úlevu, která by vyvážila náhlý vpád pocitu prázdnoty.

Silou vůle se přinutil vypudit ten pocit z mysli. Právě přijal novou práci, a na tu musí zaměřit pozornost.

Hood i vedoucí prezidentské kanceláře vstali. Sandersová novému zvláštnímu emisarovi sdělila, že ho nyní dovede do jeho kanceláře a kolem třetí se vrátí sem, až zařídí pomoc při uspořádání a vybavení prostor ve Winder Buildingu. Poděkoval jí, dokud ho ještě mohl slyšet také prezident. Hood sice přišel z Los Angeles, ale i jemu zůstaly dobré způsoby.

Pocit, který předtím měl a jenž ho nutil, aby v myšlenkách všemožně uhýbal, se cestou po chodbě vytratil a vystřídala jej zdvořilá pozornost. Možná se to všechno odehrávalo jen v jeho představách. Ve způsobu jeho chůze a v držení těla naopak možná bylo cosi hmatatelného, nekompromisní, byť podvědomý projev nového přístupu k moci.

Ať to bylo cokoli, Hood se rozhodl tento pocit ignorovat. Včera byl ředitelem Operačního centra. Dnes je prezidentův zvláštní emisar.

Zítra může být obviněn kvůli nějaké úplné pitomosti.

Když se blížili k malé viceprezidentově kanceláři, Hood ucítil vibrační vyzvánění jednoho ze svých dvou mobilních telefonů, toho, který měl na pravém boku. Byl to zabezpečený přístroj STU-III, kterým vyřizoval záležitosti Operačního centra. Sňal jej z opasku a podíval se na číslo.

Přístroj vrátil zpátky, aniž si hovor vzal. Měl ohledně toho pocit viny, ale to, co udělal, bylo správné.

Ať Bob Herbert chtěl cokoli, bude pravděpodobně lépe vyslovit to – a vyslechnout – až záležitost trochu vychladne.

6

Durban, Jižní Afrika, pondělí 15:10

Africké Zlaté pobřeží již není ‚zlatým pobřežím Afriky‘.

Čest, že představuje jednu z nejbohatších, nejlépe prosperujících a nejrychleji se rozvíjejících oblastí pevniny, přešla ze západní Afriky, z území podél Guinejského zálivu, na východní pobřeží Jižní Afriky, a nejvýznamnějším městem se stal Durban. Díky subtropickému podnebí s vysokými teplotami a hojnými dešťovými srážkami byla tato oblast vždy dokonalým prostředím pro zemědělství. Počínaje polovinou padesátých let devatenáctého století, třicet let poté, co tu Britové založili významný přístav, se na značné části orné půdy pěstovala cukrová třtina. Její pěstování ani vývoz nenarážely na problémy, poptávka i zisky byly vysoké.

I po sto padesáti letech hraje cukr v zemědělství Jižní Afriky významnou úlohu a do přístavu v Durbanu připlouvá nejvíc lodí přepravujících cukr. Rozšířily se i možnosti turistiky, když se kilometry a kilometry pobřeží staly jedním z nejoblíbenějších a nejvíce proslavených letovisek na světě. V Golden Mile, kde léto trvá celý rok, jsou nádherné pláže, chráněné sítěmi proti žralokům. Jsou tu bazény se skluzavkami, celá řada tržišť a kolotočů, obchodních středisek, restaurací světové třídy, nočních klubů a pětihvězdičkových hotelů, to vše pár kroků od oceánu.

Již od konce devatenáctého století, kdy byla vybudována železnice umožňující vnitrozemským oblastem spojení s přístavem, přicházeli za prací na polích lidé z ostatních částí kontinentu, někteří hodně z daleka, dokonce až z Indie. Přicházeli rovněž investoři z jiných zemí, a tak vznikala mezinárodní směsice, jaká se nevyskytovala nikde jinde na většině území Afriky. Někteří z těchto lidí využívali přístav a jeho zařízení k pašování zboží za hotové peníze. Jiní, jako třeba drogový baron Yakuba Balwon, pašovali přes Durban heroin a peníze pak prali prostřednictvím banky Windsor Global Securities se sídlem v Londýně. Jiní prodávali tablety Rophy, jak se zkráceně říkalo rohypnolu.

I přes svůj mnohonárodnostní charakter město díky své ekonomické situaci představovalo záchranné lano jak pro bílé, tak pro černé a díky tomu byl Durban z velké části ušetřen rasově motivovaného napětí plného násilí, jež devastovalo jiné oblasti. Žádný z místních dělníků, bílý nebo černý, si sice nežil tak pohodlně jako majitelé plantáží, investoři nebo turisté, každý však měl vždycky v kapse peníze a když nastával konec apartheidu, vše se odehrálo v míru. Jediný pozorovatelný rozdíl je v počtu britských a afrikánských podnikatelů, kteří své podíly, které mají v zařízení samotného přístavu a v přilehlých oblastech, prodávají finančníkům z Indie, Německa, Francie a Číny.

Za všechna ta léta se nezměnila jedině sila na cukr. Nacpaná surovým hnědým cukrem stojí bok po boku v celých shlucích a utvářejí ráz krajiny. Padesát metrů vysoké věže, kdysi stavěné z cihel a kamene, se nyní stavějí z hliníku a oceli, s keramickým obložením, aby se v nich dala udržovat správná teplota. Jejich vrcholy jsou navzájem spojené uzavřenými lávkami, po nichž pracovníci mohou přecházet z jednoho sila do druhého s dusadly, podobnými sbíječkám, dole s vypouklými vibračními deskami, jimiž se obsah sila zhutňuje. Sila se třídí podle váhy obsahu, nikoli podle objemu. I když jsou plná, vždy je tu ještě místo pro další cukr.

Vzduch v okolí sil voní sladce, jako cukrová vata. I když mají dvojité dveře, z poklopů se sypou hrubá zrna cukru a pokrývají zem i lávky. Stejně jako mravenci ani cukr neznamená sám o sobě nic, zato takhle, ve velkém množství, mají tyto pětadvacetitunové hory nesmírnou sílu. Sila jsou jakýmisi příbuznými uctívaných sedmi pilířů moudrosti mnoha místních náboženství. Jihoafričané hledí na tyto věže jako na strážce prosperity, kteří zabezpečují a střeží ekonomiku této oblasti, její investory a pracovníky. Největší ze skladišť cukrové třtiny se nacházejí podél přístaviště Maydon Wharf. Místní dělníci, většinou z Keni a Nigérie, obvykle mají silné nohy od toho, jak je musí při chůzi po lepkavých lávkách namáhavě zvedat. Pracují v desetihodinových směnách, mají půl hodiny na oběd, který si přinesou v papírové tašce, a další dvě čtvrthodinové přestávky. Jejich úkolem je dohlížet, aby se surový materiál překládal z nákladních aut nebo železničních vagónů ke zpracování a dál do sila a na nákladní loď podle časového rozvrhu a efektivně, a aby se přitom vytrousilo co nejméně produktu.

Dvaadvacetiletý Moshood Azwe, rodák z Durbanu, si nedělal těžkou hlavu z toho, jestli trochu ‚sladkého zlata‘ tu a tam přijde nazmar. Sila lákala mouchy, a rozsypaná zrna je udržovala při zemi, stranou od jeho obličeje. To napomáhalo k tomu, že pracoval efektivněji, když naváděl nákladní auta k výtahům, jež dopravovaly cukr nahoru na silo. Automobily couvaly k trychtýřovým násypným žlabům s filtry, na nichž se zachycovaly úlomky třtiny a jiný drobný materiál, který pronikl ze zpracovatelského závodu.

V tuto hodinu přijíždělo jen málo aut, dodávky přicházely většinou dopoledne, kdy horko a vlhkost ještě nestačily působit na cukr před tím, než se uloží do sila. Azwe právě začínal uvažovat o tom, že s kamarády zajde do hospody Joáo Tavern, když přijelo auto s cukrem. Nemělo známé logo společnosti de Gama Company, ani dopravní společnosti Kwa-Zulu-Natal, firem, které cukr do sil obvykle přivážely. Přes korbu byla volně natažená plachta, chránící náklad před sluncem. Nebude třeba ji sundávat, zadní stěna korby se jednoduše vyklopí a cukr se pod ní vysype do zásobníku, umístěného dole.

Azwe stál na rampě, lemující tři strany prostoru pro vykládku, hlubokého betonového výklenku číslo tři. Nacházel se vedle prostředního z šesti sil v tomto úseku. Když automobil zacouval dovnitř, Azwe zvedl své velké ruce tak, aby je řidič viděl. Neměl připustit, aby se něco vykládalo, aniž nejprve zkontroloval nákladní list. Překlusal po rampě k řidiči a seskočil na vozovku. Neopřel se přitom o rampu rukou, aby mu na kůži neulpěl cukr. Takový lesklý, zatvrdlý povlak byl jako lepidlo a těžko se smýval.

Azwe byl vysoký člověk. Položil ruku na boční zrcátko a strčil hlavu do otevřeného okénka. „Můžu vidět vaše doklady?“ řekl. Jeho hlas zněl trošku mlaskavě. Tato výslovnost měla původ v této oblasti, existovala tu celá staletí před tím, než sem přišli Evropané.

Řidič, mladík vzhledem připomínající obyvatele Madagaskaru, se otočil ke druhému muži, sedícímu na vedlejším sedadle. Ten řidiči podal podložku s listinami, a řidič ji dal Azwemu.

„Děkuju,“ řekl Azwe a pohlédl na dokument. Obracel list za listem a svraštil obočí. Byly to stránky vytržené z jihoafrického vydání časopisu Time. „Co to je?“ zeptal se a jeho pohled se vrátil do kabiny auta.

Neměl ani čas nějak zareagovat, když mu střela z beretty opatřené tlumičem, skryté pod podložkou, udělala rudou dírku do čela. Bez hlesu zalapal po dechu a klesl na zem mezi přední kolo automobilu a stěnu výklenku. Svíjel se a z rány v hlavě se mu řinula krev. Otevřené oči nekoordinovaně mrkaly, jak na ně dopadaly kapky krve. Po několika okamžicích se zavřely.

Řidič vyskočil z auta, překročil podivně zkroucené tělo předáka ležící na podlaze výklenku a spěchal dozadu za auto. Vystoupil i jeho společník a šel k tlačítkovému ovladači výtahu, zavěšenému na tlustém kabelu vzadu ve výklenku. Stiskl modré tlačítko, jímž se otvíraly dveře výtahu. Řidič obešel auto, vzadu sáhl pod bočnici, vytáhl chladicí box a zvedl víko. Plastový kontejner byl plný výbušniny C-4. Z kapsy saka vyňal rozbušku, nastavil ji na čtyři minuty a zapíchl ji do jedné z cihliček. Potom otevřený box strčil do výtahu, který se již odpoutal od země.

On a druhý muž rychle vyndali zezadu z auta čtyři další chladicí boxy a otevřeli je. V každém bylo půl tuctu cihliček C-4. Nastavili časovače tak, aby výbušnina explodovala pět vteřin po prvním výbuchu.

Když byly nálože vyloženy, výtah putoval do sila. Pojede pod rampou, potom nahoru k násypnému žlabu a tam potom vyklopí svůj obsah do sila.

Oba muži spěchali zpátky k autu. Několik dní předtím silo pozorovali z motorového člunu a z nedalekého tržiště Victoria Street Indian Market. Celá akce potrvá tři minuty, takže budou mít dost času, aby stačili zmizet. Až dojde k výbuchu, nebude poškozeno jen silo, exploze zničí i bezpečnostní kamery a boudu, kde se záběry nahrávají na pásky. Nezbude nic, co by je s touto akcí spojovalo, vyšetřovatelé najdou jen opuštěné nákladní auto, berettu s vypilovaným evidenčním číslem a potrhaný výtisk Time.

Sto vteřin poté, co nákladní automobil vyjel z výklenku, muži již byli za drátěným plotem, ohrazujícím prostor kolem sil. Za dalších pár okamžiků C-4 explodovala. Výbuch utrhl vršek sila, jako když na nějaké oslavě někdo vyskočí z makety dortu. Ocel a keramické dlaždice byly vrženy ven spolu s ohromnými kusy spečeného cukru. Na plátech kovu s rozervanými okraji se odrazilo sluneční světlo pozdního odpoledne, a jako kdyby se i ono rozlétlo do všech směrů. Výbuch vymrštil ostatní chladicí boxy a ty poskakovaly po krytých lávkách, vedoucích po obou stranách sila. Když se dostaly k druhým silům, explodovaly také; rozervaly boky sil a rozmetaly kusy trosek na sila nacházející se naproti na severní straně. Přístavem se rozlehly několikanásobné dunivé výbuchy, provázené praskavými zvuky, jak se masivní kusy desek s ostrými hranami zasekly do druhé řady věží. Urvaly jejich vršky, jež se rozdrcené snášely na vodu jako déšť prachu. Na bocích všech šesti sil se objevily trhliny, některé tenké, jiné podobné geologickým zlomům. Tři nejvíc poničená sila na jižní straně povolila první, cukr i kusy stěn padaly na zem a odskakovaly i na přilehlé stavby. Menší trhliny ve věžích na severní straně se nárazem rozšířily a věže se v několika vteřinách sesuly.

Za necelou minutu se stavby, odedávna patřící k přístavu Maydon Wharf, změnily v hromady sutin, nad nimiž se vznášel mrak kouře, jenž páchl jako pražený karamel. V troskách se objevilo pouze pár menších ohnisek požárů, hasiči však spěchali na místo a prohledávali okolí, zda někdo explozi přežil. Dorazila i metropolitní policie Kwa-Zulu-Natal a pátrala po něčem, co by přispělo k objasnění této události. Sila nepatřila mezi přísně střežené objekty, protože z jejich zničení nemohl mít nikdo užitek.

Až doteď.

7

Washington, D. C., pondělí 09:11

Kariérního zpravodajského důstojníka nic nenamíchne víc, než když nemá zpravodajské informace. A právě nyní byl vedoucí výzvědné činnosti Operačního centra namíchnutý do krajnosti.

Ti, kdo procházeli kolem otevřených dveří Herbertovy kanceláře, nevěděli, co se s osmačtyřicetiletým šéfem zpravodajců děje. Jejich letmé tázavé pohledy a potichu vedené rozhovory napovídaly, že v Operačním centru se odehrává cosi nepatřičného, avšak nikdo nevěděl přesně, co to je. Snad zaslechli nějaké zvěsti od Bugse Beneta, nebo si všimli nové příchozí, když rázným krokem prošla chodbou. Nikdo však nevěděl, co to znamená.

Včetně Herberta.

Seděl mlčky za stolem ve svém novém invalidním vozíku vybaveném nejmodernější technikou. Jeho výraz byl neutrální, vypadal jako kdyby vše, i sám sebe, měl dokonale pod kontrolou. Avšak fyzický klid byl stavem podobným stavu desek zemského pláště, spočívajících na tekutém jádru moře emocí, desek, které se každým okamžikem pohnou. A Herbertovy emoce vřely.

Do kanceláře přišel před půlhodinou, po dlouhé noci strávené dohlížením na instalování softwaru ve skrovném, avšak důmyslně vybaveném zpravodajském oddělení Operačního centra. Dorazil v očekávání vzrušujícího zahájení práce se svými kolegy, vyvrcholení usilovné činnosti šestičlenného týmu, v očekávání čehosi podobného Východu slunce v Campobello. Namísto toho jej čekalo něco velmi odlišného. Několik minut poté, co prošel kolem strážného v horním podlaží – ten zaznamenal jeho příchod a informace šla do počítačů všech vedoucích oddělení – mu zavolal Bugs Benet. Sdělil mu, že v Hoodově kanceláři kdosi je – žena s hodností tříhvězdičkového generála. Očividně měla oprávnění ke vstupu do suterénu, měla i průkaz totožnosti, kartu, kterou si otevřela zámek dveří Hoodovy kanceláře. Vyzvala Beneta, aby na desátou dopoledne svolal do Tanku, poradní místnosti Operačního centra, schůzi vedení. Pak dveře kanceláře zavřela.

„To bylo poslední, co jsem z ní viděl nebo co mi řekla,“ sdělil Benet Herbertovi. „Volám nejdřív vám.“

„Kde je Paul?“ zeptal se Herbert.

„V Bílém domě.“

„Hm?“ To nevypadalo dobře. Washington má svůj způsob, jak někoho zbavit moci a přitom zajistit, aby kontinuita vedení nebyla narušena. A k tomuhle tu došlo. „Zkoušel jste mu zavolat?“

„Ne. Takový hovor se uloží do záznamu.“ Benet ztišil hlas. „Jestli Paula propustili, stupeň jeho bezpečnostního prověření se mohl změnit. Nechci, aby mě někdo obvinil, že operační údaje předávám někomu zvenčí.“

To byla závažná připomínka. Paranoidní, ale měla svou platnost. Herbert Beneta požádal, aby mu tu ženu s vysokou hodností spojil.

Zvedla telefon. Představila se jako generál Morgan Carrieová, nová ředitelka Operačního centra, a dodala, že Herberta a jeho kolegy bude dále informovat na schůzce pracovního štábu. Když se Herbert zeptal, co to znamená pro Paula Hooda, sdělila mu, že tuto informaci nemá a že se s Herbertem uvidí za pětatřicet minut.

A zavěsila.

Herbert se pokoušel zavolat Hoodovi, ten však svůj mobil nezvedal. S tím, jak Herbertova frustrace narůstala, se namíchnutí velmi rychle změnilo v opravdový vztek. Pak zavolal Darrell McCaskey a Herbert mu pověděl, co zjistil. Psycholožka Liz Gordonová navrhla, aby Hooda zkusili vysledovat pomocí GPS. Někde ho tak snad zastihnou.

„Jestli ho zbavili funkce, nevíme, co by mohl provést,“ prohlásila.

„Neřekl bych, že zrovna Paul je člověk, který by si něco udělal,“ namítl Herbert.

„Naopak, právě s takovými lidmi si musíme dělat starosti. Jsou duševně absolutně vyrovnaní, provedou vás krizí, a potom najednou nevědí, co se sebou samými,“ opáčila Gordonová. „Jako vojáci, kteří se vrátí z války. Jejich práce je hotová, jejich život ztratí svůj cíl a je čas zavřít krám. Ačkoliv… zrovna toho se u Paula neobávám.“

„A čeho teda?“ zeptal se Herbert. Šéf zpravodajců byl napůl přesvědčen, že se tu jedná o jakýsi přenos, že to spíš Liz Gordonová neví, co sama se sebou.

„Mohl by svou zlost zaměřit ven, na něco, o čem si myslí, že mu ublížilo,“ pokračovala Gordonová.

„Na prezidenta?“

„Na Operační centrum,“ odpověděla. „Mohl by se obrátit na tisk a postěžovat si, navštívit některého starého přítele a bez rozmyslu vyzradit nějaké tajemství, prostě dostat se do pořádného průšvihu.“

„Myslím, že Paul je přece jen dost vyrovnaný, než aby udělal zrovna tohle,“ odtušil Herbert.

„Myslíte.“ Znělo to jako konstatování, ne jako otázka. „Vzpomínáte si, co s ním udělalo náhodné setkání s dávnou přítelkyní?“

„Liz, to byla jeho životní láska!“

„A co je pro něj Operační centrum? Tohle místo je jeho životem!“

Na tom, co Liz řekla, něco bylo. Herbert si stále myslel, že vůdčím duchem jejích obav jsou psychologické bláboly, a nebyl ochoten Paula vyslídit a někoho mu pověsit na paty. Přesto však souhlasil s tím, že po schůzce s novou šéfkou bude třeba se k této otázce vrátit. Do té doby snad bude Carrieová mít o svém předchůdci víc informací, nebo Hood dá o sobě vědět sám.

Určitě ví, že o něj budou mít obavy.

Zavolal také Matt Stoll, člověk emočně neprůstřelný, a zajímal se, jestli zvěsti o nové ředitelce jsou pravdivé, a co si Herbert myslí o tom, jaký dopad to bude mít na jeho vlastní personál a operace. Herbert řekl, že neví, přesto však se mu poněkud zvráceně ulevilo vědomím, že aspoň někdo má obavy o Operační centrum a ne pouze o lidi v něm. Připomnělo mu to, že ať se jim to všem líbí nebo ne, mají práci, kterou je třeba udělat, a povinnost vůči zemi, jíž mají sloužit.

Potom již do desáté scházely jen dvě minuty. Čas, aby se dostali k nějakým poznatkům.

Ovšem za předpokladu, že již nepřišli o zaměstnání.

8

Washington, D. C., pondělí 10:40

Při prvním letmém pohledu zapůsobil Tank na generála Morgan Carrieovou jako poměrně spartánské a nevlídné místo. Dřevěné obložení stěn bylo tmavé, stahovací zářivky studené a masivní obdélníkový stůl, dominující místnosti, byl prostý a těžký.

Tank dostal svůj název díky ochraně, kterou poskytoval veškerému elektronickému zařízení, jež tu pracovalo. Stěny, strop i podlaha byly chráněny bariérou elektromagnetických vln, které vygenerují statickou elektřinu, kdykoli by se někdo pokoušel pomocí štěnic nebo nějakého vnějšího zařízení odposlouchávat, co se uvnitř odehrává. Telefonní i počítačové linky byly chráněny podobně. Tank byl jedinou částí Operačního centra, která přežila elektromagnetický výboj, a během rekonstrukce centra sloužil jako polní velitelství.

Generál Carrieová si tuto místnost zvolila pro schůzku proto, že jí připadala neosobní. Kancelář ředitele sice byla dost velká, aby se do ní všichni vešli, na stole však stály fotografie Hoodových dětí a na stěnách visely snímky Hooda a různých dalších lidí. To by odpoutávalo pozornost. Již také vyzvala Beneta, aby je uložil do krabice a poslal Hoodovi.

Přesto však charakter místnosti určují lidé, říkala si. Jestli tihleti jsou tak bystří a mají tak podnětné nápady, jak napovídají jejich svazky, střízlivost a uměřenost Tanku nebude na závadu. Položila na stůl svou složku a zápisník. V této důkladně zabezpečené poradní místnosti sice jsou počítače, ona však nebude žádný potřebovat. Dorazila přesně na čas. Obezřele zdrženlivým, jí neznámým tvářím pokývla na uvítanou. Různým slyšením již předsedala a brífinky řídila nesčetněkrát. Mezi přítomnými často byl určitý počet důstojníků nebo politiků, kteří se cítili stísněně, nebo naopak pobaveně proto, že záležitost řídí žena, panoval mezi nimi pocit, že vše, co řekne nebo udělá, je méně důležité, než kdyby byla mužem. A navíc bělochem. Carrieová nepochybovala o tom, že afroameričtí nebo hispanoameričtí důstojníci zachovávali nevyslovený rezervovaný postoj podobný tomu, jaký vždy měla ona sama.

Jediné, co Carrieová v této chvíli viděla, byly obavy ve tvářích pěti mužů a jedné ženy, sedících u podlouhlého stolu. Něco z těch obav se pravděpodobně týkalo jejich vlastní budoucnosti, něco se zcela určitě týkalo Paula Hooda.

Carrieová znala vedoucí klíčových taktických oddělení z fotografií. Technický ředitel Matt Stoll seděl po její levici, právník Operačního centra Lowell Coffey III. vedle něho, a po Coffeyho boku seděl Darrell McCaskey. Bob Herbert se usadil u konce stolu, zástupce ředitele Ron Plummer nalevo od něj a Liz Gordonová vedle Plummera.

Vedle počítače stál džbánek s vodou. Carrieová si trochu nalila do skleničky. Zeptala se ostatních, jestli chtějí také. Jen několik málo s díky odmítlo. Carrieová si nesedla. Jak už bylo jejím zvykem, raději stála, ne proto, že se tak zdála větší než ostatní, nýbrž proto, aby se její hlas donesl k posluchačům. Neměla onen klasický barytonový, úsečně znějící, zkrátka štěkavý hlas, jak mu říkají na generálním štábu armády. Sepnula ruce za zády a očima přeběhla po místnosti.

„Jsem generál Morgan Carrieová,“ sdělila skupině. „Na žádost prezidenta jsem se ujala funkce ředitelky Operačního centra, počínaje osmi třiceti dnes ráno. Bohužel nemám žádné informace o nynějším postavení bývalého ředitele Paula Hooda. Možná s ním někdo z vás mluvil?“

Většina z přítomných sklopila zrak, několik z nich zavrtělo hlavou.

„Ráda se s vámi podělím o veškeré informace, kterých se mi o panu Hoodovi dostane,“ pokračovala ředitelka.

„Měli jsme spolu jisté rozepře, paní, ale je to náš přítel,“ ozval se Bob Herbert. Carrieová na něj pohlédla. „To ráda slyším, pane Herberte. Aspoň mám něco, z čeho můžu vycházet.“

„Kvůli tomuhle jsem se o tom nezmínil,“ odtušil Herbert. „Když byl před šesti měsíci zbaven funkce generál Mike Rodgers, Paul Hood ohledně toho jednal otevřeně, postavil se k tomu čelem. Byl z toho nešťastný a silně vnímal to, že jeho rozhodnutí se nikomu z nás nebude líbit. Náš tým se nikdy nespoléhal na informace, kterých se mu dostalo. My se k informacím dobýváme. Chci mít záruku, že se dozvíme, co se s Paulem Hoodem stalo a proč, a taky jak k tomu došlo.“

„Jinak… co?“ zeptala se Carrieová. Zdálo se jí, že v Herbertově hlase zazněla výhrůžka. Nelíbilo se jí, když ji někdo vyzýval k boji, stejně jako se jí nelíbilo, když s ní někdo zacházel ochranitelsky.

„Uvažujte o tom jako o zpravodajském ekvivalentu toho, když některého ze svých vojáků opustíte v bitvě,“ odtušil Herbert. „Nechte viset ve vzduchu nezodpovězené otázky, a zůstane vám velení, ale ne důvěra a úcta.“

„To by ovšem byl můj problém,“ odsekla ostře. „Na vás je, abyste dělal svou práci, ne moji!“

Herberta tím nijak nepřivedla do úzkých. „Můj popis práce zahrnuje i úkol radit řediteli,“ opáčil. „A myslím, že přesně to jsem právě udělal, generále Carrieová.“

Carrieová se opřela rukama o stůl. Každoroční hodnocení, které Hood o Bobu Herbertovi napsal, obsahovalo upozornění, že šéf zpravodajců má sklon k tomu, aby „vyzýval“ každého. Hood to viděl jako „často přínosný, často však vyčerpávající projev jeho osobnosti“. A nebyla to zjemněná formulace.

„Máte pro mě ještě nějaké další rady, pane Herberte?“

„Zrovna teď ne, paní.“

„Fajn. Potom tedy já mám radu pro vás. Mezi radou a kritikou existuje čára a vy jste ji právě překročil. Někdy se tak stane slovem nebo větou. Někdy pouze tónem řeči. Ale překročte tu čáru v mé přítomnosti ještě jednou, pane Herberte, a já budu moci tomuhle týmu povědět, co přesně se stalo s bývalým šéfem zpravodajců Operačního centra.“ Okamžik čekala na reakce ostatních. Připadala si jako nová Medúza: je tu šest tváří vytesaných z kamene. I Herbertova. Ironií bylo, že s tím, co Herbert řekl, souhlasila. V armádě se informace předávají informačními kanály, nikdo se k nim nedobývá. Operační centrum je civilní instituce, agresivnější, uzavřenější vůči vnějším vlivům, nikoli však zpátečnická. Ona si musí zvyknout na způsob, jak se tu věci dělají. Ale učiní tak podle svého rozvrhu práce, ne Herbertova. „Jakmile mi čas a pracovní vytížení dovolí, promluvím si s vámi jednotlivě, počínaje Bobem.“ Pohlédla na něj. „Snad dokážeme věci vrátit zpátky a začít znovu.“

Herbertova tvář sebou škubla; rychle sklonil hlavu, jako kdyby byl trenér fotbalového mužstva a dával mu z postranní čáry nějaké signály. Pochopila to jako znamení pro postup vpřed. Lowell Coffey a Liz Gordonová se pousmáli. Svým pokusem nějak se Herbertovi přiblížit u nich získala body. Buď se jí to podaří, nebo bude jen ztrácet čas.

To se dost brzy ukáže.

„Teď potřebuji vaši pomoc,“ navázala. Vyslovila to co nejsmířlivějším tónem, ale tak, aby její slova nevyzněla jako slabost. Otevřela složku a pohlédla na potištěný list papíru. „V počítači jsem měla upozornění od oddělení horkých linek. Zaznamenalo dvě exploze, k nimž došlo dnes ráno: k jedné v pět hodin v Charlestonu v Jižní Karolíně, ke druhé v jihoafrickém Durbanu kolem páté večer místního času. Oddělení naznačuje, že mezi těmi útoky může být nějaká souvislost. Dle mínění charlestonského policejního oddělení loď, která explodovala v jejich přístavu, měla na palubě ilegální čínské dělníky. Útok v Jižní Africe o tři hodiny později zničil sila na cukrovou třtinu, která jsou majetkem čínské firmy. Nahoře vyslovili domněnku, že druhá exploze následovala po té první příliš brzy, než aby se mohlo jednat o odvetu, obě však mohou být prvními výstřely v nějaké rozsáhlé válce.“ Pohlédla přes stůl na ostatní. „Nějaké návrhy?“

„Získali jsme důkazy, že asi před rokem Číňané stále víc zasahovali do afrických záležitostí,“ ozval se Plummer. „Týkalo se to diamantů v Botswaně.“

„Stalo se tak v rámci útoku na tamější katolickou církev?“

„Ano. Tehdy jsme měli za to, že z destabilizace té oblasti by měla prospěch některá frakce v čínské vládě,“ odpověděl Plummer. Coffey ho doplnil: „Prostřednictvím našeho velvyslanectví v Pekingu jsme poslali formální notu. Náš velvyslanec dostal odpověď od ředitelky Mezinárodního bezpečnostního výboru Vsečínského shromáždění lidových zástupců. Důrazně popřela, že by se Peking, kromě svých velvyslanectví, angažoval v nějakých úředních záležitostech na africkém kontinentě. Rovněž popřela, že by snad mohlo docházet k nějakým soukromě páchaným nepravostem.“

„Měl bych zdůraznit, že Číňané se v záležitostech své angažovanosti v zahraničí obvykle vyjadřují pěkně bez okolků,“ dodal Plummer. „Když mají dojem, že jim něco patří, jako třeba naftová ložiska na ostrovech Spratley, jdou si za svým zcela otevřeně.“

„Což neznamená, že je to tento případ,“ prohlásil Coffey. „Dopis ředitelky bezpečnostního výboru nevylučoval účast soukromých osob vně či uvnitř vlády.“

„Mluvíte o černé ekonomice,“ poznamenala Carrieová.

„Ne tak docela,“ odpověděl Plummer. „Spousta bohatých Číňanů investuje v zahraničí, protože omezení soukromého vlastnictví jsou tam mnohem méně restriktivní než v ČLR.“

„Ale ilegální dělníci by mohli znamenat to, o čem jste se zmínila – černý trh,“ řekl McCaskey. „Pašují se do země za průměrnou cenu dvou tisíc za osobu. Jsou vázáni smlouvou na určitou dobu, ženy pracují jako prostitutky nebo dělají málo placené práce tak dlouho, dokud není dluh splacený. Protože polovinu peněz, které vydělají, posílají příbuzným do Číny, jsou zotročení prakticky na celý život. FBI se za těmihle čínskými pracovníky, kteří tu pracují bez dokladů, honí už celá desetiletí, a navíc ztrácí půdu pod nohama, protože zdroje se přesunuly na ministerstvo vnitřní bezpečnosti a na vysledovávání ilegálních přistěhovalců z Malajsie, Filipín a Blízkého východu.“

„Možná potřebujeme změnit způsob, jak se to pátrání vede,“ poznamenala Carrieová.

„Co vás ohledně toho napadá?“ zajímal se Herbert.

Hlas šéfa zpravodajců zněl spíš vyzývavě, ne jako hlas poraženého. Carrieová si říkala, jestli Bob Herbert vůbec zná význam slova porážka. Nebo pokora.

„Nahoře říkají, že Američané čínského původu tvoří čtyři procenta obyvatelstva,“ odpověděla. „Většina z nich se soustředí ve městech jako jsou New York, San Francisco nebo Filadelfie. To jsou oblasti, ve kterých bychom jen neradi viděli možnost šíření potenciálních konfliktů. Navrhuji, abychom se podívali, jestli není na spadnutí nějaká válka. Kdo se k tomu chcete nějak vyjádřit?“

„To záleží na tom, kde chceme operace provádět,“ odpověděl Herbert. „Dva z našich příležitostných spolupracovníků, David Battat a Aideen Marleyová, znají dobře Afriku. Jeden z našich místních lidí může zaběhnout do Charlestonu.“

„To je jen takové dohánění,“ namítla Carrieová. „Já chci mít před tímhle náskok. Jaké zdroje máme v Pekingu?“

„Taky pár příležitostných agentů,“ sdělil jí Herbert. „Náš kontakt s Číňany byl jen zprostředkovaný.“

„Opakování situace v Koreji a Vietnamu,“ podotkl Plummer.

„Nu, však víme, jak se to nakonec vyvinulo,“ poznamenala zasmušile Carrieová. „Možná nastal čas změnit dynamiku.“

„Promiňte, paní, ale viděla jste akce ve Vietnamu?“ otázala se Liz.

„Ano. Proč vás to zajímá?“

„Poprvé za celou dobu jste pohlédla stranou od stolu,“ odpověděla Liz. „Jako kdybyste se ohlížela zpátky.“

Carrieová si připadala jako kdyby na sebe něco vyzradila, ale došla k závěru, že to nemusí být na škodu. Skupině tím napověděla něco málo o své minulosti, něco, čím by možná mohla začít získávat úctu, o které hovořil Herbert. Liz se tvářila maličko uspokojeně, byl to výraz naznačující, že přesně proto psycholožka tu otázku položila.

Carrieová se opět naklonila dopředu. „Bobe, vy byste se možná mohl podrobněji podívat na ten tým a své zdroje, a pak se můžeme spolu posadit u oběda u mě v kanceláři, projít si veškeré nápady a návrhy, které k tomu máte, a potom si stanovit další postup.“

Herbert přikývl. Tentokrát tím přece jen dal najevo souhlas.

Carrieová zavřela složku a upila trochu vody. „Jestli nemáte nic dalšího, chtěla bych vám poděkovat za váš čas a nápady. Také vás chci ujistit, že nikdy nezapomeneme ani neznevážíme to, co vykonali ti před námi – Paul Hood, Mike Rodgers a zvlášť mužové a ženy, kteří obětovali víc než svůj čas a úsilí – Martha Mackallová, podplukovník Charlie Squires a hrdinové ze skupiny Striker.“ Darrell McCaskey lehce udeřil do stolu hranou pěsti levé ruky – gestem vyjadřujícím hold, jež našlo odezvu u všech přítomných.

A generálu Morgan Carrieové Tank na okamžik připadal téměř jako domov.

9

Peking, Čína, pondělí 22:46

Ve dvacátém století jeden z vůdců komunistické Číny Liou Čao-čchi, jehož později Mao zbavil funkce prezidenta, prohlásil, že v Číně neexistuje nic takového jako dokonalý vůdce. Země je příliš velká a skladba obyvatelstva příliš pestrá.

„Pokud takový vůdce existuje,“ napsal tento filozof a současně politik v jednom ze svých sebraných spisů, „pouze to předstírá, jako vepř, který si do rypáku strká výhonky cibule, aby vypadal jako slon.“

Plešatějící, podsaditý ministerský předseda Le Kwan Po si nebyl jistý, zda souhlasí s tím, že Číně se nedá vládnout. Byla však pravda, že vedení téhle země, tvořené provinciemi s nesmírně odlišnými dějinami a potřebami, si vyžadovalo jedince neobyčejně moudrého a vynalézavého. Vypráví se příběh o poslední císařovně-vdově Cchi-si. Významným obdobím její vlády se stal vzestup a pád boxerského povstání, které poznamenalo celou zemi. Jméno dostalo podle ústředních postav povstání, které v roce 1898 založily tajnou organizaci I-che-čchuan, „Pěst ve jménu spravedlnosti“. Organizace bojovala za to, aby Čína nepodlehla nepatřičnému vlivu cizinců. Císařovně nebyly proti mysli moderní prostředky jako telegraf a železnice, které přinesli Britové, Rusové, Japonci a Američané, avšak neschvalovala, aby čínské záležitosti ovlivňovali cizí misionáři a cizinci vůbec. Nalézt rovnováhu mezi oběma těmito vlivy bylo těžké.

Jednoho rána byl jeden z boxerů zatčen poté, co zavraždil britského podnikatele, když ten jel na britské velvyslanectví. Boxer ho ubil k smrti v jeho voze. Čínský řidič při spatření útočníka utekl. Jeden z rádců císařovny Cchi-si požadoval, aby boxer byl sťat, jiný rádce varoval, že boxery taková poprava jen podnítí k tomu, aby udeřili ještě tvrději. Císařovna svolila, aby se poprava vykonala, nikoli však jako trest za útok na cizince. Ve svém výnosu prohlásila, že čin toho člověka popudil jednoho jejího ministra proti jinému a narušil tak „jitřní klid“. Muž měl zemřít jen a jen za tento zločin, za žádný jiný.

Le Kwan Po přemítal o složitostech gest a vnějších projevů. Ve služebním autě právě odjížděl od vládní budovy v Čao-jang-men Nan-ta-ř číslo 2 v pekingské čtvrti Cao-jang. Jeho vlastní život byl podobných opatrných kliček a tahů plný. Například měl dvě auta, jedno čínské, Ling-jang, to znamená antilopa. Druhé byl pohodlnější Volkswagen Polo, vyrobený v šanghajské automobilce provozované Němci. V Pekingu jezdil v Antilopě, ve volkswagenu pak po řidčeji obydleném venkově.

Stále jen rovnováha mezi vnějšími projevy, uvažoval. Dělat radost nacionalistům, a přitom něco nabízet potenciálním cizím investorům.

Šestašedesátiletý premiér, rodák ze vzdálené provincie Si-cang C-č-čchů, nacházející se nedaleko Nepálu, byl v autě sám, jen se šoférem. Dnes v noci si přál být sám, chtěl přemýšlet o znepokojivých událostech toho dne.

Projížděl kolem osvětlených památek a paláců obklopujících náměstí Nebeského klidu Tchien-an-men. Noc byla horká a deštivá, po sklech auta stékaly velké rozplizlé kapky a rozmazávaly světla města – zcela případně po dni, kdy nic nebylo jasné a zřetelné. Řidič projížděl s malým automobilem úzkými postranními ulicemi. V tuto hodinu a v tomto počasí bylo v uličkách jen velmi málo kárek a jízdních kol, kterých jinak byly uličky během dne plné. Vůz se rychle blížil k nedalekému premiérovu bytu v horním poschodí jednoho z výškových domů v exkluzivním bytovém komplexu Čeng-júan. Premiér měl ještě další úřední bydliště, víkendové sídlo na předměstí Pekingu, na úpatí hory Šou-an nedaleko parku Siang-šan. Přes týden dával přednost pobytu ve městě, mohl tak pracovat co nejdéle do noci. A také mohl držet krok s tempem, jímž pulzoval život v Pekingu.

Měl tak rovněž možnost mít na očích ty, kdo usilovali o jeho funkci nebo měli snahu ho odstranit jakožto vlivného, rozmyslného člověka se sklonem vystupovat jako prostředník mezi různými směry. Klid venkova si naopak vychutnával. Malebný, rolnický svět Číny však již patřil minulosti, budoucnost patřila Pekingu, jenž se výrazně měnil a dostával charakter kosmopolitního hlavního města, a velkoměstům jako Šanghaj, s narůstajícím počtem studentů a podnikatelů – z nichž mnozí pocházeli z bohatého Tchaj-wanu, považovaného za nepřítele. To bylo další akrobatické číslo, větší, než jaké kdy předvedl někdo z Pekingské opery: řešení tchajwanské otázky. Podnikatelská aktivita v Číně se nesmírně rozvíjela díky investicím přicházejícím přes průliv. Čínská armáda byla udržována na rozpočtu na úrovni předchozích let, neboť nebezpečí, hrozící od Tchaj-peje a Ruska, se zmírnilo. Vysocí kariérní důstojníci z toho neměli radost, menší možnosti velení znamenaly menší vyhlídky na povýšení. Žehrali na to důstojníci všech hodností.

Le Kwan Po sice chápal, co před staletími císařovna prožívala, neměl však její moudrost. Nebojoval ve válkách, nečelil protivníkům, nestřetával se s předsudky proti svému pohlaví a následnictví, nemusel se mít na pozoru před kralovražednými spiknutími, ani je nemusel osnovat. Byl pouze konzervativním kariérním politikem, synem učitelky. Jeho otec se v jednadvaceti letech stal vesnickým úředníkem a pravidelně postupoval výš na funkce v městské správě, v okrese, v provincii a nakonec v ústřední vládě. On sám se stal premiérem nikoli pouze díky svým zkušenostem v práci vlády, nýbrž proto, že na rozdíl od svých kolegů nikdy nijak vážně nešlápl vedle. Své postavení udržoval celou řadou pečlivě, promyšleně navázaných spojenectví a obezřele volených postupů jednání.

Ještě důležitější než nemilosrdně prosazovaná vůle císařovny-vdovy však bylo, že neměl její neomezenou možnost jednat. Vedle prezidenta a viceprezidenta, kteří stáli nad ním, tu byl kabinet s velmi mocnými a ctižádostivými ministry, a Všečínské shromáždění lidových zástupců s širokým okruhem zvláštních zájmů jak lokálních, tak osobních.

O mocenském boji, probíhajícím mezi Čou Šenem, ředitelem tajného útvaru 8341 patřícího k Ústřednímu bezpečnostnímu pluku, a hrdinou Čínské lidové armády generálem Tam Lim, toho premiér moc nevěděl. Podle hlášení, které dostal od ministerstva státní bezpečnosti Kuo-ťia an-čchuan-pu, zkráceně Kuo-an-pu, oba protivníci dnes rozdmýchali ve dvou cizích přístavech již dlouho doutnající osobní střet. A to byla jen část problému. Tam Li byl jeden z těch důstojníků, kteří neměli radost z toho, že se postavení armády příliš neposiluje. Kdyby se oba tyto pocity nespokojenosti spojily v jedno a kdyby je generál chtěl nějak dát najevo doma, mohly by se stát vážnou hrozbou pro stabilitu země.

Situace připomínala doby feudalismu, kdy každý důležitý člověk v sobě choval a nesl celá staletí nenávisti. I kdyby potom takový člověk chtěl nechat osobní neshody s někým jiným stranou, stín předků by to oběma nedovolil.

Bylo to opravdu tíživé břemeno, uvažoval ministerský předseda.

Před staletími bylo však také snazší bránit čest klanu. Tehdy měl člověk kolem sebe stejně smýšlející lidi, a díky nesmírným vzdálenostem docházelo ke střetu jen občas. Dnes se těch pár lidí, kteří se přiklánějí k uskupením s odlišnými zájmy a kteří mají rozdílné cíle, ocitá navzájem v těsné blízkosti. Z větší části se jim daří pracovat společně ve jménu nacionalismu.

Ne však vždy.

Déšť ťukal do střechy automobilu. Premiér sáhl do vnitřní kapsy svého bílého sportovního pláště, vytáhl krabičku cigaret, jednu si zapálil a opřel se. Až se Číně konečně podaří tento trend zvrátit a šířit svůj vliv do světa, doufal ve dvě věci: za prvé, že se lidé zde naučí vyrobit automobil stejně dobrý jako jsou mercedes nebo BMW, a za druhé, že dokážou vyrábět cigarety tak lahodící duši, jako jsou camelky.

Premiér nevěděl, jak si poradit s tímto konfliktem mezi hrdými, tvrdohlavými a vlivnými členy vlády. Za prezidentem nebo viceprezidentem nechtěl s touto záležitostí jít. Neshody mezi takovýmito činiteli, i ty, jež se rozrostly do mezinárodních rozměrů, byly záležitostí ministerského předsedy. Od něj se čekalo, že je dokáže urovnat.

Le Kwan Po si přál, aby zajištění smíru bylo stejně snadné jako obětovat nějakou menší třetí stranu sváru, tak jak to udělala císařovna-vdova s boxery. To, k čemu muselo nevyhnutelně dojít – vypořádat se se samotným povstáním –, se tím samozřejmě jen oddálilo. Cizí mocnosti vyslaly do Číny své armády, aby nacionalisty rozdrtily. A císařovna nejenže odmítla jejich vpád zastavit, naopak ochotně se přiklonila ke způsobům Západu. Čína nikoli.

Krátce po smrti císařovny Cchi-si dynastie padla. Dědictví po ní popudilo nacionalistické síly tak, že ti lidé násilně vnikli do císařské hrobky, rozkradli veškeré poklady, které tam byly uloženy, a zhanobili císařovniny ostatky. Vzedmutí odporu proti císařství umožnilo, že se k moci dostali Čankajšek a doktor Sunjatsen. Oba vytvořili republiku podle západního vzoru, čímž jitřili rány a vyvolali politický a ideologický chaos. Pořádek byl nastolen až v roce 1949, kdy se moci chopili Mao Ce-tung a komunisté.

Byla to velkolepá doba, budování nových staletí. Le Kwan Po si vzpomínal, jak naslouchal otci, když o těchto událostech předčítal z novin, vydávaných malou tiskárnou v jejich vesničce Kan-pa. Premiérův strýc sázel po večerech text. Přes den pracoval v lomu, nacházejícím se doslova ve stínu Mount Everestu. Mladý Le si živě pamatoval, jakou radost slyšel v otcově hlase, když četl o konci občanské války, jež mučila zemi, již krvácející v dlouhé válce s Japonskem. Z vítězství komunistů nad republikány – kteří měli tu odvahu, že si říkali nacionalisté – se mu až zatočila hlava. Byl si jistý, že toto vítězství pomůže těm, kdo dennodenně bez ustání pracují, aby aspoň tím nejskrovnějším způsobem uživili svou malou rodinu.

Když nový režim vydávání těchto novin zakázal, Le Kwan Poův strýc byl požádán, aby zůstal a tiskl nový týdeník, Zásady Rady lido-správy. Mladík byl nesmírně pyšný, že chodí do nové školy, kterou komunisté ve vesničce Kan-pa otevřeli. Byl vybrán, aby první vydání novin přečetl třídě.

Vyšší činitelé nynější vlády – včetně něho, nynějšího premiéra – si ještě pamatovali, jak ze všech stran na člověka doléhá, když je řád a pořádek narušen. Nechtěli, aby se rozvrat vrátil, třeba jako důsledek studentských demonstrací na Náměstí nebeského klidu, nebo neshod mezi mocnými členy vlády.

Premiér vydechl nosem kouř. Přemýšlel o nepravém slonovi Liou Čao-Čchiho. Bude muset nějakým způsobem přesvědčit bojující síly, že je drak. Že jediný způsob, jak draka porazit, je nechat neshody stranou a spojit své síly.

Le Kwan Po netušil, jak to provede. Věděl jediné.

Že je třeba to udělat, a rychle.

10

Peking, Čína, pondělí 23:10

Čou Sen, ředitel supertajného útvaru 8341 Ústředního bezpečnostního pluku, seděl ve své kanceláři v pátém podlaží staré budovy, sídla komunistické strany. Nacházela se poblíž Zakázaného města, místa, kde stojí paláce svržených despotů, kteří Číně po staletí vládli. Šestipodlažní cihlová budova byla postavena ve třicátých letech dvacátého století na místě Juan Cungova Obchodu se stříbrem, jedné z nejstarších bank ve městě. Komunisté dali stavbu pavilónového typu strhnout, aby prokázali, že staré časy jsou pryč a že začala nová éra. A nynější Čouova kancelář byla místem, kde se plánovala a odkud se uskutečnila válka proti Čankajškovi.

Stavba sama měla zdi z cihel a stropy z mědi. Trubky, zcela nedostačující nárokům, které se na ně kladly, až sténaly pod jejich tíží. V jedné stěně kanceláře bylo několik malých oken, avšak závěsy byly jako vždy zatažené. Ředitel pustil topení, ne pouze proto, aby zahnal lezavý chlad bouřlivé noci, ale také aby vznikl „bílý šum“. Tak se zahltí všechna odposlouchávací zařízení, která by tu mohla být.

Jednasedmdesátiletý Čou čekal na nejnovější zpravodajské informace od agenta v Tchaj-peji. To, co plánovali, bylo nebezpečné. Jak ale prokázal průběh dne, právě tak nebezpečná byla nečinnost.

Zatímco čekal, procházel si materiál, zpravodajské údaje, kterým říkal dlažební kameny, údaje shromážděné na ulici. Vznikly spojením práce placených informátorů, agentů navštěvujících bary a restaurace, hotelové haly a vlaková depa, kde pozorovali okolí a naslouchali, a údajů z elektronického odposlechu. Ulicemi Pekingu projížděly dodávky Ústředního bezpečnostního pluku, odposlouchávaly mobilní telefony a zachycovaly narůstající počet sdělení jdoucích přes počítače pro bezdrátový přenos. Třebaže pluk měl personál, který surové údaje „proséval“, množství materiálu, který se dostal na Čouův stůl, se přesto během roku zdvojnásobilo. Nedokázal si představit, kolik ho bude za dva či tři roky. Možná budou nuceni při odposlouchávání zachycovat jen klíčová spojení, jako třeba teroristické spiknutí nebo hrozba bombou, a ostatní nechat být, jako to dělá americká CIA.

Před lety by byl seznam příslušníků Ústředního bezpečnostního pluku krátký. Ke konci padesátých let, když byl do této organizace přijat Čou, se hlavní náplní práce útvaru 8341 stalo zajišťování osobní bezpečnosti Mao Ce-tunga a dalších čelných představitelů komunistické strany. Elitní složka čínské lidové armády však představovala něco víc než útvar tělesných strážců. Měla k dispozici celostátní zpravodajskou síť, jejímž úkolem bylo odhalovat spiknutí proti předsedovi nebo vysokým stranickým činitelům. Sám Čou, bývalý spojař čínské lidové armády, působil v týmu, který v Mao Ce-tungově pracovně objevil elektronická odposlouchávací zařízení, ukrytá v dveřním knoflíku. První povýšení přivedlo mladíka do útvaru pro odhalování příprav k povstání. Prací útvaru bylo sledovat Maovy protivníky. V roce 1976 sehrál útvar 8341 klíčovou úlohu při zatčení „bandy čtyř“, uskupení, které se po Maově smrti pokusilo chopit moci. Poté byl útvar oficiálně rozpuštěn. Mao Ce-tungův nástupce Teng Siao-pching si chtěl dát za úkol „odkomunizování“ země a jejích institucí, kovaní komunisté, jako byl Čou, se však proti takovéto změně postavili. Na rozdíl od mnoha vůdců před ním dospěl Teng k názoru, že bude prozíravé vyjít vstříc přání čínského lidu a ne přání čínských elit. Zrušené organizace i s jejich personálem vicepremiér v tichosti, avšak rychle, znovu ustavil. A nejrychleji tu, která byla pověřena ochranou jeho osoby.

Nyní měl útvar 8341 za úkol odhalovat spiknutí proti režimu. Zaměření jeho činnosti se soustředilo na Čínu a na odtrženou republiku. Od demonstrace na Náměstí nebeského klidu v roce 1989 veřejně vystupovalo proti vládě jen málo disidentů. Soukromá aktivita byla dosud poměrně hojná, avšak neznamenala vážnou hrozbu, omezovala se na hrstku filozofů, neúspěšných podnikatelů, agitátorů narozených v cizině a teenagerů, toužících po módním západním oblečení. Nyní nikdo z těchto lidí nepředstavoval pro vládu hrozbu, jediným potenciálním zdrojem ohrožení byla Čínská lidová armáda, v níž jediný nespokojený, ctižádostivý člověk mohl ovlivňovat loajalitu desítek tisíc vojáků.

Člověk takový, jako je generál Tam Li.

Na rozdíl od premiéra, s nímž se právě sešel, neměl Čou pochopení ani sympatie pro ty, kdo zrazují zemi a zpronevěřují se filozofii, kterou prosazoval předseda Mao. Le Kwan Po je prostředník, člověk zaměřený na rovnováhu, na kompromis. Čou měl ministerského předsedu rád a věřil, že je to vlastenec. Le však chtěl vládnout Číně sjednocené za každou cenu, byť by se jednalo o zemi heterogenní, nikoli komunistickou. V tomto velmi významném bodě s ním Čou nesouhlasil. V řediteli to ještě nyní vřelo, když si připomněl, že jedním z členů zrádné „bandy čtyř“ byla milovaná manželka předsedy Maa. Ona a její tři společníci donutili armádní činitele, aby pomohli vyčistit zemi od ideologií. Komunistické povstání bylo povstáním idejí. Byly to dobré a potřebné ideje. Ve třicátých a čtyřicátých letech se Mao obrátil na armádu, aby bránila právo lidí tyto ideje zachovávat. Tiang Čching toto vše zhanobila, k prosazení svých idejí použila zlotřilé Rudé gardy. Výchova pod železnou botou nikdy nepřinese trvalé výsledky. Produkuje otroky, a otroci se nakonec obrátí proti svým pánům.

O tom se Rudé gardy poučily během dlouhého přelíčení v Pekingu, přenášeného televizí.

A poučí se o tom i generál Tam Li.

Pípl počítač. Malý, obrýlený ředitel zpravodajského oddělení zavřel bílou složku a vložil ji do zásuvky. Pohlédl na monitor. Kurzor ho vyzýval, aby napsal přístupové heslo. Napsal čínskými znaky slova orel a spár a čekal, až se soubor otevře. V kanceláři měl na poličce sbírku draků ze slonoviny. Sbíral je rád, již od dětství. Byli tu však také proto, aby oklamali jeho protivníky. Každý, kdo by přišel do kanceláře a pokusil se dostat do jeho počítače, by zcela přirozeně hledal přístupová hesla mající něco společného s draky. Nikoho by ani nenapadlo pátrat po jiném mocném predátorovi.

Přišlo hlášení od Čouových agentů v terénu, pracujících na Tchaj-wanu. Na tuto informaci ředitel čekal. Generál Tam Li začal svůj den plánem, o němž doufal, že podlomí odhodlání člověka, který ho vytrvale sleduje. Jak se zdálo, generál si myslí, že Čou Šena násilím a výhrůžkami odhalením přinutí, aby svou pozornost obrátil jinam.

Nejenže se Tam Li mýlí. Jeho omyl je navíc osudový.

Jak zjistí po necelé hodině.

11

Tchaj-pej, Tchaj-wan, pondělí 23:49

Luo Tek vedl nádherný život, zčásti díky svobodě, jíž se těšil, zčásti díky úctě, kterou si vydobyl. A zčásti díky zvláštní prostotě tohoto světa.

Luo Teka, narozeného jako Chuej-ling Wong, takto pojmenovali jeho společníci proto, že odmítal používat veškeré složité elektronické komunikační systémy. Věřil na činnost prováděnou potajmu, a takto v temnotě nemohl se všemi těmi elektronickými světýlky moderní doby pracovat. Většinu dní a nocí trávil tento dvaatřicetiletý muž i se svou protřelou posádkou na své dvoustěžňové plachetnici, „ketchi“, dlouhé jednatřicet metrů, s níž brázdil Žluté moře a Jihočínské moře. Navigaci prováděl z větší části zastaralým způsobem, řídil se směrem větru a hvězdami. Věřil, že bude-li pracovat v duchu svých předků, bude mu to jedině na prospěch. Třebaže o zábavu na palubě se staral počítač a přehrávač DVD, Luo Tek komunikaci prováděl výhradně pomocí vysílačky pro přenos mezi dvěma body.

Moře opouštěl jen zřídkakdy, a sice tehdy, když nalezl uprchlíky – muže, ženy a mladé lidi pokoušející se jít z místa, kde právě byli, někam jinam. Většinou se snažili dostat pryč z Indonésie nebo z Čínské lidové republiky na Tchaj-wan, do Hongkongu nebo do Japonska. Z téměř patnácti tisíc lidí, kteří se každoročně vydali na takovou cestu, víc než polovina zahynula v moři vinou přetížených nebo chatrných člunů, kvůli špatnému počasí, nedostatku zásob, nebo po útoku pirátů, kteří je oloupili o jejich majetek, ženy znásilnili, zavraždili a čluny potopili. Z přibližně sedmi tisíc těchto ubožáků, kteří přežili na moři, pak čtyři tisíce vrátily pobřežní hlídky zpátky, uvěznily je, nebo je zkorumpovaní policisté prodali na otrockou práci v docích. Zpravidla to byly mladé ženy, občas i mladí chlapci. A bez výjimky je už nikdo nikdy nespatřil.

Na pevnou zem se podařilo dostat necelé tisícovce takových uprchlíků, a z nich méně než dvěma stům se podařilo sehnat práci. Z ostatních se stali zloději, vězni, nebo skončili jako mrtvoly.

Luo Tekova činnost byla velmi speciální. Jeho agenti provozovali přepravní služby, které „pomáhaly“ uprchlíkům dostat se k cíli. Čluny dopravily svůj náklad k Luo Tekovi. Vzal na palubu nejhezčí ženy a za vysokou cenu je prodal do nevěstinců na Tchaj-wanu, v Thajsku, Japonsku a Hongkongu. Výměnou za jejich mlčení se postaral, aby se ostatní cestující dostali k cíli své cesty.

Na oplátku za to, že se jeho čluny dostanou bezpečně z čínských přístavů, si Luo Tek dal záležet, aby jeho kontakt v Čínské lidové armádě byl dobře placen. Generál Tam Li byl po mnoho let Luo Te-kovým cenným pomocníkem a častým hostem na jeho plachetnici.

Ohledně toho, co dělá, neměl mladík žádný pocit viny. Číňané, plavící se v dávných dobách po moři, také přepravovali lidský náklad. Byla to stará a legitimní profese. Vzato statisticky, nebýt jeho, většina z těchto děvčat by během několika dní nebo týdnů byla mrtvá. Luo Tek je sám nikdy nezneužíval a jejich „zácvik“ přenechával profesionálům na pevnině. Žil s pocitem, že těm mladým ženám prokazuje laskavost, když se postará, že budou v teple, budou mít co jíst a dostane se jim i pravidelné lékařské péče. Dokonce si vydělají peníze, které mohou poslat svým rodinám, což bylo důvodem, proč většina z nich odešla z domova.

Když Luo Tek pobýval na břehu, rád navštěvoval kluby lidí, s nimiž provozoval své obchody. Vždy s ním jednali jako s urozeným člověkem, hostili ho vynikajícím jídlem, pitím a uctili ho schůzkou s jednou či s více z „jeho“ žen. Pro osiřelého syna rolnických rodičů, kteří jeho sestru, dvojče, prodávali za deset fénů vojákům a dělníkům v doku v Šanghaji, to byl docela úspěch. Dosud jí posílal polovinu peněz, které vydělal, a ona je používala na provoz sirotčince v Šanghaji.

Klub Vrchol světa v nové budově Barre Crowne Tower byl legální noční klub, kde se podávaly večeře, kde vystupovali baviči a kde se tancovalo. O speciální služby mohli žádat jen vybraní hosté. Dole byly elegantně zařízené pokoje pro pány, kteří měli čas a peníze na to, čemu se v klubu říkalo „výjimečné zacházení“. Do těchto pokojů byl přístup pouze soukromým výtahem.

Po dvou týdnech na moři měl Luo Tek na velmi výjimečné zacházení chuť. Během oněch dvou týdnů sehnal pro zákazníky ze zemí podél pobřeží Tichého oceánu celkem třicet žen. Jedním ze zákazníků byl soukromý sběratel žijící na Filipínách, který měl rád vysoké a velmi mladé společnice. Luo Tek dorazil do budovy, kde ho hned u vchodu ohlásil vrátný. Když vyjel do čtyřicátého podlaží, ředitel ho objal na uvítanou.

„Měl jste zavolat předem!“ řekl. „Připravili bychom pro vás pokoj.“

„Však víte, jak pracuju.“

„Člověk se poměje vždycky jen jednou, co?“ řekl ředitel. „Dejte mi půl hodiny a všechno pro vás zařídím.“

„Díky.“

Oba muži, zavěšení do sebe, sešli dolů po kruhovém schodišti do hlavní klubovní místnosti. Ředitel Tin Tcheng byl hubený člověk se silnými brýlemi. Čelo mu pokrývaly kapičky potu. Luo Tek si říkal, že ředitelův metabolismus je stejný jako mají myši, což by ho vystihovalo, uváží-li se všechno to pobíhání kolem, když se stará o klienty.

V klubu panovalo šero. Uprostřed stál půlkruhový bar a porůznu tu byly rozestaveny vysoké stolky, za barem byl vyvýšený taneční parket. Okna s výhledem na velkou část města a na rozplizlá světla přístavu sahala od podlahy ke stropu a zabírala sto šedesát stupňů obvodu kruhové místnosti. Protože bylo ještě dost brzy, byl klub poměrně prázdný, většina hostů přicházela mezi půlnocí a jednou hodinou v noci a zdržela se až do svítání. Z kabiny, z níž viděl na parket, pouštěl diskžokej asijskou pop-music. Luo Tek věděl, že tam nahoře je také bezpečnostní služba a přes matné sklo pozoruje, jestli se všichni chovají slušně. Na tanečním parketu byly dvě dvojice a skupinka tří mužů, u baru jedna žena, v boxu vzadu, stranou od okna, seděli dva mladíci, sklonění nad velkými sklenicemi piva. Vypadali na to, že mají za sebou dlouhý den.

„Co byste chtěl jíst a pít?“ zeptal se ředitel.

„Dal bych si džus z čerstvě vymačkaných pomerančů, a bez ledu.“

„Hned to přinesu,“ řekl ředitel a odváděl Luo Teka k rohovému boxu nedaleko okna.

Luo Tek vklouzl do hlubokého koženého křesla. Pro něj bylo zcela přirozenou věcí houpání mořských vln. Ocitnout se takhle na pevné, nehybné zemi mu připadalo zvláštní.

Úchvatná mladá servírka v krátké černé sukni mu přinesla vodu a oříšky macadamia. Učinila tak se zářivým úsměvem. Oplatil jí jej. Tohle bylo cosi dalšího, k čemu na pevné zemi docházelo – díval se na ženu bez toho, aby uvažoval, jakou cenu za ni dostane. Viděl ji prostě jako člověka.

Ředitel přinesl Luo Tekovi jeho pití, načež odešel dohlédnout na „ostatní z vaší objednávky“, jak se vyjádřil. Svá slova doprovodil šejdířským mrknutím. Luo Tek upil trochu džusu a uznale pokývl, do úst jako kdyby se mu vrátila chuť. Napil se znovu a rozhlížel se kolem. Bezmyšlenkovitě skládal koktejlový ubrousek do tvaru malé plachetnice. Origami bylo jeho koníčkem, něco, co si dokonale osvojil aby bavil mladé dívky, které pobyly na krátké návštěvě na jeho „ketchi“.

Přihlížel, jak oba mladíci v boxu hodili na stolek několik bankovek a odešli. Žádný z nich neměl ani kufřík, ani batůžek, což vypadalo nezvykle. Také si povšiml, že obě pivní láhve jsou celé omotané ubrousky, jako kdyby ti dva nechtěli zanechat otisky prstů.

Uvažoval, jestli to něco znamená, nebo jestli se ho zmocňuje jeho přirozená podezřívavost.

To byla poslední myšlenka obchodníka s otroky před tím, než jeho ušní bubínky jakoby explodovaly, a vzápětí explodovala i celá místnost.

V kufříku pod stolem byla umístěna bomba odpálená na dálku, šest tyčinek TNT nahoře s rozbuškou. Tyčinky byly svázané elektrikářskou izolační páskou a uložené ve vysoké vrstvě cukru.

Cukru z Durbanu.

Výbuchem se cukr spekl do drobných střepinek, které se rozlétly místností jako světlušky. Ze stolku byly třísky. Síla výbuchu nejenže rozdrtila věci i lidi na prach, ale vše kolem rozmetala silou hurikánu pátého stupně. Na stěny vychrstla krev a alkohol, nejprve v důsledku exploze TNT, vzápětí ještě poté, co explodovaly nádoby s oxidem uhličitým, stojící za barem. Zdola se ozvalo několik výkřiků, když se propadl taneční parket a zřítil se do exkluzivních pokojů v devětatřicátém podlaží. Za několik okamžiků se ozvaly výkřiky i z ulice, když se velká okna rozlétla na kusy. Dolů se snášela hustá sprška skleněných střepů jako krupobití, střepy se s tlumeným cinkotem odrážely od střech domů, aut i od povrchu vozovky. Proti vnější stěně byly vrženy pokroucené barové stoličky, rozbité láhve a sklenice. Většina okenních rámů se zkroutila a byla vyražena ze zdi, a nyní visela v podivném úhlu nad ulicí. Z některých stále ještě odpadávaly dolů na dlažbu kousky skla a valily se jimi vířící chuchvalce hustého šedého dýmu. Vítr jej nesl přes přístav, a již i tak mlžná noc dostala ještě pochmurnější, pohřební ráz. Lidé zasažení smrtonosným deštěm padali na zem, někteří se svíjeli bolestí z menších poranění, jiní zůstali ležet zcela nehybně, probodnutí většími kusy trosek.

Celý ten divoký kolotoč trval necelých pět vteřin. Zdušené ticho, které následovalo, protrhly sirény, jejich kvílení se blížilo ze všech stran, zatímco se k zemi snášely útržky papíru a mraky na prach rozdrceného sádrokartonu a cihel. Některé kusy trosek skončily až v přístavu.

S nimi i papírová loďka, kterou Luo Tek složil.

Rychle se potopila.

12

Washington, D. C., pondělí 13:01

Když Hooda dovedli do jeho kanceláře, vešla mladá praktikantka, která nevypadala o moc starší než Hoodova dcera, a s veselou tváří mu ukázala, jak má pracovat se svým počítačem. Dívka – Mindy, podle všeho z Texasu, jak poznal z jejího přízvuku a kostýmu od Armaniho – úslužně odvrátila zrak poté, co mu ukázala, jak naprogramovat osobní přístupové heslo.

„Hlavní program uchovává záznam o všech webových stránkách, které navštívíte, pane Hoode,“ sdělila mu útlá dívka. „Prezident nás všechny požádal, abychom si rozvážili, k čemu se dostáváme.“

Hood jako kdyby slyšel prezidenta, rodáka z Jihu, jak to říká. V těch slovech určitě zněla skrytá výhrůžka, a dívka je vyslovila téměř nábožně. Hovořila vskutku velmi vyzrále, když tato slova vrchního velitele předávala dál. V Operačním centru Hood říkával svým lidem totéž, jen mu na to stačila slova dvě: Žádné porno.

Mindy Hoodovi také ukázala, jak se zachází s telefonem, a dala mu vstupní kartu na pánskou toaletu. Chovala se v té věci rovněž velmi profesionálně. Když odešla, Hood zůstal sedět sám, za zavřenými dveřmi. Vedoucí prezidentské kanceláře Sandersová říkala, že přijde ve tři. Chtěla si s Hoodem projít své představy, jak by tato nová kancelář mohla pracovat. Ujistila ho však, že rozhodnutí bude na něm a že konečné uspořádání určí výhradně on, bez vnějšího zásahu.

Pokud ovšem budeš se vším souhlasit, pomyslel si Hood. Jinak nový zvláštní emisar půjde a tohle místo dostane někdo jiný. Tak už to zde v hlavním městě chodí. Všechno, co se stalo, bylo těžké nějak si srovnat v hlavě. Hood se rozhlédl kolem a nevesele se usmál. Asi tak jediné, co spojovalo dnešek se včerejškem, bylo, že opět nemá v kanceláři okno.

Jen východ ven, kdyby jej potřeboval.

Cítil se osamělý, přestože pár metrů od něho byli lidé, které znal. Sedí na místě, na němž může uplatňovat moc, přesto si připadal podivně bezmocný. Bude to zvláštní, nedostávat od lidí z kanceláří nahoře, kde se zpracovávají údaje, každou hodinu zpravodajské informace. Byl to frustrující pocit, nemít tu někoho tak zdatného, jako jsou Bob Herbert nebo Darrell McCaskey, na které by se obracel o radu.

To není tak úplně pravda, připomněl si. Bobu Herbertovi dluží telefonický hovor.

Okamžik mu trvalo, než si připamatoval, jak se tu s telefonem zachází. Musí stisknout devítku, zadat kód svého oddělení a pak namačkat číslo, které potřebuje. V Operačním centru to bylo v opačném pořadí.

„Paule, co se ksakru děje?“ zeptal se Herbert sotva Hood pozdravil.

„Další změny,“ odtušil Hood.

„To je jasné, vaše číslo ukazuje, že voláte z Bílého domu.“

„Jsem prezidentův nový zvláštní emisar,“ sdělil mu Hood.

„Speciální emisar kam?“ vyptával se Herbert.

„Všude. Pořád ještě jsem ředitel mezinárodního krizového řízení.“

„Věděl jste, že se k tomuhle schyluje? Ke všemu, včetně střídání stráží tady u nás?“

„Ne.“

„To já taky ne. A to jsme vyzvědači profíci.“

„Útok vždycky přichází z místa, ze kterého to nečekáte,“ prohlásil důrazně Hood.

„A takhle že k tomu došlo?“ zajímal se Herbert.

„Jak to myslíte?“

„Jako ten útok? Krucifix, já myslel, že stojíme na stejné straně!“

Jeho poznámka Hooda zasáhla jako úder pěstí do hlavy. Herbert má pravdu. Hood očividně neměl radost z toho, jak se tohle všechno nakonec vyvinulo, a nevěděl s jistotou, proč se tak stalo. Ne každému se přihodí, že ho „vykopnou“ do Bílého domu. Měl by se cítit polichocený, ne se zlobit. Možná je to pomyšlením, že nyní pracuje jako něčí podřízený. Během své kariéry se nikdy v podobném postavení neocitl – jako starosta Los Angeles, jako finanční poradce, ani jako ředitel Operačního centra. Třebaže na to, co Národní krizové středisko dělá a jak vydává peníze, dozíral Kongresový výbor pro dohled nad výzvědnou činností, Hood byl nejvýše postaveným činitelem. Nikoho nad sebou neměl. Otázka, na kterou si musí pravdivě odpovědět zní, zda prezident je nepřítel.

Není. Lorraine Sandersová snad, uzavřel své úvahy. Zapůsobila na něj jako osobnost silně zaměřená na obranu svého teritoria.

„Jak tam u vás všichni tu změnu berou?“ zeptal se.

„Nevím,“ přiznal Herbert. „Řekl bych, že jsou z toho jak ochromení. Dneska dopoledne jsme měli schůzku vedení a všichni byli pěkně zticha. Jenže já vlastně s nikým pořádně nemluvil, zajímal jsem se o jiné průšvihy, co se k nám dostaly.“

„Můžete o tom mluvit?“ Hood si chtěl ten klobouk, který ho označuje jako profesionála, jímž také skutečně je, nasadit co nejdřív. Hrabat se v osobních záležitostech ničemu nepomůže, jen se do nich bude tím víc zabředávat.

„Jistě,“ odtušil Herbert. „Svoje bezpečnostní prověření pořád máte, ne?“

„Jo.“ Herbert teď nežertuje. To Hooda znepokojovalo, avšak jako ve všem ostatním, ani zde nevěděl s jistotou, proč. Herbert prostě dělá svou práci, drží se protokolu, který pomáhal zavést právě Hood.

„Tam venku někdo dusí čínské zájmy v zahraničí,“ pokračoval Herbert. „V jednom dni došlo ke třem incidentům. Generál Carrieová chtěla vědět, jestli je mezi nimi nějaká souvislost, nebo jestli se jimi vůbec máme znepokojovat.“

„A znepokojujete se?“

„Na to, abych k tomu mohl něco říct, je ještě brzo,“ odtušil Herbert. „Charlestonská policie hlásí, že v přístavu objevila zbytky čínských skrýší. Před hodinou došlo k výbuchu v jednom nočním klubu v Tchaj-peji. Zvláštním hostům se tam dostává zvláštního zacházení –“

„Od čínských holek z pevniny,“ dopověděl Hood.

„Takže sám vidíte, kam to směřuje,“ dodal Herbert. „Nevěříme, že někdo napadá muže a ženy, kteří utíkají z Číny. Máme podezření, že cílem je někdo, kdo věci zprostředkovává, člověk, který ty lidi pomáhá dostat ven a z jejich prodeje do Tchaj-peje nebo do Spojených států rejžuje. Darrell právě dotelefonoval s přítelem z tchajpejského oddělení městské policie. Pyrotechnici z útvaru 4, který patří k policejní úřadovně Si-chu, byli na místě v několika minutách. Našli těžce zraněného chlapa a už ho identifikovali. Je to Chuej-ling Wong, podezřelý z prodeje lidí na otrocké práce. Umřel při převozu do nemocnice, ale v přístavu našli jeho loď.“

„Mají nějaké záznamy telefonických hovorů, něco z počítačů?“

„Nada,“ odpověděl Herbert. „Ten hoch nic z toho nikdy nepoužíval. Měl přezdívku – Luo Tek. Všechny svoje kšefty dojednával osobně nebo je vyřizoval spojením mezi loděmi nebo mezi lodí a pevninou.“

„Prozíravé.“

„Přístavní policie ale dostala jeho radistu. Doufají, že od něj se něco dozvědí.“

„Myslíte, že cílem byl ten Chuej-ling?“

„Ne. To už by bývalo snazší vyřídit jeho loď. Pravděpodobně byl poblíž jen náhodou, a zrovna tak náhodou dostal, co si zasloužil.“

„Takže cílem bylo to podnikání,“ poznamenal Hood.

„Ano, ale Ron i Carrieová si myslí, že tam může jít o nějakou válku o právo v zastupování akcionářů. Mám docela chuť s tím názorem souhlasit.“

Herbertova slova Hooda nezasáhla jen jako pouhý políček. Bylo to něco horšího. Když slyšel Herberta, jak v jedné větě použil společně jména Ron a Carrieová, bylo to jako kdyby slyšel svou bývalou ženu mluvit o jejím novém příteli. Bolestivě mu to připomnělo, že síly, nad nimiž nemá kontrolu, ho odtrhly od lidí a událostí, které určovaly jeho život. Musel vyvinout značné úsilí, aby vůbec mluvil, natožpak aby mluvil bez pohnutí.

„Co vás k tomu vede?“ zeptal se.

„V Čínské lidové republice mají nesmírně vysoký podíl ilegálních emigrantů. Podle prostých čísel je to počet vyšší než v kterékoli jiné zemi. A podle toho, co se ví, právě tyhle uprchlíky Wong lovil. Bez mlčenlivého souhlasu čínského námořnictva by nemohl na moři jen tak jakoby nic sbírat lidi. Určitě ne s tak velkou plachetnicí, jakou měl, navíc v těch vodách, a přitom pořád plout na tichý chod. Už jen to samo o sobě by stačilo, aby na sebe upoutal pozornost každé radarové stanice na pobřeží. Wong musel lidi uplácet.“

„Máte nějakou představu, koho?“

„Zatím ne,“ odpověděl Herbert. „Ale k té informaci možná máme nějaká zadní vrátka. Ty útoky v Charlestonu a v Tchaj-peji pak ještě doplnily do počtu bomby v silech na cukr v Jižní Africe. Podle policejních záznamů z Durbanu je jedním z investorů v té rafinerii Tonkinská investiční společnost, uskupení vietnamských přepravců s těsnými vazbami na členy čínské vlády. Speciálně se zabývali oficiálními vládními investicemi řízenými Čou Šenem, místopředsedou Jednotného pomocného fondu Komunistické strany Číny. Ten spravuje fondy pro rodinné příslušníky vojáků zabitých v bojích, které přivedly komunisty k vládě a udržely je u moci. Čou je zastánce tvrdé linie, Maův učedník, a náhodou je taky ředitelem útvaru 8341 při Ústředním bezpečnostním pluku.“

„O tom jsem slyšel,“ podotkl Hood. „Jsou hodně utajení.“

„Jo, hodně. Jejich prací je špehovat politické a názorové nepřátele Komunistické strany Číny doma i v zahraničí. Čou si vede rozsáhlé svazky o studentech, o radikálech, lidech provozujících černý obchod a o plutokratech.“

„Něco jako opak Edgara Hoovera,“ poznamenal Hood.

„Přesně tak,“ souhlasil Herbert. „Čou má taky prostředky jak napadat podnikání nelegálních emigrantů.“

„Z jakého důvodu by to dělal?“

„Obrana. Neústupnost. Zisky by se daly použít k financování frakcí v Pekingu. Anebo má spadeno na některého ministra nebo generála. Zajímavé je načasování těch událostí. K prvním dvěma explozím – v Charlestonu a v Durbanu – došlo poměrně těsně po sobě.“

„Myslíte tím, že někdo možná měl ten scénář pro sila připravený pro případ, že dojde k napadení emigrantů.“

„Správně. Ale k výbuchu v Tchaj-peji došlo o poznání později – možná to byla odpověď na tu bombu v Durbanu.“

„To ovšem už není válka o právo zastupovat investory,“ poznamenal Hood. „To bohové metají jeden na druhého blesky.“

„A čerta se starají o vedlejší škody. V každém případě Maria má kontakty na Interpol. Ten pravidelně jedná s Národním bezpečnostním úřadem v Tchaj-peji. A ten zase má své lidí v Pekingu. My se pokoušíme zjistit, kdo je na prvním místě v seznamu lidí, po kterých Čou jde, kdo by mohl mít prostředky k tomu, aby měl v Durbanu připravený protiúder.“

Maria McCaskeyová-Cornejová, narozená ve Španělsku, byla manželkou pracovníka Operačního centra pro styk s FBI Darrella McCaskeyho. Vystoupila z Interpolu a přestěhovala se s manželem do Spojených států. Zatím se ještě zcela nesrovnala s poměry v USA, a Operační centrum ji využívalo pro styk se světovou policejní agenturou a jejími pobočkami.

„Takže koho to vlastně chceme dostat na stupně vítězů?“ zeptal se Hood. „Kapitalistického otrokáře, nebo špiona s utlačovatelskými choutkami, který přitom pečuje o válečné vdovy?“

Byla to řečnická otázka a Herbert ji jako takovou bral. „Smutné na tom je, že lidi nakonec trpí tak či tak.“

Následovalo krátké ticho. Hood prožíval další bolestný okamžik. V minulosti by takovýto rozhovor znamenal začátek diskuse mezi Herbertem a někým jiným z vedení, nikoli její konec.

„Jsou ještě nějaké další zdroje, které můžete přihodit?“ zeptal se Herbert.

„To si zjistím,“ odpověděl Hood. „Hergot, Bobe, já se zatím teprve učím, jak tady zacházet s telefonem!“

„To vám nepřidělili asistenta?“

„Byl by k mání jeden.“

„No sakra! To je oproti Operačnímu centru pokrok!“

„Ani ne. Zatím vůbec netuším, kde je seženu.“

Následovala další krátká chvíle ticha, avšak stávala se z ní chvíle dlouhá. Herbert nebyl člověk, který by jen tak naprázdno povídal, a Hood měl dojem, že šéf zpravodajců rozhovor nepřirozeně protahuje.

„Asi bych vás už měl nechat pracovat,“ řekl.

„Omlouvám se. Zrovna jsem si ověřoval totožnost člověka, co mi volá. Jde mi sem hovor, a radši bych si ho měl vzít.“

„Jistě. Podívám se na tu Čínu a ještě zavolám.“

„Díky. A Paule… ozval se vám teď někdy Mike?“

„Nemluvil jsem s ním od té doby, co odešel z Operačního centra. Proč se ptáte?“

„Protože mi volá on,“ odpověděl Herbert.

13

Washington, D. C., pondělí 13:13

„Buďte zdráv, Miku Rodgersi!“ zahlaholil Herbert, když zvedl telefon. „Tak jak se daří Unexu?“

„Dobře, a mně taky,“ odtušil Rodgers.

Firma, v níž Rodgers pracoval, se nacházela nedaleko Pentagonu, v Arlingtonu ve státě Virginia. Oba spolu naposledy hovořili před měsícem, když si dali společně večeři ve Watergate. Restaurace 600 byla jednou z těch, které si Herbert oblíbil jednak kvůli místu, kde se nachází, jednak kvůli tomu, co se tam podává. Hotel byl jakýmsi památníkem prezidentské arogance a připomínkou, že země je stále ještě demokratická. Tato myšlenka vyvolávala v Herbertovi vřelé pocity, připomínala mu hodnoty, které jeho samotného stály tak vysokou cenu, měly-li se uchovat.

„Můžu vám teď nějak rychle pomoct při nějaké špinavosti, nebo vám mám brnknout tak za hodinku?“

„Obojí,“ odtušil Rodgers. „Co se k vám doneslo o Číně?“

Herbert si pohrával s uvolněnou nití na manžetě. Teď toho nechal. „Proč se ptáte?“

„Máme velmi důležitý projekt, který se chystáme uskutečnit společně s Pekingem, a tak jsem si říkal, jestli ten výbuch v Tchaj-peji je nějaká izolovaná záležitost.“

„Máte nějaký důvod si myslet, že není?“ vyzvídal Herbert.

Následovalo krátké ticho.

Herbert se usmál. Rodgers ví, oč tu běží. Herbert má své povinnosti v prvé řadě vůči Operačnímu centru. Jeho úkolem je skládačky sestavovat, ne jednotlivé kousky poskytovat někomu jinému. A to ani starému příteli, člověku, kterému důvěřuje. Pro Herberta to neznamenalo příkaz hájit své teritorium. Pro něj to znamenalo definici profesionality.

„No dobrá, tak teda začnu já,“ řekl Rodgers. „Unexus zkonstruoval čínskou telekomunikační družici, bude vypuštěna ve čtvrtek. Ministerský předseda požádal vedoucího kosmického střediska v Si-čchangu, aby mu předložil přehled bezpečnostních operací. Ředitel Lung říká, že se nic takového ještě nesestavilo.“

„Tohle je první práce, kterou jste pro ně udělali?“

„Ano, ale nezdá se mi, že zrovna to nutí premiéra k opatrnosti.“

„Bude ta telekomunikační družice sloužit jen civilním účelům?“

„To nevíme.“

„Přijatelné popření,“ poznamenal Herbert.

Rodgers si jeho poznámky nevšímal. „Premiér požádal, aby se informace o zabezpečení poslaly kurýrem přímo jemu. Podobné záležitosti obyčejně ještě překontroluje Kuo-an-pu.“

„Ministerstvo státní bezpečnosti,“ dodal Herbert.

„Vynechat ho při takovéhle kontrole je hodně neobvyklé,“ řekl Rodgers. „Ředitel Lung má rovněž příkaz dohlédnout, aby jednoho z hostů neustále doprovázel někdo ze Si-čchangu.“

„Kterého hosta?“ zajímal se Herbert.

„Generála Tam Liho z Čínské lidové armády.“

„To je do vypuštění té družice zapojená armáda?“

„Jenom jako pozorovatelé. Doufáme, že v budoucnu s nimi budeme mít víc co do činění, ačkoli víc o tom říct nemůžu.“

„Je nějaký důvod k domněnce, že tenhle generál Tam Li představuje nějakou hrozbu?“ zeptal se Herbert.

„Kvůli tomu právě volám. Premiér si to určitě myslí.“

„Na kdy premiér požádal o plány zabezpečení?“

„Na sobotu dopoledne pekingského času. A teď mi povězte – můžete k tomu něco dodat?“

„Je to jen pro vaše uši, nebo se to donese k premiérovi Čínské lidové republiky?“ Otázka vyzněla poněkud vyčítavě, Mike Rodgers již má nové zaměstnavatele a vždycky byl dobrý a loajální důstojník.

„Musíte se vůbec takhle ptát, Bobe?“

„Bohužel ano, Miku. Jste dobrý kamarád. A taky soukromý občan, který pracuje pro vládu cizí mocnosti, a možná dokonce pro armádu cizí mocnosti. Nějaké cicmání se s nepřítelem by se šéfstvu nelíbilo.“

„Řekněte Paulovi, že jsem pořád ten samý člověk, jako –“

„Paul Hood není mým šéfem,“ přerušil ho Herbert. „Už ne.“

Rodgersovi okamžik trvalo, než sdělení strávil. „O čem to mluvíte?“

„To kdybych tak věděl,“ odtušil Herbert. „Dneska ráno jsem přišel do práce a zjistil, že Operační centrum má s okamžitou platností nového ředitele. Generála Morgan Carrieovou. Znáte ji?“

„Jen o ní vím. Je to první žena, která to dotáhla na tři hvězdičky.“

„Tak to je ona. Z toho, co jsem vyrozuměl, Paula ‚přizvali‘ v nějaké nové funkci k práci pro prezidenta.“

„Klasický okupační trik,“ utrousil Rodgers.

„Prosím?“

„Německá armáda mockrát přiharcovala do nějaké vesnice a z místního obyvatelstva tam ustavila loutkové vedení. Dokud nové vedení a jejich rodiny dělaly za nacisty špinavou práci, jako třeba vydávání příkazů ke šťárám a udávání lidí z odboje, měly výsady. Když Němci ty ‚představitele‘ dokonale vyždímali, popravili je.“

„Ta paralela mi nějak uniká, Miku.“

Rodgers mu to vysvětlil: „Kongresový výbor dotlačil Paula k tomu, aby ořezal stavy Operačního centra, a ten nůž potom obrátil proti němu.“

„To máte pravdu, ačkoliv já bych zaměstnání v Západním křídle zrovna neztotožňoval s likvidací,“ namítl Herbert.

„A bylo na Paulovi znát, že by měl nějakou radost?“

„Mluvil nejistě, jako kdyby byl odstrčený –“

„A ničeho víc se nedočká,“ prohlásil Rodgers. „Když do okruhu vybraných nepatříte hned od začátku, už se do něj pravděpodobně nedostanete. Rovná se to politické popravě.“

„No, nevím, jestli s vámi můžu souhlasit, ale neřekl bych, že si Paul s tímhle dělá starosti,“ namítl Herbert. „Jeho zajímá samotná práce.“

„Bobe, tak se tam ale ta práce dělá! Ať je to Downing Street číslo 10, Kreml, Peking nebo Havana, vždycky jde o to, abyste měl někoho z klíčové skupiny, kdo za vámi stojí. Kdybych se já jen tak zčistajasna objevil v CIA, myslíte, že by se se mnou někdo, kdo je na vaší úrovni, vůbec bavil?“

„Doufám, že ne,“ odtušil Herbert. „Jste vlastenec, ale pořád akorát civilista.“

„Přesně tak. Tady jde o přístup.“

„A o důvěru,“ připomněl mu Herbert. „Přístup umožní Bobu Herbertovi, že může telefonovat. Důvěra mu umožní dostat informace. A ať už si já – my – osobně myslíme o Paulu Hoodovi co chceme, nikdy nebyl nepoctivý a vždycky se na něj dalo spolehnout.“

„To je pravda,“ souhlasil Rodgers. „Robert E. Lee neměl válku rád. A nezabránilo to čtyřem letům zběsilého krveprolití.“

Rozhovor se dostával na hodně hrbolatý terén, na který se Herbert nechtěl vydat. Ani jeden, ani druhý vlastně o této záležitosti nikdy pořádně nemluvili, protože nechtěli popustit uzdu nechuti, kterou oba pociťovali. Ale byla tu, vplížila se zadními vrátky. Snižování stavů a rozpočtu centra, k němuž Hood přikročil, ani propuštění Hoodova zástupce Mika Rodgerse Herbert neschvaloval. Avšak tyto záležitosti, tyto emoce, zrovna teď na pořadu nemusely být.

„O precedentu si můžeme popovídat u šálku kafe,“ prohlásil Herbert. „Zatím vám něco povím o Číňanech. Není toho moc, ale pracuju na tom. Generál Carrieová svolala hned dopoledne schůzi. Představila se a požádala nás, ať se podíváme na dva, teď už tři, incidenty, napadení cílů, které mají spojitost s Čínou: nákladní loď, co bouchla v charlestonském přístavu, sila na cukr, napadená v Durbanu v Jižní Africe, a explozi v tom hogofogo bordelu v Tchaj-peji, kde kusy těl lítaly až do přístavu.“

„Myslíte, že to všechno spolu souvisí?“

„Exploze v přístavu i v tom pajzlu souvisí s otrockou prací,“ odpověděl Herbert. „A v tom zničeném závodě na zpracování cukru měl zřejmě nějaký majetek jeden mistr špion jménem Čou Šen.“

„O Čouovi jsem slyšel,“ prohlásil Rodgers. „Zastává hodně tvrdou linii.“

„To teda jo. Slyšel jste o něm ještě něco dalšího?“

„Vlastně ne. Jeho jméno se často vyskytuje ve zprávě o demonstraci na Náměstí nebeského klidu.“

„Na to jméno jste si vzpomněl jen v souvislosti s tím?“

„Jistě.“

„Proč?“

„Přicmrdoval tam policajtům, upozorňoval na ty, koho chtěl dostat k výslechu. Říkají mu ‚orel‘, to proto, jak se díval dolů z balkonu a jednoho po druhém si je vybíral.“

„Tomu nerozumím. Proč by kovaný ruďas investoval do kapitalistických podniků?“

„Mozkový trust Unexu má tuhle otázku na stole hned od chvíle, kdy jsme začali mít s Číňany co do činění. Existují paralely mezi investicemi na Blízkém východě, v Kolumbii a v Japonsku. To, co my vidíme jako čirý kapitalismus, Peking vidí jako prostředek kontroly. Jak nějaká cizí země získává vliv ve Spojených státech? Vlastnictvím akcií realit, podniků, dokonce praním špinavých peněz přes banky. Pomáhají našemu hospodářství kupředu. A to zase pomáhá voleným představitelům zůstávat ve funkcích. Na něco takového člověk hodně slyší. Jak nějaká cizí vláda sežene peníze na to svoje často extravagantní podnikání? Investuje do něčeho, co lidi budou vždycky potřebovat, jako cukr nebo tabák, diamanty nebo zlato.“

„Je to trochu uhozené,“ připustil Herbert. „Pokud se ovšem sám nestanete tím, co se snažíte zničit.“

„Víte zrovna tak dobře jako já, že spousta spících agentů a lidí z páté kolony se nechá svést vyhlídkou na lepší život a pořádný balík peněz,“ opáčil Rodgers. „Tohle byl vždycky problém, když cizinci infiltrují do Spojených států. Snaží se naverbovat sociopaty a ideology, jenže ti mají tendenci být na očích.“

„No dobrá. Chápu, proč by Čou mohl investovat do cukrovarnického průmyslu, ale není mi jasné, jestli ten útok byl zaměřený na sila, na investici nebo na samotného Čoua.“

„To netuším. Jen nechci, abych si musel dělat starosti s tím, že bude ohrožena naše družice.“

„Očekáváte, že se Čína v budoucnu stane významnou součástí vašeho podnikání?“

„V to doufáme. Ale to mi nedělá největší starost.“

„A co tedy?“

„Ta družice má RTG,“ odpověděl Rodgers. Herbert cosi zabručel. RTG, radioizotopový termoelektrický generátor, lehký kompaktní systém, dodává energii prostřednictvím přirozeného radioaktivního rozpadu Pu-238. Plutonium je sice uzavřeno v kontejneru z olovnato-keramické slitiny, která odolá nárazu nebo explozi, avšak vždy existuje možnost, že dojde k nějaké nehodě. K takové, při které se smrtonosná radioaktivita roznese na rozsáhlé území.

„Pochází ten díl od ministerstva energetiky?“ zajímal se Herbert. Před zákazem kosmických sond s plutoniovými reaktory veškeré systémy RTG, používané v amerických projektech, vyrábělo ministerstvo energetiky.

„Ne,“ odpověděl Rodgers. „Sestrojili jsme ho my.“

„Takže součástí toho, co Unexus nabízí do budoucna, bude jaderná energie.“

„O tom opravdu nemůžu mluvit, Bobe.“

„Rozumím. Je opravdu škoda, že nemáme na premiéra těsnější vazby,“ poznamenal Herbert. „Mohl byste mu tu otázku položit.“

„Myslíte, že Paul by mohl být ochotný na tohle jít? Říkal jste, že touží po nějaké práci a že Bílý dům má možnosti, jak s premiérem komunikovat – takové, jaké my nemáme.“

„Dobrý nápad. Zavolejte mu.“

„Zavolám.“

Šéf zpravodajců ovšem neměl v úmyslu Hoodovi volat a říct: „Mluvil jsem s Mikem, a tak nás napadlo, že byste…“ To by vypadalo jako nějaká charita. Větší váhu by mělo, kdyby šest měsíců mlčení prolomil svým požadavkem sám Rodgers.

„Já se mezitím podívám, s čím přišel Darrell a naši zahraniční spojenci,“ pokračoval Herbert. „Doufám, že premiér je akorát opatrný, nic víc.“

Rodgers mu poděkoval a oba si domluvili večeři na příští týden. Herbert zavěsil s velmi divným pocitem. Pracuje v Operačním centru, a přitom hoši, kteří odešli, mají mnohem lepší možnosti – tedy aspoň jeden z nich – založit světový požár, a to doslova.

Dělat správnou věc není očividně způsob, jak se ve světě prosadit, říkal si. Aby to člověk dokázal, musí odejít z vládních služeb a vybodnout se na přátele. Potom se ale zřekneš zásad, pro které zahynula tvoje manželka a tobě přestaly sloužit nohy.

K čertu s tím vším. Bob Herbert zvedl telefon a zavolal Darrellovi McCaskeymu.

Čekala ho práce.

14

Peking, Čína, pondělí 02:27

Ministerský předseda Le Kwan Po odešel domů, kde ho čekala manželka a pozdní zákusek – čaj a meruňky. Již od dětství si rád namáčel ovoce do čaje. Byt v Pekingu byla výsada, za niž děkoval své funkci. Potěšením, patřícím jedině jemu, byly trpké mongolské meruňky.

Rovněž posloužily jako poučení.

Tahle lahůdka ho naučila radosti z míchání jednotlivých prvků tak, že vznikne něco nového. Ukázala mu, jak jednotlivé odlišné směsi dávají ve svém celku odlišné výsledky. Potvrdila, že dvě „cosi“ vytvářejí dohromady něco vyššího než jen jedno „cosi“. Zatím si lámal hlavu jedině s tím, jak o této skutečnosti přesvědčit Čoua a Tam Liho.

Posadil se za stůl. Naproti němu seděla manželka Li-li. Byli v malém jídelním koutu stranou od kuchyně. V hloubce pod nimi se prostíral Peking. Přestalo pršet a pouliční světla zářila do mlhavé noci jako svíce.

Li-li byla hezká žena s kulatým obličejem rámovaným dlouhými šedivými vlasy, svázanými do uzlu. Měla na sobě volné šaty z červeného hedvábí a šálu, která s nimi ladila. Kouřila cigaretu. Až Le Kwan Po dojí meruňky, dá si cigaretu s ní. Po dobu trvání jejich manželství byla Li-li jeho nejcennějším, důvěryhodným přítelem a rádcem. Měla v sobě klidnou moudrost, charakteristickou pro ty, kdo byli odchováni v chrámu. Li-li byla odchována v chrámu Čching-šuej Jen v provincii Fu-ťien, pocházejícím ze sedmnáctého století. Její ovdovělá matka připravovala jídlo pro kněží, novice a poutníky. Obě bydlely v maličké místnosti za chrámem, stojícím na horském svahu. Někdo mohl takový život považovat za nudný, pro Li-li to však byl život strávený v přemítání. Svého budoucího manžela potkala, když tím územím procházel s vojáky. Horský oddíl zůstal v chrámu téměř tři týdny. Pronásledoval zbylé vojáky Kuomintangu, nacionalisty, kteří se v těchto odlehlých končinách skrývali. „Voják a dáma“, jak jim dvěma její matka říkala, brzy zjistili, že sdílejí lásku ke dvěma věcem: jednou z nich byly hory. Rádi pobývali tam, kde mohli vzhlížet vzhůru ke slunci a přitom shlížet dolů na mraky. Kochali se velkolepou vznešeností ostrých horských štítů a vytrvalostí rostlin, které svými kořínky pronikaly skálou, aby se udržely při životě. Li-li nevycházela z údivu nad tím, jak takové tenké, jemné vlákno dokáže rozštípnout kámen.

Stejně, jako to dokázala Maova ideologie v roce 1919. Mao nepracoval ani nestudoval v Evropě jako všichni ostatní komunističtí vůdci, žil mezi rolníky a vynalezl svou vlastní formu vlády. Uložil kořínky do úrodné půdy čínské pracující třídy, kde z nich vyrostl mocný národ.

Hybrid, stejný jako meruňky s čajem.

Další, co Li-li a Le Kwan Poovi dělalo radost, byla živá diskuse. Li-li si vždy věřila, hovořila tiše, avšak s hodně pevným přesvědčením o pravdivosti svého názoru. Někdo by to nazval silným sebevědomím. Bylo tomu tak možná proto, že Li-li byla vychována v prostředí, jehož pravidla byla sama nezměnitelná. Le Kwan Po byl ve svém uvažování vyrovnanější, ochotnější naslouchat všem stranám.

Premiér a jeho manželka probírali zásadní rozdíly mezi jeho protivníky. Li-li měla za to, že manžel by měl působit v zákulisí, aby jim oběma vzal půdu pod nohama.

„Odstraň to, v čem mají oporu, a oni padnou,“ radila manželovi. „Jejich pobočníky, spojence a důvěrníky musíš přesunout na jiná místa.“

„Tak složité to zase nemusí být,“ odtušil, jako kdyby tím byla věc vyřízena.

„Tohle ne,“ souhlasila, „ale neuděláš to jen proto, abys je zastavil pro tuto chvíli. V téhle situaci jde o budoucnost. Když potrháš jejich síť spiklenců, odradí to ostatní.“

„Strach není odstrašující síla,“ odtušil Le. „Čelit se dá i drtivé síle… když ne hned v tomto okamžiku, pak během doby. Jediné, co vyvolá trvalou změnu, je rozum.“

„O tom jsme už mluvili,“ připomněla mu Li-li. „Teď je v sázce víc. Věříš snad, že ty lidi dokážeš přesvědčit, že kompromis je lepší než to, oč jde jim?“

Le přikývl. „Chtějí získat moc. Ale lidé taky navíc chtějí přežít.“

„Právě jsi řekl, že strach nic neplatí.“

„Samotný čin ne, ale výhrůžka ano. To je něco jiného.“

Li-li potáhla dlouze z cigarety. „A co můžeš udělat, abys ohrozil jejich jistotu? Nemůžeš je propustit. Nemůžeš je sesadit z funkce.“

V té chvíli zavolal na premiérův mobil ministr zahraničních věcí Te Ming Wang a pověděl mu o ničivé explozi v Tchaj-peji. Le neměl žádnou radost z toho, že se o ní dozvídá právě od Te Minga. Ministr velmi toužil stát se ministerským předsedou. Informace obvykle zadržoval, aby se jeho protivníci jevili jako neschopní. Pokud informace poskytoval, pak proto, aby někoho vmanévroval do situace, která se mohla ukázat jako složitá nebo nesrozumitelná.

„Tři neštěstí v jediném dni,“ uzavřel Te Ming. „Tohle musíme neprodleně zarazit.“

Ministrovy pohnutky neměnily nic na skutečnosti, že má pravdu. A to z něj dělalo nebezpečného člověka.

„To je Čouovo dílo?“ zeptal se Le. „Do těch klubů na Tchaj-wanu chodí lidé se špatnou pověstí –“

Ministr ho přerušil: „Tohle byla elita, a v klubu pracovaly dívky z provincie Kuang-tung. A ta nákladní loď z dnešního rána měla na palubě pracovníky z Kuang-tungu.“

To nebyl důkaz. Avšak nebylo to dobré znamení.

„Vyřídím to,“ řekl premiér.

„Jak mohu přispět?“ zeptal se dychtivě ministr.

Le si zapálil cigaretu, vyfoukl kouř a okamžik uvažoval. Tohle byla delikátní situace. Kdyby se Te Ming přímo podílel na nějakých jednáních, mohl by premiérovy snahy o smír sabotovat. Kdyby se nepodílel, a kdyby ony snahy selhaly, ministr zahraničních věcí by se mohl obrátit na Všečínské shromáždění lidových zástupců a žádat o vyslovení nedůvěry ministerskému předsedovi. V takovéto situaci měl Le za to, že nejlépe bude držet si nepřítele ve své blízkosti.

„Zavolám Čouovi a Tam Limu, a sjednám s nimi schůzku,“ odpověděl. „Rád bych, kdybyste tam byl i vy.“

„Jistě. Kdy byste se s nimi chtěl sejít?“

„Dám vám vědět,“ odtušil opatrně Le. Zaklapl telefon a poklepal na něj. Pohlédl přes stůl na manželku a pověděl jí, co se stalo. „Válka mezi těmihle dvěma donutí ostatní, aby se postavili na tu či onu stranu,“ uzavřel. „Musím s tím něco udělat.“

„Jsi nedočkavý. Měl bys vydržet do rána, než je zkontaktuješ,“ navrhla mu Li-li tiše.

„Nemůžu dopustit, aby tahle situace eskalovala.“

„A jsi unavený,“ nevzdávala se manželka. „Mao řekl, že tupohlavá armáda nedokáže nepřítele porazit.“

„Ten nepřítel je taky unavený.“

„Ne tolik, aby si tohohle nepovšiml a přitom nerozpoznal, co to je.“

„Tak? Čeho aby si nepovšiml? A co to je?“

„Zoufalství, ne síla. Čekej. A nech čekat i ministra zahraničí.“

Le Kwan Po zavrtěl hlavou. „Mezi zoufalým a rozhodným člověkem je rozdíl. Musím zjistit, jestli je některý z těch lidí do toho útoku zapletený.“

„Proč by ti to měli přiznat? Předtím se ti přece nechtělo na ně tlačit.“

„Teď nemám na vybranou. Ministr zahraničí to proti mně použije.“

„Pak ovšem jsi zoufalý.“

Le rychle dvakrát za sebou potáhl z cigarety a sáhl po telefonu. „Mám ale motivaci,“ odtušil.

„Co jim řekneš, až se sejdete?“

„Nu co… budu se domáhat rozumného řešení.“

„Prosím tě ale o jedno: zavolej jim teď, jestli musíš, ale jdi za nimi až zítra,“ naléhala Li-li. „Když se sejdete už dnes v noci, neřeknou ti nic, nebo budou obviňovat jeden druhého. Ty budeš jen a jen prostředník.“

„A co budu zítra?“

„Člověk, který má situaci pod kontrolou. Bude jim vrtat hlavou, proč jsi setkání s nimi odkládal.“

„A budou pro to mít dobrý důvod. Sám v tom ale nevidím žádný smysl,“ namítl Le.

Ministerský předseda se při hraní takovýchto psychologických her necítil dobře. Za svůj úspěch v politice vděčil přímočarému jednání. Byl bezmezně oddán straně, byl však ochoten připustit, že to, co fungovalo ve dvacátém století, se nedá jen tak jednoduše přizpůsobit století jednadvacátému. Li-li měla pravdu. Tohle jsou hodně odlišné okolnosti. Čou a Tam Li vždy usilovali o mocenské a vlivné postavení, nikdy se však neuchýlili k vraždě nebo k napadání toho, co měl v držení ten druhý.

Ale mlčet…? uvažoval. Pohlédl na manželku. Jak člověk udělá z mlčení dokonalou zbraň? ptal se sám sebe v duchu. Mlčení je jako tvárná hlína. Ostatní do ní mohou vepsat cokoli, podle svého přání. Musel si položit otázku, zda má manželka pravdu a zda lidé pak budou na mlčení nahlížet jako na sílu. Anebo zda má pravdu on, a na mlčení budou nahlížet jako na slabost. Dál se díval na Li-li a ona na něj. Její roztomilý obličej viděl skrz kouř z jejich cigaret, proužky vinoucí se vzduchem jako hadi, a přes řidší obláčky páry, stoupající ze šálků čaje. Její oči měly lhostejný výraz, tenké rty byly sevřené do pevné, přitom však jemné čárky. Le si nebyl jistý, co si manželka myslí. Předpokládal, že nesouhlasí s tím, aby se věci uspěchaly.

Z jejího mlčení vyvozuješ to nejhorší, napadlo ho. A tím se potvrzovalo to, co o ceně mlčení manželka říkala. Ale vždyť ji přece znáš, připomněl sám sobě. Už znáš její pocity.

Bohužel lidé, s nimiž má co do činění, budou v jeho mlčení vidět nerozhodnost. Musí se proti nim postavit otevřeně.

Zamáčkl cigaretu v popelníku a zvedl telefon. Prošel seznam čísel mobilů.

„Voláš jim,“ podotkla manželka.

„Ano.“

„Aby sis sjednal schůzku na kdy?“

„Na teď.“

„Abys zkusil nějak se s nimi domluvit?“

„Tím začnu.“

Li-li zamáčkla i svou cigaretu. „Nebudou ti naslouchat. A co uděláš, když se to nepodaří?“

Než Le Kwan Po navolil první z čísel, zadíval se na ni. „Ve třech zemích dnes došlo k bombovým útokům, a pachatelé chtějí zůstat neznámí. Jako ministerský předseda Číny mám způsoby, jak těm zemím předat informace – třeba jména těch, kdo ty útoky zorganizovali. Nesmím si pošpinit ruce.“

Li-li se usmála a vstala. „Takovéhle uvažování se mi zamlouvá,“ pronesla již cestou do kuchyňky. Chtěla manželovi dopřát soukromí.

15

Arlington, Virginie, pondělí 02:44

Mike Rodgers již od dob, kdy působil jako velitel vojenských operací ve Vietnamu, zastával názor, že každá operace má dvě fáze. Toto jeho přesvědčení se potvrdilo během práce v Operačním centru, kde zastával funkci zástupce ředitele Paula Hooda a současně funkci velitele vojenské elitní zásahové jednotky Striker. Ukazovalo se jako oprávněné i při jeho práci v Unexu.

První fáze každého projektuje fáze zahajovací, kdy se záležitost rozjíždí. Ať se jednalo o vojenský vpád, program výzkumu nebo o obchodní jednání, vždy se začalo jakousi hrubou stavbou. Jakmile zdi vyrostly úspěšně do výše, nastala fáze dorovnávání, doba pro jemné doladování. Projekt žil svým vlastním životem. Jeho tvůrci stačilo postarat se, aby se nezhroutil nebo aby nedošlo k jeho autodestrukci.

V technice hnací a vyrovnávací síly působí na opačných stranách. Jen tak se střela udrží v rovnováze. V každém jiném podnikání však síly, působící proti sobě, nejsou vždy ku prospěchu věci.

Čínská operace, jak ji Rodgers nazýval, byla ve stadiu dorovnávání. Vědci měli specifické požadavky, investoři v Evropě a ve Spojených státech zase své potřeby, a Číňané měli nyní obavy. Některé z těchto faktorů byly navzájem v rozporu, například konstruktéři pohonů potřebovali mít přístup k motorům, zatímco Číňané je nechtěli pustit k mostnímu jeřábu bez doprovodu čínských vědců, kteří měli své vlastní představy, jak se věci mají provést.

Rodgers se snažil tyto problémy vyřešit, byl však přitom držen stranou od otázky bezpečného vypuštění. Měl k ruce jednapadesátiletou tlumočnici Jou-ťin Jun. Její životní dráha byla jedna z nejzvláštnějších, jakou Rodgers kdy poznal. Na její matku, původem ze Severní Koreje, padlo podezření ze špionáže, a jihokorejští vyšetřovatelé ji opakovaně znásilňovali. Tehdy jí bylo patnáct let. Po devíti měsících se narodila Jou-ťin. Byla vychována ve víře, že klíčem ke světovému míru – a k přežití – je komunikace. Mandarínská čínština a kantonský dialekt byly dva ze sedmadvaceti jazyků a nářečí, kterými se mluví na pobřeží Pacifiku a které Jou-ťin uměla. Malá, úpravná žena měla kancelář hned vedle Rodgersovy v horním poschodí šestipodlažní budovy Unexu. Už samotná její blízkost mu dodávala pocit, že má přístup do celého světa, pocit, který nikdy předtím nepoznal. A setkání s její matkou Ti-wu ho rovněž obohatilo. Žila s dcerou a často ji vozila do práce. V roce 1955 se přestěhovala do Soulu a dceru sama vychovala. V noci uklízela kancelářské budovy a ve dne autobusové nádraží Sangbong, aby dcera mohla chodit do školy. Ti-wu hýčkala krásu, která měla původ v tragédii. Bob Herbert by se od ní mohl učit, jak žít i s pocitem, že všechno stojí proti němu.

A pravé tak i já, musel Rodgers přiznat sám sobě. Testosteron dokáže přemoci rozumovou vyváženost i dobré úmysly.

Vstal od stolu s deskou z matného skla. Z malé ledničky v temném koutě kanceláře si vzal zázvorové pivo. Měl na sobě košili s krátkým rukávem, těsně utaženou černou hedvábnou kravatu a volné kalhoty. Na dřevěném věšáku za dveřmi viselo nažehlené sako. Rodgers je nosil vždy, když byly dveře jeho kanceláře otevřené, nebo když měl telekonferenci. Když na sobě neměl něco, co se alespoň podobalo uniformě, cítil se podivně bezmocný. Generál ve výslužbě přešel na tuhle práci poté, co se podílel na zkrachovalé prezidentské volební kampani senátora Donalda Orra z Texasu. Senátorův pád uspíšila vražda britského počítačového magnáta Williama Wilsona. Zakladatel Unexu, průmyslník Brent Appleby, Wilsona dobře znal. Appleby byl přítomen na soudním přelíčení a zapůsobila na něj Rodgersova upřímnost a klidné vystupování. Požádal odstupujícího generála, aby se ujal řízení nové operace. Rodgers nabídku přijal tím, že si na schodišti federálního soudu D. C. na Madison Place NW potřásl s Applebym rukou.

S plechovkou a s korkovou rozetou se vrátil ke stolu. Vedle všeho ostatního, čím se v mysli obvykle zaobíral, byla i nejistota, jak se za – chovat, když Paulu Hoodovi zavolá. V rámci snižování stavů Operačního centra Rodgers po dohodě odešel. Třebaže Rodgers nemohl Hoodovi připisovat vinu za své propuštění, měl pocit, že ředitel se nebral dost usilovně o to, aby generál zůstal. Chápal, proč se tak Hood zachoval. Paul Hood měl na mysli širší okolnosti celé záležitosti. Jednalo se o pokračování činnosti Operačního centra poté, co došlo k okleštění rozpočtu. Jednotka Striker byla rozpuštěna po úspěšném, avšak draze zaplaceném zásahu v Kašmíru. V té době nebylo moc toho, co by generál armády mohl dělat. Pochopení a odpuštění však není totéž.

Nyní byl tedy odstaven i Paul Hood. Práce v Bílém domě je pro něj možná jistým způsobem lepší. Přesto však to byla velmi náhlá volba mezi „ber nebo nech být“, určitě ne taková, která by podpořila něčí ego. Rodgers se nad tím nemusel zrovna zalykat radostí, to odpovídalo spíš povaze Boba Herberta, ne jeho. Také však nechtěl být Hoodovým přítelem. Něco takového si Hood nezasloužil.

Jakmile vyřídil všechny naléhavé záležitosti, Rodgers se konečně dostal k tomu, aby zavolal ústřednu Bílého domu. Neprodleně ho přepojili. Z toho Rodgers poznal, že Hood podléhá přímo Oválné pracovně, dostalo se mu zvláštního zacházení na úrovni kabinetu. Číslo linky, o které požádal, kdosi doslova prohnal ústřednou, ne že by je poslal mailem, kde by také mohlo ležet celé hodiny. Jméno Paul Hood se ocitlo před očima všech operátorů, takže věděli kdo je, kde je a jaká je jeho funkce.

A Hood jako kdyby byl taky celý pokrytý otisky prezidentových prstů, uvažoval Rodgers. Na rozdíl od Operačního centra, kde člověka hodnotili podle jeho schopností, je teď Hoodův osud svázaný s osudem nového prezidenta. Ať on sám udělá cokoli, rozmar Dana Debenporta ho může pozvednout, nebo z něj udělat obětního beránka. „Tady Paul Hood.“

„Prokrista, Paule, to vám ani nepřidělili asistenta?“ Hoodovi okamžik trvalo, než poznal Rodgersův hlas. „To je Mike?“

„Jo. Bob mi pověděl, kde vás najdu.“

„Páni, to jsem rád, že to udělal! A jak se máte vy?“

„Super,“ ujistil ho Rodgers. „Ta změna mi prospěla.“

„To si dovedu představit. Unexus není žádný mejdlo.“

„To teda ne. Pořádně člověka propere,“ vtipkoval Rodgers s pohledem na své úpravné sako.

„Jaký je to pocit, poprvé pracovat v soukromém sektoru?“

„Je mi blaze, a mému bankovnímu účtu taky,“ poznamenal Rodgers. „A když už mluvíme o změnách –“

„Nojo. Tahle je pořádná. Náhlá,“ dopověděl Hood.

„A jinak…?“

„Uhnízdil jsem se v koridorech moci a bez asistenta. Prý jich pár bude čekat v mé druhé kanceláři o kus dál. V kanceláři s oknem, doufám.“

„To byste měl fajn.“ Při pohledu na velké okno, sahající od podlahy až ke stropu, Rodgersovi proběhla v jednom okamžiku hlavou slova jdi se bodnout. V dálce se tyčil Washingtonův památník, bílý kámen se rýsoval na pozadí modré, bezoblačné oblohy.

„Bob říkal, že se vám vaše práce líbí,“ pokračoval Hood.

„Ještě pořád bojuju se zámořskými mocnostmi, ale obvykle bez krveprolití,“ odtušil Rodgers. Banalita celého toho povídání působila trapně. Přesto však po šesti měsících mlčení byl tenhle dialog nutnou napodobeninou vítaného setkání. „Takže co mi můžete o tom svém novém postavení povědět?“

„Zatím zatraceně málo,“ odtušil Hood. „Klíčové slovo je ‚nové‘, to postavení je staré akorát pět nebo šest hodin.“

„Má nějaký název?“

„Zní vznešeně: jsem prezidentův zvláštní emisar.“

„A to je přesně co?“

„To mi zatím není moc jasné,“ přiznal Hood. „V popisu té funkce se říká, že se jedná o ‚urovnávání mezinárodních problémů prostřednictvím výzvědné činnosti bez napojení na určité skupiny, avšak s přístupem ke zdrojům všech takových skupin‘.“

„Co politický přístup prostřednictvím prezidenta?“

„Tím myslíte mít co dělat s hlavami států?“

„Přesně to. Tak si říkám, jestli do toho patří taky něco, co by zajímalo čínského ministerského předsedu.“

„To nevím. Patří to do urovnávání mezinárodních problémů prostřednictvím výzvědné činnosti?“

„Patří,“ odpověděl Rodgers. „S dopadem na soukromý, nebo na veřejný sektor?“

„Na soukromý zde, na veřejný onde.“

„Tím ‚zde‘ se rozumí Unexus.“

„Tak, správně.“

„Možná byste mi to měl naservírovat od začátku,“ poznamenal Hood.

Paul Hood nikdy nebyl uhýbavý byrokrat, který si kryje záda a ani zde k ničemu takovému nyní nedocházelo, Hoodova slova skutečně vyzněla jako slova člověka, který nezná mechanismus své práce, natožpak aby se vyznal v jejích parametrech. Jelikož ta práce existovala jen jedno dopoledne, bylo to pochopitelné.

Rodgers Hoodovi vylíčil situaci a souvislosti mezi Le Kwan Poem a kosmickým střediskem Si-čchang, a sdělil mu také, že z rovnice je vyloučen Kuo-an-pu. Zdálo se, že Hooda toto sdělení udivilo. Na rozdíl od Washingtonu se čínské zpravodajské služby dělily o informace navzájem a rovněž i s ministerstvy, kterých se záležitosti týkaly.

„Nutně potřebujeme vědět, jestli premiér má určité informace nebo obavy ohledně toho, že by cílem mohla být vaše družice,“ řekl Hood.

„Jejich družice, naše dílčí smlouva,“ upřesnil Rodgers.

„Pravda. Omlouvám se. Myslel jsem, že to můžeme vyjádřit ve zkratce.“

„Na tohle jsem trochu citlivý,“ poznamenal Rodgers. „Když jsem byl generálem, byli to nepřátelé.“

„A nejsou pořád? Nebo si snad Severní Korea financuje svůj jaderný program sama?“

„Mám novou kancelář, a s oknem, Paule. Věci vypadají jinak. Musejí.“

Ta připomínka vyzněla spíš provokativně, než že by něco objasnila. Rodgers by věci možná stále ještě viděl z hlediska generála, kdyby ho Hood býval nedonutil ke změně pracoviště; rozhodl se tedy, že si své vlastní drobné provokativní připomínky odpustí.

„Do vypuštění scházejí ještě tři dny,“ navázal Rodgers. „Doufám, že premiér je jen obezřetný, ale rád bych měl jistotu.“

„Co o tom říká Bob?“ zajímal se Hood.

„Bude kolem toho trochu čmuchat. Ale víte, jak to vypadá s našimi možnostmi a zdroji pro práci agentů.“

Jako většina výzvědných služeb, i Operační centrum snížilo počet tajných agentů. Ti stáli hodně peněz, takže se v prvé řadě spoléhalo na elektronickou špionáž. Nic proti tomu, pokud protivníci používali mobily a elektronickou poštu, nebo pokud promlouvali na veřejných místech, kde výzvědné služby měly průzkumné prostředky umožňující příjem audio – nebo videosignálů. Pokud tomu tak nebylo, digitální sítí analogová ryba proklouzla.

„Za pár minut tu bude Lorraine Sandersová,“ řekl Hood. „Promluvím s ní a uvidím, co si o tom myslí.“

„Je to bystrá dáma,“ poznamenal Rodgers. „Předpokládám, že vám pomáhá, abyste do toho systému zapadl.“

„To ano, a navíc budu prezidentovi podávat zprávy o své činnosti jejím prostřednictvím.“

Rodgers se podivil. „Ona má pravomoc vaše operace vetovat?“

„Ne. Tu má jen prezident, a já jsem podřízený jemu.“

„Ale když toky informací sleduje a kontroluje vedoucí prezidentské kanceláře –“

„Součástí jejího popisu práce je předávat informace včas,“ odrazil ho Hood ostře. „Miku… potřebujeme si snad ještě o něčem promluvit? Myslím kromě tohohle?“

„Ne. Proč?“

„Protože tohle je od vás druhý kopanec do zadku ve dvou minutách,“ odpověděl Hood.

„To jsem neměl v úmyslu,“ ujistil ho Rodgers. „Je mi líto, jestli to tak vyznělo.“

„Podívejte… tohle není lehké, Miku. Být zde, mluvit s vámi – nic z toho. Šest měsíců mlčení… to jsem nechtěl.“

„No, to nic. Ale jen tak ze zvědavosti, Paule: když jste to nechtěl, tak proč jste ksakru nevzal do ruky telefon?“

„Třeba jsem nevěděl kudy kam? Nebo mi to přišlo zatěžko? Možná za tím vězelo trochu závisti, že jsem se kamsi propadl, zatímco vy jste se ještě držel nahoře?“

„Mohl jste si o tom se mnou promluvit.“

„Mluvili jsme o tom po vašem odchodu, a nic to na věci nezměnilo. Z toho, jak se všechno sesypalo, jsem neměl vůbec radost. A kdo by taky měl? Potom mi to už připadalo takové… nepříhodné, když uplynulo tolik času.“

„A teď…?“

„Bylo to pro vás lehké?“

„Ne,“ přiznal Rodgers.

„No, tak jste mi teda odpověděl. Podívejte – už tu bude Sandersová, a já chci do téhle situace, ve které jste, nějak vniknout. Potom se zase ozvu.“

Rodgers mu poděkoval a zavěsil.

Rodgersův pocit se v té chvíli nezačínal jevit jako rozporuplný. Začínal se jevit jako pocit, že Hooda sesazení z funkce vyneslo výš. Rodgers ho dokonce trochu litoval, avšak ta část jeho mysli, která se nemínila jen tak vzdát, nikoli. S tím však ta nejpodivnější část rozhovoru neměla nic společného. Ta část se týkala Herberta, když mluvili o něm a o jeho omezených možnostech využívat práci tajných agentů.

Rodgers je nazval „naše“ zdroje.

I po šesti měsících bylo těžké nemyslet na sebe jako na tým. Hood, Herbert i Rodgers toho měli hodně za sebou – spoustu událostí, jež prožili společně. Bylo toho víc, než kdokoli jiný prožil za celý život. Smrt spolupracovníků, rodinné krize, boj s časem, kdy zabránili občanské válce. Operační centrum možná je stejně tak abstraktní představa, jako i pouhé konkrétní místo. Možná je něco jako železná košile, asi jako Rodgersova potřeba mít na sobě nějakou uniformu, byť by to byl jen oblek. Možná budou týmem i nadále, přestože pracují na různých místech a jejich práce má odlišné cíle.

A to, co kterýsi mudrc řekl o rozvodu manželů, možná platí i pro Mika Rodgerse a Paula Hooda: že jít rozdílnými cestami ještě neznamená, že si dva lidé nerozumějí. Může tomu být zcela naopak.

Náznak, že již tím směrem vykročili.

16

Washington, D. C., pondělí 15:18

Ze všech lidí, se kterými se v Operačním centru generál Morgan Carrieová setkala, na ni nejpříznivěji zapůsobila Liz Gordonová. Obě ženy seděly naproti sobě v křeslech před pracovním stolem. Carrieové připadalo, že takhle by rozhovor mohl působit méně zastrašujícím dojmem, než kdyby seděla za stolem. Liz byla jediná, kdo si křeslo posunula a natočila tak, aby seděla obrácená k nové ředitelce čelem a ne bokem. Psycholožka rovněž vyslovila své názory, aniž k tomu musela být vyzvána. Byla jediná, kdo neříkal přesně to, o čem si myslel, že ředitelka chce slyšet. Než přešly k záležitostem personálu centra, hovořily o Paulu Hoodovi a jeho vlivu na organizaci.

„Vedoucí pracovníci se vám budou pokoušet zalíbit,“ řekla Gordonová ředitelce po několika minutách neformálního povídání. „Ale taky k vám nebudou chovat sympatie.“

„Proto, že jsem nastoupila na místo Paula Hooda, nebo proto, že jsem nastoupila na místo muže?“

„Kvůli obojímu,“ odpověděla Liz. „A taky proto, že jste dostala funkci, kterou by většina z nich chtěla sama.“

„To místo jsem si vysloužila,“ odtušila Carrieová. Špičkou ukazováčku prudce ťukla do stolní desky. „A také jsem si vysloužila tři hvězdičky, něco, co zatím žádná jiná žena nedokázala.“

„Podívejte, paní, právě tohle je část toho problému,“ řekla Liz. „Jste žena, která nosí tři hvězdičky. Znám Boba, Darrella, Lowella, Rona i Matta. Znám je velmi dobře. Přinejmenším pro ty první dva vaše jmenování znamená ústupek tomu, že jste žena, aby byl klid, nevidí to jako skutečný životní úspěch.“

„To bude jejich problém, ne můj. Myslíte, že proto budou pro mě pracovat míň než pro Hooda?“

„Jak jsem říkala, jestli si chtějí udržet svou práci, pořád ještě potřebují ředitelovo dobrozdání. Jsem si jistá, že si připadají jako ve zkušební lhůtě.“

„To taky jsou,“ poznamenala Carrieová.

Jejich rozmluvu přerušil telefonát od Boba Herberta. Seznámil Carrieovou s obsahem rozhovoru, který měl s Mikem Rodgersem. Rodgers také mluvil s Paulem Hoodem a ve svém telefonátu o tom Herbertovi pověděl. Hood se pokusí získat nějaké zpravodajské informace od čínského premiéra.

Carrieová Herbertovi poděkovala a zavěsila. V Herbertově strohém, přesto však úzkostlivě úplném hlášení se zvláštním způsobem mísila určitá osobně zaměřená nechuť s podlézavostí.

„Nikomu z nich propuštění nehrozí, a jestli se jim zamlouvám nebo ne, je mi jedno,“ pokračovala ředitelka. „Ale chci mít jistotu, že se na ně mohu spolehnout, že své práci věnují veškeré své síly a schopnosti.“

„Můžete,“ odtušila s přesvědčením Liz. „Bob a Darrell se snaží překonat jeden druhého i sami sebe, takže vždy překročí –“

Hovor přerušilo pípnutí interkomu.

„Ano?“ ohlásila se Carrieová.

„Paní, jsou tu za vámi Darrell McCaskey a Matt Stoll,“ sdělil jí Bugs Benet.

„Děkuji. Pošlete je sem.“

„No, tak já půjdu,“ řekla Liz a vstala.

„Cením si toho, co jste mi pověděla, Liz. Dokončíme to později.“

„Těším se.“

Liz vyšla právě když vcházel McCaskey. Carrieová si všimla, že McCaskey vrhl na psycholožku krátký, upřený pohled. Tak se podívá voják, který přichází k výslechu, na vojáka, který od výslechu odchází: „Položil ses? Řekls jim něco, co bych měl vědět?“

Ten okamžik rychle pominul. Když McCaskey vstoupil, jeho mysl se vrátila k tomu, proč přišel. Matt Stoll vešel za ním. Carrieová se s tímto vědcem zatím o samotě nesetkala. Absolvent Massachusettské techniky byl podsaditý, s očima zahleděnýma kamsi jinam. Připadal jí jako člověk, který se tímto světem nechává vést svými smysly, zatímco jeho mysl se pohybuje v jiném, zajímavějším světě. Na ukazováčku měl navlečený kompaktní disk.

Carrieová vstala a vrátila se za stůl. Nechtěla být generálem usazeným v křesle, když přijímá úřední hlášení.

„Na něco jsme možná kápli,“ začal McCaskey. Zůstal stát před stolem. „V tom klubu byl člověk, kterého sleduje Interpol a tchajpejská policie. Byl to známý obchodník s lidmi, které prodával na otrocké práce. Jmenuje se Chuej-ling Wong, alias Luo Tek. Zemřel při tom výbuchu. Pobřežní hlídka viděla připlouvat jeho loď, a do všech klubů, které obvykle navštěvoval, byli posláni policisté.“

„Proč ho rovnou nezatkli?“ zeptala se Carrieová.

„Protože nemají žádné důkazy. V tom nočním klubu byli agenti s odposlouchávacím zařízením, doufali, že řekne něco, co by jim poskytlo důvod ho zatknout.“

„A řekl?“

„Ne. Ale ti agenti měli digitální širokofrekvenční magnetofony, které zachytí všechny zvuky v místnosti a vyšlou je do ústředí, kde se odfiltrují vnější šumy.“

„To je jediný způsob, jak zachytit určitý rozhovor bez použití parabolické antény,“ dodal Stoll.

„Výbuch ty agenty zabil, ale všechno, co zaznamenali, se odeslalo do mobilní jednotky, která byla nedaleko od klubu,“ pokračoval McCaskey. „Od mého kontaktu v Interpolu máme kopii.“

Stoll zvedl do výše kompaktní disk, zavěšený na ukazováčku.

„Výbuch zničil všechno v dosahu sto metrů od epicentra,“ navázal McCaskey. „Atentátníci zřejmě znali dosah účinků exploze a drželi se dál. A aby mohli nálož odpálit rádiem, museli být vzdáleni aspoň tři sta padesát metrů. Matt provedl důkladnou akustickou studii té oblasti a podařilo se mu zachytit velmi slabé ťuknutí spouště, signál k aktivaci bomby.“

„Zachytili jsme ty chlapy, jak spolu mluví na schodišti, paní,“ řekl Stoll. „Byli udýchaní, měli hodně naspěch a mluvili kantonským dialektem.“

„Takže pravděpodobně pocházejí z pevniny,“ podotkla Carrieová. „Co jste zachytili?“

„Ještě než výbuch vyřadil ty magnetofony, podařilo se nám zjistit jejich jména,“ odpověděl Stoll. Poprvé se pousmál. „A co je důležitější – získali jsme pozoruhodně jasné hlasové otisky.“

„V té chvíli nikdo jiný na tom schodišti nebyl,“ poznamenal McCaskey.

Stejně jako otisky prstů i hlasové otisky jsou u každého jednotlivce jedinečné. Stoll položil kompaktní disk na ředitelčin stůl.

„Všechno jsme předali Interpolu a policii v Tchaj-peji,“ pokračoval McCaskey. „Zmobilizovali tam všechny útvary provádějící elektronickou špionáž, včetně vojenských. Rozdělili si město na sektory a sledují každý hovor z mobilu. V tuhle hodinu jich není moc.“

„Ty hovory vlastně ani nemusejí odposlouchávat,“ vysvětloval Stoll. „Stačí jim jen nalézt frekvenci, na které mluví některý z těch dvou hlasů a která odpovídá záznamu.“

„Jistě. S hlasovými otisky jsem pracovala,“ poznamenala Carrieová.

„Tak promiňte,“ omlouval se Stoll.

„Takže na Tchaj-wanu odpalují bomby atentátníci z Čínské lidové republiky,“ pokračovala Carrieová. „Jsou to najatí lidé?“

„Myslíme si, že ano. Máme takovou pracovní teorii, že jde o návrat válek Tchungů, boje nevěstinců mezi sebou, a pašování zotročených děvčat,“ řekl McCaskey. „Pěšci pracující pro vůdce gangů. Ale v tomhle případě – a to je scénář pro ten nejhorší případ – by těmi vůdci mohly být těžké váhy z Pekingu. Dostat je půjde hodně ztuha.“

„Možná,“ podotkla Carrieová. „Vzpomínáte si, jak s Tchungy zatočil Jack Mamon?“

„Vlastně ne.“

„Když jsem přešla do G2, byla četba o něm povinná. V roce 1920 se stal policejním šéfem v San Francisku pán jménem Dan O’Brien. Svého přítele z dětství Maniona pověřil velením útvaru Chinatown Squad. Inspektor Manion naverboval Číňany, aby infiltrovali do válčících stran a podávali informace o nich, o dodávkách heroinu a o dojednaných přepadeních. Postaral se, aby jeho lidé byli na místě a zasáhli. Dokonce přišel s prvními zařízeními pro elektronickou špionáž, jako byly třeba rohožky přede dveřmi, napojené na elektrickou síť. Tak se dozvídal, kolik lidí je uvnitř v místnosti. Také si jako prvořadý cíl stanovil ochranu svých zdrojů. Vždycky měl své lidi venku na ulici, kde špioni mohli předávat informace nebo někoho chránit. Nejenže skoncoval s násilím, ale po deseti letech, kdy na služebně pracoval, ho vděční Číňané odmítli nechat odejít. Zůstal tam až do odchodu do výslužby v roce 1946.“ Carrieová se nahnula dopředu. „Něco takového tu potřebujeme.“

„V Číně, nebo vůbec?“ zeptal se McCaskey.

„Tak i tak. Naším nejbližším naléhavým úkolem bude zajistit si ochranu před vším, co hrozí v Číně výbuchem. Je mi jedno, jestli tam jeden druhého zabíjejí, ale stejně jako Manion nechci, aby se to zabíjení rozšířilo do ulic. Ani do ulic Charlestonu, ani do ulic Tchaj-peje.“

„Pořád nechápu, jak se dostaneme do blízkosti čelných čínských představitelů,“ řekl McCaskey. „Nemáme nijak velké možnosti, kde nabírat agenty, a tam už nemáme vůbec žádné. Jsou nějaké zdroje, kam můžete sáhnout?“

„Mohou být. Počkáme, s čím tam vyrukuje hlídka PAS.“

PAS znamenalo akci nazývanou „pronásleduj a seber“. Podle zkušeností Carrieové se jednalo spíš o operaci PSO, „pronásleduj, seber a oddělej“. Většina špionů a těch, kdo infiltrovali do řad nepřítele, se jen nerada nechává chytit.

McCaskey se Stollem odešli. Carrieová zasunula kompaktní disk do mechaniky počítače a naslouchala rozmluvě mezi atentátníky. Hrdelní tón čínštiny zněl naprosto nesrozumitelně, bylo však jasné, že se ti dva muži spolu baví bez zábran. Rozhodně si byli svým postavením rovni. Najal je kdosi jiný.

Vyhlídka, že hned první den, kdy sedí v ředitelském křesle, bude stát před tak velkou krizí, Carrieovou děsila a současně ji posilovala. Neubránila se úvahám, jestli někdo v Pentagonu nebo v Bílém domě nějakou takovouhle krizi předvídal.

„Hoďte to na krk té slepici s třema hvězdičkama. Koukneme se, jak si s tím dlouhým míčem poradí…“

Poradí si s ním dobře. Nejen proto, že na tom záleží její kariéra, ale proto, že tu jde o něco důležitějšího.

O lidské životy.

17

Tchaj-pej, Tchaj-wan, úterý 04:22

Vrchní inspektor Luo-kche Čch-čang a poručík Chan-jou I-lan od tchajpejské metropolitní policie, oddělení pro vyšetřování trestných činů, pracovali společně. Čch-čang byl veterán, ve své funkci pracoval již dvanáct let, I-lan sloužil pátým rokem. Čch-čang pocházel z rodiny, jejíž mužští členové byli vojáci. Měl za sebou důkladný výcvik v džudu a byl vynikající střelec. I-lan byl absolvent Ústřední policejní akademie a měl doktorát z kriminologie. Čch-čang byl mohutně rostlý, samý sval, I-lan vážil sotva šedesát kilogramů a byl samá kost. Čch-čang měl ženu a tři děti, I-lan žil sám.

Oba měli společné přinejmenším jedno: vášnivě bránili svou zemi.

Když uslyšeli výbuch v přístavu, byli oba doma. Okamžitě se odebrali na stanici, obávali se, že na Tchaj-wan byl možná podniknut útok. Než na stanici dorazili, tuto možnost již vyloučili – nikoli snad detektivní prací, nýbrž proto, že k žádným dalším explozím nedošlo. Z hlášení Interpolu se dozvěděli víc: bombový útok provedli dva muži. Po městě byly rozmístěny odposlouchávací vozy, jejichž posádky sledovaly telefonické hovory v mobilech a pokoušely se zachytit hlasy odpovídající svým charakterem hlasům obou mužů. Čch-čang s I-lanem se připojili k jedné z posádek v hlídkovém voze číslo sedmnáct, stojícím zajednou z dodávek. Velitel policejního okrsku chtěl mít policisty rozmístěné po celém městě. Ne pouze proto, aby uklidnil obyvatele, nýbrž také proto, aby pachatele donutil skrýt se.

Aby je přiměl k použití bezdrátového telefonu. Hlasové otisky, rádiové zaměřování a podobná technika působily na Čch-čanga silným dojmem, obdivoval je, ale naháněly mu i strach. Jednačtyřicetiletý veterán zastával názor, že jestliže policie může takto sledovat narušitele zákona, zločinci mohou právě tak dobře sledovat policii. To byl jeden z důvodů, proč nepoužíval mobil. Když si potřeboval zavolat domů, zastavil u některé telefonní budky s automatem na mince. Takových veřejných automatů bylo ve městě stále méně. Dalším důvodem bylo, že i tak již chodil s opaskem ověšeným různými přístroji, počínaje pistolí, přes vysílačku a pepřový sprej až po obušek. Navíc nechtěl nosit něco, co by mohlo pípat nebo vibrovat, když se ocitl v nějaké nebezpečné situaci. Jeho vysílačka pro přenos mezi dvěma body se dala snadno vypnout pouhým stiskem tlačítka. Potom již zůstala tichá a v klidu.

„Zachytili jsme něco v oblasti Ta-an,“ hlásil do telefonu dispečer oddělení pro vyšetřování trestných činů. „Je to stoprocentní shoda s hlasem z mobilu.“

I-lan řídil. Hlídkový vůz se odlepil od obrubníku a rychle ujížděl na západ.

„Cíl se nachází v hotelu Cuo-čun,“ pokračoval dispečer. „Vozy tři, sedmnáct, dvacet a dvacet jedna jsou nejblíž. Je tam podzemní garáž, místo schůzky. Na cestě jsou pyrotechnici a podpora, jedou bez sirény, jen s dálkovými světly. Všechen ostatní provoz je třeba odklonit.“

Samozřejmě se tak nedělo jen z bezpečnostních důvodů. V některém z přijíždějících vozů mohl být atentátník. Čch-čang vytáhl z podpažního pouzdra osmatřicítku s krátkou hlavní a zbraň zkontroloval. Na Tchaj-wanu nebylo nošení zbraní ani přestřelky obvyklým jevem. Umění zacházet se zbraní nestálo na prvním místě ani u policie a bylo jej zapotřebí jen málokdy, většina zločinců používala hole nebo nože. K vraždám docházelo poměrně zřídka, protože uprchnout z místa činu a z ostrova bylo těžké. Čch-čang byl raritou, byl opravdový střelec. Nedávno nastřílel devadesát osm procent, vůbec nejvyšší výsledek dosažený v každoročních zkouškách střelby z pistole. Zkouška se skládala z osmi disciplín: střelba na náhle se objevivší cíl, střelba při špatných světelných podmínkách, zásah pohyblivého cíle, umění krýt se pod palbou, střelba s cílem vyřadit pachatele z činnosti, střelba při změně polohy střelce, výměna zásobníku a výcvik pro případ selhání zbraně. Inspektor by býval dosáhl perfektního skóre, nebýt holuba, který vletěl na střelnici. Čch-čang se nedomníval, že pták patří ke zkoušce, ale nemohl si tím být jistý; rozhodl se, že holuba zastřelí. Bylo to špatné rozhodnutí.

Pistole byla nabitá, odjištěná a úderník pracoval volně, jak tomu otec říkával. Čch-čangovým prvním učitelem střelby byl právě otec, bývalý armádní důstojník. Čch-čang zastrčil pistoli zpátky do pouzdra. Srdce se mu rozbušilo. Během všech těch let, kdy sloužil u policie, vystřelil na živý cíl jen jednou, při razii v jednom přístavním skladišti, kde se vyráběly drogy. Jednoho z překupníků, který na něj namířil kalašnikova, zasáhl do holeně. Překupníkovi bylo patnáct a byl odsouzen na stejný počet let. Čch-čang dostal za svůj uměřený zákrok pochvalu.

Hlídkový vůz uháněl předjitřní mlhou. K hotelu dojeli za necelých pět minut. Již dorazily i další dva vozy, parkovaly v malé podzemní garáži. Čch-čang, jako policejní důstojník, operaci řídil. Vyzval dva členy hotelové ochranky, aby dohlédli na to, že se uzavřou všechny východy, včetně dveří na střechu a do sklepa. Potom šel ke stolu recepčního. Ten mu sdělil, že se oba muži zapsali k ubytování v pokoji 418. Čch-čang požádal pikolíka, aby mu popsal poschodí, kde se pokoj nachází. Byl poměrně blízko výtahů. Když Čch-čang pojede nahoru výtahem, ti dva by mohli zaslechnout cinknutí zvonku.

Hotel patřil mezi starší stavby v této oblasti a měl jen jedno schodiště. Byla tu dvě okna, jimiž bylo vidět na střechu malého obchodu s potravinami. Nacházela se o dvě poschodí níž. Čch-čang přikázal jednomu z policistů, aby tam šel. Vyzval také jednoho z členů hotelového personálu, aby policistu doprovodil a ukázal mu, které okno patří pokoji 418. Kdyby se jím některý z těch dvou pokoušel utéct, policista měl střílet. Účelem bylo zadržet pachatele uvnitř, ne je zabít.

Inspektor si vzal ze stolu univerzální klíč a přikázal I-lanovi a dvěma dalším, aby šli s ním. Jednoho poslal do pátého podlaží, aby atentátníci nemohli utéct nahoru, druhého nechal ve třetím podlaží, aby jim zabránil v útěku dolů po schodech. On sám s I-lanem vyšel do čtvrtého podlaží. Kdyby se ti dva dostali přes něj, I-lanovým úkolem bylo nedopustit, aby se pokusili vniknout do nějakého jiného pokoje a zmocnit se rukojmích. Atentátníci si vybrali rohový pokoj vedle skladu prádla. V pokoji naproti bydlel manželský pár z Anglie. „Tak si říkám, že bychom snad měli počkat na pyrotechniky v těžkých ochranných oblecích,“ řekl I-lan. „Tamti by mohli mít ještě nějaké výbušniny.“

„Když zakročíme rychle, tak nebudou mít čas je nastražit.“

„To už mohli udělat,“ poznamenal Tlan.

„Nesmíme otálet moc dlouho, jinak si můžou všimnout, jak je všude ticho, a napadne je, že se něco děje. Jestli je chceme překvapit, musíme pracovat rychle.“

„Co když bude na dveřích řetízek? Určitě si ho tam dali.“

„Proto tu potřebuju vás,“ odtušil inspektor. Mezitím došli ke dveřím a Čch-čang vytáhl pistoli. Mosazný klíč dal I-lanovi. „Otevřte ty dveře,“ zašeptal a ukázal směrem k pokoji. Potom se pravým ramenem natočil ke dveřím a váhu těla přenesl na pravou nohu.

I-lan pokývl na znamení, že rozumí.

Co nejopatrněji vsunul klíč do zámku, aby nadělal do nejméně hluku. Otočil klíčem doprava. Západka odskočila a dveře se otevřely. Mezi dveřmi a zárubní však byl natažen tenký drát, a jak se dveře zhouply dovnitř do místnosti, aktivoval rozbušku, vtlačenou do hrudky plastické trhaviny. Exploze utrhla horní polovinu dveří, vyrvala zárubeň a obojí vrhla směrem ven. Oba policisty zasypala sprška ostrých třísek i větších kusů dřeva. Vykřikli. Žhavá tlaková vlna je smetla do chodby. Nejhůř to odnesl Tlan, exploze mu rozervala hrudní koš. Čch-čang přišel o půlku obličeje, a když ještě explodoval střelný prach v nábojích, přišel o pravou ruku. Ležel na zemi, nohy natažené na koberci a jeho krev se mísila s I-lanovou krví.

Oba atentátníci odhodili prostěradla, která měli natažená přes hlavu. Strčili do roztříštěných dveří, otevřeli je, překročili obě mrtvoly a utíkali chodbou. Dostali varování od stolku recepčního. Kuo-an-pu měl v mnoha tchajwanských podnicích spící agenty, a tento hotel byl jedním z takových míst. Recepční neměl nejmenší tušení, jak byli oba atentátníci vypátráni. Napadlo je jedině, že se prozradili mobilním telefonem: měli krátký hovor s lodí ve Východočínském moři. Uvědomili svého zaměstnavatele, že z místa činu uprchli. Kdyby utrpěli zranění nebo byli zatčeni, mohlo to vyšetřovatele navést k řediteli Čouovi.

Přístěnek s prádlem nebyl zavřený, a oba se skrčili uvnitř. Policisté, rozestavení na schodišti, uslyšeli výbuch a běželi k pokoji 418. Atentátníci počkali, až je uslyší mluvit u vyražených pokojových dveří, pak otevřeli dveře přístěnku a utíkali ke schodišti. Na tu krátkou chvíli, kterou potřebovali k útěku, jim dveře posloužily jako zástěna.

Hnali se dolů po betonovém schodišti. Na druhém podlaží byl taneční sál a kuchyňka. Dveře nebyly zamčené. Vešli dovnitř, protáhli se kolem řeznického špalku a zamířili k nouzovému východu, který tu byl pro případ, že by v kuchyni vypukl požár. Vnitřní schody vedly k nenápadným dveřím. Kousek od nich stál v úzké uličce velkoobjemový kontejner Dumpster. Pokud někdo neví, že tu je, nikoho jej nenapadne hledat. Naslouchali, a když nic neslyšeli, pootevřeli dveře. Ulička byla prázdná. Kriminální oddělení rozmístilo své lidi v okolí klasickým způsobem, hlídkové vozy pravděpodobně parkují na místě, kde je odtud nikdo neuslyší ani neuvidí.

Oba muži vykročili do vlhkého, vlezle mlhavého časného rána. Svou operaci provedli v jednom dni a neměli žádná zavazadla. Výbušninu jim obstaral člověk z pevniny, nasazený v tchajwanské armádě. Měli v úmyslu opustit Tchaj-wan týž den, kdy sem přiletěli přes Tokio letadlem čínských aerolinií. Vrátí se stejnou cestou, jen příštích několik hodin stráví v nočním klubu Bílý vítr v ulici Kchun-ming namísto v hotelovém pokoji.

Neměli možnost oznámit řediteli Čouovi, že uprchli, svůj mobil připevnili k plastické trhavině na dveřích. Recepční slíbil, že zprávu o jejich útěku zavolá na loď on.

Oba vešli do baru a zamířili rovnou na toaletu, aby smyli z rukou výrazný ostrý zápach trhaviny. Prostěradla uchránila jejich oděv alespoň před prachem. Z podrážek se jim při chůzi setřelo vše, co na nich snad ulpělo a mohlo sloužit jako stopa.

Rychle se rozednívalo, mlha se rozptýlila a zmizela. I oba atentátníci tak mohli zmizet jako pára.

18

Washington, D. C., pondělí 17:00

Po rozhovoru s Mikem Rodgersem si Paul Hood připadal jako omráčený, netušil však proč.

Blbost, vynadal sám sobě v okamžiku upřímného sebezpytování. Tu příčinu znáš zatraceně dobře. Připadal si ponížený, protože Rodgers se dostal nahoru. Generál, vyhozený z práce, nejenže neskončil poražený na zemi, nýbrž ocitl se hned vedle žebříku, po kterém se vyškrábe zpátky na vrchol. Hood naopak dopadl na zadek, prezident ho musel zvednout a vedoucí prezidentovy kanceláře oprášit. Jak Hood zjistil a jak Rodgers skrytě naznačil, nebyl to příjemný zážitek.

Lorraine Sandersová přišla do jeho kanceláře tak, jak bylo dojednáno. Zaklepala, avšak nepočkala, až ji vyzve, aby šla dál. Neměl ani čas obléknout si blejzr, pověšený na opěradle židle. Když Hoodovi sdělovala, že dva dočasní asistenti právě dostávají v nové kanceláři potřebné informace, byla očividně duchem někde jinde. Zítra Hooda provedou po budově. Dodala, že Hood může v té či oné kanceláři trávit čas podle libosti. Bude mít k dispozici auto, třebaže Sandersové řekl, že raději řídí sám.

„To chcete, abychom tady vypadali jako ubožáci?“ zeptala se s pokřiveným, nesouhlasným úsměvem.

„Jen tomu prostě dávám přednost,“ odtušil.

„Byl byste jediný výše postavený člen štábu, který nemá řidiče,“ prohlásila Sandersová rozhodným tónem. „A také je tu otázka bezpečnosti. Budeme mít lepší pocit, když budete s ním.“

„My – jako vy a prezident? Vy mluvíte za něj?“

„Já jen vím, že takhle by to chtěl.“

„Podumám o tom,“ odpověděl Hood s úsměvem jen o maličko méně upřímným, než byl ten její.

To, co mu Sandersová řekla, bylo velmi blízko pravdě. Kdyby nejezdil s řidičem, někdo od tisku nebo Hlavní účetní úřad by si toho mohli všimnout. Mohlo by jim vrtat hlavou, proč řidiče vůbec někdo potřebuje, kromě prezidenta a viceprezidenta. Mohlo by být nutné obětovat požitky, aby byl klid. Hood vždy dobu, kdy řídil, využíval k přemýšlení. Když byl starostou Los Angeles, jezdil hromadnou městskou dopravou, aby podpořil její používání. A nezamlouvalo se mu, že Sandersová hovořila za prezidenta, aniž by o této věci promluvila s ním.

Když Sandersová dávala Hoodovi kompaktní disk se zpravodajskými záležitostmi, které prezidenta znepokojovaly, její úsměv vyprchal. Hood slíbil, že se na ty věci podívá.

„Taky bych si s ním rád promluvil o záležitosti týkající se ČLR,“ sdělil Sandersová.

„Promluvte si se mnou.“

„Premiér Le Kwan Po požádal o informace o blížícím se vypuštění družice z kosmického střediska Si-čchang. Družici postavil Unexus, společnost, kterou řídí můj bývalý zástupce Mike Rodgers. Obává se, že by mohlo dojít k pokusu o sabotáž motoru.“

„Unexus je společnost s nevýznamným podílem americké účasti, ne?“

„Přesný podíl neznám –“

„Proč by se naše vláda měla starat o zařízení, které v podstatě patří cizí zemi, a ještě to dělat v zájmu potenciálně nepřátelské vlády?“

„Trajektorie rakety povede přes Pacifik,“ řekl Hood. „Jestli po vypuštění bouchne, radiace plutonia zasáhne atmosféru jako konfety při masopustním úterý Mardi Gras. Něco by se mohlo snést na Havaj nebo na naše západní pobřeží.“

„Rozumím,“ řekla Sandersová. „A opravdu si myslíte, že premiér nám řekne, co ví?“

„V Číně probíhá něco jako závody, kdo doplivne dál. Přispění se mu může hodit,“ poznamenal Hood.

Sandersová přikývla a pohlédla na hodinky. „Za pět minut prezident skončí schůzku se Sborem náčelníků štábů. Tohle mu sdělím.“

„Fajn. Ale než půjdete, povězte mi, proč jsem tu musel stát a svůj požadavek zdůvodňovat. Podle mě úplně stačilo, kdybych vám řekl ‚rád bych si na minutku pohovořil s prezidentem‘.“

Sandersová se usmála, tentokrát upřímněji. „Moc přemýšlíte. Dám vám vědět, co prezident řekl.“

Když odcházela, pípl telefon. Kancelář byla malá, takže Hood stačil uchopit sluchátko a současně strčit nohou do dveří a zavřít je. Byl si vědom, že toto krátké ostré kopnutí bylo něco jako gesto Ty mi můžeš…, které za odcházející vedoucí prezidentské kanceláře vyslal.

„Paul Hood,“ ohlásil se. Začal si vyhrnovat rukávy, tak jak byl zvyklý, když se v Operačním centru nebo na nějakém staveništi v Los Angeles pouštěl do práce. Až na to, že teď tu nebylo co dělat.

„Paule, tady Bob. Tchajwanci to pohnojili.“

„Jak?“

„Ti atentátníci utekli. Dva policajty zabila exploze. Taky rozflákala jejich mobil. Od těch mizerů už nic neuslyšíme.“

„Policie pořád ještě pátrá?“

„Nikdo ty dva neviděl. Nikdo nepřežil. A popis, který policii dali zaměstnanci hotelu, nebude stačit, aby měla z čeho vycházet.“

„Jaké to bude mít následky?“ zeptal se Hood. „Nemyslím jen pro to Mikovo vypuštění,“ dodal.

„Těžko říct, šéfe.“ Bylo použití toho titulu jen uřeknutí, nebo znamenalo úctu? Hood nevěděl, ale dobře se to poslouchalo. Herbert pokračoval: „Není pravděpodobné, že to byli stejní lidé, kteří zapracovali v Charlestonu a v Durbanu. Byli by už hodně utahaní, a nikdo nestojí o to, aby utahaní lidé dělali něco s výbušninami. Jestli existuje nějaký tým atentátníků s bombami a jestli už byli nachystaní na snadné cíle – ať už z jakéhokoli důvodu –, řekl bych, že startu té družice nic nehrozí. Ale ty tři exploze by mohly být předehrou k jednomu či několika větším útokům. Možná, že ministerský předseda o tom tuší víc než my. Musíme to zjistit.“

„V tom jsem s vámi zajedno,“ řekl Hood.

„Pokročili jste dál tam u vás?“ zajímal se Herbert.

„Chystám se k tomu,“ odpověděl Hood. Dosud stál vedle stolu. Vrhl na zavřené dveře pohled jako kdyby to byl nepřítel.

„Teď vám nerozumím.“

„Zavolám vám, až se vrátím z Olympu,“ slíbil Hood.

Prezidentův nový zvláštní emisar odložil telefon a vyšel z kanceláře. S tím, aby si rukávy zase shrnul, se neobtěžoval. Měl cosi na práci, a ta ho čekala v Oválné pracovně.

Členové Sboru náčelníků štábů se hrnuli chodbou jako zelený ledovec. Tiše mezi sebou rozmlouvali a nevojenské osoby, které je míjely, ignorovali. Jestli prezident je Zeus, pak tihleti jsou Titáni, jejichž příchod je ohlašován generálem Raleighem Carewem. Rodák z Minnesoty byl vysoký sto devadesát pět centimetrů a nesl se jako kdyby byl ještě vyšší. Hood se prosmýkl bokem kolem něj. Na konci chodby vešel do pracovny prezidentovy výkonné asistentky Julie Kubertové. Ještě si nebyli navzájem představeni, věděla však, kdo Hood je, a pozdravila ho jménem. Dveře Oválné pracovny po její levici byly otevřené. Debenport právě telefonoval.

„Rád bych mluvil s prezidentem,“ řekl Hood.

Bělovlasá žena pohlédla na počítač. „Co třeba zítra dopoledne v deset patnáct –“

„Dneska,“ odtušil Hood. „Dneska by to vyhovovalo.“

Bývalá sekretářka vydavatele Chicago Tribune – deníku, který Debenporta podporoval – pohlédla ke dveřím. „V Červeném salonku čeká prezident Laosu, pane Hoode.“

„Tak se to sluší,“ poznamenal Hood. Naklonil hlavu směrem k Oválné pracovně. „To mluví se slečnou Sandersovou?“

„Pane Hoode –“

„Byla za ním?“

„Pane Hoode, v šest patnáct si mají shrnout denní události, jako vždycky. Tak chcete domluvit schůzku na zítra nebo ne?“

„Paní Kubertová, cosi se děje a já to musím s prezidentem projednat a brzy.“

„Jestli vám to pomůže, abyste zmlknul, tak pojďte dál, Paule,“ zasáhl Debenport.

„Děkuju,“ řekl Hood Kubertové. Otočil se a vešel do Oválné pracovny. „Omlouvám se, pane prezidente, ale potřebuju mluvit s premiérem Le Kwan Poem.“

„S tím Číňanem, co sedí na dvou židlích,“ poznamenal prezident. „Proč?“

„Možná sedí na informacích, které potřebujeme.“ Do Oválné pracovny se přihnala Lorraine Sandersová. Paní Kubertová jí zcela očividně dala echo. Vedoucí prezidentské kanceláře se beze slova postavila vedle prezidenta. Založila si ruce na prsou a sjela Hooda vzteklým pohledem.

Hood si jí nevšímal. Když prezident Debenport byl ještě senátorem a předsedal Kongresovému výboru pro dohled nad výzvědnou činností, často postavil do arény různé soupeřící frakce, pak ustoupil stranou a přihlížel, jak si to mezi sebou vyřizují. Ten, kdo přežil, byl člověk, kterého chtěl mít na své straně. Hood netušil, jestli zde jde o něco podobného. Nebyla by to špatná taktika, přimět vládu k trochu tvrdšímu postoji. Jestli tohle má být gladiátorský zápas, Hood si nepřál skončit s nohou Sandersové na svém krku. Buď zvítězí, nebo z arény odejde po svých.

Pověděl prezidentovi to, co již vysvětlil Sandersové, a přidal novou informaci, kterou měl od Boba Herberta. Snažil se hovořit co nejstručněji a uceleně. Prezident ho vyslechl, potom vstal, obešel stůl a zastavil se naproti Sandersové.

„Slečno Sandersová, ať si velvyslanec Hasen zařídí schůzku,“ řekl. „Paule, půjdete na naše velvyslanectví v Pekingu.“

„Prosím?!“

Prezident k němu přistoupil. „Jestli v Pekingu dochází k nějakým vnitřním sporům, potřebujeme o tom mít přehled. Bylo by dobré mít s sebou generála Rodgerse. Mohl by být u vypuštění té družice.“

„To by šlo.“

„A pokud jde o Operační centrum, promluvte si před odletem s generálem Carrieovou. Právě tu byli členové Sboru náčelníků štábů a jen tak mimochodem se zmínili o čemsi, co s tímhle očividně souvisí.“

„Co to bylo, pane?“ zeptala se Sandersová. Byla na ní vidět zřejmá snaha podílet se na projektu, o kterém se předtím nedomnívala, že je nějak strašně důležitý. Až do této chvíle.

„Generál Carrieová požádala, aby Operačnímu centru byla přidělena skupinka příslušníků námořní pěchoty pro potřeby možné bezpečnostní mise v Pekingu,“ sdělil prezident Hoodovi. „Mise, která bude upřesněna, až budou k dispozici informace.“

„Řekla, o jaký druh bezpečnostní mise půjde?“ zeptal se Hood.

„Prezident řekl, že bude upřesněna později!“ ozvala se Sandersová.

„Já mám na mysli tohle: bude se týkat nejbližšího okolí rampy, velvyslanectví, nebo to bude černá operace někde jinde?“ zeptal se Hood. Poznámku Sandersové ignoroval.

„To mi náčelníci štábů nepověděli, a já se neptal, nebyl pro to důvod. Jak jsem vám již řekl, Paule: generál Carrieová se na mě obrátila jakožto ředitelka Operačního centra. Jestli armáda plánuje nějaký druh nového utajeného zaměření Operačního centra, chci vědět, co to je – ne, co mi řeknou, že to je.“

„Rozumím,“ poznamenal Hood.

„Je dobré, že tam uvnitř máte někoho, komu důvěřujete,“ odtušil prezident. „Řekněte Herbertovi, ať jedním okem sleduje Kongresový výbor pro dohled nad výzvědnou činností a druhým ať si dává pozor, co se děje za jeho zadkem, a hlídá si ho.“ Prezident na Hooda mrkl a bez ohlédnutí zamířil ke dveřím.

Hood pohlédl na Sandersovou. Stále měla ruce založené na prsou a ve tváři kyselý výraz. Úzký kroužek lidí kolem Debenporta byl známý tím, že opovrhuje těmi, kdo do něj nepatří. Kdyby se tím Hood měl nějak trápit, nikdy by nemohl dělat svou práci.

„Zařídím, aby obstarali letenku do Pekingu,“ řekla Sandersová.

„Díky.“

Vykročila ke dveřím a u Hooda se zastavila. „Jestli něco takového uděláte ještě jednou, předhodím vás generálu Carewovi. Přísahám.“

„Vy pro něj pracujete? Měl by se tím prezident znepokojovat?“

„Ne,“ dostala ze sebe jen s přemáháním. „Akorát náhodou vím, že na takových zatracených škrobených byrokratech si generál rád smlsne.“

Přešla po modrém koberci se zlatým prezidentským symbolem ke dveřím a nechala Hooda na okamžik v Oválné pracovně samotného. Hood vždy chápal, proč prezidenti propadali paranoidním představám, proč dávali v Západním křídle instalovat nahrávací zařízení. On sám jednoduše nesnášel, že se stal součástí intriky. Lidé v Operačním centru vždy drželi při sobě a měli na mysli prostý cíl – chránit Spojené státy a jejich zájmy před chaosem. Lidé zde pomáhají ten chaos vytvářet.

Když opouštěl Oválnou pracovnu a míjel paní Kubertovou, jejíž oči se dívaly odmítavě stranou a vyhýbaly se pohledu na něj, zmocnil se ho náhle větší strach z jeho vlastního týmu, než jaký v něm vzbuzovali Číňané.

19

Peking, Čína, úterý 03:30

Li-li bude na svou předvídavost pyšná. Premiér dorazil do kanceláře krátce po třetí v noci. Jeho hosté tam již byli. Museli na něj čekat.

Usilovně mrkal, aby se vzpamatoval z vyčerpání a zahnal mlhu před očima. Pročetl si údaje, které přišly z kosmického střediska Si-čchang. Osobně je přinesl jeho asistent a uložil do sejfu. Le Kwan Po mezinárodní účast na projektu navzdory opozici podporoval. Nešlo jen o to, mít k dispozici komunikační družici na vysoké technické úrovni, nýbrž také o možnost přepracovat technické parametry, prostudovat je, a další generaci družic postavit z domácích prostředků.

Celé řadě členů vlády ještě ze staré školy se však myšlenka spolupráce s jinými zeměmi nezamlouvala. Ukrást výkresy a technologii bylo přijatelné, byla to legitimní činnost státu. Platit za ně znamenalo přiznat, že je potřebují, a tím projevit slabost. Technicky vyspělá družice nesměla být náhradou, cenou za ponížené sklonění hlavy. Lidé jako Čou Šen byli v takovýchto záležitostech neústupní. Le však nevěděl, zda jsou ochotni uchýlit se k vnitřní válce.

Bezpečnostní opatření byla stejná jako při předchozích startech raket vynášejících družice na oběžnou dráhu. Pokud Le nedokáže velmi brzy nalézt způsob, jak dosáhnout alespoň částečného smíru, opatření se budou muset změnit. Čou Šen i Tam Li měli přístup ke starým kódům. Znali standardní rozmístění personálu na základně a věděli, které sekce budou jednotliví inženýři během odpočítávání sledovat.

Věděli, že vypuštění se uskuteční jako ústřední akce u příležitosti oslavy státního svátku na počest založení Čínské lidové republiky. S tím se bude muset něco udělat. Premiér se pokusí rozumně se s těmi lidmi domluvit, třebaže v minulosti se to nikdy nepodařilo. Možná, že nyní, kdy o jejich nepřátelství ví veřejnost, se jejich postoj změní. Právě došla zpráva z Tchaj-wanu. Jejím hlavním obsahem bylo, že je zapotřebí někoho, kdo by se vzniklé situace ujal. Bulletiny z odtržené provincie přicházely automaticky všem čínským vládním činitelům. Le četl o pokusu zatknout atentátníky v tchajpejském hotelu. Hotel Cuo-čun byl útočištěm čínských špionů a Le neměl žádné pochybnosti o tom, koho policie pronásledovala. Bude ho zajímat, jak tam ty muže vysledovala. Zavolal viceprezidentovi Stálého výboru pro bezpečnost regionů, aby zjistil, jestli neví něco víc. Viceprezident byl vzhůru již od chvíle, kdy se o bombovém útoku doslechl. Zachycená rádiová zpráva potvrdila to, co se Le domníval, totiž že tchajpejské městské policii pomáhal Interpol. Výbor nevěděl, kdo příslušnou informaci mezinárodní policii předal.

Pro osvěžení paměti si premiér znovu pročetl seznam hostů na recepci, kterou bude pořádat následujícího večera. Do seznamu bylo přidáno několik velvyslanců a vyškrtnuto několik novinářů. Budou přítomni rovněž vedoucí akademici, zastupující různé vědní obory. Byla mezi nimi i jeho dcera Anita, čtyřicetiletá profesorka literatury a vedoucí programu doktorandského studia na pekingské univerzitě. Sebevědomá, vždy srozumitelně se vyjadřující a příjemná žena se těšila premiérově obzvláštní přízni. Le Kwan Po často prohlašoval, jen zčásti žertem, že to je její postavení, které mu zajišťuje jeho funkci, nikoli naopak. Koktejlový večírek se bude konat na počest osmapadesátého výročí založení ČLR. Při recepci se lidem naskýtá příležitost setkávat se a navzájem si vyměňovat myšlenky a nápady.

Alespoň tak se to jeví na povrchu.

Když byl Le Kwan Po připraven k setkání s ministry, zapálil si cigaretu a odebral se do zasedací místnosti přilehlé k jeho kanceláři. Ministr zahraničí přecházel sem a tam, Čou Šen seděl v červeném koženém křesle, bradu skloněnou na prsou a oči zavřené. Generál Tam Li seděl v rohu bílé pohovky, ruku položenou na postranní opěrce, oči upřené před sebe. Kouřil ručně ubalenou cigaretu, do které si dával silný tabák značky Chung-ta-šen. Popel sypal na noviny, na nichž měl položený loket. Na premiérův příchod reagoval jen ministr zahraničních věcí Te Ming.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se přičinlivě.

„Kdyby bylo, nebyli bychom zde,“ odtušil Le. Zavřel dveře a přistoupil k ministrům. Za to, že je nechal čekat, se neomluvil. Generál Tam Li stále hleděl před sebe. Čou se probral a posadil se zpříma. „Viděli jste poslední zprávy z Tchaj-peje?“ Le věděl, že neviděli, protože časový údaj na zprávě byl 4:29 hodin. Ministři na něj pohlédli.

„Tak co se stalo?“ zeptal se Te Ming. Jeho vyčkávací postoj a zájem vystřídaly skutečné obavy. Ne pouze pokud šlo o událost samotnou, nýbrž proto, že ministerský předseda ví něco, co neví on.

Le se posadil do houpacího křesla, nahnul se dopředu a z kávového stolku vedle pohovky si vzal popelník. Pověděl přítomným o explozi v hotelu v Tchaj-peji a o útěku atentátníků.

Zdálo se, že zpráva trojici překvapila – z různých důvodů, jak premiéra napadlo.

„Ví tchajpejská policie, kdo ti hoteloví hosté byli?“ zeptal se Čou.

Nyní se ozval generál Tam Li: „Která informace dělá řediteli Kuo-an-pu starosti?“ zeptal se a koutkem úst vyfoukl kouř. „Jména těch lidí, nebo to, že je Tchaj-pej možná identifikoval?“

Čou neodpověděl.

Premiér pohlédl na šéfa zpravodajců. „Na to bych rád znal odpověď, řediteli.“

Jednasedmdesátiletý zastánce tvrdé linie se ušklíbl. „Proto jste nás vytáhl z postelí? Aby nás tu vyslýchal nějaký amatér?“

„Způsob, jakým se to děje, není důležitý. Ta informace ano,“ odtušil ministerský předseda. „Není žádným tajemstvím, že ctihodný ředitel Kuo-an-pu a jeden z našich nejuctívanějších vojáků se spolu nesnášejí. Ministr zahraničních věcí mě neustále informuje o útocích proti čínským zájmům v zahraničí. Ty incidenty zřejmě nejsou věcí náhody. Doufám, že vy dva mi o nich můžete povědět víc.“

Ministr zahraničních věcí se netvářil nijak nadšeně. Premiérovi to bylo jedno. Chtěl, aby tihle lidé věděli, že Te Ming Wang je oportunista hledící si svých zájmů, a nikoli potenciální spojenec.

„Můj zájem o Tchaj-pej je profesionální,“ odpověděl Čou. Poprvé pohlédl na Tam Liho. „Pokud jde o tohohle ctihodného vojáka, generál a já chováme velmi odlišné vize o Číně a o jejím postavení ve světě. Moje názory jsou v souladu s hodnotami a s politikou Cung-kuo kung-čchang-tang. Jeho názory ne.“

Název Komunistické strany Číny vyslovil Čou téměř nábožně. Šéf zpravodajců tak učinil očividně proto, aby naznačil, že útok proti němu je útokem proti samotné zemi.

„Nu, generále?“ oslovil ho Le.

„Nemám v úmyslu tady sedět a poslouchat pochybnosti o své oddanosti zemi a její straně,“ odpověděl Tam Li. Jeho mírný údiv nad zprávami z Tchaj-peje ještě víc opadl. Dál se díval před sebe, ostatních v místnosti si nevšímal. „Ředitel Čou neodpověděl na premiérovu otázku. Já bych odpověď taky rád znal. A taky bych rád věděl, jestli se prostředky Kuo-an-pu nepoužívají jinými způsoby, než jak dovolují jeho regule.“

„Jsou o tom nějaké důkazy?“ zeptal se premiér. Pohlédl z generála na šéfa zpravodajců. Dokud nebude mít víc informací – jakýchkoli informací – nechtěl se stavět na ničí stranu. Nakonec to možná ani nebude zapotřebí. Určitě ne, když se mu podaří ty lidi přimět, aby tu práci provedli za něj.

Žádný z těch dvou nepromluvil. Premiéra ani nenapadlo ptát se ministra zahraničních věcí, Te Ming by mu nic neřekl, i kdyby něco věděl.

Premiér potáhl z cigarety a pomalu vyfoukl kouř. Měl oprávnění ustavit Zvláštní výbor pro vyšetřování, aby tyto záležitosti prošetřil. Desetičlenný výbor by vybral ministr spravedlnosti z představitelů třiadvaceti správních oblastí Číny. Jelikož ti nepocházejí z výkonné složky, z legislativní složky ani z armády, Zvláštní výbor je v podstatě nepodjatý a nedotknutelný. Jeho členům zákon zapovídá usilovat o vyšší funkce. Přibarvováním svých zjištění by nic nezískali.

Jenže Zvláštní výbor by nejednal rychle. A premiér potřeboval okamžité výsledky, zvlášť kdyby vypuštění družice mohlo být nějak ohroženo. Rovněž potřeboval zabránit, aby ministr zahraničních věcí proti němu něco podnikl.

„Má ministr zahraničních věcí nějaké připomínky?“ zeptal se.

„Ve Spojených státech a v Tchaj-peji byli zabiti občané Číny,“ řekl Te Ming. „Navrhoval bych, aby byl přinejmenším ustaven dohlédací výbor, který by shromažďoval informace ze zahraničních zdrojů.“

„Aby někoho obvinil, nebo aby obvinění obrátil jiným směrem?“ zeptal se generál.

Le na něj pohlédl. „Ptám se znovu, generále: máte nějaké informace, o které se s námi chcete podělit?“

„Nemám žádné,“ odtušil Tam Li. „Jen poznámku. Pokud nedojde k uvolnění napětí, situace se vyhrotí.“

Premiér se ani neptal jak a proč. Nikdo zřejmě nechtěl říct cokoli inkriminujícího, nic, co by mohlo některému protivníkovi pomoci. „Co by bylo třeba, aby byl nastolen mír?“ zeptal se Le.

„Bez určité vize žádný mír neexistuje,“ prohlásil Čou. „V Číně máme zavedený systém toho, v co věříme, systém založený našimi velkými osobnostmi. Založený na milionech obětovaných životů. A od takového odkazu se nelze odchýlit.“

Tam Li otáčel mezi prsty zbytkem cigarety, bledé oči upřené na žhavý konec. „Počet kuřáků v Číně převyšuje počet obyvatelstva Spojených států. Měli bychom snad všichni kouřit tutéž značku? Měli by ti, kdo nekouří, být k tomu nuceni? Můj lékař mi říká, že díky právu kouřit také zemřely miliony.“

„Vaše poznámky jsou odpudivé!“ utrhl se na něj Čou. „Znehodnocují oběti, které druzí přinesli.“

„Doufal jsem, že tím nabídnu perspektivu,“ odtušil tiše Tam Li.

„Tak to se vám nepodařilo,“ poznamenal Čou. „Pane ministerský předsedo, tahle schůzka je k ničemu, a jsem unavený.“

„Měl byste uvažovat o odchodu,“ řekl generál a pohlédl na něj. „Tím myslím do postele.“

Čou Šen oslovil premiéra: „Potřebujeme projednat ještě něco dalšího?“

„V téhle chvíli nic, děkuji,“ řekl Le. Šéf zpravodajců mu právě poskytl, co potřeboval.

Šéf Kuo-an-pu se mírně uklonil ministru zahraničních věcí, potom ministerskému předsedovi a odešel.

„Ideologové se dají snadno nachytat na návnadu,“ poznamenal generál.

„Proč jste tohle udělal?“ zeptal se ho Le. „Vy s filozofií naší politiky nesouhlasíte?“

„Podporuji svou zemi,“ odtušil Tam Li. „Podporuji Čínu, ať už se to děje jakýmkoli způsobem. Jednou je to nějaká dynastie, jindy zase strana, které se říká komunistická. A příště se obrátíme ještě jiným směrem, v situaci, kdy nás Hongkong a Tchaj-wan nutí tolerovat nové myšlenky.“

„Všichni je netolerují,“ připomněl důrazně ministr zahraničních věcí.

„To ne. Třeba ředitel Čou. Ani řada jiných. Jako generál jsem naučený sledovat a vyhodnocovat průběh bitvy. A tahle, ta, kterou vede ředitel Čou, je prohraná.“

„Myslíte, že ředitel miluje Čínu méně než vy, než my ostatní?“ zeptal se Le.

„Ne. Ale je to žárlivý milenec.“

„Ochotný použít násilí?“

Generál Tam Li se zamyšleně usmál. Vložil si zbytek cigarety mezi rty a pečlivě složil noviny plné popela, vstal a vhodil je do odpadkového koše. Potom přistoupil k premiérovi a cigaretu položil do popelníku.

„Ne, pane premiére,“ odpověděl.

„Není tedy násilník?“

„Ne – a víc neřeknu. Ředitel Čou a já máme společné tohle: víru, že každý si vedeme své vlastní bitvy.“

„Takové bitvy by mohly Číně uškodit,“ připomněl mu ministerský předseda.

„Vnitřní boj, jakkoli v jednu dobu bolestivý, vždy posiluje toho, kdo jej vede. Vznikají nové způsoby obrany, odstraňují se jím stránky systému, které nefungují. Když systém selže, v prvé řadě to znamená, že nebyl zdravý.“

„Tady hovoříme o stupňujících se útocích na to, co Číně náleží, ne na to, o čem se debatuje ve Všečínském shromáždění lidových zástupců,“ upozornil ho premiér.

„Vy nám předkládáte jen idealistická slova a všezahrnující myšlenky,“ dodal popuzeně ministr zahraničí.

„A co je komunismus, když ne tohle?“ namítl Tam Li.

Ministr zahraničí mávl prudce a znechuceně rukou. Pak se omluvil a opustil místnost. Ministerský předseda odsunul popelník stranou a vstal. „Generále, mně je jedno, jestli se vy a ředitel Čou třeba navzájem roztrháte na kousky. Mám jen obavy o to, aby Čína přežila. Ale také mi leží na srdci čtvrteční vypuštění Rudého orla. Vaše velitelství jej použije ke komunikaci namísto nynějších pevných linek.“

„To je taková přidružená funkce,“ poznamenal Tam Li.

„Jedna z mnoha, to ano,“ odtušil Le, „a proto se ministerstvo pro vědecký rozvoj obrátilo na cizí firmu, aby postavila základní jednotku. Uspořádání, které zkonstruovala, nám umožnilo připojit řadu funkcí a tak zakomponovat vypuštění několika družic do jedné. Obávám se, že váš spor s ředitelem Čouem by mohl vypuštění ohrozit.“

„Nevím, jak bych vám mohl přispět,“ poznamenal Tam Li. „Naše filozofie se diametrálně liší.“

„Ano, a zhmotnily se, jako ten duch ve starém příběhu Cung Tcbing-po a duch,“ poznamenal premiér. „V té formě dokázal ničit a být zničen.“

„Jak si vzpomínám z dětství, byl to nedbalý duch,“ odtušil generál. „Ale duch musí zůstat duchem, bez ohledu na následky.“

„Ta družice představuje něco většího než vaše hádky,“ prohlásil hněvivě Le. V tomto ohledu byl až příliš praktický. Stejně jako ředitel Čou, i Tam Li byl člověk ochotný jít za svými zásadami až za brány pekel.

„Víte, oč se hádáme?“

„Prodáváte lidi,“ řekl Le. „Alespoň tedy takhle mi to bylo řečeno.“

„To není pravda, pane premiére. Dostávám nežalovatelný honorář za rady, za to, že druhým pomáhám uzavírat obchody.“

„Obchod s otroky –“

„Neprodávám je sobě, ani druhým,“ odtušil Tam Li. „Ti lidé chtějí Čínu opustit, jsou to lidé, kteří nechtějí patřit do světa ředitele Čoua. Chtějí víc peněz, stejně jako já. Na rozdíl ode mě ale odcházejí. Já svůj legální honorář pobírám ze stejného důvodu, z jakého moji vojáci provozují hazardní hry nebo občas pašují zboží na černý trh. Protože nevyděláváme dost peněz, abychom dokázali uživit své rodiny a poskytnout jim vzdělání. V Rusku lidé v mém postavení prodávají zastaralé zbraně. Ve Spojených státech někteří prodávají vojenská tajemství. Čína profituje z obojího, protože naše vláda je ochotná jim zaplatit. My, kdo dáváme všanc své životy za obranu národa, musíme vystačit s tím, co nám vláda přenechá. A není toho nijak moc.“

„Vojáci jsou vždycky nedostatečně placení,“ řekl Le, „ale aby si vydělali na živobytí, nemusejí být závislí na úrodě nebo na turistech, nebo dokonce na výkyvech trhu. Jejich mzda možná není valná, je však pravidelná. Nikdy nemají hlad a vždycky se jim dostane lékařské péče.“

„Do té doby, než jejich počet zredukuje nová technika,“ opáčil generál. „Víte stejně dobře jako já, že i takové exotické zařízení jako Rudý orel povede ke snížení potřeby spojařských útvarů. Nové třídě ponorek Sung stačí poloviční posádky oproti starším typům. Můžu se stát přebytečným ještě za svého života. Neumím pracovat na poli, neumím tkát. Nebudu se doprošovat japonských nebo amerických turistů, aby mě vzali jako průvodce k Velké čínské zdi. Možná se vám to nelíbí, a řediteli Čouovi se to zaručeně nelíbí, ale já představuji velký počet lidí, a neustoupím. Povězte mi, pane ministerský předsedo – chcete po mně, abych to udělal proto, že jsem tu náhodou zůstal poslední, nebo proto, že souhlasíte s ředitelem Čouem?“

„To, co děláte, nemůžu posvětit, ale Čouovy akce nepodporuji.“

„Ale neřeknete mu to, protože představuje stranu a strana je zosobněním předsedy Maa. Postavit se proti Čouovi znamená postavit se proti onomu velkému revolucionáři.“

Le na to neřekl nic.

„Pak tedy zřejmě představuji i vás samotného,“ řekl Tam Li. „Nátlaku ředitele Čou Šena budu čelit, protože jeho Čína patří do minulého století. Procházíme vývojem, pane premiére. Vždycky tomu tak bylo. Při rozdílnostech našeho národa a kultur, a dokonce i klimatu, nemáme jinou volbu. Když se jí nebudeme řídit, zlomí nás to.“ Generál se usmál. „Jaká láska je možná bez upřímného a osvíceného objetí?“

Generál Tam Li odešel. Jeho boty při chůzi přes modrý koberec vrzaly. Nové boty. Ministerský předseda pohlédl k zemi. Jeho boty nebyly nové.

A co myšlenký? uvažoval v duchu premiér.

Vrátil se do své kanceláře. Vyhlédl oknem do pozvolna nastávajícího svítání. Nevěděl, čeho svoláním schůzky dosáhl, kromě toho, že se potvrdilo, co si ti dva myslí, jak cítí a v některých případech i co podnikají. Jeho přání rozdělit je a potom se rozumně domluvit s tím z nich, o němž doufal, že bude přístupnější, se nevyplnilo. Dokonce se mu ani nepodařilo neutralizovat možnou hrozbu ze strany ministra zahraničí. Te Ming byl nenápadně postrkován na stranu ředitele Čoua. Generál je kryptokapitalista, člověk, který dosud dělá svou práci a nepředstavuje pro nikoho nebezpečí, ovšem pokud se mu někdo nepostaví do cesty. Čou je idealista, člověk, který má prostředky a spojence, s nimiž může napadnout každého, kdo nesdílí jeho vizi.

Mezi takové může patřit i ministerský předseda. Mohl by do toho patřit i vědecký projekt, kterým se obohatí zahraniční korporace.

Tato noc však neznamenala úplnou prohru. Le si cosi uvědomil. Jeho problém může být větší, než si představoval. Generál Tam Li může vypuštěním Rudého orla něco ztratit. To, co Čínská lidová armáda získá na účinnosti, ztratí na počtech vojáků. A jak Tam Li naznačil, generál bez vojska není generálem. Je vysloužilcem.

Zničením družice mohou jak Tam Li, tak i Čou Šen naopak získat. Bohužel je pravda i toto:

Jestli některý z nich zvítězí, Le Kwan Po prohraje.

20

Washington, D. C., pondělí 13:00

Prezidentova zmínka o tom, že Operačnímu centru bude přidělena námořní pěchota, Hooda zmátla. Za prvé, kdyby velvyslanec požádal o větší zabezpečení velvyslanectví, dal by prezidentovi vědět. Za druhé to znamenalo rozšíření působnosti Národního krizového střediska, nikoli ústup z pozic. Možná to je pro generála Carrieovou období líbánek, její šance zreorganizovat středisko podle svých představ. Avšak Luke Murray, senátor za Maryland a nový předseda Kongresového výboru pro dohled nad výzvědnou činností, je na peníze ještě opatrnější než jeho předchůdce Debenport. Hood se marně snažil vzpomenout si na někoho, kdo by senátora přesvědčil o nutnosti vydávat peníze, natožpak aby ho přiměl znovu uvést v život vojenský kontingent, od jehož existence se nedávno ustoupilo.

Pokud se ovšem neděje něco, o čem Hood nic neví. Taková možnost tu určitě je. A také je možné, že prezident nebyl informován. Každá výzvědná operace se přece nesepíše a nepoloží se mu na stůl. Hood doufal, že se dozví víc, až se sejde s generálem Carrieovou. Zavolal do Operačního centra ještě před odchodem z Bílého domu. Bugs Benet žádost o dojednání schůzky uvítal s radostí, v jeho hlase však byl nový tón, zněl víc formálně. To bylo pochopitelné, Bugs má nyní nového šéfa. Oba se jeden druhého zeptali, jak se mu daří. V jejich odpovědích byla znát jakási obezřelost, nezněly přirozeně. Možná, že Carrieová nepodporuje důvěrné, nenucené vztahy mezi členy týmu.

Jízda do Operačního centra byla rovněž důvěrně známá, a současně poněkud zvláštní. Hood znal vozovky, drobné výkyvy v hustotě provozu, barvy stromů pod pouličními lampami, i nálady, jimiž se projevovala obloha počínajícího večera. Zahlédl také bezdomovce, stojícího u dálnice a u všelijak stlučeného stánku prodávajícího sošky vyrobené z kávových šálků. Kdysi u něj zastavil a jednu si koupil, protože mu bylo toho člověka líto. Bezdomovec jménem Joe zhotovil ze tří kávových šálků model Kapitolu. Nebyl špatný. Problémy, jimiž se Hood během jízdy zabýval, byly tytéž jako vždy: co udělat se situací vyvíjející se v zahraničí, která může mít dopad na jeho vlast.

Samotná jízda ale nebyla stejná. Jet nyní do Operačního centra bylo jako jet navštívit Harleigh a Alexandera. Jede do domu, který býval jeho domovem. Pravidla se tu nestanovila, nýbrž dodržovala.

Když dojel na vojenskou leteckou základnu Andrews, musel u brány zastavit. Seržanta, který s ním mluvil z neprůstřelné strážní budky, znal. Viděli se ještě dnes ráno. Hood musel čekat, až digitální kamera, umístěná tak, aby viděla na řidiče, zabere jeho tvář. Musel čekat, až si strážný ověří jeho jméno v seznamu v počítači. Musel čekat, až se zvedne bezpečnostní závora. Identifikační kartu, kterou stále ještě měl v náprsní tašce, by snímač nepropustil.

Zaparkoval a vešel do horní vstupní haly. I zdejší strážný ho znal, přesto však musel zavolat Bugsovi a sdělit mu, že Hood dorazil. Hood dostal jednodenní propustku, která mu umožní používat výtah. Bugs mu přišel naproti. Potřásli si rukama. Už to nebyl pozdrav pouze formální, byl zatraceně rozpačitý.

„Rád vás vidím,“ řekl Hood.

„Nápodobně. Paní Carrieová čeká.“

Bugs se usmíval, v tom úsměvu však nebyla radost. Bylo v něm cosi jiného. Bugs i jinak vypadal. Hood si všiml, že nemá vyhrnuté rukávy a uzel na kravatě že je pevně utažený. Hood mu vždy dovoloval mít kravatu povolenou a horní knoflíček rozepnutý. Bugs možná čekal, že se mu řekne, že tak je to v pořádku. Možná mu již bylo řečeno, že není. Nešlo o nic důležitého, ale tak různorodá, mozaiku připomínající organizace jako Operační centrum, spočívala na podobných detailech. Nešlo změnit jeden čtvereček, aniž se to odrazilo na všech ostatních. Utažená vázanka možná v Bugsovi vyvolala formálnost, která se přenesla na druhé, vzhledem počínaje a prací konče. Hood byl vždy přesvědčený, že člověk příliš pevně svázaný předpisy se ne – má nijak příliš k tomu, aby hledal – a předkládal – nějaké nové myšlenky.

Ostatní pracovníky udivilo, když tu svého bývalého šéfa viděli. Častovali ho „bugsovskými“ úsměvy, zaznělo několik nikterak hlasitých „ahoj“, ale nikdo se s ním nezastavil, aby si popovídal, nikdo pro něho neměl žádné informace, ani otázku. Hooda to znepokojovalo, stále víc si připadal stejně, jako když odcházel od Sharon a dětí. Jako kdyby nebyl právě převeden na jinou práci, spíš jako kdyby byl vyveden ven. Potřeboval, aby ho někdo vrátil do starých kolejí, ale nic takového se nedělo.

Byl uveden do své kanceláře – spíš tedy do místnosti, která jeho kanceláří bývala. Vypadala jinak. Byla i jinak cítit. Carrieová pije čaj. I ozvěna zvuků byla jiná, Carrieová měla dveře kanceláře zavřené. Hood neměl ani čas, aby Bugsovi poděkoval, a již se ocitl s Carrieovou za zavřenými dveřmi. Vstala a potřásla si s ním přes stůl rukou. Nevypadala tak, jak si ji Hood představoval. Měla ostře kreslené rysy a odzbrojující úsměv, pravý koutek úst maličko přizvednutý. Pohled očí byl měkký. Stejně tak i její hlas, třebaže nebyl nijak slabý.

A slabý nebyl ani stisk její ruky.

Pokynula k jednomu z křesel, která si sem Hood sám vybral. Nabídla mu pití. Odmítl. Posadil se až poté, kdy si sedla ona. To mohlo být takticky chybné, Hoodovi to však bylo jedno, Morgan Carrieová je žena a ženy si sedají jako první. Tak to chodí.

„Asi si tady připadáte trochu divně,“ poznamenala.

„Tak trochu ano.“

„Můžu s tím nějak pomoci?“

„Jen zacházejte dobře s mými lidmi,“ odpověděl zcela vážně a ustaraně Hood.

„Já myslela pomoci vám.“

„Mně by pomohlo tamto,“ ujistil ji. „Jelikož jsme se nedostali k patřičnému předání: mí lidé – tihle lidé – pracují nejlépe v uvolněné atmosféře. Když se svět hroutí, Národní krizové středisko může být přístavem klidu. Například Bugs je vynikající asistent, nic neopomene.“

„Zdá se, že pan Benet je velmi schopný a rozumně uvažující člověk,“ přiznala Carrieová. „Dnes nám všem byl hodně platný. Samozřejmě dojde na hodnocení. Možná přivedu někoho z G2, ale ráda bych si ponechala co nejvíc lidí ze stávajícího personálu. V každém případě, Paule, nebudu dělat žádné náhlé změny.“

„Chápu,“ odtušil Hood. Necítil se volně, neměl v úmyslu hovořit na toto téma, ale už se stalo. „Jde spíš o výkonnost ze dne na den. Vezměme třeba znovu Bugse – je to jen maličkost, ale nejlépe pracuje, když má vyhrnuté rukávy a povolenou vázanku.“

„To klidně může mít,“ řekla Carrieová. „Tady nejsme v armádě, jsem pro oblečení podle civilních pravidel.“

Hood se na ni zadíval. „Pardon. Tak dobrá,“ řekl. Připadal si jako pitomec. Bugs si utáhl vázanku a zapnul manžety proto, aby jí udělal radost.

Carrieová se nahnula dopředu a sepnula ruce. „Věřte mi, Paule, uvědomuji si, v jaké jsem tu situaci. I pro mě je to zkušební lhůta. Člověk, který na téhle židli seděl přede mnou, má za sebou celé roky té hrůzně těžké práce, kdy musel vyhovět prezidentovi a k tomu ještě svým lidem. To je zatraceně dobrý výsledek. Mně byl přidělen tým G2. Ať se mi to líbí nebo ne, velení patřilo jemu. Vaši lidé byli většinou civilisté. Pracovali tu proto, že chtěli. V Operačním centru neběželo vždy všechno hladce, to vím. Úplně hladce neběží nic. Ale práce šla dobře a přinášela výsledky. Byla bych šťastná, kdyby to tak stálo i v mém hodnocení.“

Nyní si Hood připadal opravdu jako pitomec. A rovněž se cítil polichocený, dokonce pocítil pýchu. Očekával, že se tu setká s jakýmsi Mikem Rodgersem, s člověkem, pro kterého každá schůzka, každý rozhovor znamenal nějakou formu boje. Generál Carrieová taková nebyla.

Zase se opřela. „Bugs říkal, že vás prezident požádal, abyste si se mnou přišel promluvit,“ pokračovala s tím svým napůl úsměvem. „Nezdá se mi, že předmětem rozmluvy by měly být vyhrnuté rukávy.“

„To ne. Jsem tu proto, že poletím do Pekingu. Bob Herbert i Mike Rodgers mají obavy ohledně vypuštění té družice Unexu. Prezident má ještě větší obavy z nestability tamní vlády, chce, abych situaci vyhodnotil.“

„Je nebezpečná,“ podotkla Carrieová.

„Sledoval G2 některé ze zúčastněných?“ Hoodovi připadalo, že již jedná jako přidělený zpravodajec. Neřekl: „Sledovali jste generála Tam Libo?“ Své informace si už hlídal. „O všech hlavních vojenských osobách a zpravodajcích jsme shromáždili, co se jen dalo,“ dostal stejně neurčitou odpověď.

„Vybočuje někdo z řady?“ zeptal se.

„Několik ano.“

Kromě Hoodovy otázky „Kdo?“ se dostali na úzce vymezenou a jistým způsobem tu nejabsurdnější úroveň rozhovoru dvou pracovníků rozvědky – do stadia „Nejdřív to řekni ty“. Taková dětská hra působí u dospělých docela hloupě. Bohužel to nebyla dětská hra, jakkoli hloupě vypadala. Ve světě, kde mít poznatky znamená totéž jako mít moc, ji hrál každý. I když zúčastnění měli pracovat ve stejném týmu.

Carrieová zvedla telefon a stiskla tlačítko interkomu. Vždy přepojovala hovor do reproduktoru.

„Pošlete je sem,“ řekla.

Dveře za Hoodem se otevřely a dovnitř vjel Bob Herbert, následován Darrellem McCaskeym. Herbert zastavil napravo od křesla, v němž seděl Hood. Potřásli si rukama. Herbertův úsměv byl napjatý, oči měl zarudlé. Celý byl úplně zarudlý. I McCaskey vypadal poněkud přepadle. Také potřásl Hoodovi rukou a klesl do druhého křesla. Herbert měl vázanku povolenou, Darrell ne.

„Požádala jsem Boba a Darrella, aby přišli také,“ řekla Carrieová. „Říkala jsem si, že bude jedině ku prospěchu věci, když začneme společně.“

Pohlédla na ně. Na své lidi, uvažoval Hood. Na lidi, které si umínila zvát podle vlastní úvahy. Carrieová chtěla Hoodovi ukázat, že může zůstat buď osamocený, nebo naopak bude přijat do týmu. V každém případě byl její úmysl jasný: list bude hlásit ona.

„Paul letí na prezidentovu žádost do Pekingu,“ sdělila McCaskeymu a Herbertovi. „Požádal ho, aby nejprve zašel sem. Paul se mi právě chystal povědět, jaké informace prezident potřebuje.“

I tohle byl výrok hladký jako úhoř. V tom, jak dávala najevo autoritu, byla jako ryba ve vodě. McCaskey a Herbert pohlédli na Hooda. Teď jim musí něco říci on.

„Jsem tu vlastně proto, abych zjistil, proč se našemu velvyslanectví přiděluje kontingent námořní pěchoty pod vedením Operačního centra,“ začal. Zdálo se, že jeho slova Carrieovou překvapila. „Budou shromažďovat zpravodajské informace,“ prohlásila.

„V Pekingu?“ zeptal se Hood.

„V Pekingu i jinde. Všichni mají čínskoamerický původ. G2 je celé roky cvičil v infiltraci do čínské společnosti, v tom, aby si dovedli obstarat zaměstnání přímo ve vládních kruzích a v jejich blízkosti.“

„To je dobrý nápad,“ řekl Herbert. „Agenty, kteří dovedou splynout s prostředím, potřebujeme.“

„Lidi, kteří tam nesídlí trvale a nemají s nikým různé blízké vztahy, které by mohly narušit jejich úkol a celistvost výzvědné činnosti a ohrozit bezpečnost ostatních agentů,“ dodala Carrieová. „Takové skupiny jsme cvičili k činnosti v desítkách etnických oblastí.“ Vrhla na Hooda podezřívavý pohled. „O tomhle ale náčelníci štábů věděli. Prezident se jich mohl zeptat.“

„Řekl bych, že ano, jenže se zeptal mě,“ odtušil nevinně Hood.

„Bylo by nešťastné, kdyby prezident nemohl svým poradcům důvěřovat,“ poznamenala Carrieová nevěřícně.

„Krizové řízení mám v Bílém domě na starosti necelých dvanáct hodin. Nemůžu říct, komu prezident Debenport důvěřuje a komu ne,“ odtušil Hood. Byl to pokus uvolnit atmosféru, která náhle zhoustla a změnila se v atmosféru plnou napětí a podezřívavosti. „Moje návštěva zde může být totéž, co mlžení v Západním křídle. Hoďte nováčka do proudu a počkejte si, co dokáže.“

„To je možné,“ souhlasila Carrieová. „Ačkoli pro mě je to spíš mentalita uličních gangů, kde člověk musí nejprve spáchat zločin, než ho přijmou mezi sebe. Obyčejně něco proti nějakému příteli nebo význačnému cíli, aby prokázal svou loajalitu.“

„Ušlo mi snad něco?“ ozval se McCaskey. „To už nehrajeme přátelák?“

„Nehrajeme nic, Darrelle,“ odpověděl Herbert. „Myslím, že se právě otevřela druhá fronta.“

Herbert byl možná unavený, ne však zapomnětlivý. Ani nikomu nenaletěl. Byla to znepokojivá myšlenka – ale stejně jako Čína i tihle lidé vlastně představovali bitevní pole. Hood předpokládal, že sem byl vyslán proto, aby získal interní informace o námořní pěchotě, a také proto, aby těm z G2 ukázal, že na Operační centrum se upírají zraky zvenčí. Ale co když ho sem poslali nikoli proto, aby Bílý dům získal poznatky o operaci námořní pěchoty, nýbrž proto, aby posloužil jako klín? Debenport možná Hooda vidí jako člověka, který dokáže rozštěpit loajalitu těch, kdo pracují v Operačním centru, aby Carrieovou donutil udržovat rovnováhu mezi Bílým domem a armádou – anebo riskoval, že se Hood svým lidem odcizí a on bude muset nahradit zbytek ostříleného týmu, jenž je vůči nim loajální. Byly to intriky na zcela nové úrovni, způsob, který zcela nově definoval poslání domácí výzvědné činnosti.

Hood špehuje svůj vlastní tým.

„Určitě máme k projednávání záležitosti většího rozsahu,“ podotkl McCaskey.

Pracovník pro styk s FBI měl pravdu. Situace však bohužel jedna druhou nevylučovaly. Hood a Carrieová na sebe upřeli oči. Hood netušil, jak se dostal do dalšího konfliktu se ženou, kterou vlastně nezná, ale už se stalo. Nyní se z toho oba musejí dostat ven.

„Abych se vrátil k naší záležitosti a abych nezmeškal odlet: komu bude námořní pěchota podléhat – Operačnímu centru, nebo G2?“ zeptal se. Existovalo cosi, s čím náčelníci štábů třeba nebudou mít chuť prezidenta seznámit.

„Operační centrum je oprávněno provádět vojenské a polovojenské operace,“ odpověděla obezřele Carrieová. „G2 není. Jak víte, fondy pro Striker byly staženy, ale jeho samotné poslání ne.“

„Bude podléhat přímo vám,“ řekl Hood.

„Samozřejmě,“ odtušila Carrieová. „Jsem tu jediná vojenská osoba.“

To, čeho se prezident očividně obával, se vyjasnilo. G2 využije Operační centrum pro své vlastní operace. Tak se řízení výzvědných operací přenese z působnosti federálních úřadů do působnosti armády.

Bohužel toto vše Hood musel pro tuto chvíli ponechat stranou. V zahraničí to stále ještě vřelo, nastala tam krizová situace. A ať už to potřebám G2 poslouží nebo ne, Hood musel přiznat, že infiltrace je dobrý nápad, a stejně jako je důležitá, je i dobře načasovaná. Všichni zasvěcení do věci budou bdělí, a ti, kdo jsou mimo – počínaje prodavači novin až po prodejce jízdních kol –, budou ochotnější ten neklid komentovat. V takovém prostředí jak otevřené, tak i utajené akce špionů nebudou nijak nápadné. „Budu mít možnost komunikovat s vaším týmem, až budu v Pekingu?“ zajímal se Hood.

„Má celou řadu cílů,“ odpověděla Carrieová. „Jaké máte vy?“

„To poznám, až tam budu.“

„Pak tedy bude čas na to, abychom si o tom pohovořili. Samozřejmě se vám dostane veškeré podpory i spolupráce, které dokážu obstarat, a jsem přesvědčena, že tomu tak bude i z vaší strany pokud jde o náš tým.“

„Přirozeně.“

„Jak mi Bob řekl, generál Rodgers doufá, že se dokážete dostat ke zdrojům, které možná má ministerský předseda,“ pokračovala Carrieová. „Předpokládá, a správně, že prezident bude mít přístup lepší.“

„To je pravda,“ odtušil Hood. Tohle muselo být pro Herberta hrozné. Šéf zpravodajců hleděl do země a pohrával si s uvolněnou nití na postranní opěrce vozíku.

„Zkontaktujete se prostřednictvím velvyslance?“ vyptávala se dál Carrieová.

„Takový je plán,“ odpověděl Hood. „S určitostí to budu vědět, až tam dorazím.“

„Pořád ještě nevíme, proč má ministerský předseda najednou takové obavy o vypuštění té družice,“ ozval se McCaskey.

„Anebo jestli vůbec nějaké má,“ dodal Herbert. „Takhle držet Kuo-an-pu stranou významného projektu v politicky napjaté situaci může být způsob, jak mu premiér ukazuje, kde je jeho místo.“

Jako když náčelníci štábů nebo G2 nesdělují prezidentovi všechno o útvaru námořní pěchoty přiděleném Operačnímu centru, pomyslel si Hood. Znal Boba Herberta natolik dobře, aby rozpoznal podtext všeho, co šéf zpravodajců řekl. Z výrazu Carrieové viděl, že ona rovněž. Hooda udivilo – již po jediném půldni –, že tohle celé se nijak neliší od toho, je-li člověk manželkou nebo rádcem Jindřicha VIII. V každém případě je hlava takového člověka nevyhnutelně ohrožena máchnutím sekery, ať udělá cokoli. Domoci se významného postavení si vyžaduje vyčerpávající kombinaci síly a diplomacie. Kdyby americké děti znaly pravdu o tom, co obnáší být prezidentem nebo vůbec někým blízkým Oválné pracovně, držely by se svých rozumných, mladistvých snů o tom, že jsou hasiči nebo astronauti. „Nu, navrhuji tedy, abychom si znovu promluvili, až budete v Pekingu,“ řekla Carrieová. „To už budeme mít lepší představu, jak se různé scénáře mohou vyvinout. Bobe, chcete v tom mít hlavní slovo?“

„Jistě.“

„Tak dobrá.“ Carrieová pohlédla na Hooda. „Ještě něco?“

Hood ukázal na stůl a na stěnu. „Rád bych zpátky své fotografie a věci, co mám na památku.“

„Požádala jsem Bugse, aby se o to postaral. Přejete si, aby se vám ty věci poslaly do bytu, nebo do kanceláře?“

„Do kanceláře, prosím.“ Byla to další drobnost, chtěl však, aby Carrieová věděla, že má v úmyslu nějakou dobu tam setrvat.

Carrieová vstala, McCaskey rovněž. Carrieová potřásla Hoodovi přes stůl rukou. „Ať se tam v pořádku dostanete, a vaše cesta ať přinese dobré výsledky,“ dodala.

„Díky.“

„Já vám přeju totéž,“ řekl McCaskey a také mu podal ruku.

„Jo, hodně štěstí,“ přidal se Herbert. „Doprovodím vás ven.“

Odešli společně, následováni McCaskeym. Ten za nimi zavřel dveře. Všichni tři se vydali úzkou chodbou k výtahu.

„Co to tam ksakru bylo?“ zeptal se Herbert.

„Co jako?“ odpověděl Hood otázkou.

„Nejdřív to s těmi náčelníky štábů. Máme snad strach z vojenského převratu?“

„Ne jako z takového,“ odtušil Hood.

„Co to znamená?“

„To nevím s jistotou.“

„Na to vaše ‚nevím‘ s jistotou tam bylo spousta všelijakých výpadů a úhybných manévrů,“ poznamenal Herbert a hlavou udělal pohyb směrem ke kanceláři Carrieové.

„Neřekl bych, že něco ví s větší jistotou než já,“ odtušil Hood.

„Paule, do funkce ji ustanovil prezident,“ připomněl mu McCaskey.

„Který ustupoval nátlaku náčelníků štábů,“ prohlásil tichým hlasem Hood. „Tak dostávám pocit, že se tam schyluje k nějakému novému spojenectví,“ pokračoval. „Administrativní změny mají vliv na špičky výkonné moci, armáda ale zůstává beze změny.“

„Až na nejčelnější funkce, jako jsou ministři jednotlivých silových uskupení,“ dodal Herbert.

„Pravda. Tohle přeskupování už může nějakou dobu trvat. Debenport to pravděpodobně vypozoroval ještě když byl senátorem. Teď provádí své vlastní tahy, aby si zaručil, že Bílý dům nebude při výzvědné činnosti úplně závislý na armádě.“

„Což by mohla být taková samoobsluha. Odněkud přijde zpráva, že je ohrožena stabilita, předpoví se, že dojde k válce, a zvýší se vám rozpočet,“ poznamenal Herbert.

„To je taky pravda.“

„Ale prezident pořád ještě má Ústřední zpravodajskou službu, FBI a ministerstvo vnitřní bezpečnosti,“ namítl Herbert.

„Zatím,“ řekl McCaskey. „Poslední dva či tři roky jsem tomu nevěnoval zvláštní pozornost, ale FBI už nějakou dobu nabírá spoustu lidí, kteří odešli z armády. Sněmovna reprezentantů si schopností a disciplíny moderního amerického vojáka vysoce cení.“

„A proč by ne?“ zeptal se Herbert. „Myslím, že jsme oba trochu paranoidní. Když jsem byl jako pracovník CIA v Bejrútu, měl jsem vojenské poradce i kontakty na armádu.“

„Tehdy jste ale byl podřízený civilistovi,“ připomněl mu Hood. „Teď jste podřízeným tříhvězdičkového generála.“

„Mike byl taky generál.“

„A prezident Lawrence si dal záležet na tom, aby ho nepověřil vedením,“ řekl Hood. „Ve vedení Operačního centra si držel civilistu.“

„No, možná, že se rovnováha porušila ve prospěch civilistů,“ poznamenal Herbert. „Třeba tohle zde je nutný krok k nápravě.“

„V tomhle ohledu bych s vámi mohl souhlasit,“ řekl Hood. „Prezident má očividně velké starosti.“

„Řekl bych, že všichni potřebujeme trochu ustoupit,“ poznamenal McCaskey.

„Můj děda říkával, že když ustoupíte před medvědem, mohl byste spadnout do pasti na medvěda,“ podotkl Herbert.

„Zatím jsme si nikoho jako medvěda neoznačili,“ opáčil McCaskey. „Já jen říkám, že bychom si měli pár dní počkat, jak se všechno vyvine.“

„S tím souhlasím,“ přidal se Hood. Mezitím došli k výtahu. Hood protáhl snímačem kartu a dveře se otevřely. Vešel dovnitř.

„Paule… víte přece, že udělám všechno pro to, abyste ty mariňáky dostal, jestli je budete potřebovat,“ řekl Herbert.

„Ano, to vím. Proto chci, abyste si hlídal zadek.“

„Co tím myslíte?“

„Že paní generál to ví taky,“ řekl Hood. Dveře výtahu se zavřely.

21

Peking, Čína, úterý 08:11

Když byl Tam Li chlapec, trápila ho narudlá piha na levém spánku. Matka mu říkala, že to je znamení jeho výjimečnosti, že ho tam políbilo slunce. Prý to je dárek nebes, která na něj budou dávat pozor, pomohou mu najít vlastní cestu. Ještě dodala, že spoléhá, že ten „plamínek“ je povede všechny. Matka tím samozřejmě myslela rodinu. Tam Li to chápal jako znamení čehosi většího. Koneckonců, tam, kam směřuje slunce, směřuje i země.

Generál Tam Li opustil premiérovu kancelář s dobrým pocitem. Le Kwan Po není zastánce tvrdé linie. Je pragmatik. Daří se mu udržovat rovnovážný stav mezi starou a novou gardou, aniž tu či onu nějak naruší nebo ovlivní.

Proto boj mezi ním a Čouem potrvá o něco déle, dost dlouho, aby generál dostal, co potřebuje. Nemělo to nic co dělat s tím malým ziskem, který mu plyne z obchodu s lidmi. Ten byl jakousi laboratoří, tam poznal, komu může důvěřovat a komu ne. Skutečný zisk spočíval v tom, že bude dělat to, co lidé jako on dělají nejlépe: bojovat.

Šel ke svému autu, zaparkovanému až nahoře ve třetím podlaží garáže. Přes den ho na letiště a na schůzky vozil pobočník. Dnes na to, aby si jeho služby obstaral, nebyl čas.

Garáž byla v tuto dobu prázdná. Generál viděl na ulici a přihlížel, jak jakýsi rolník zastavil na rohu ulice svůj nákladáček a roznáší do restaurací své zboží. Jeho syn, jemuž nemohlo být víc než sedm nebo osm let, mu pomáhal. Až budou hotovi, pojedou domů. Chlapec půjde do školy a rolník na pole. Tam Li pocházel ze stejného světa. Jeho rodina pěstovala na malém statku necelých šedesát kilometrů od Pekingu kukuřici. Každý den během sedmiměsíční sezóny rodina podnikala dlouhé jízdy. Jejími zákazníky byla vojenská zařízení. Malého Tam Liho uchvacovaly nažehlené uniformy, řízné salutování a nádherné zbraně. Také se dozvěděl, jak důstojníci vyžadují nezákonné provize za to, že prodejcům dovolují vstup na půdu, která je majetkem vlády. Byl to zavedený a obecně přijímaný způsob, jak dělat obchody.

Zamířil ke svému bytu ve městě. Byt byl v horním poschodí čtyřpodlažního domu postaveného na počátku šedesátých let v rámci rozsáhlého modernizačního programu, který zavedl Mao. Tehdejší vojenský personál si nové byty vybíral jako první, měl to být podnět pro mladé muže, aby vstupovali do armády. V pohodlném a prostorném bytě bydlel společně se svou již dost starou matkou. Před třemi lety, když zemřel otec, statek prodala a většinu času nyní trávila na dvoře povídáním s ostatními ženami, nebo seděla na střeše a vyšívala. Hodně a tvrdě spala, takže Tam Li se mohl vracet domů v kteroukoli hodinu.

Generál, přidělený ke Spojenému velení pekingské vojenské základny, sloužil druhé čtyřleté období jako zástupce předsedy mocného Ústředního vojenského výboru. Polovinu času trávil ve městě a polovinu venku v terénu. Vracel se s východem slunce. Nyní se cítil svěžejší, než když ho probudil telefonát ministerského předsedy. Nechtěl jít zpátky do postele, třebaže k tomu, co přijde, bude potřebovat být dobře odpočinutý.

Odebral se do své malé pracovny a pustil si rádio. Svlékl blůzu uniformy a pečlivě ji pověsil do malého šatníku. Pracovna, jakýsi přístěnek vedle ložnice, neměla okno. Stěny byly bílé a nevisely na nich žádné obrazy. Stůl byl prázdný, až na rádio, telefon a počítač. Tam Li nehromadil věci na památku, nebyl sentimentální. Jeho pohled směřoval do budoucnosti. Zapálil si cigaretu, pohodlně se usadil ke stolu, uvažoval o budoucnosti a k tomu poslouchal Pekingské lidové zprávy, stanici vysílající čtyřiadvacet hodin denně a zabývající se mezinárodními událostmi. Stále ještě běžely zprávy o útoku na policisty na Tchaj-wanu. Tam Li nemohl prokázat, že za těmi útoky je Čou Šen. Ne, že by takový důkaz byl potřeba, ti dva stáli proti sobě již přes dvacet let, od doby, kdy se setkali na vojenské základně Tchien-ťin. Tehdy přes dvě stě kadetů ulehlo s těžkou otravou jídlem. Tam Li měl na starosti kantýnu, Čou Šen působil jako vyšetřovatel vnitřního policejního oddělení Čínské lidové armády. Čou zjistil, že Tam Li koupil od rolníka, který pěstoval vepře, zkažené maso a hodně na tom vydělal. Inspektorovi se nikdy nepodařilo prokázat, že Tam Li věděl, že maso je špatné. Opravdu to nevěděl. Avšak mezi oběma muži vznikla atmosféra plná jiného jedu – podezřívavosti, otravující jejich vztahy a živené velmi rozdílnými politickými názory. Jak postupovali ve funkcích, jejich vzájemná nedůvěra a nakonec i nenávist narůstaly. Čou sledoval Tam Liho, a ten dělal vše pro to, aby zpravodajskému důstojníkovi strkal pod nos falešné stopy.

Tentokrát však Čou Šen zkusil jiný postup. Namísto toho, aby se pokoušel sehnat proti Tam Limu důkazy, že provedl něco špatného, zničil cíl úplně. Tam Li udeřil podle svého vlastního plánu, který měl v záloze, a sice explozí v Durbanu. Čou Šen odpověděl protiútokem v Tchaj-peji, chtěl generálovi ukázat, že na jeho akce odpoví nikoli pouze stejným způsobem, nýbrž ještě něčím větším. Bohužel to skončilo tím, že ředitel Kuo-an-pu sice prokázal rozhodnost, Tam Li však neprokázal dostatečnou prozíravost.

To, co říkal ministerskému předsedovi, byla pravda. Za svou práci vojáci nedostávají dost peněz. Pro Tam Liho však bylo pašování žen jen koníčkem, který přinášel zisk. Skutečná práce se dělala způsobem, který Čou ani ministerský předseda neprohlédnou.

Až když bude pozdě. Čou Šen pronásledoval prostitutky a obchodníky s lidmi, generálova hlavní výhra se však skrývala jinde. Tam, kde Čou Šena ani premiéra vůbec nenapadne hledat.

Generál poslouchal zprávy o počasí. Nebyla pravda, že hleděl jen do budoucnosti, někdy mu v mysli vyvstaly i krátké okamžiky z minulosti, jako třeba nyní. Jeho otec cestou zpátky na statek často zastavoval u domku staré Čan Tuan. Měla trubičku naplněnou rtutí, která ukazovala, zda následujícího dne bude zamračeno nebo jasno. Za její sdělení jí vždy zaplatili kukuřičným klasem. Své předpovědi však nezakládala pouze na tomto primitivním barometru, pozorovala také ptáky a hmyz a svá pozorování si rok za rokem pečlivě zapisovala. Málokdy se zmýlila.

Dnes meteorologové používají počítače a družice. Jejich předpovědi nejsou o nic lepší než předpovědi Čan Tuan. Nové věci nejsou vždy lepší, jsou pouze složitější. Za starých časů by Tam Li takového protivníka, jako je Čou Šen, vyzval na souboj meči, kopími nebo holemi. Spor by se vyřešil během několika minut.

Ohníčkem z cigarety, kterou kouřil, si generál zapálil další. Zakroutil hlavou.

Takový maličký kousek žhavého popela, říkal si, když koncem jedné cigarety zapaloval konec druhé. Neudrží-li se však taková jiskřička v mezích, má sílu a moc srovnat se zemí město a přitom s sebou strhnout celou zemi. Jediný rozdíl mezi plamínkem a plamenem je doba, kterou potřebují k tomu, aby mohly vykonat své dílo bez omezení.

Tam Li dokouřil a zavřel rádio. Potom zavřel i oči. I přes ospalost ho zaplavil pocit uspokojení, a brzy nato upadl do spánku. Když se probudil, slyšel matku, jak cosi kutí v kuchyni. Pohlédl na hodinky. Spal dvě hodiny.

Jeho nohy trochu protestovaly, když vstával. Nevšímal si toho, stejně jako si otec nevšímal každodenní bolesti a ztuhlosti kloubů. Oblékl si blůzu a šel matku pozdravit. Bylo pozdě, ne však tolik, aby s matkou neposnídal. Potom se osprchuje a odjede do kanceláře. Než půjde na pravidelnou týdenní schůzku s ostatními členy Ústředního vojenského výboru, čeká ho ještě nějaká práce.

Dají konečnou podobu svým plánům jak provést to, co se provést musí. Čou a jeho dinosauři ze staré školy se zatím mohou připravovat na vyhynutí.

22

Arlington, Virgínie, úterý 08:12

Po dlouhé době se Bobu Herbertovi poprvé nechtělo z postele. To bylo divné, vzhledem k tomu, že se chystal na schůzku se svým dávným přítelem a spolupracovníkem Mikem Rodgersem.

Generálova společnost byla Herbertovi vždy vítaná, ať už v práci, nebo nad podnosem velikosti řeznického špalku, plného smi. Cítil se s ním lépe než ve společnosti Hooda nebo McCaskeyho, anebo kteréhokoli z ostatních kolegů. Generál byl zjevně zahořklý z toho, jaký vede život, a Herbert s ním soucítil.

Nyní to však byl on, kdo se cítil zklamaný a vysátý životem. Proto předtím v noci zavolal Rodgersovi domů a požádal ho o schůzku. Pohovoří si, zjistí, jestli Hood je úplně vedle pokud jde o armádu, nebo zda Herbert je tentokrát a výjimečně naivní.

Sejdou se u snídaně v bufetu, kde se před více než čtyřiceti lety podávala pikantní jídla. Nyní tu měli i čerstvý grapefruitový džus i dostatek místa pro Herbertovu speciálně upravenou dodávku pro tělesně postižené, které říkal „vepř“. Zabrala pruh pro dvě auta. Byla prostorná, takže Herbert mohl třeba odbočit ze silnice a zdřímnout si. Dělal to často, když dostal chuť jet domů do státu Mississippi a když se mu nechtělo cestou se obtěžovat hledáním motelu s bezbariérovým přístupem. V dodávce měl i počítače a vybavení pro zabezpečené spojení, které potřeboval, když nebyl v kanceláři.

Rodgers již dorazil, seděl v rohovém boxu a četl noviny. Bývalý generál byl jedním z mála lidí, kteří nejenže četli několik deníků, ale četli i tištěné verze. Vedle sebe měl konvici s kávou. Kdyby tu Rodgers býval seděl ještě o pět minut déle, byla by již prázdná.

Herbert se rozjel po sluncem vybledlém linoleu k boxu. Bylo divné vidět servírky a řidiče kamionů, praktikanty a realitní zprostředkovatele, jak si hledí své práce. On sám si připadal jako ve vědecko-fantastickém filmu, v jednom z těch, které byly natočeny v padesátých letech, kdy pouze jeden člověk měl za to, že vetřelci mohou plánovat převzetí moci. Jako „vetřelci“ byli v tehdejších vědecko-fantastických filmech metaforicky označováni komunisté. Nyní se imaginární vetřelci stali metaforou pro americkou armádu.

Když Herbert přijel, Rodgers složil svůj Washington Post. Šéf zpravodajců se usadil ke konci stolu hned vedle uličky. Stůl byl až vzadu, aby Herbert se svým vozíkem nikomu nepřekážel v cestě.

„Dík, že jste přišel, Miku.“

„To je v pořádku.“

„Vypadám tak zdrchaně, jak se cítím?“

„Docela dost,“ poznamenal Rodgers. „Co se děje? To ten starý šéf, nebo ten nový?“

„Oba,“ zasmál se Herbert.

„To vás tak vzal ten náhlý přechod?“

„Ani ne. Práce je prostě práce. Větší starosti mi dělá, co za tím přechodem vězí.“

Přišla servírka a oba si objednali, Rodgers talíř ovoce a topinku z celozrnné pšenice, bez másla. Herbert si dal palačinky de luxe s párkem a grapefruitový džus. Když servírka odešla, Herbert se naklonil k Rodgersovi. U vedlejšího stolu sice nikdo nebyl, lidé v D. C. i v okolí si však vypěstovali zvyk hlídat si svá tajemství. Každý, včetně Herberta, měl uši nastražené, aby slyšel, co ostatní říkají. Nejen špioni a reportéři, ale i zcela obyčejní lidé. Vždy se našel někdo, kdo znal někoho, kdo chtěl znát toho a onoho.

„Paul si myslí, že může jít o přesun sil,“ navázal Herbert. „Bojí se, že to náhlé přidělení generála Carrieové do Operačního centra může být předzvěst, že zpravodajskou činnost vezme do rukou armáda.“

„To je pěkně velký skok.“

„Taky si myslím,“ souhlasil Herbert. „No, on má teď blízko k prezidentovi, a Carrieovou tam přidělil prezident.“

„Bezpochyby na nátlak náčelníků štábů,“ poznamenal Herbert.

Rodgers pokrčil rameny. „Kompromisy se přece uzavírají. Tamto ještě nemusí znamenat nějaké zemětřesení.“

„To ne, ale já přemýšlel o minulém večeru a napadla mě jedna znepokojující věc.“ Herbert se naklonil k Rodgersovi ještě blíž. „Debenport byl v čele Kongresového výboru pro dohled nad výzvědnou činností, a v té době se už chystal kandidovat na prezidenta. Kdyby si myslel, že tohle je to, co chce udělat, proč vás teda dal na seznam těch, co půjdou?“

Rodgers se zamračil. Tohle stále ještě bylo jeho bolestivé místo.

„Promiňte,“ omlouval se Herbert. „Jestli o tom nechcete mluvit –“

„Nechci, Bobe, ale proberme si to dál,“ řekl Rodgers. „Debenport ještě jako senátor třeba chtěl připravit cestičku pro nějakou ženu, a generála Carrieovou možná měl na radaru jako nejkvalifikovanějšího člověka. Kdyby mě býval prostě jen tak vykopnul a dosadil tam ji, mohlo se to jevit jako pozitivní diskriminace. Spousta členů Kongresu a armáda by s tím bývala nesouhlasila a Carrieová by neměla legitimní oprávnění, které je pro tu funkci potřeba.“

„To je možné, ale vy Debenportovi připisujete větší prozíravost než já,“ odtušil Herbert. Nenápadně se rozhlédl kolem a potom pokračoval sotva slyšitelným šepotem: „Taky dostala zpátky zásahovou skupinu.“

„Cože?!“ podivil se Rodgers.

„Posílá do Pekingu čtyři mariňáky americko-asijského původu z vašeho útvaru pro práci v terénu, a s krytím,“ sdělil mu Herbert. „Prostřednictvím velvyslanectví,“ dodal.

„Na tajné operace, nebo na výzvědnou činnost?“ zeptal se Rodgers rovněž šeptem.

„To druhé.“

„Měli jsme vlastní lidi, kteří by tohle svedli,“ řekl Rodgers.

„Přesně tak. Dva dobře vycvičené agenty asijsko-amerického původu z vašeho útvaru,“ odtušil Herbert. „Nikdo je vůbec nekontaktoval.“

„Uvedl jste jejich jména?“

„Hned při prvním sezení s Carrieovou. Byla to krátká schůzka, protože jsme museli probrat situaci v Číně. Ale dal jsem jí všechna jména, od Davida Battata až po Faláha Šiblího. Byli mezi nimi i naši lidé z Jižní Koreje a Tchaj-wanu.“

„Pracovala Carrieová s těmi mariňáky už někdy dřív?“

„Až do včerejšího rána se přehrabovala v údajích v G2.“

„Chápu.“

Přinesli jim jídlo. Herbert mlčel, dokud servírka nebyla s prací hotová. Když odešla, lokl si džusu. Nápoj chutnal tak nádherně ostře, že ucukl ústy. Napil se podruhé. Bylo zvláštní, že tak usilovně hledal v jídle to, co ho popuzovalo u lidí.

„Možná to opravdu je přeskupování sil,“ pokračoval. „Mezi zpravodajci možná opravdu je až moc civilistů. Náčelníci štábů si na to stěžují, a prezident jim ustoupí. Ale jestli šlo jen o rovnováhu, proč teda zavedl novou funkci pro Paula, kde ho má tak blízko sebe, pokud ne proto, aby si hlídal expanzi vysokých zpravodajských pracovníků?“

„Tím myslíte, že ho prezident prostě vystrčil za dveře, ať se jde třeba pást, jako to udělal mně?“

„Nebo aby na to, co se tam pase, dohlížel, podle toho, jak chcete naložit se svým časem.“

Rodgers místo odpovědi zvedl svou topinku. „V mém věku jsou italské těstoviny silnější než meč.“

„To si všechno jen představujete,“ usmál se Herbert. Úsměv se mu však rychle vytratil z tváře. „A co tohktóř To si já taky jen představuju.“

„To nevím,“ odtušil Rodgers a žvýkal svou suchou topinku.

„Tak co vám říká váš pocit v zádech?“ naléhal Herbert. Z Rodgersova výrazu poznal, že o tom přemýšlí. Usilovně. Poznával ten známý, na nic nezaostřený pohled Rodgersových ocelově šedých očí. Rodgers jako kdyby člověka probodával zrakem a přitom sledoval i vše v jeho blízkosti, jako kdyby se díval na kopec, který má jeho jednotka dobýt, nebo na město, do kterého má nepozorovaně proniknout.

„Instinkt mi říká, že na Paulových obavách něco je,“ řekl Rodgers. „Je to něco podobného, co cítil Patton, když skončila válka v Evropě. Chtěl rozpoutat nový konflikt se Sovětským svazem, protože vojska tam už byla, a rozum mu říkal, že nakonec proti němu bude stát. Nejvíc ze všeho si válku přál ovšem proto, že dobývání území je přesně to, co generálové dělají.“

„Takže co uděláme my?“ zeptal se Herbert. „Paul a já,“ dodal. To nebyl problém Mika Rodgerse, a on to přiznával a chápal.

„Existuje způsob, jak se dozvědět víc,“ odpověděl Rodgers.

„A jaký?“

„Padl návrh, abych u vypuštění té družice byl. Myslím, že to udělám.“

„Proč jste nebyl sám pevně rozhodnutý? Je to přece vaše družice!“

„Právě proto. Přece víte, že v čínské vládě sedí jistí lidé, kteří jsou neradi, když se jim to připomíná.“

„Paul tam letí. Pravděpodobně už je na cestě.“

„Fajn. Jestli tam budu, mohl bych pomoct dohlídnout na ty mariňáky, zvlášť jestli půjdou do kosmického střediska Si-čchang.“

„Kromě toho, že některé Číňany namíchnete, je ještě něco horšího?“ zeptal se Herbert.

„Namíchnu je jedině, když raketa vybouchne,“ odtušil Rodgers a ukousl si sousto melounu.

Zavolal do kanceláře a požádal sekretářku, aby mu na odpoledne zajistila letenku do Pekingu. Potom oba seděli a hovořili o Unexu a jeho plánech do budoucna. Týkaly se i družice, která bude pořizovat třírozměrné snímky země a tím umožní průzkum, jaký tu dosud nebyl. Herbert slíbil, že si toto tajemství nechá pro sebe.

Tajemstvím však nebylo, jak si Rodgers nyní připadal o moc šťastnější než před pouhým měsícem. Radostné rozpoložení nemohlo nikdy být trvalým stavem ani jednoho z nich, Rodgers však vypadal mnohem živější a spokojenější než kdykoli předtím. Možná byl až příliš dlouho jak fyzicky, tak citově ponořený do zákulisního světa Operačního centra.

Když se zvedli a vydali se ke svým autům, Herbert věděl s jistotou jedno: přes velkou ztrátu, kterou před čtvrtstoletím utrpěl, jeho cesta do toho srdce temnoty se zatím ani zdaleka nepodobala rozhodnutí.

Když nic jiného, aspoň už začínala.

23

Washington, D. C., úterý 08:40

Morgan Carrieová byla na vojenské letecké základně Andrews zatím pouze jednou, před dvěma lety, kdy patřila ke skupině, která vítala cizí panovnici při její první cestě do Bílého domu. Tehdy měla Carrieová dvě hvězdičky. Takové pozvání důstojník neodmítá, byl to rozkaz. Ale být takhle na hřebíčku jí připadalo ponižující a neslušné.

Od té doby se věci změnily. Má své pověření a ostatní chodí k ní.

Například mariňáci.

Nesešla se s nimi v Krizovém středisku, nýbrž v místnosti pro piloty vedle hangáru číslo 5. Pěšky to bylo od Operačního centra dost daleko, takže si vzala golfový vozík. Raději by bývala šla pěšky, ale mariňáci měli svůj pevný časový rozvrh.

Nápad zapojit do hry námořní pěchotu pocházel od ní, a předseda Sboru náčelníků štábů generál Raleigh Carew jej nadšeně podporoval. Prohlásil, že jedním z hrubých nedostatků Operačního centra je, že Hood, Rodgers i Herbert jen s obtížemi získávají agenty v cizích zemích. Byly tu problémy dané historií: strach z odvety, panující mezi potenciálními špiony, a vědomí, že jen stěží lze důvěřovat i těm, kdo se uvolili, že pomohou. Odpovědí bylo, jak se Carew domníval, vysílat lidi, kterým se mezi zpravodajci říkalo „přijatelní“ – lidi stojící mimo, outsidery, kteří mohli splynout s místním obyvatelstvem a rychle se naučili místním způsobům, módním trendům a zvykům, věcem, na které se nedostalo během výcviku. Jejich úkolem bylo sloužit jednak jako jednotky pro „spe-cíle“ – zdržovat se v místě tak dlouho, až budou schopni speciální cíle zasáhnout a potom místo opustit – jednak jako buňky spících agentů. Armáda si vychovávala „průnikové“ týmy označované jako PIT – přijatelné infiltrační týmy – po řadu let. Takovéto malé týmy již byly nasazeny v Iráku a na Filipínách a podléhaly G2. Bylo jich nutně zapotřebí, protože lidé, získaní mezi místními, se dali až příliš snadno zlákat, aby pracovali jako špioni proti Americe. Myšlenku používat přijatelné infiltrační týmy inspirovala německá opatření proti spojeneckým silám během rozhodující bitvy v Ardenách během druhé světové války. Za linie Spojenců byly vysazeny paradesantní jednotky, jejichž členové byli oblečení, vybavení a vycvičení tak, aby mluvili jako Američané. Jejich úkolem bylo ničit skladiště paliva, rozřezávat pneumatiky nákladních aut, vyřazovat tanky a ze zálohy přepadat vojáky, dělat vše, co zpomalí postup nepřítele, zatímco se německé síly pokoušely znovu dobýt klíčový přístav Antverpy. Hitler také sázel na to, že dlouhý a krvavý boj během zimních měsíců povede k rozpadu chabého spojenectví amerických, britských a ruských vojsk. Tak by jeho nový kontingent vojáků získal možnost na jedné straně útočit, zatímco na druhé straně jeho diplomaté budou používat zdržovací taktiku neupřímně míněnými náznaky jednání o míru.

Když velitelé spojeneckých sil pojali podezření, že jde o klam, hlídky vyžadovaly od vojáků nejen hesla, ale kladly otázky třeba o baseballových týmech doma. Ti, kdo nedokázali odpovědět, byli zatčeni. Tak byl zadržen značný počet takto pronikajících osob a tlak Spojenců byl úspěšný. Hitler utrpěl zdrcující porážku.

Carrieová dorazila k hangáru. Koordinátor akce, kapitán Tony Tallarico, jí zasalutoval a uvedl ji do malé místnosti pilotů. Čtyři mariňáci v civilu seděli uprostřed místnosti na skládacích židličkách, vedle sebe nenápadné batohy. Ty tři muže a ženu přivezli z Quantika, kde prodělávali výcvik. Carrieová s nimi promluví a potom budou přepraveni na Dullesovo letiště, odkud odletí s japonskou leteckou společností All Nippon Airways do Tokia. Tam přesednou do letadla čínských aerolinií a odletí do Pekingu.

Když vešla, vstali a zasalutovali jí. Opětovala pozdrav a vyzvala je, aby se zase posadili. Všem bylo něco málo přes dvacet, avšak jejich oči byly mnohem, mnohem starší. Carrieová poslala Tallarika pryč. Vojáci měli zvyk oslovovat známé důstojníky formálně, poněkud až příliš navykle, a Carrieová chtěla, aby vypadali svěže, tak, jak je uvidí i Číňané. Než sem přišla, měla jen několik málo minut na to, aby se podívala do jejich spisů, jak do skutečných, tak i do těch, jež byly vedeny na krycí jména, která jim přidělil G2. V Číně budou dva z nich vystupovat jako studenti historie, jeden jako opravář jízdních kol a jeden jako elektronik. Chtěla mít jistotu, že než je pošle do utajené akce, dokáže si je jako takové představit.

„Počínaje dnešním dnem jste přiděleni Národnímu krizovému středisku,“ řekla. Pohlédla přitom postupně do jejich dychtivých tváří. „Snažíme se zabránit válkám, aby lidé, jako jsme my, nebyli zabíjeni. Vy dva, kteří budete vystupovat jako studenti historie – víte, co ta práce může obnášet?“

„Ano, paní!“ odpověděli jednohlasně.

Carrieová pohlédla na dvojici, muže a ženu. „Podporučíku Jamová,“ oslovila ji, „některý student nebo studentka se vám svěří s tím, že vydává antikomunistické noviny. Co uděláte?“

„Shromáždím co nejvíc jmen a předám je Národnímu krizovému středisku.“

„A co když se rozhodneme, že se máte vetřít do přízně místních stranických funkcionářů?“

„Ta jména předám těm funkcionářům, paní.“

„I když to pro lidi, za jejichž politiku se stavíte, bude znamenat dlouhý pobyt ve vězení?“

„Je to politováníhodné, ale ano, paní.“

Carrieová přikývla. „Není to vždycky příjemná práce, a jen zřídkakdy je férová. Je to bitva, ve které přicházejí o život také nevinní a i uspokojivé výsledky se neukážou nijak zvlášť výrazně. Nedají se měřit velikostí dobytého území, ani tím, že nepřítel se rychle vzdá. Tahle válka si neúprosně vyžaduje trpělivost. Pokud ji nemáte, pokud byste kvůli životu něčího syna nebo dcery zaváhali, řekněte to teď. Vystřídám vás bez toho, abyste se museli obávat následků. Raději pneumatiku vyměním, než abych jela na třech.“

Žádný ze čtveřice nepromluvil. „Tak tedy dobrá. Má někdo nějaké otázky, nějaké poslední požadavky nebo nápady?“

„Ne, paní!“

Odpověděli hlasitě a hrdě, tak, jak očekávala. Tihle čtyři byli velmi pečlivě vybráni a vycvičeni pro misi, která potrvá maximálně rok. Měla štěstí, že je dostala. Ještě jedna čtveřice prodělávala výcvik jako jejich záloha. Kdyby tihle byli odhaleni a museli Čínu náhle opustit, ti čtyři budou připravení neprodleně je nahradit.

„Ještě si pro klid duše rychle pár věcí ověřím,“ pokračovala Carrieová. „Máte všichni krycí legendy a pověřovací listiny, abyste se v případě potřeby dostali na místo, odkud se má družice vypustit?“

„Papíry i pasy už jsou na velvyslanectví,“ odpověděl jeden z mužů. „Jedna z diplomatek je zítra v poledne předá u jednoho stánku s plněnými knedlíky. Bude dělat, že po mně jede, a přitom mi je podstrčí.“

„To s vámi pěkně zacloumá,“ poznamenala Carrieová.

„No, paní…, když ona je o moc starší –“

Výraz Carrieové se náhle změnil. Vyjadřoval rozladění, a teprve v té chvíli si mariňák uvědomil, co provedl.

„Paní, chci říct –“

„Přesně to, co jste řekl. Od některých starších žen byste se mohl mnohému naučit, poručíku Lee.“

„Ano, paní. Jistě, paní.“

„Vy jste můj kontakt, poručíku Kente Lee?“ pokračovala Carrieová.

„Ano, paní!“ Poručíkovi se okamžitě vrátila bojovnost.

„Elektronik.“

„Přesně tak, paní. Doufám, že dostanu místo opraváře mobilů a počítačů.“

„Abyste usnadnil průzkum.“

„Takový je plán. A taky budu opravovat naše vlastní zařízení, když bude třeba.“

Tým bude komunikovat pomocí textových zpráv. Lee bude shromažďovat hlášení a vypracovávat jejich souhrny, které potom bude pravidelně mailem posílat Carrieové. Vzkazy půjdou přes počítač, který má doma Leeho „sestra“ v New Yorku. Její byt byl ve skutečnosti sledovacím místem, které CIA měla v blízkostí budovy Spojených národů. Kdyby Leeovi někdo jeho počítač ukradl nebo kdyby se do něj naboural nějaký hacker, zloděj by nalezl jedině elektronickou poštu informující o odhalování vládní korupce a zneužívání pravomoci, zasílanou ženě jménem Andrea Leeová. V obsahu elektronické pošty, která slečně nebo paní Leeové přijde nebo kterou odešle, rovněž nebude nic podezřelého. Počítač bude používat k zakódování zpráv program pracující způsobem „skrytě, a přitom na očích“. Kódem se označí slova samotného vzkazu a ta se potom začlení do delšího vzkazu. Nekódovaná slova se po příjmu vzkazu odstraní. Ten, kdo by původní vzkaz četl, by v něm nenalezl nic neobvyklého, ani by se v něm nevyskytl žádný pravidelně se opakující jev, žádný vzorec, po kterém by takový člověk mohl ve vzkazech pátrat.

„Znáte všichni ústupovou strategii, kdyby se ukázalo, že je třeba ji použít?“ vyptávala se Carrieová dál. Podrobnosti znala z doby, kdy několik let působila v G2, když se vypracovávaly trasy a plány.

„Půjdeme na velvyslanectví nebo do konspiračního domu za Severním nádražím, nedaleko pekingské zoo,“ odpověděl Lee.

„Který byt?“ zeptala se Carrieová ženy.

„Suterénní, paní. Sedm schodů dolů, dveře napravo, třikrát zaklepat, potom dvakrát.“

„A prostudovali jste si všechno o tom kosmickém středisku, pro případ, že byste byli vyzváni, abyste tam šli?“ Když Carrieová odcházela z kanceláře, prohlédla si příslušnou mapu. Klíčem k udržení morálky podřízených je vědět o akci co nejvíc. Agenti pak mají pocit, že jsou pod neustálým dohledem, že je sledují pozorné oči, které vědí, po čem se dívat.

„Prošli jsme virtuálními simulacemi, paní,“ řekl Lee. „To místo známe líp než svá vlastní kasárna.“

„Kde se nachází řídicí středisko startu vzhledem k technickému centru?“ zeptala se Carrieová a ukázala na nejmenšího muže ve skupině.

„Severně, paní. Tři celé, sedm desetin kilometru,“ dodal.

„A sledovací stanice vzhledem k technickému centru?“ zeptala se mariňáka, který zatím jediný nepromluvil.

„Čtyři kilometry jihovýchodně, paní,“ odpověděl.

Carrieová pohlédla na podporučíka Jamovou. Připadala si divně. Sama nebyla žádným nováčkem, avšak z této ženy vyzařovala nebojácnost, jakou v sobě Carrieová neměla. Možná, že nová generace žen otevřeně soutěží s muži, a ne že se připravuje na to, že narazí na hranici, která jim nedovoluje dosáhnout vyšších met.

„Zeměpisná šířka startovací věže?“ zeptala se jí. Tu nejtěžší otázku si schovala pro ni. Ať si Jamová myslí co chce, hřiště není vždycky jen rovné.

„Dvacet osm stupňů patnáct minut sever, paní,“ odpověděla.

„Nadmořská výška?“

„Šest set metrů, paní.“

Carrieová se usmála a pokývla hlavou. To působilo dobře.

Na další povídání již nebyl čas a ani nebylo nutné. Viděla všechno, co vidět potřebovala. Jsou to čtyři bystří mariňáci, plní nadšení. Trochu mladí, ale to je v pořádku. Mládí je energické a čisté, nezkažené cynismem. Obojí budou potřebovat, až nahromaděný idealismus začne životní realita odstraňovat jako slupku.

Popřála jim hodně štěstí a s pocitem hrdosti jim zasalutovala, načež přivolala kapitána Tallarika zpátky. Poblahopřála mu k vykonané prácí a potom se vrátila ke svému golfovému vozíku.

Vydala se zpátky do Národního krizového střediska. Měla ve skupinu důvěru, jen nezkušenost jejích členů v ní vzbuzovala trochu nejistoty. Zkušenost však nelze získat jinak než prací v terénu. Náhle si však uvědomila křehkost těch čtyř pneumatik. To vědomí se vtíralo s mnohem větší naléhavostí, než jak tomu bylo, když jela sem.

24

Peking, Čína, středa 05:22

Hood dorazil do Pekingu překvapivě svěží a v radostné náladě. Většinu letu prospal a na cestu se vypravil poté, co udělal něco, co mu dodávalo dobrý pocit. Něco, co nemělo nic společného s jeho prací. Alespoň tedy ne přímo.

Ať již jako starosta Los Angeles, nebo jako ředitel Operačního centra, vždy se snažil strávit nějaký čas s dětmi, než někam odcestoval. To platilo zvlášť pro práci v Operačním centru, když byl pryč déle než přes noc. Ten čas využíval k tomu, aby se rodině věnoval co nejvíc. Dělalo mu to radost. Sharon se držela stranou, nechala manžela, ať si dětí dosyta užije.

Když na to nyní vzpomínal, uvědomoval si, že to tak bylo vždy, již od narození Harleigh. Jejich láska se soustředila na dceru a potom i na syna. Jeden druhému ji nikdy nedávali. Sharon možná dělala to, o čem si myslela, že děti potřebují. Hood měl doma jen málo času a ona chtěla, aby děti byly s otcem co nejvíc. Ať již byla příčina jakákoliv, během doby se jejich životy zcela soustředily na děti a na profesní kariéru. Ve volném čase Sharon pracovala na své kuchařské show v kabelové televizi. Toto vše nakonec urychlilo proud, který je oba unášel do truchlivé samoty.

Stav, v němž se jejich vztah nyní ocitl, se v plném světle projevil vždy, když Hood přijel za dětmi. Nešlo ani tak o to, jak odměřeně se Sharon vůči němu chovala, spíš o to, jak otevřeně si ona a její milenec dávali najevo vzájemnou náklonnost. Jejich procházky po dvoře, kdy se drželi za ruce, nebo když se u okna objímali, nebral jako něco, co Sharon dělá proto, aby to zaznamenal, ale viděl, že Sharon dokáže dávat víc, než kolik dávala jemu.

A navíc tenhle nový člověk byl v její společnosti mnohem častěji než on. Jim Hunt, majitel cateringové firmy, obstarával společenské večírky a Sharon se s ním poznala při své show. Bývalá paní Huntová byla elektrikářka, kterou Jim poznal – jak Hoodovi řekly děti –, když v jakési restauraci opravovala pečicí troubu. O rozvod požádal Hunt. Vztah se Sharon navázal poté, co se zcela rozloučil se svou minulostí, připravený tento nový šťastný vztah začít jako nějaký svůj banket bíle prostřeným stolem – jako již citově volný obstaravatel večírků, který si sám určuje pracovní dobu a je vždy po ruce. Byl to recept, který Sharon Hoodové musel nevyhnutelně připomenout, co všechno jí chybí a co ji oslabuje.

Cestou z Operačního centra Hood o tom všem znovu přemýšlel. Zavolal předem, ještě než vyjel, aby děti byly určitě doma. Potom učinil ještě cosi impulzivního, co mělo smysl jedině proto, že měl zlost na všechny ženy, na které si vzpomněl, od Lorraine Sandersové a Julie Kubertové až po generála Morgan Carrieovou a Sharon Hoodovou.

Paradoxně však přece jen hledal pomoc u jedné ženy. U té, o níž se domníval, že možná bude ochotná vyslechnout, co chce říct.

Měl za to, že telefonní číslo bývalé paní Jim Huntové je stejné, jako má její syn, kterému před šesti měsíci obstaral místo praktikanta v Operačním centru. Zavolal na ně. Telefon zvedla žena. Hood se zeptal, zda mluví s bývalou manželkou Jima Hunta. Zeptala se, kdo volá.

„Paul Hood, bývalý manžel Sharon Hoodové,“ odpověděl.

Následovalo ticho tak dlouhé, až si myslel, že se spojení přerušilo.

„Haló?“ řekl.

„Haló,“ odpověděla. „Tady Gloria Lyneh-Huntová. Je s Frankiem všechno v pořádku?“

Frankie byl její syn, jedináček. Samozřejmě předpokládala, že Hood volá kvůli němu.

„Až do včerejška ráno bylo s Frankiem všechno v dokonalém pořádku,“ odpověděl. „Jenže já už v Operačním centru nejsem, pracuju na zvláštním projektu pro prezidenta.“

„Ach tak. Potřebuje instalovat v Oválné pracovně záznamové zařízení?“

„Prosím?“ Hoodovi okamžik trvalo, než její otázku pochopil. Gloria je elektrikářka. Jen žertovala a Hooda zaskočila. Také ho překvapil zvuk jejího hlasu. Byl velmi tichý a vysoký. Nepředstavoval si, že takový hlas by mohla mít zrovna elektrikářka. Ne, že by hlas elektrikářky měl znít jinak, ale Hood se nemohl ubránit, aby si jej nepředstavoval jako zastřený a poněkud těžkopádný, byť nyní zjemnělý, protože po letech manželské smířlivosti a pojídání manželových vydatných jídel bude zase chodit na rande. „Ne,“ pokračoval, „nevolám kvůli prezidentovi, paní Huntová… Glorie. Volám, abych se zeptal, jestli byste si nechtěla zajít na oběd nebo na kávu.“

Následovalo další dlouhé ticho. Tentokrát se spojení opravdu přerušilo. Hood stiskl tlačítko pro opakovanou volbu, říkal si, jestli se ta žena pořád ještě směje, nebo jestli si vůbec dá práci s tím, aby sluchátko znovu zvedla.

„Haló?“ řekla.

„Zdravím. Omlouvám se, ztratil jsem signál.“

„To nic. Jen mě napadlo, jestli to nebyl nějaký vtip. Možná ano, to ještě nevím.“

„Proč?“

„Protože na telefonu se mi ukázalo ‚neznámý volající‘ a můj bývalý manžel je pěknej kokot. Takovýhle fór by nejspíš poradil některému z kámošů nebo šéfkuchařů v té své restauraci.“

„A co by tím chtěl dosáhnout?“ zeptal se Hood. Chápal, že po rozvodu lidé takhle jeden druhému oplácejí, ale tohle mu přece jen připadalo přehnané.

„Pane Hoode, vy jste cizí člověk. Možná nebudete – po tom obědě, co mě na něj zvete, v restauraci, kterou si zvolím já a ve které se můj bývalý nebude motat. Do té doby musí stačit, že ‚můj bývalý manžel je pěknej kokot‘. Podrobnosti jsou hnusné – a osobní.“

„Rozumím.“ Bylo to zvláštní. Vůbec necítil potřebu Sharon varovat, že její šamstr by mohl být „kokot“.

„Ale musím vám říct, že mi to pořád připadá trochu nezvyklé,“ pokračovala.

„Je to naprosto nezvyklé,“ připustil Hood. „Víte vůbec, jak vypadám?“

„Ne,“ řekl Hood. Projel jím záchvěv obav. „A nejde o žádný spolek ‚my proti nim‘,“ dodal. „Víte, o čem jsem podvědomě uvažoval?“

„Ne. A ani si nejsem jistá, že rozumím tomu, co jste právě řekl.“

Hood se usmál. „Glorie, myslím, že jsem uvažoval takhle: Sharon a já jsme spolu nevycházeli dobře. Sharon a Jim spolu vycházejí dobře. Proto bychom vy a já spolu mohli vycházet dobře.“

Třetí odmlčení bylo nejkratší. „To beru,“ řekla. „Něco jako rande krátkozrakých. Kdy zjistíme, jak to s tím je?“

Hoodovi se zdálo, že v jejím hlase zazněl náznak vzrušení. Okamžik mu trvalo, než mu došel i tenhle vtip. Není to smlouvání rande naslepo.

„Mám před sebou cestu za moře, potrvá pár dní,“ sdělil jí.

„Někam, kde je vzrůšo?“

„Ano.“

„Ale nemůžete mi říct, kam.“

„To ne.“

„Hm… tak to je sexy.“

Hooda se zmocnil příjemný pocit a současně i rozpaky. Polkl a div že mu slina nezaskočila v krku, když řekl: „Můžeme si dát spicha v sobotu?“

„Tak teda je to hotovka. Ušetří mi to půjčovné za DVD.“

„Se mnou je to zrovna tak,“ řekl Hood.

Zavěsil s pocitem spokojenosti se sebou samým. Ne proto, že zavolal, nýbrž proto, že si právě „přínosně“ popovídal se ženou. K domu, kde děti bydlely, dorazil v povznesené náladě, a ta ho neopustila ani když si s nimi povídal na zadním dvorku. A když zamával na rozloučenou Sharon a Jimovi, kteří myli nádobí, dokonce se usmál, a smál se při pohledu na ně, jak z jakýchsi nádob vyškrabují zbytky snad nějaké omáčky. Z té dálky nerozpoznal, co to je. Poprvé za celý rok nepocítil chuť vrazit Huntovi mezi žebra nůž na maso.

Možná proto, že to už udělal, ačkoliv to „kokot“ ještě neví. Byl rád, že má tajemství, které Jima trochu poplete a znejistí. Pravděpodobně bude i trochu žárlit, třebaže by to nikdy nepřiznal.

Ať se jde bodnout.

Hood, nyní takto posílen, si připadal připravený vypořádat se s jakoukoli světovou krizí. Netušil, že taková úplná maličkost, jako rande s takhle vybranou ženou, by mohla mít takový vliv na jeho pohled na svět. A když postupoval v krátké frontě diplomatů, uvědomoval si, že se samotnou Glorií Huntovou to nemá co dělat. Má to co dělat s Paulem Hoodem, který bere svůj život do vlastních rukou.

Jak už to s podobnými prozřeními bývá, člověk, který řeší světové krize, si tohle měl uvědomit už dávno.

25

Peking, Čína, středa 05:23

Na Mezinárodním pekingském letišti čekalo na Hooda auto z velvyslanectví. Řidič se představil jako Tim Bullock. Vypadal na čtyřiadvacet či pětadvacet let.

„Jak dlouho jste v Pekingu?“ zeptal se Hood, zatímco čekali na dvě zavazadla, která Hood měl s sebou.

„Čtyři měsíce, pane. Absolvoval jsem politologii na univerzitě v Templu.“

„Vy jste z Filadelfie?“

„Ano, pane. Z místa, kde se zrodil náš národ. To mě přivedlo k politologii. Když jsem pochopil, co vykonali ti mužové – pánové Franklin, Adams, Jefferson a ti ostatní –, a porozuměl rizikům, která podstoupili, aby jejich krajané mohli žít svobodně, poznal jsem, že chci také přispět k lepšímu životu lidí.“

„Je těžké přihlížet, jak se v Číně drží komunismus?“

„Ne, pane, je to jen jiná forma útrap, ve kterých tihle lidé vždycky žili,“ prohlásil Bullock vynikajícím diplomatickým jazykem. „Ale věřím, že se z toho dostanou. Je to silná a fascinující země.“

„Takže se vám vaše úloha zde líbí?“

„Moc, pane! Problém je s randěním, ale když se někam přes den jede, je to jiné než vyrazit si na pobřeží v Jersey. A tohle je exkluzivní práce, pro někoho, kdo chce působit v diplomatickém sboru.“

Diplomatickému sboru politická pracovnice Operačního centra Martha MackaUová kdysi říkala sbor „fifty-fifty“. Člověk trávil polovinu času tak, že se snažil dělat svou práci, a druhou polovinu tak, že se snažil zůstat naživu. V jejím případě se její upřímně míněný misantropický názor na tuto profesi ukázal jako smutně pravdivý. Bob Herbert měl pro diplomatický sbor ještě jiný název – „diplomatický zmar“. Naštěstí tu ještě jsou lidé jako Bullock, s hvězdami – a pruhy – před očima. Alespoň zatím.

Bullock nesl Hoodova zavazadla. Sdělil mu, že v autě jsou nápoje i jídlo a dodal, že třicet kilometrů jízdy do komplexu amerického velvyslanectví v Siou Suej Pěei 3, 100600 potrvá necelou půlhodinu. Zeptal se, jestli si Hood ještě nechce odskočit, než vyjedou.

„Díky, šel jsem, než jsem odešel.“

Bullock vtip neocenil. Choval se způsobem, který Hood uznával – jako svědomitý, výkonný „čekatel na diplomatický sbor“. Výhled na kariéru v diplomatickém sboru znamenal dělat během šestiměsíční zkušební doby všechno správně, zvlášť když jde o usazení VIP do auta a dopravu na místo: vždy včas a náležitým způsobem. Hood podobnou uhlazenost a vnější lesk vždy odmítal, jenže jemu nikdy nešlo o vizi takové kariéry, jakou zřejmě chová Bullock. Zamýšlel věnovat se finančnictví. Skončil v politice, a mezi těmito dvěma oblastmi tápal z místa na místo. Vždy se snažil dělat to, co bylo správné, nikoli to, co se od něj očekávalo.

Až do doby před šesti měsíci, říkal si. Tehdy vyhodil Mika a se senátorem Debenportem uzavřel dohodu, že bude úžeji spolupracovat s Bílým domem. Tenkrát neměl tušení, jak opravdu úzkou spolupráci to bude znamenat. Bylo to divné. Zde má dojem, že ho někdo využívá, a připadá si zkompromitovaný, mladík tam na předním sedadle by přesto upsal duši ďáblu, jen aby mohl dělat to, co Hood. Prezidentův zvláštní zpravodajský emisar neměl to srdce, aby Bullockovi pověděl, že cenou za to bude pravděpodobně právě duše.

Seděl zabořený do zadního koženého sedadla neprůstřelného sedanu a vyhlížel oknem ven. Řidič ho upozornil na pár významných staveb a míst, jinak však zachovával uctivé mlčení. Peking nebyl takový, jak Hood očekával. Sytá červeň a hněď kamenů a střešních tašek starých staveb vynikala ve světle bleděžlutého kotouče vycházejícího slunce, přestože vzduch byl silně znečištěný. Až na tyto staré zdi a střechy pagod a až na dosud překvapivě hojné billboardy s obrazem Maa vypadalo hlavní město Čínské lidové republiky jako některé menší americké velkoměsto. Bylo tu pár novějších výškových budov, několik zachovalých staveb z přelomu století a velké množství stromů a náměstíček. Byly tu asfaltované vozovky i vozovky dlážděné kočičími hlavami, v tuto ranní dobu všechny poměrně volné.

Sedan zajel k vysoké železné dvoukřídlé bráně. V budce uvnitř stála stráž, příslušník námořní pěchoty. Stiskl knoflík a v jednom ze sloupků brány sjel dolů podlouhlý panel, uvnitř s tabulkou z tmavého skla. Bullock stáhl okénko a na průhlednou vertikální obrazovku přitiskl dlaň. Odshora dolů a zleva doprava po ní přejel úzký zelený paprsek a za okamžik se brána otevřela. Panel zajel dovnitř a Bullock projel branou. Mariňák zůstal po celou tu dobu v bezpečí své budky.

„Na pár dní tu instalovali snímač sítnice,“ sdělil řidič Hoodovi, „ale bylo moc těžké vyklonit se tak daleko z auta.“

To zase jednou vláda něco naplánovala, pomyslel si Hood, když jeli po kroutící se příjezdové silničce. Povšiml si čtyřpodlažní budovy, postavené ve stylu připomínajícím bunkr, napravo od komplexu, hned vedle brány. Netušil, co znamenají čínské znaky, to však bylo vedlejší. Ať už to má být Ústav pro kulturní výměnu, nebo Oddělení pro výzkum nafty, ve skutečnosti se jednalo o místo určené k odposlouchávání. Na východní straně, s výhledem na velvyslanectví, bylo osm oken. Na všechna dopadalo sluneční světlo až asi do jedné hodiny odpoledne. Všechna měla zatažené závěsy, až na jedno, odkud byl nejširší výhled na prostor venku. V té místnosti je pravděpodobně instalováno množství fotoaparátů a videokamer. Každý, kdo přijde na velvyslanectví Spojených států nebo z něj odchází, je vyfotografován a rozhovory těch lidí se odposlouchávají a nahrávají. Na střeše se tísnily družicové i běžné antény. Bylo jich víc, než kolik jich je pro obyčejnou kancelářskou budovu zapotřebí. Všechny takto zachycené údaje se ukládají a analyzují.

S pravým účelem té budovy Číňané nedělali žádné tajnosti. Ani Američané nepostavili zeď, aby bránili ve výhledu. Vše to bylo součástí zdvořilé hry, otevřeného sledování, kterou jednotlivé země hrají, tak jako kurátoři kontrolují bývalé vězně. Skutečné špehování velvyslanectví prováděli policisté hlídkující v ulicích, různí „dodavatelé“, projíždějící kolem na bicyklech, nebo dokonce vrtulníky, sledující dopravu. Tihle lidé se nijak nelišili od „chův“ v D. C. – agentů CIA oblečených jako obyčejní občané zametající ulice, prodávající pohlednice či hotdogy, anebo tlačící kočárky s dětmi. Ve skutečnosti pozorují velvyslanectví i velvyslance a zakreslují trasy jejich pohybu po okolí. Lidé, sestavující profily, často vyvodili z těchto údajů víc, než by dokázali vyvodit z rozhovorů plných náznaků, které spolu vedou pracovníci velvyslanectví. Číňané v té vedlejší budově stráví hodiny nad tím, co Hood řekl řidiči, zatímco čekali u brány. Jejich analytici nevykoumají z nevinného rozhovoru nic, nebo si jej mylně vyloží.

Celá tahle hra náhle vypadala jako hodně hloupá na to, aby ji hráli dospělí muži a ženy. V této chvíli Hood zcela chápal pocit stísněnosti, frustraci, kterou prožíval Mike Rodgers při zasedání v Tanku nebo když se ocitl v kanceláři některého diplomata. V bitvě nebylo nic nejasného: jedna strana prohrála, druhá slavila vítězství. Vojáci buď zůstali naživu, nebo ne, žádné paci-paci-pacičky. Hoodovi se rovněž začínalo rýsovat, jakým směrem se Operační centrum bude ubírat pod generálským vedením a s mariňáky na výplatní listině. Bude méně protinávrhů a víc chirurgických zákroků.

Auto jelo dál k předním dveřím hlavní budovy, postavené ve viktoriánském slohu. Hoodovi přišel naproti muž zřejmě v jeho letech, malé postavy, hubený, s velmi nakrátko střiženými vlasy barvy pepř a sůl, a v dobře šitém obleku. Oči měl přivřené a čelo vrásčité. Působil dojmem, že až příliš obezřele sleduje vše kolem sebe, než aby to byl diplomat.

„Pane Hoode, jsem Wesley Chase, velvyslancův výkonný asistent,“ představil se.

Tím se vše vysvětlovalo. Tohle je člověk, který dělá skutečnou práci. Hood mu potřásl rukou a do budovy vešel před ním. U stolku ve velké otevřené hale seděl strážný, opět příslušník námořní pěchoty. Před ním stála dva metry vysoká stěna z vrstveného bezpečnostního skla, tlustá a odolná proti explozi. Kdyby k ní došlo před stěnou, stěna srazí tlakovou vlnu zpátky ven z budovy. Táhla se po celé délce velké haly. Dovnitř a ven se dalo projít pouze otáčecími dveřmi napravo od stolku. Chase vyzval Hooda, aby zůstal stát mezi dveřmi a do snímače nalevo vložil kartu. Dveře se jednou pootočily a Hooda doslova vzaly s sebou. Chase vstoupil do dalšího sektoru dveří, vsunul kartu do snímače a dveře se opět pootočily. „Musíte být rychlý, jinak přijdete o ruku,“ poznamenal se smíchem, když byl na druhé straně dveří.

Hood věděl, že všechna tato bezpečnostní opatření tu nejsou pouze proto, aby velvyslanectví chránila před bombovými útoky a atentátníky. Účelem také bylo chránit utečence. Několikrát týdně zde Číňané hledali azyl. Někteří z nich byli disidenti, jiní se prostě jen chtěli vrátit na Tchaj-wan k rodině, další zase toužili po lepším životě ve Spojených státech. Politické útočiště jim bylo poskytnuto jen zřídka, odmítnutí neznamenalo pouze vstřícnost vůči vládě hostitelské země, nýbrž také způsob, jak jí křížit plány. Bylo těžké poznat, kdo z uprchlíků je skutečný utečenec a kdo potenciální špion. Proto tolik Číňanů skončilo na lodích takových lidí, jako byl Luo Tek.

Hood s Chasem prošli velkou přijímací halou, která se již začínala zaplňovat americkými i čínskými občany, přicházejícími sem s žádostí o nějakou pomoc. Poplatek za žádost o vízum činil sto dolarů, ať bylo žádosti vyhověno nebo ne. Přesto sem přicházeli i Číňané, kteří měsíčně vydělávali dvojnásobnou sumu – pokud jim přálo štěstí.

Hooda uvedli do jednoho z pokojů pro hosty. Chase mu sdělil, že velvyslanec asi za hodinu přijde dolů na snídani. Právě odcházel, když Tim Bullock přinesl Hoodova zavazadla. Rozložil stojan a velký vak dal nahoru. Zeptal se Hooda, jestli chce něco na stojan pověsit, nebo třeba vybalit věci.

„Ne, díky,“ řekl Hood a Bullock se obrátil k odchodu. „Počkejte!“ zavolal za ním Hood. „Vaše spropitné!“

„Pane, my ne –“

„Takové nemyslím,“ odtušil Hood. Přistoupil k mladíkovi.

„Já vím, říkal jste, že je to ‚problematické‘, ale to randění nezanedbávejte. Nestačí mít jen profesní známosti, dokonce ani blízké známé takového druhu. Abyste se tímhle zaměstnáním prokousal, potřebujete domov a partnerku. Tu správnou partnerku.“

Bullock se usmál. Možná ho potěšila samotná myšlenka, anebo prostě jen skutečnost, že mu někdo vůbec věnuje pozornost. V diplomatickém sboru jako kdyby byli řidiči neviditelní.

„Za tohle spropitné děkuju, pane. Začnu na tom pracovat. Určitě nechcete pomoct se zavazadly?“ Hood se usmál a zavrtěl hlavou. Bullock odešel a nechal Hooda samotného s jeho kufrem – a se vším, co nesl v sobě. Hood doufal, že mladík uposlechne jeho rady. Nancy Jo ho kdysi podnítila k tomu, aby pracoval dokonce nad své možnosti. Popovídání s Glorií Lyneh-Huntovou mu pomohlo protlouci se bídným dnem. Náklonnost, kterou mu projevovala bývalá tisková mluvčí Operačního centra Ann Farrisová, ho donutila blíž se zamyslet nad zdravím svého manželství.

Ne že by nějaký vztah byl řešením pro všechno, uvažoval, zatímco si vybaloval věci. Mladíkova prostomyslnost ostře vykreslovala sílu, avšak rovněž slabost těch, kdo vstoupili do politiky. Podobalo se to jednomu čínskému obřadu, jehož byl svědkem jako starosta Los Angeles. Poblíž Alpine Street byla vztyčena šestnáct metrů vysoká věž. Nahoře seděla mladá žena oděná do zlaté a bílé řízy. Představovala jitřní princeznu. Tucet válečníků, oblečených do černých a rudých plášťů, bojoval o to, aby se k ní dostal. Princezna se stala nevěstou toho, který se probojoval až nahoru. Obřad v Chinatownu měl svou choreografii. V dávných dobách to byl boj na život a na smrt.

Politika se tomu do značné míry podobá. Cena pro vítěze je na samém vrcholu a účastníci zápasu jsou vábeni výškou a výhledem na svět. Některé jejich smysly otupuje řídký vzduch. S tím, jak se v té vysoké věži stále víc uzavírají jako v klášteře, hromadí se kolem nich po vrstvách bezpečnostní opatření tak dlouho, až taková přísná zkouška jako Watergate nebo Irangate tyto vrstvy prorazí a někdo zaplatí životem. Zpravodajské komunitě se podařilo tomuto problému vyhnout, protože jejím platidlem nebylo něco, co jí bylo přirozeně dáno, nýbrž informace.

Výhled do budoucnosti však představoval lekci, kterou Bullock bude muset zvládnout sám, pokud ji vůbec zvládne. Přinesl si z Filadelfie ideály, avšak již v systému uvízl a mluví jeho slangem. Tváří v tvář příležitosti a vyhlídkám mohou ideály jít stranou nebo jsou zapomenuty. Většina kariérních politiků, které Hood poznal, prošla životem, aniž si kdy připomněla ty dobré důvody, které je snad ke službě veřejnosti přivedly.

Vybalil si věci a natáhl se na dvojlůžko. Bylo tomu již hodně dávno, co někam cestoval. Cítil se divně, když položil hlavu na podušku, která nebyla jeho vlastní.

Vyhlídky.

To, že se vzdálil z Washingtonu, mu poskytlo příležitost ohlédnout se zpátky a připomenout si události několika posledních dnů. Jakkoli se mu nezamlouvalo, jak se věci vyvinuly, jen stěží se mohl cítit zneužitý. Je v zahraničí, slouží prezidentovi, vlasti, světu.

Znovu.

Zpravodajci musí chytit míčky, které proklouzly rukavicemi diplomatů. Lidé jako Hood, Bob Herbert a generál Carrieová dělají svou práci proto, aby ostatní Američané mohli žít beze strachu z toho, že dojdou nějaké úhony. Je to těžká práce. A také nebezpečná a vyčerpávající. Není nikdo, kdo by skočil po míčcích, které oni nezachytí. Jedno však Hood nikdy neztratil ze zřetele. Práce je to stresující a zatraceně těžká, není to však břemeno.

Je to zápas na hrací ploše, na níž hráli Franklin, Adams a Jefferson.

Je to výsada.

26

Cu-chaj, Čína, středa 11:00

Generál Tam Li sice měl v úctě všechny své základny, avšak přednost dával té, na kterou nyní mířil. Na základně Cu-chaj měly sídlo síly Macaa, hrající klíčovou roli v jeho plánu. Macao má rozlohu pouhých šestnácti čtverečních kilometrů – úzký poloostrov spojený s pevninou ještě užší šíjí. Bylo to nejstarší místo v Číně, kde se usadili Evropané a od roku 1557 spadalo pod portugalskou správu. Většinu obyvatelstva však tvoří Číňané. Skalnatý, hornatý poloostrov přiléhá k provincii Kuang-tung v jihovýchodní Číně.

Tam Li jej chtěl získat pro Čínu. Jednoho dne jej dostane. Nejprve se však musí uskutečnit jeho větší záměr.

Na základnu cestoval na palubě vrtulníku Gazelle, vyzbrojeného kanóny. Nikoli kvůli osobní bezpečnosti, nýbrž proto, že prostí občané se rádi dívají na vojenské letouny. Vždy všeho nechají a hledí nahoru na ně. Ten pohled je inspiruje, dodává jim pocit jistoty a chuti do práce.

Brzy jim toho bude dodávat víc.

Let z uzavřeného sektoru pekingského letiště trval něco přes tři hodiny s krátkým mezipřistáním ve Wu-chanu, kde si letoun doplnil palivo. V půl desáté seděl generál u svého stolu, připravený na schůzku v jedenáct hodin.

Ostatních sedm členů Ústředního vojenského výboru dorazilo během dopoledne. Generálové a admirálové přiletěli z celé země, z Pekingu, Šanghaje, Hongkongu a jiných měst. Dorazili letecky, jednotlivě a potají. Nebyla to jedna z pravidelných měsíčních schůzek výboru, a oni nechtěli vzbudit pozornost tím, že by se sešli v Pekingu nebo že by cestovali společně. A kromě toho způsob, jakým Čou Šen napadal Tam Liho zájmy, způsobil, že si nepřáli být přistiženi v generálově blízkosti. Žádný z nich nepochyboval o tom, že by Kuo-an-pu neváhal spáchat na generála atentát. Zvlášť kdyby Čou odhalil, co má Tam Li v plánu.

Ironií bylo, že Tam Li věděl, že Čou by jeho plán pravděpodobně schvaloval, až na jedno: v Pekingu by se rovnováha mezi sférami vlivu změnila v neprospěch komunistů ze staré školy, a naopak by z toho měla prospěch armáda, přiklánějící se ke kapitalistickému smýšlení. A něco takového by Čou Šen nikdy nedopustil.

Všichni se shromáždili před jedenáctou hodinou v malé místnosti, kde se sestavovaly taktické plány. Nacházela se na stejné chodbě, kde měl kancelář Tam Li. Na světle modrých stěnách byly rozvěšeny mapy vytištěné na plastových fóliích. Vojenští plánovači na ně mohli psát mastnými tužkami, a to, co na nich zaznamenali, se potom dalo smazat. Rozpočet čínské lidové armády nezahrnoval velkoplošné monitory napojené na počítače.

A ani by neměl, uvažoval Tam Li, nyní usazený u velkého kulatého stolu stojícího uprostřed místnosti bez oken. Doslechl se, že americké Národní krizové středisko ochromil elektromagnetický výboj. Totéž se mohlo stát v Pentagonu nebo postihnout kterékoli zařízení plně závislé na elektronice. Každá organizace potřebuje rovnováhu založenou na různorodosti.

Každý z přítomných si přinesl složku obsahující jednu ze součástí plánu. Kdyby se některá ze složek ztratila nebo byla zabavena, nedávala by sama o sobě smysl. K tomu, aby bylo jasné, co plán představuje, bylo zapotřebí všech složek.

„Změnil se nějak plán Kuo-an-pu ohledně vypuštění?“ zeptal se Tam Li úvodem.

Generálova otázka patřila kontradmirálovi Lung Timu. Třiapadesátiletý důstojník řídil Třetí odbor čínského námořnictva, pověřený prováděním námořního zpravodajství. Odbor úzce spolupracoval s ostatními výzvědnými službami. Právě admirálovo důtklivé upozornění vedlo k tomu, že se před třemi měsíci zahájily první etapy plánu. „Žádná změna nenastala,“ odpověděl Lung Ti. Odmlčel se a zapálil si dýmku. „I když jsme z kruhů uvnitř Kuo-an-pu neslyšeli žádné náznaky, člověk jako Čou nezačne něco podnikat, aniž by si byl svou věcí jistý.“

„Je si hodně jistý,“ souhlasil Tam Li.

„Jak to víte?“ zeptal se Lung Ti.

„Právě jsem s ním mluvil,“ odpověděl generál. „Když se premiér dozvěděl o té explozi, svolal si nás k sobě.“

„Tak brzy po tom, co se to stalo?“ zasmál se mladě vyhlížející generál letectva. „Nenapadlo mě, že by se Le Kwan Po k něčemu rozhodl dřív než tak za den či dva.“

„Svolal nás krátce po půlnoci, a byl tam i ten podlézavý ministr zahraničí,“ odtušil Tam Li. „Le Kwan Po předvedl netypické rozladění, když na nás oba naléhal, abychom věc nějak vysvětlili. Čou žádné vysvětlení neměl a ze schůzky odešel ještě než skončila.“

„Zmínil se Čou o vypuštění družice?“ zeptal se Lung Ti.

Tam Li zavrtěl hlavou. „Mluvil o ‚ojedinělé vizi‘ pro Čínu a odmítl odsoudit útoky na mou ekonomiku založenou na soukromém trhu. To bylo jediné, čím přispěl.“

„Měl Čou dojem, že je vůbec pod nějakým tlakem?“ zeptal se kontradmirál.

„Ne. Zlobilo ho, že tam vůbec je, že o jeho motivech někdo pochybuje,“ odpověděl Tam Li.

„Toho mizeru pořád ještě rozčiluje, že skončila chu-kchou,“ poznamenal Lung Ti. Zlostně se ušklíbl a ukázal zlatý zub. „Nenechá nic probíhat v klidu.“

Chu-kchou byla jakási forma sčítání lidu a „údržby“ infrastruktury. Každá domácnost byla registrována a každému jednotlivci se přidělovaly jeho identifikační údaje. Každý směl dostat zaměstnání pouze v okrese, v němž mu byly vydány. Tak zůstaly hlavní silnice poměrně volné, bez provozu, místní plánovači věděli přesně, jaké služby poskytované policií nebo zdravotnictvím budou potřebovat a – což asi bylo nejdůležitější – bránilo to šíření radikálních myšlenek. Mohlo se tak monitorovat rozhlasové a televizní vysílání; rozhovory lidí na náměstích nebo na tržištích nikoli. „To by mohlo znamenat, že kritický bod se blíží,“ prohlásil kontradmirál.

„Pořádné plýtvání silami,“ poznamenal jeden z přítomných.

„Je to kontraproduktivní usilování,“ pronesl smutně Tam Li. „Vzpomínáte si, s čím posledně Čou přišel jako s příspěvkem našemu hospodářství? Uzavřel obchod, během Sta dní zabíjení prodal desetitisíce mačet těm zabijákům Hutuům ve Rwandě.“

„A teď zabíjí znova,“ poznamenal jeden z generálů. „Takhle komunisti chtějí pohnout hospodářstvím!“

Generálova poznámka byla zjednodušující, nicméně pravdivá. Čou odmítal plně se přiklonit ke kapitalistickému řešení, měl před očima narůstající počet žebráků v ulicích a stavěl se proti tomu, aby do země přicházelo více zahraničních korporací, které by je najímaly. Měl na paměti, jak mezinárodní mocnosti menšího významu Čínu zastrašují a tlačí na ni. Věděl, že cizí banky a korporace přebírají čínské dluhy výměnou za další a další majetek jako záruku. Jeho přáním přesto bylo uchovat systém, který umožňoval, že se těmto věcem bude dařit.

„Znovu opakuji, že bychom mu měli vpálit kulku do týla a pokračovat dál,“ prohlásil Lung Ti.

„Kulka nám nepřinese všechno, co chceme,“ připomněl mu Tam Li.

„Přinese mi to, co chci já,“ opáčil popuzeně důstojník.

„Co Le Kwan Po podnikne ohledně toho, co Čou provádí?“ zeptal se další z přítomných.

„Cožpak Le Kwan Po vůbec někdy něco podnikne?“ odpověděl otázkou Tam Li. „Je nárazníkem mezi ministry a armádou na jedné straně, a mezi prezidentem a viceprezidentem na druhé. Problémy neřeší, jen brání tomu, aby se navzájem střetly.“

„Potom si tedy nemyslíte, že se pokusí Čoua zastavit?“ optal se Lung Ti.

„Nevěřím, že to udělá,“ odpověděl Tam Li. „Budeme pokračovat ve svých plánech, ale já budu mít v pohotovosti své vlastní lidi k bezpečnostnímu zajištění pro případ, že se nám Čou postaví do cesty. Budeme sledovat jeho lidi a zjistíme, kdo jsou jeho kontakty a kdo pro něj pracuje. A využijeme je sami.“

Tam Li pohlédl na kontradmirála. Právě Lung Ti vyzvěděl, že existují náznaky, že dojde k útokům v Charlestonu a v Tchaj-peji jakožto předehře k útoku na raketu. Jeho lidé si povšimli pohybu odborníků na výbušniny v okolí úkrytů ve Spojených státech a na Tchaj-wanu. Byl to první náznak „nových iniciativ“, jak se říkalo novým, agresivním výzvědným akcím. Jakmile na sebe tito lidé takto upozornili, Třetí odbor Lidového námořnictva je sledoval. Vyskytly se požadavky na podrobné mapy, a tyto požadavky šly přes logistické ústředí. A také cestovní doklady. Na seznamu bylo ještě jedno místo: kosmické středisko Si-čchang.

„Do vypuštění nám nezbývá moc času,“ pokračoval Tam Li. „Chci mít jistotu, že naše operace budou koordinované.“

Potom si ještě znovu prošel reakci armády, označenou Drak-Vládce. Čtyřiadvacet hodin před vypuštěním družice uvede Tchaj-wan své vojenské síly do stavu pohotovosti. Každé vypuštění čínské rakety bylo záminkou k rušení činnosti tchajwanských leteckých a námořních sil. Tchaj-pej prohlásí, že start rakety může být aktem agrese, potenciálním útokem mezikontinentálními raketami. Takovéto starty zpravidla znamenaly příležitost k tomu, aby nacionalisté ukazovali svaly bez obav z odvety.

Zpravidla, ne však nyní.

Během celé své kariéry těchto sedm veteránů sledovalo, jak se čínská armáda stává šang-še – něčím stále menším a menším. Ačkoliv se rozpočet armády zvyšoval, peníze šly na zdokonalování technického vybavení ve snaze vyrovnat se cizím vojenským silám. Do té doby nepřítel pokročil ještě dál. Čína bude vždy ve všem pozadu, kromě lidské síly. Ta bude páteří Draka-Vládce. Naneštěstí existovalo jen velmi málo překážek, kde lze tuto sílu účinně použít. Během posledních dvaceti let docházelo ke stále větší vojenské izolaci Číny. Dostávala se zcela na okraj. Na severu hraničí s dřímajícím, avšak stále ještě nebezpečným Ruskem. Na východě je Japonsko, jež má již velmi blízko k dokončení protiraketového štítu za deset miliard dolarů, instalovaného ve spolupráci se Spojenými státy. Ještě blíž je Vietnam, stále víc se přiklánějící k Západu, a oba korejské státy, v nichž rovněž hrozí rozdmýchání možného konfliktu. Na jihu a na západě jsou Indie a Pákistán, kde by rozpory mezi hinduisty a islamisty mohly kdykoli vést k jadernému úderu. Jestli Čína brzy něco nepodnikne, nebude potom už co podniknout. Role Čínské lidové armády bude čistě obranná, zaměřená na to, aby války a expanzi ostatních udržela mimo své území, nikoli na to, aby mezinárodní postavení Číny podpořila silou. Bez toho všeho by se stala tím, čím byla v dobách boxerského povstání – mrtvolou, do které mohou cizí mocnosti klovat. Pro Čoua a jeho lidi je tohle přijatelné. Zavřít dveře a uchovat komunistickou vizi bez poskvrny znamená vítězství. Pro Tam Liho a jeho spojence to znamenalo nepřijatelnou ztrátu tváře a současně pomalou smrt.

Probírali tedy své plány a časové rozvrhy a do detailu dopracovávali jednotlivosti. Začnou odpovědí na akci, k níž došlo na Tchaj-wanu. Přesuny námořnictva nebudou rozsáhlé a navíc takové, k nimž již někdy stejně došlo. Tentokrát však budou věci vypadat jinak. Tchaj-wan bude obviněn, že se chopil tragédie, ke které se v ČLR schylovalo. Výsledkem bude, že po přesunech plavidel námořnictva budou nad Tchajwanským průlivem létat eskadry čínského letectva. Zatímco svět bude sledovat hromadění sil v této oblasti, armáda se bude snažit získat oprávnění vytvořit nárazníková pásma na nynějších hranicích s Laosem, Vietnamem a Barmou – a to oprávnění dostane –, aby zabránila oportunistickým akcím těchto zemí proti územím Číny, po kterých jejich vlády touží. Ústřední vojenský výbor tyto pravomoci dostane, protože se obává dalších teroristických útoků jako ten, jenž má zničit raketu v Si-čchangu.

Mezitím bude na Tchaj-wan uvalena blokáda. Spojeným státům bude sděleno, že jakékoli napadení Čínské lidové armády narazí na zničující odpor. Kdyby se některá z uvedených zemí uchýlila k útoku na Čínu, Čína vpadne na její území. Ani Indie by nedokázala čelit tak rozsáhlé invazi. Spojené státy se buď smíří s opětným začleněním Tchaj-wanu do Číny, nebo se ocitnou tváří v tvář válkám na mnoha frontách.

Oni budou prosazovat – a následně přijmou – jednání a uspořádání takové, že se zdravá kapitalistická společnost spojí s dřímajícím obrem. Toto soužití umožní oběma stranám exponenciální růst, a za několik málo let se Čína stane největší mocností, jakou svět kdy poznal.

Generál Tam Li uvažoval, jak na náhlou, převratnou změnu čínské společnosti Čou Šen zareaguje. Jak by se někdo vůbec mohl stavět proti tomu, že jeho země přechází ze stadia hospodářství třetího světa k tomu nejživotaschopnějšímu hospodářství na zemi?

Jeho postoj armáda a Čína brzy zjistí. A Tam Li se potom postará ještě o něco dalšího: aby byl Čou Šen zatčen a popraven za zradu.

27

Washington, D. C., středa 02:00

Když v Operačním centru nastoupila noční směna, Morgan Carrieová se nevrátila domů. Čekala na vzkazy od každého z mariňáků, že dorazili na místo. Při odchodu zjistila, že není jediná, kdo pracuje dlouho do noci. Bob Herbert byl dosud ve své kanceláři, nacházející se hned vedle její. Šéf zpravodajců pročítal řadu čísel v počítači. Seděl tak, že viděla jeho profil.

Nahnula se dovnitř. „Vy zůstáváte přes noc?“ zeptala se.

„Máme krizi, a já jsem tu na krizové řízení,“ odtušil Herbert, aniž se ohlédl.

„Máte něco nového?“

„Jestli za něco nového považujete zmatek, tak ten tu mám.“

Carrieová vycítila u Herberta něco víc než jen trochu nepřátelství. Neznala ho však natolik dobře, aby poznala, jestli je zaměřené proti ní, nebo jestli vyplývá z tlaku okolností či z přepracování.

„Tak co je za problém?“ zeptala se naléhavě.

„Vím, co tu máme před sebou,“ sdělil jí Herbert, „ale nevím, co hledáme.“

„A to se týká čeho? Těch bombových útoků?“

„Stopy od Charlestonu k Si-čchangu.“

„A vy předpokládáte, že nějaká existuje.“

„Ne, jen ji musím brát v úvahu. Necháme-li na okamžik stranou vypuštění družice, zdá se, že si vzájemně dávají přes hubu dva lidi, generál jménem Tam Li a zpravodajský důstojník jménem Čou Šen. Jenže nevíme proč. Nemusí to být nic víc než osobní animozita, kterou projevují tím, že navzájem útočí na svou pověst, na to, kdo stojí výš, nebo na to, jak který z nich nahlíží na hospodářství. Je tu ale taky možnost, že je to válka o přízeň voličů, vedená mezi dvěma uskupeními.“

„To není pravděpodobné,“ namítla Carrieová. „Boj mezi armádou a výzvědnou službou by byl kontraproduktivní. A také k němu dochází zřídka. Vnitřní války obvykle mezi sebou vedou soupeřící zpravodajské služby nebo uskupení uvnitř armády.“

„Boj o fondy nebo o pozornost vůdců,“ podotkl Herbert.

„Je to zjednodušující, ale… ano.“

„S tím souhlasím. Nezdá se, že by se ten generál chtěl zmocnit postavení, které má Čou, nebo naopak. V jejich minulosti není nic, co by nasvědčovalo, že mají tyhle osobní ambice anebo zájem týkající se jejich profese.“

„Takže co z toho vyvodíme my?“

„Že jde o cenu pro vítěze, která je pro nás zatím v mlhách. Když se budeme chtít pokusit přijít na to, jaká cena to je, museli bychom se s odstupem podívat na celkový obraz Číny. Ron Plummer a jeho dříčský asistent Robert Caulfield mi před odchodem přihráli podrobný přehled o Číně od ministerstva zahraničí. Oč tam jde a kam směřují. Přímo z toho trčí jedna věc: ministerstvo zahraničí jí říká hongkongský faktor.“

„A to je…?“

„Úspěch demokracie jako ostruh, které popoženou ekonomiku,“ odpověděl Herbert. „Od roku 1997, kdy správu Hongkongu převzala Čína, místní situace jasně odhaluje lži, které Peking přes šedesát let šířil – totiž že komunismus funguje.“ Herbert najel kurzorem na sloupec čísel. „Hongkong má šest milionů obyvatel s rozsáhlým vzděláním. Společnost je mnohojazyčná a silně proniknutá duchem Západu, zločinnost je nízká. A tohle je opravdu fascinující: při ročním příjmu 24 750 dolarů na hlavu jsou občané Hongkongu pětadvacetkrát bohatší než Číňané na pevnině.“

„Pokoušel se Peking tenhle rozdíl nějak vysvětlit?“

„Hongkong prý není pro Čínu žádná férová laboratoř pro porovnávání. Je malý a poměrně homogenní. Čína je příliš rozlehlá, příliš nevzdělaná a příliš kulturně rozdílná, než aby mohla v plném rozsahu přijmout takový druh demokracie, jaký fungoval v Hongkongu, a samozřejmě funguje i na Tchaj-wanu.“

„To všechno je pravda.“

„Pokud mluvíme jen o tom,“ odtušil Herbert. „Taky je pravda, že kdyby se lidé dostali k hlasování, většina z nich by pravděpodobně komunistické vůdce vyšoupla.“

„Což by vedlo k tomu, že by se Čína rozdělila na menší celky skoro úplně stejně, jako se rozpadl Sovětský svaz. Každá provincie by hlasovala pro svou politiku.“

„Nebo by to vedlo k novým vojenským základnám,“ podotkl Herbert. Poprvé na Carrieovou pohlédl. „Mladí lidé by dostali práci, starší by provozovali činnosti, které by základnám poskytovaly služby a zásobovaly je.“

„Snad. Vybudovat a modernizovat armádu by vyžadovalo, aby Čína měla hospodářství takové, jaké prostě nemá. Tímhle jsme se podrobně a rozsáhle zabývali v G2. Je to jeden z velkých problémů naší doby. Když se jednotlivé oblasti neudrží pohromadě silou, nebo když v nich nezavládne celková, všeobsáhlá prosperita, budeme mít další Afriku, Blízký východ nebo Pákistán s válkychtivými vládci a kmenovými náčelníky, kteří se dostanou k moci a budou jeden s druhým bojovat. Nikdo nestojí o to, aby pětina obyvatelstva zeměkoule upadla do takového chaosu.“

„A právě to mě mate,“ řekl Herbert. „Někdo v Číně si to pravděpodobně maluje nějak jinak.“

„Dav v ulicích,“ pronesl kdosi na chodbě.

Carrieová se otočila. Za ní stál Darrell McCaskey. Oči měl napůl zavřené, jeho nahrbená postava nahrbená ještě víc.

„Taky si s tím lámete hlavu,“ poznamenala Carrieová.

„To já a Bob děláme,“ odtušil McCaskey. „Ron mi poslal ty samé údaje. Procházíme si je každý zvlášť. Když přijdeme na nějaké vodítko nebo nápad, které se budou shodovat, je velká naděje, že stojí za to se jimi zabývat.“

„Tak o jakém davu to mluvíte?“ zeptala se Carrieová.

„O Davu s velkým D,“ odpověděl McCaskey. Vešel dovnitř. „Cosa Nostra, ‚Naše věc‘. Ta, která je organizovaná a své impérium řídí stejně, jako to dělá i Čína.“

„Tu jsem nemyslel,“ řekl Herbert.

„Vy jste nebyl u FBI. Proto jsem přišel, abych si o tom promluvil. Dav má nafouklou hierarchii, stejně jako Čína. A jak to všechno udržuje? Neustále se zapojuje do nových druhů podnikání. Nechává hierarchii pěkně na pokoji a hotové peníze sbírá až nahoře. Potom ty peníze vrazí do různých nových podniků. Některé z nich jsou legitimní, takže se můžou udržet v jakékoli ekonomice.“

„Teď nevím, kam tím míříte,“ řekla Carrieová.

„Je to další hongkongský faktor,“ sdělil jí McCaskey. „Čína tu kolonii převzala, naučila se pár nových kousků jak řídit kapitalistickou společnost, a něco ze zisků vložila do Pekingské banky. Jaký je další krok?“

„Rozšířit to na celou Čínu, kromě –“ odpověděl Herbert.

„To by nevyšlo,“ přerušil ho McCaskey. „Bylo by to příliš pomalé a nynější systém by se zadřel – tak, jak jste říkal.“

„Takže je zapotřebí víc toho, o čem jste mluvil,“ nadhodila Carrieová.

„Pokud má dojít k růstu, tak ano,“ řekl McCaskey. „Když ale je člověk rudý a ze staré školy, jako pan Čou, postaví se proti tomu.“

„Zajímalo by mě, jak se stavěl k převzetí Hongkongu,“ poznamenala Carrieová.

„Byl pro, ale s hodně velkými výhradami,“ řekl McCaskey. „Vsečínskému shromáždění lidových zástupců a vedení čínské komunistické strany poslal velmi podrobný rozbor, kde varoval před další ‚spodní vodou pod základnou‘, jak se vyjádřil.“

„Máme exemplář té zprávy?“ zajímala se Carrieová.

„Souhrn,“ odpověděl McCaskey. „FBI má ve Všečínském shromáždění odposlouchávací zařízení. Čou četl úseky týkající se zpravodajských záležitostí zaměřených na začlenění té britské kolonie do Číny.“

„Úspěch sloučení založený na politice ‚držet se stranou‘ mu zřejmě nebude sedět,“ poznamenala Carrieová.

„To přinejmenším,“ přitakal McCaskey. „Budeme vývoj pozorně sledovat a on sám taky bude dávat pozor na další příznaky pozvolného rozkolu. Využije ten systém k tomu, aby se dostal k fondům pro své vlastní potřeby, třeba v Jižní Africe, ale nebude mít zájem na tom, aby se koncepce volného obchodu rozšiřovala.“

„Zvlášť mezi lidmi, kteří se přísahou zavázali udržovat staré pořádky,“ dodala Carrieová.

„Můžeme si být naprosto jistí, že jeho obavy z obchodu s otroky nemají nic společného s humanitou,“ poznamenal Herbert. „Určitě ne, když si připomeneme, jak vyhazuje lidi do povětří.“

„Takže pořád nemáme tušení, jakou koncovku celá tahle hra má mít,“ řekla Carrieová.

„Neřekl bych, že nemáme tušení,“ namítl McCaskey. „Když se vrátíme k analogii Davu, jestliže vyjde smetení jedné společnosti, jaký je další krok?“

„Udělat jej, pokud si myslíte, že vás nikdo nechce nebo nemůže zastavit,“ odtušila. Nebyla to ani tak odpověď, jako spíš uvažování nahlas. „Udělat další krok“ neznamenalo pouze způsob jednání mafiánů, nýbrž také způsob jednání nenasytných hlav států. Uchýlil se k němu Saddám Husajn, když vpadl do Kuvajtu. Veškerý průzkum situace, provedený G2, napovídal, že když dojde na budování nebo zachování „tváře“ – buď proto, že Čína něco potřebuje, nebo tehdy, je-li postavena před nějakou výzvu –, nebude váhat a začne Spojeným státům vzdorovat. Americká armáda by mohla uvalit na čínské pobřeží blokádu a na čas Číně vnutit bezletovou zónu, ale co bychom dělali, kdyby do Barmy nebo do Laosu náhle vtrhly dva či tři miliony mužů? Začít novou vietnamskou válku?

„Ta oblast je plná lákavých cílů,“ pokračoval McCaskey. „Jižní Korea, Tchaj-wan, Japonsko. Dokonce i Vietnam se díky nám vrací.“

„Jenže ujmout se jich by znamenalo další rušivý zásah do systému, přinejmenším v Čouových očích,“ ozval se Herbert. „S tím by se nikdy nesmířil. Podle všeho má spojence v komunistické straně.“

„Mohl by dokonce mít dostatečnou podporu, aby napadl zájmy někoho, kdo zastává myšlenku územní expanze,“ poznamenal McCaskey.

„Podporu, anebo drzost,“ řekl Herbert. „Čínští rudí mají obojího až dost.“

„Darrelle, přepokládám, že máte na mysli zájmy Tam Liho,“ řekla Carrieová.

McCaskey přikývl.

„Co ale nechápu – jakou má s tímhle vším souvislost ta raketa?“ zeptal se Herbert. „Ovšem za předpokladu, že tu nějaká souvislost je.“

„Tu jsem nemyslel,“ řekl Herbert.

„Vy jste nebyl u FBI. Proto jsem přišel, abych si o tom promluvil. Dav má nafouklou hierarchii, stejně jako Čína. A jak to všechno udržuje? Neustále se zapojuje do nových druhů podnikání. Nechává hierarchii pěkně na pokoji a hotové peníze sbírá až nahoře. Potom ty peníze vrazí do různých nových podniků. Některé z nich jsou legitimní, takže se můžou udržet v jakékoli ekonomice.“

„Teď nevím, kam tím míříte,“ řekla Carrieová.

„Je to další hongkongský faktor,“ sdělil jí McCaskey. „Čína tu kolonii převzala, naučila se pár nových kousků jak řídit kapitalistickou společnost, a něco ze zisků vložila do Pekingské banky. Jaký je další krok?“

„Rozšířit to na celou Čínu, kromě –“ odpověděl Herbert.

„To by nevyšlo,“ přerušil ho McCaskey. „Bylo by to příliš pomalé a nynější systém by se zadřel – tak, jak jste říkal.“

„Takže je zapotřebí víc toho, o čem jste mluvil,“ nadhodila Carrieová.

„Pokud má dojít k růstu, tak ano,“ řekl McCaskey. „Když ale je člověk rudý a ze staré školy, jako pan Čou, postaví se proti tomu.“

„Zajímalo by mě, jak se stavěl k převzetí Hongkongu,“ poznamenala Carrieová.

„Byl pro, ale s hodně velkými výhradami,“ řekl McCaskey. „Všečínskému shromáždění lidových zástupců a vedení čínské komunistické strany poslal velmi podrobný rozbor, kde varoval před další ‚spodní vodou pod základnou‘, jak se vyjádřil.“

„Máme exemplář té zprávy?“ zajímala se Carrieová.

„Souhrn,“ odpověděl McCaskey. „FBI má ve Vsečínském shromáždění odposlouchávací zařízení. Čou četl úseky týkající se zpravodajských záležitostí zaměřených na začlenění té britské kolonie do Číny.“

„Úspěch sloučení založený na politice ‚držet se stranou‘ mu zřejmě nebude sedět,“ poznamenala Carrieová.

„To přinejmenším,“ přitakal McCaskey. „Budeme vývoj pozorně sledovat a on sám taky bude dávat pozor na další příznaky pozvolného rozkolu. Využije ten systém k tomu, aby se dostal k fondům pro své vlastní potřeby, třeba v Jižní Africe, ale nebude mít zájem na tom, aby se koncepce volného obchodu rozšiřovala.“

„Zvlášť mezi lidmi, kteří se přísahou zavázali udržovat staré pořádky,“ dodala Carrieová.

„Můžeme si být naprosto jistí, že jeho obavy z obchodu s otroky nemají nic společného s humanitou,“ poznamenal Herbert. „Určitě ne, když si připomeneme, jak vyhazuje lidi do povětří.“

„Takže pořád nemáme tušení, jakou koncovku celá tahle hra má mít,“ řekla Carrieová.

„Neřekl bych, že nemáme tušení,“ namítl McCaskey. „Když se vrátíme k analogii Davu, jestliže vyjde smetení jedné společnosti, jaký je další krok?“

„Udělat jej, pokud si myslíte, že vás nikdo nechce nebo nemůže zastavit,“ odtušila. Nebyla to ani tak odpověď, jako spíš uvažování nahlas. „Udělat další krok“ neznamenalo pouze způsob jednání mafiánů, nýbrž také způsob jednání nenasytných hlav států. Uchýlil se k němu Saddám Husajn, když vpadl do Kuvajtu. Veškerý průzkum situace, provedený G2, napovídal, že když dojde na budování nebo zachování „tváře“ – buď proto, že Čína něco potřebuje, nebo tehdy, je-li postavena před nějakou výzvu –, nebude váhat a začne Spojeným státům vzdorovat. Americká armáda by mohla uvalit na čínské pobřeží blokádu a na čas Číně vnutit bezletovou zónu, ale co bychom dělali, kdyby do Barmy nebo do Laosu náhle vtrhly dva či tři miliony mužů? Začít novou vietnamskou válku?

„Ta oblast je plná lákavých cílů,“ pokračoval McCaskey. „Jižní Korea, Tchaj-wan, Japonsko. Dokonce i Vietnam se díky nám vrací.“

„Jenže ujmout se jich by znamenalo další rušivý zásah do systému, přinejmenším v Čouových očích,“ ozval se Herbert. „S tím by se nikdy nesmířil. Podle všeho má spojence v komunistické straně.“

„Mohl by dokonce mít dostatečnou podporu, aby napadl zájmy někoho, kdo zastává myšlenku územní expanze,“ poznamenal McCaskey.

„Podporu, anebo drzost,“ řekl Herbert. „Čínští rudí mají obojího až dost.“

„Darrelle, přepokládám, že máte na mysli zájmy Tam Liho,“ řekla Carrieová.

McCaskey přikývl.

„Co ale nechápu – jakou má s tímhle vším souvislost ta raketa?“ zeptal se Herbert. „Ovšem za předpokladu, že tu nějaká souvislost je.“

„To nevím,“ přiznal McCaskey. „Z toho jsem jelen.“

„Ta družice bude sloužit vojenským účelům,“ řekla Carrieová. „A současně také poskytuje prostor, půdu pod nohama cizincům. Čou bude chtít obojí podkopat.“

„Opravdu si myslíte, že aby na sebe důrazně upozornil, ohrozí bezpečnost Číny?“

„Bezpečnost ne. Prestiž,“ opáčila Carrieová. „A socialistům na ní nijak zvlášť nezáleží. Podívejte – Čou má stejné zpravodajské poznatky jako my. Ví, že Čínu nikdo vojensky nenapadne. Obává se ale konce Číny coby filozofické kategorie. Aby ji uchoval, bude ochotný hodně riskovat.“

„Ale Čou přece musí vidět, že komunismus je prohraná bitva,“ prohlásil McCaskey. „Jestli bude držet tržní hospodářství stranou hlavního proudu, to potom bude bujet v podzemí.“

„Třeba ne, jestli Tam Li prohraje,“ řekl Herbert. „Nanejvýš to ale bude troškaření. Lidi se vrátí k prodávání cigaret a DVD přímo z aut namísto prodávání lidí rovnou z lodí.“

„A kromě toho žádný extremista nevidí bitvu jako prohranou,“ dodala Carrieová. „A tenhle boj zdaleka nekončí. Čínská komunistická strana pořád ještě kontroluje vládní aparát, a pokud je nám známo, také větší část armády. Rozhodná porážka Tam Liho by posílila Čouovo postavení.“

„Já pořád tvrdím, že tady je ještě hodně pouhých dohadů,“ prohlásil McCaskey.

„Paul snad zjistí něco víc,“ ozval se Herbert. Znovu pohlédl na Carrieovou. „Samozřejmě tohle všechno by bylo v rozporu s tím, co tu říkáme o boji mezi frakcemi ve výzvědné službě a v armádě.“

„To by bylo,“ potvrdila Carrieová.

„Možná přichází nový svět, s nově navázanými spojenectvími, novými střety a novými pravidly.“

„To není vyloučeno. Už k tomu někde dochází?“

„To jsem jen tak nahlas uvažoval.“

„Armáda se na přílišné uvažování dívá skrz prsty,“ poznamenala Carrieová. „Nejspíš si na to budu muset zvyknout.“

„Pokud se ta pravidla nezmění.“

Carrieová si nebyla zcela jistá kam Herbert míří, a byla příliš unavená, než aby se tím zabývala. „Jdu domů,“ oznámila. „Když budete mít do rána něco nového, zavolejte.“

Oba muži slíbili, že tak učiní.

Carrieová odešla. Vrtalo jí hlavou, jestli právě ona sama nezakusila náznak malé rebelie ve stylu Čoua.

Možná je to jen tím, že z toho člověka mluví vyčerpání a projevuje se tak zdejší změna v režimu řízení, říkala si.

Doufala, že tomu tak je.

Boba Herberta by bylo těžké nahradit někým jiným.

28

Washington, D. C., středa, 02:16

„Co to kčertu bylo?“ ozval se McCaskey, když Carrieová odešla ze scény.

„Co jako?“

„Ale prosím vás, Bobe… teď přece mluvíte se mnou, a –“

„Jenom jsme tak diskutovali,“ opáčil Herbert.

„Vy jste na ni něco zkoušel.“

Herbert chvíli mlčel. Jaképak strachy? Na tom, že se Carrieové vzepřel, neviděl nic špatného. Tady není armáda. Má právo vyjádřit se k názorům nadřízeného kriticky. Ale neměl chuť se o tomhle s McCaskeym bavit, určitě ne v tuhle noční hodinu a při vší té práci, kterou tu musejí udělat.

„Neměli bychom si radši dělat větší starosti s tamtím druhým generálem?“ poznamenal.

„Jo. To bychom měli.“

„Jestli má Tam Li v hlavě nějaké expanzionistické představy, potřebujeme si o něm shromáždit informace. A taky si ujasnit, koho v tom sporu podporovat.“ Herbert se ušklíbl. „To je teda volba! Agresivní generál, nebo komouš zahleděný do minulosti.“

„Víte, ale trochu kázně ve vojenském duchu bychom tu dodržovat mohli,“ pokračoval McCaskey.

Bývalý agent FBI očividně neměl chuť hovořit o Tam Lim.

„A co vás k tomuhle přesvědčení vede?“ dorážel Herbert. „Snad ne jenom to, že jsem si pustil hubu na špacír –“

„Před pár měsíci nám sem někdo šoupnul elektromagnetickou bombu,“ hovořil dál McCaskey. „Možná by se to nestalo, kdybychom si dávali větší pozor na kázeň.“

„To provedl jeden takovej prevít s vazbou na CIA,“ opáčil Herbert. „Měl prostředky a možnost strčit to děťátko kam se mu zachtělo.“

„Ale strčil ho sem.“

„A vy si myslíte, že Carrieová nebo někdo jiný by tomu dokázali zabránit?“

„To nevím. Od včerejška ale přemýšlím o tom, jak by Operační centrum vypadalo pod vojenským vedením.“

„Bylo by slepě agresivní,“ odtušil Herbert.

„Blbost!“ odsekl McCaskey.

„Jo? Já zrovna teď Paulu Hoodovi nijak zuřivě nefandím. Nelíbí se mi, co provedl Mikovi, a bylo mi proti mysli spousta z toho, jaké uhozené vztahy zavedl s Liz, Marthou a Ann. Krucifix, s ženami si vůbec špatně rozuměl. Ale kromě té věci s elektromagnetickou bombou jsme tady nejhorší časy zažili s operacemi řízenými Mikem Rodgersem, Charliem Squiresem a Brettem Augustem. Všecko vojáci.“

„Tak už to chodí, když dokončíte to, co jste začal,“ namítl McCaskey. „Tak se platí za úspěch.“

„A platí se tím víc, když do něčeho jdete hlava nehlava bez dostatku informací,“ opáčil Herbert. „Přece mě znáte, Darrelle. Vůbec mi není proti mysli, když někdo věci pořádně roztočí. Ale nelíbí se mi, když se to dělá bez rozmyslu. Říkám si, že hodně z toho, co Mike udělal, bylo impulzivní, jako čéškový reflex. Byl to jeho způsob, jak to vzít v Operačním centru zkrátka, šlo to úplně mimo Paula. Jednu ze svých prvních akcí, tu v Severní Koreji, provedl bez jeho schválení.“

„Oba měli rozdílné názory,“ souhlasil McCaskey. „A oba jsou pryč. Začínáme znova. A otázkou je, jak nejlíp se vypořádat s krizemi teď. Ne před pěti či deseti lety, ale teď.“

„A řešení máte jaké? Střílet jako první?“

„Spíš jako první založit požár.“

„Tak teď vám nerozumím.“

„Když cítíme, že se blíží krize, měli bychom ji zažehnout tak, abychom ji dokázali usměrňovat. Jako hasiči, když založí protioheň proto, aby sebrali kyslík většímu požáru.“

„Což taky dělají, společně s hašením vodou a všelijakou hasicí pěnou,“ prohlásil důrazně Herbert. „Někdy se ty jejich požáry vymknou kontrole.“

„A tady přicházejí ke slovu zpravodajské informace,“ odtušil McCaskey. „Ujasníte si, jaká je situace, a stanovíte taktiku, která bude optimální. Založit požár jako první je někdy to nejlepší. Až doposud bylo Operační centrum něco jako lesník ve věži, který zpozoruje kouř, podívá se, jak fouká vítr, kam se šíří plameny, vyšle varování a nakonec jedná. Za tu dobu můžete přijít o polovičku lesa. Víte, kam mě tohle všechno vrací zpátky, Bobe? Do dob, kdy jsme byli děti a slyšeli všechny ty řeči o tom, jaký bude život za komunismu.“

„To byla propaganda,“ odtušil Herbert. „Četl jsem to v komiksech, bylo to i v té pitomé Světové encyklopedii knih, karikatury Stalina, jak lidi vodí jako loutky.“ Prsty udělal pohyb, jako kdyby hrál s loutkami. „Bylo to nestydaté oblbování, až nad hlavu, Darrelle.“

„Nebylo. Byla to výchova. Navalila se na vás při opravdovém ohrožení.“

Herbert zavrtěl hlavou. „To je asi jako když segregaci říkáte prostředek k roztřídění. Rudí představovali nebezpečí, ale zrovna tak to byly taky hony na čarodějnice, a docházelo k nim zrovna tady! Léčba byla horší než samotná nemoc. Zastrašovali nás, Darrelle. Úmyslně – ti, kdo byli u moci, aby se u ní taky udrželi.“

„V tom se těžko shodneme, příteli. Vyskytli se oportunisti a tyrani, ale většina lidí, které jsem znal, byli vlastenci. Veteráni z druhé světové války a z Koreje, kteří měli z první ruky poznání, že komunismus je hrozba. A ti lidé mě dovedli k tomu, že jsem se stal agentem FBI. Děsilo mě pomyšlení, že mnou někdo bude manipulovat a tlačit mě do kouta, a chtěl jsem proti tomu bojovat. Slovo, které to vystihuje, je boj, Bobe. Proti Číňanům a jejich agentům jsme šli v Koreji i ve Vietnamu. Zadrhlo se to a zůstali jsme stát na místě. Udolali jsme Sovětský svaz závody ve zbrojení, až se zhroutil. Ale ani jednou jsme proti němu neválčili. Odrážíme údery. Reagujeme. Nikoho nezaháníme do defenzivy. Tak mi připadá, že Carrieová to bude dělat. Není tu ještě ani den, a už poslala do terénu tým pro speciální operace.“

„Nádhera. Takže se z nás stane ‚Specoperační centrum‘, a malý Stalin bude na nitkách vodit své agenty a buňky spících agentů.“

„Carrieová mi nepřipadá jako Josef Stalin.“

„Zatím. Anebo nějaký Stalin čeká mezi náčelníky štábů.“

„Bobe, trochu to přeháníte.“

„Jsem utahaný,“ řekl Herbert. „Možná to má něco společného s tím.“

„To doufám, protože takhle děláme to, co dělají naši nepřátelé,“ poznamenal McCaskey.

„To je morální úder proti tomu.“

„V nemorálním světě!“ opáčil McCaskey. „Buď se staneme jeho součástí, nebo utržíme další rány. Bobe, ti mariňáci se nijak neliší od Oblastního mobilního operačního centra, které jsme se před pár lety pokusili rozjet, až na to, že vojáci jsou mobilní a pohybují se přitom skrytě. Jejich úkolem je shromažďovat informace a jednat, když musejí. Založit protiohně. Uvidíte, Bobe – bude to fungovat.“

„Uvědomujete si ovšem, že ten ‚protioheň‘ má v angličtině ještě jiný význam – střílet do vejfuku,“ připomněl mu Herbert.

McCaskey se zamračil. „Teď se vyjadřujete dost obhrouble.“

„Dal bych spíš přednost výrazu realisticky.“

„Můžete dávat přednost, čemu chcete. Jste cynik a pesimista. To já našemu systému věřím víc.“

„Ale jo, já tomu systému věřím,“ řekl Herbert. „Akorát mě děsí někteří lidé. Víte, co je na tom všem nejprapodivnější?“

„Až se bojím hádat.“

„Ulevilo se mi, když je Paul taky v terénu. Vnese tam trochu zralosti a zdrženlivosti.“

McCaskey se usmál. „Bývaly doby, kdyby se Bob Herbert o někom takovém vyjádřil jako o povolné kočičce.“

„Taky že jo. Něco takového možná potřebujete, když kolem běhají vojáci s bajonetem napůl auf.“

Zavládlo rozpačité ticho. Ne proto, že se neshodovali v názorech, neshodovali se už mnohokrát předtím. To ticho nastalo kvůli nevhodné slovní hříčce.

„Asi to tu zapíchnu a půjdu domů,“ řekl McCaskey. „Když budu mít štěstí, Maria se nevzbudí a nebude chtít, abych jí pověděl, co se tu děje.“

„Docela mě bude zajímat, co tomu všemu říká,“ poznamenal Herbert.

„To vám klidně můžu říct já,“ odtušil McCaskey již cestou ke dveřím. „Bude chtít vědět, proč není s tím týmem v terénu.“

„Řekněte jí, že to jsou všechno lidi s asijským původem.“

„Pak akorát bude chtít dát dohromady tým lidí se španělským původem,“ utrousil McCaskey. „Tak dobrou noc.“

„Dobrou.“

Herbert zůstal sedět. Nedíval se na monitor, přemýšlel o poslední poznámce, kterou o něm McCaskey pronesl – že „bývalý“ Bob Herbert by hlasoval pro boj. To byla pravda. Stále dával přednost útoku, změnilo se pouze jeho zaměření. Již nešlo o sílu zbraní, nýbrž o sílu myšlenek. Byla to válka, k níž se schyluje v Číně, konflikt starého s novým.

Zatím tu pořád ještě přetrvává něco z toho starého svinstva, říkal si. Exploze všude po světě a možný pokus vyhodit do vzduchu raketu, která má nést družici s jaderným zdrojem energie. Jejich pozornost odpoutává záležitost většího dosahu, diktovaná a určovaná zjevnou militarizací Operačního centra. Naléhavou otázkou je, jak uhasit tenhle požár, který sám o sobě je protiohněm proti jakémusi internímu problému, kterému tu ještě nerozumějí.

Unaveným zrakem se vrátil k monitoru. Prohlížel údaje a jeho mysl neustále přeskakovala na jednotku Striker a na akce, které provedla. Zabránila válce mezi oběma korejskými státy. Zamezila převratu v Rusku a zažehnala občanskou válku ve Španělsku. Obětovala životy svých vojáků, aby odvrátila jadernou válku mezi Indií a Pákistánem. V souhrnu samé úspěchy.

Byl zmaten. Jednoho se však nevzdával – hodnoty, kterou mají zpravodajské informace při rozhodování a plánování akcí. Moudrost takového postupu nelze ničím vyvrátit.

Koneckonců, proto se mu říká shromažďování poznatků.

29

Peking, Čína, středa 14:00

Velvyslanec se neukázal.

Paul Hood čekal dvě hodiny, potom vyšel ven poohlédnout se, co se děje. Srazil se s Wesleym Chasem, který byl náhodou na cestě k němu.

„Moc mě to mrzí, pane Hoode. Velvyslanec dost dlouho telefonoval a potom odešel z budovy,“ sdělil mu.

„Něco se přihodilo?“

„Tohle je velvyslanectví, pane,“ usmál se Chase. „Pořád se něco přiházívá. Ale pan Hasen říkal, že když to nestihne, sejde se s vámi dnes večer na recepci.“

„U příležitosti…?“

„Zahájení oslav osmapadesátého výročí založení ČLR. Bude tam on, s ním ministerský předseda a další hodnostáři. Prý vám umožní s panem Le Kwan Poem si promluvit.“

„Mluví anglicky?“

„Ne, ale budou tam tlumočníci, včetně jeho dcery Anity. Než tam půjdete, povím vám všechno o personálu. Pan velvyslanec přikázal, abyste zatím dostal k dispozici vlastní kancelář. Řidič, který vás přivezl z letiště, vám bude k dispozici také, doveze vás kamkoli si budete přát.“

„Projížďku s prohlídkou okolí si možná dám později. Zatím bych rád šel do té kanceláře.“

Chase ukázal nataženou paží do chodby. Hood se vrátil do svého pokoje pro kufřík, potom se nechal velvyslancovým asistentem dovést do kanceláře. „Dá se velvyslanci zavolat telefonem?“ zeptal se.

„Šel za premiérem jenom se svým tlumočníkem. Prezident a já máme číslo jeho mobilu pro případ nějaké krize. Když jedná s představitelem cizího státu, nemáme ho vyrušovat, jen kdyby vypukla válka nebo došlo k nějakému úmrtí.“

„Vy s ním na podobná setkání nechodíte, pro případ, že dojde k nějaké naléhavé události, která ale ještě není krizí?“ Hood neměl v úmyslu být dotěrný. Nestávalo se totiž běžně, aby nebyl přítomen asistent, který by velvyslance potahoval za rukáv, kdyby bylo zapotřebí sdělit nějakou informaci nebo vyslovit názor.

„Obvykle s ním chodím, tentokrát ale ne.“

„Můžu se zeptat proč ne?“

„Můžete, ale já na to odpověď nemám. Jednoduše mě nepožádal, abych s ním šel.“

„A je něco, co mi můžete povědět o tom, co velvyslanec dnes dopoledne podnikal?“ naléhal Hood.

„Abych vám řekl pravdu, pane Hoode, tak toho nijak moc nevím, a o tom, co vím, nemohu mluvit. Jistě to chápete.“

„Vlastně ani ne. Jsem tu na příkaz prezidenta…“ Odmlčel se. Náhle pochopil. Je tu proto, aby jednal s ministerským předsedou, což je zpravidla velvyslancovou prací. Joseph Hasen šel za ministerským předsedou první. Pravděpodobně si hájí své teritorium, pokud ovšem nejde vyloženě o nějaké protiopatření. „Tak víte co? To, proč tam šel, není nic důležitého.“

Chase na něj vrhl nechápavý pohled. Hood si ho nevšímal. Bývalý šéf zákulisního Národního krizového střediska si jako diplomat, vystupující na otevřené scéně, povede líp.

Jeho kancelář byla za rohem. Prošli kolem olejomaleb s portréty předchozích velvyslanců. Velká plátna visela na stěnách barvy slonové kosti, jinak byly stěny bez ozdob, až na štukovou výzdobu podél stropu. Dveře kanceláře měly mramorové zárubně, nahoře s vlysy představujícími džunky plující od východu na západ. Hood se snažil nevidět v tom varování před dobyvatelskou výpravou.

„Číslo mého interkomu je čtyři-dvanáct,“ řekl Chase při odchodu. „Máte nějaký vzkaz pro případ, že by velvyslanec volal?“

„Jen to, že bych s ním rád co nejdřív mluvil,“ odtušil Hood. „Povím mu to,“ slíbil Chase.

Odešel, a dveře nechal otevřené. Hood je zavřel. Kancelář sestávala v podstatě z pracovního stolu strčeného do malé knihovny. Nebyl tu počítač, jen telefon na stole. Návštěvníci si s sebou pravděpodobně nosí své notebooky. Hood pocítil chladný závan dezorientace. Ta kancelář zvýrazňovala rozdíl mezi přítomností a tím, jaký byl jeho život ještě před pouhými dvěma dny. Pomalu přešel po hedvábném perském koberci se vzorkem v tmavých barvách hlíny, obkružujícím portrét ženy. Koberec byl výtvorem kohosi z kmene Khom. Na okrajích zůstala spálená místa, na tváři ženy byly dosud znát skvrny po krvi. Hood o tom koberci četl v hlášení. Ten koberec kdysi byl v kanceláři velvyslance v Teheránu. Když se velvyslanectví zmocnili Íránci, Hasenův švagr tam působil jako atašé. Podařilo se mu uprchnout tak, že se vydával za Íránce. Do koberce zabalil mrtvé tělo jednoho „bojovníka za svobodu“ a táhl je pryč, aby to, co Íráncům napovídal, znělo přesvědčivěji.

V Operačním centru podobná kancelář nebyla – taková, jejíž podlaha by vypovídala něco o historii, nebyly tam ani svazky nastavěné na sedmi policích v knihovnách zabudovaných ve zdi. I místnost, kde se v centru nahrávaly údaje, byla z větší části vybavená přístroji pro digitální záznamy. Záznamy vymazala exploze elektromagnetické bomby a nahradily je kopie od ostatních agentur. Hood se rozhlížel kolem. Uvědomil si, jak velká to byla ztráta pro Egypťany, když vyhořela knihovna v Alexandrii.

„Kdy k tomu došlo?“ přemítal.

Informace o tom byla někde tady, v některé z encyklopedií nebo v některém naučném slovníku. Kdyby se to chtěl dozvědět, musel by hledat, ne pouze zadat klíčová slova ve vyhledávači.

Jako tahle moje záležitost zde, uvažoval. Přikázali mu někam jít, a on aby teď pátral po informacích. Takový je jeho nový život. Už se nebude přít s předsedou Kongresového výboru pro dohled nad výzvědnou činností o fondy, bude se pokoušet uhrát něco s velvyslanci a jejich personálem, s hlavami států a jejich personálem, s každou organizací ve Washingtonu, která má informace, jež on potřebuje. Náhle mu jeho úkol vyvstal před očima v celé své velikosti. A v celé své obtížnosti, vzbuzující obavy hraničící až se strachem. Bylo s podivem, že se vůbec něco udělalo. Pohlédl na koberec. Neschvaloval, co se stalo, ani s tím nesoucítil, avšak chápal frustraci, která vedla radikály k tomu, co udělali.

„Což znamená, že musí přijít na řadu protitlak,“ zamumlal.

Při té myšlence se jeho mozek vrátil k mylné představě: vybavila se mu Sharon. Nezamlouvalo se mu, že do jeho podvědomí vstoupila očividně jakožto anarchistka. Zastyděl se. Vrátil se ke stolu, usedl do koženého křesla a rozhodl se začít s protitlakem. Na skutečného nepřítele, ne na toho, který existuje v jeho hlavě.

Ve Washingtonu bylo časné ráno. Zavolal do Operačního centra Bobu Herbertovi. Kdyby ho nezastihl v kanceláři, doma ho obtěžovat nebude.

Herbert byl v kanceláři.

„Proto je byrokracie svinstvo,“ pronesl šéf zpravodajců.

U Herberta podobná razantní, deklarativní prohlášení nahrazovala „Haló“, zvlášť když pracoval na nějakém projektu. Údaj o totožnosti volajícího mu poskytoval ještě větší volnost, měl tak možnost rovnou ze sebe vysypat své stížnosti a výhrady, aniž by se musel obtěžovat tím, že bude čekat, až dostane odpověď na otázku „Kdo volá?“

„Copak se děje?“ zeptal se Hood.

„Při té předělávce Operačního centra, která má naši operaci urychlit, jsem zůstal se všemi svými starými společníky plus jedním dalším. Ještě že sedím v tom svým vozíku, protože nevím, jak bych se jinak udržel na nohou.“

„Chcete si o tom popovídat?“

„Ne, jsem úplně hotovej.“

Herbert vždycky mluvil úsečně a útočně, avšak nikdy nefňukal. A své zlosti se nezbavoval způsobem, jakým se jí zbavoval Hood. Na to, co ji vyvolalo, se obořil, a tvrdě.

„Dostáváme se nějak dál?“ zajímal se Hood.

„Ne – jak jsem právě sdělil naší Frau Feldherr,“ odtušil Herbert.

Hood nyní alespoň věděl, co Herbertův zlostný výlev vyvolalo. Generál Carrieová je v Operačním centru dva dny a Herbert už na ni – anebo na lidi, které ředitelka zastupuje – nahlíží jako na gestapo.

„Před pár minutami jsem mluvil s Mikem,“ pokračoval Herbert. „Je v Pekingu, v hotelu Grand National. Chtěl si trochu dáchnout a pak se setkat s lidmi ze Si-čchangu. Co vy?“

„Zřejmě se nedozvím nic nového dřív než dneska večer na recepci u příležitosti výročí založení ČLR.“

„Tak mi vrtá hlavou, kdy vůbec budeme něco vědět, a až to budeme vědět, jestli se nám to bude líbit.“

„Teď nevím, co máte na mysli.“

„Operační centrum. Vy a Mike možná máte kliku, že jste z něj pryč a děláte něco jiného.“

„Copak, něco se stalo?“

„Vlastně ani ne. Pár ostřejších slov s Carrieovou a pak s Darrellem.“

„To u vás není nic nového, Bobe.“

„Vím. Jen mi tak leccos napovídá, že se něco přižene. Něco nedobrého. Operační centrum – tedy nás – de facto přebírá ministerstvo obrany, a prezident si vytáhne čelného představitele centra, aby ho měl poblíž. To nevypadá na odměnu za služby, co Paul Hood prokázal. Navíc máme k dispozici mariňáky. O tom jsem už s Mikem mluvil dřív. Likvidace Strikeru. Vypadá to na strategické přerozdělování.“

„Může být. Proč si myslíte, že je to špatně?“

„Jako dítě, když jsem žil v okrese Neshoba, jsme po suchém jaru měli problém s populací vysoké zvěře. Lezla do letovisek, na golfová hřiště, a spásla všechno, na co přišla. Starosta a rada starších ve Filadelfii doporučili, abychom tam poslali tým ochránců životního prostředí a ten problém podrobně prostudovali. Většina z těch hochů byli lovci. Než skončilo léto, bylo po problému. Stalo se to docela nenápadně, vidět to bylo akorát v obchodech se zvěřinou. Problémy můžete řešit, nebo z nich vytáhnout kousky, vlastně tedy ‚kusy‘, které mají tu smůlu, že se jejich hlavy můžou předvádět jako trofeje. Mám strach, že se začínáme koukat, jak bychom věci spravili narychlo, namísto toho, abychom je dávali do pořádku průběžně.“

„Plevel jen rvát, ne vytrhávat i s kořeny,“ poznamenal Hood.

„Jo. Přesně tak, pokud máte radši aforismy než lidové vyprávění,“ žertoval Herbert.

„To jsou ty moje roky povídání coby hlava rodiny,“ odtušil Hood. Hned, jak to vyslovil, dostal znovu zlost na Sharon. Vždycky rád sekal trávník, zvlášť když děti byly mladší a „pomáhaly“ tím, že vytrhávaly pampelišky nebo shrabovaly listí, do kterého pak mohly skákat. Hood se z těch vzpomínek rychle vymanil. „Podívejte, Bobe – budoucnost americké zpravodajské činnosti není v téhle chvíli naší starostí.“

„Pravda, pravda. Nechávám to plavat. Ale klíčový výraz je ‚v téhle chvíli‘. Nechci mít kalhoty dole zrovna když se to naší starostí stane. Je to Velká šňůra spletená z gumové niti, kterou se dají vystřelovat kuličky. Souhrnná zpráva Liz Gordonové.“

„Vím.“

„V sázce jsou velké morální hodnoty a záležitosti, ale důležitější jsou ty taktické. Nejsem vlastenec za prachy, Paule. Když si myslím, že je něco špatné, tak jdu a pustím se do toho.“

Slova „A já budu bojovat po vašem boku“ uvázla Hoodovi v hrdle. Střetu s ministerstvem obrany se nebál. Děsila ho možnost války mezi americkými vládními uskupeními v době, kdy země potřebuje být jednotná. I kdyby plevel nebyl vytrhán, držet jej v mezích bylo lepší, než jej ignorovat, zatímco výzvědná oddělení spolu bojují.

„Doufám, že k tomu nedojde,“ řekl.

„Řečeno slovy čerstvě vylíhlého diplomata,“ poznamenal Herbert.

Hood vycítil v jeho hlase zklamání, ale nedopustil, aby mu to dělalo starosti. Zde nešlo o to, aby mu Herbert něco schvaloval. Šlo o to, nedat se zavléci do čínské politiky.

Pokud je to vůbec možné, uvažoval, když se s Herbertem rozloučil a zavěsil. Herbert sám začal svět nazývat Velkou šňůrou z gumové niti. Tak nahlížel na globalizaci – jsou to navzájem pevně provázané finance, kultura a náboženství. Byl to příhodný popis. Všechny jednotlivé prameny se stále ještě dají zřetelně rozeznat. Jsou-li v jednom svazku, představují potenciálně mocnou sílu. Stačí však odstranit jeden z nich, a sousední prameny se začnou uvolňovat. A když se tak stane, celý ten spletenec se rozpadne. Psycholožka Liz Gordonová sestavila profil planety nazvaný – celkem dost akademicky – Vnucená jednota v disharmonii. Prohlašovala, že nějaký „krok stranou“ je nevyhnutelný. V jedné části této studie je čtenář vyzýván, aby si představil, co by se stalo, kdyby Siouxové nebo Cheyennové, kteří svedli bitvu s Custerem, naopak vpadli do New Yorku. Zdalipak by takzvaní nepřátelé bojovali, aby neupadli do zajetí, nebo by se vzdali většímu počtu protivníků? Brali by rukojmí? Nebo by se jednoduše rozptýlili, uchýlili do podzemí aby prozkoumali terén, a potom udeřili v noci, každý podle vlastního uvážení? Pokusila by se je policie zadržet, nebo by je rovnou pozabíjela, tak jako to dělala Sedmá kavalerie? Jak by prostí občané reagovali na kulturu, v tak mnohém odlišnou od jejich kultury? Se strachem, zvědavě, nebo se směsicí obojího, která by vedla jen ke zmatku?

„Problém s globalizací je v tom,“ psala varovně Liz v resumé, „že všechny tyto světy se nyní prolínají, a to na více úrovních, než kolik jich kdo vůbec dokáže rozčlenit, studovat a zmapovat.“

Jinými slovy, jakými se vyjádřil Herbert, je to Velký gumový spletenec, který nemá daleko k tomu, aby puknul. A Hooda napadlo, že ministerstvo obrany se chystá vypořádat se s tím tak, že se nic nebude rozčleňovat, studovat nebo mapovat.

Vzal si z kufříku notebook a zapnul jej. Chtěl se důkladně podívat na seznam lidí, kteří budou na večírku, aby věděl, s kým bude mít co do činění. Také si prošel knihovnu. Vytáhl encyklopedickou ročenku, aby si přečetl něco o výročí založení ČLR. Je hostem v cizí zemi, a chtěl něco vědět o jejích dějinách a zvycích.

Nemohl se přitom ubránit dojmu, že snaha, kterou vyvíjí, je nemotorná, pomalá a přežitá. Nepřipadal si jako lovec. Možná prožívá něco podobného, jak smýšlí Herbert.

Když člověk není lovcem, je kořistí, zvěří.

30

Jou Sien, Čína, středa 14:11

Po deseti letech činnosti v oboru se Sek různými vytáčkami a řečmi vykrucoval z určité práce. Byl rád, že tím to skončilo.

Jako chlapec se Juan – „císař“ – Sek těšíval, až matka přijde do jeho pokoje a zazpívá mu písničku na dobrou noc. Oblíbil si „Svět pod kamenem rolníka Wu“. Zpívalo se v ní o tom, jak rolník musel odvalit velký balvan na svém poli, aby mohl zasít obilí. Když tak učinil, nalezl pod balvanem všelijaký hmyz a chodbičky, hnízda a kořínky a dokonce rodinku polních myší. Potrava přicházela a odcházela organizovanými cestami, „Mnoho mravenců s mnoha nohama ve službách královny“. Písnička končí tím, že rolník balvan vrátil na místo a obilí zasil okolo.

Malý Sek bydlel v zadním traktu školy, v níž jeho matka byla jedinou učitelkou. Otec byl vojákem a doma pobýval málo. Na poli za školou bylo spousta kamení. Kameny byly většinou malé, takže se pod nimi skrývalo jen pár brouků nebo malých hadů. Sek neměl dost síly na to, aby pohnul většími kameny, pod kterými si představoval mnohem větší poklady.

Jednoho dne, když byl otec doma, ukázal synovi, jak balvanem pohnout. Ne pákou, nýbrž střelným prachem. Malé nálože, pečlivě uložené do trhlin balvanů a pod jejich hrany, udělaly z Seka pána pole. Dokonce složil písničku o sobě – „Vládce královny mravenců“.

Výbušniny se staly významnou součástí Šekova života, jež rovněž přinášela zisk. Od vojáka, který někdy přišel spolu s otcem na návštěvu a s nímž se Sek spřátelil, se naučil vyrábět výbušniny z umělého hnojiva a dalších přísad. Jen tak pro zábavu je používal k odstraňování balvanů, vyráběl bouchací hračky, které zpestřovaly oslavy narozenin nebo svátky, a dokonce jimi hubil škůdce. Naučil se, jak nálože odpálit malým tlakem na destičku – v tomto případě na kousek kůry, sloupnuté ze stromu. Jeho malé Císařské pasti na myši šly ve vesnici hojně na odbyt. U hlavní silnice si nalezl plochý balvan, pasti na ně rozložil a nabízel k prodeji. Dělal to tak dlouho, až mu na to matka přišla. Půjčila mu ze školy karetní stolek.

Zastávala názor, že věci se mají dělat pořádně.

Sekův otec zahynul při nehodě nákladního auta, když chlapci bylo dvanáct let. Učením si matka nikdy moc peněz nevydělala a vdovská penze po vojákovi byla velmi chatrná. Sekova vedlejší činnost se stala důležitou součástí jejich příjmu. Vyráběl stále složitější ohňostroje, světlice a dokonce demoliční nálože pro místní lidi, když něco stavěli. Císař Sek, třebaže bez vzdělání, se stal mistrem svého řemesla. Nejlepší na všem bylo, že na vojenských nebo školních vysvědčeních nebylo o jeho dovednosti nic zaznamenáno. Byl tím, čemu se ve výzvědné činnosti říká „neviditelný“.

Když se o talentovaném mladíkovi dozvěděl Čou Šen, zařadil ho do jednotky 8341. Neprodleně Seka a jeho matku přestěhoval do malého, avšak pohodlného domku na pekingském předměstí Jou Sien. Domek stál stranou a vzadu měl Sek přístřešek, kde pracoval. Práce sestávala ze sestrojování bomb pro Ústřední bezpečnostní pluk. Výbušniny nebyly určeny výhradně pro ÚBP, velkou část jich používala armáda pro tajně ukládané našlápné a námořní miny a pro nedovolené ozbrojování, které se nedalo vysledovat k Pekingu. Ještě větší část šla na různé druhy střel, o jejichž existenci nebyly vedeny žádné záznamy. Střely se předávaly povstalcům v cizině, v zemích, jejichž destabilizace Pekingu vyhovovala tím, že povstalci poutali nepřátelské síly.

Sek měl neustále mnoho práce, avšak nikdo na něj nikdy nespěchal. Jeho zaměstnavatel oceňoval, že Sek je umělec, který výbušninu dokáže ukrýt do pečiva před tím, než se někam přepravovalo, nebo do keramických nádob, které v mikrovlnné nebo obyčejné troubě krásně bouchnou. Tyhle bomby byly vhodné pro atentátníky.

Ředitel Čou – který své požadavky nikdy nesvěřil telefonu nebo počítači, avšak vždy Sekovu laboratoř navštívil osobně – ho minulý týden pověřil výrobou velmi specifických bomb. Potřeboval něco malého a silného, co by dokázalo prorazit trup nákladní lodi o výtlaku třiceti tisíc tun. Potřeboval ještě něco dalšího, co zničí místnost v horním poschodí výškové budovy a co exploduje tak, že nevznikne požár ani nedojde ke škodám dole na ulici. To si vyžadovalo zařízení velikosti kufříku, uvnitř vyztuženého ocelovými žebry, které explozi usměrní, a k tomu titanovou síťku, která nedovolí, aby se rozžhavené úlomky rozlétly do okolí. Sek nevěděl, kam tyhle věci půjdou, a ani ho to nezajímalo. Čou se stará o něj a o jeho stárnoucí matku. Čou je voják a loajální komunista. To bylo vše, co Sek potřeboval vědět.

Před několika dny však dostal ještě jinou návštěvu. Další voják, který se dozvěděl, že Sek pracuje pro Čoua, a potřeboval cosi potají obstarat také pro sebe. Ptal se, jestli se dá vyrobit výbušnina, která vydrží teplotu 1370 stupňů, aniž by explodovala. Sek mu sdělil, že problémem není detonace výbušniny, nýbrž odpaření. Při takové teplotě se médium, obsahující chemikálie, odpaří a výbušnina selže. Řekl také, že zhotovit takovou nálož by šlo, kdyby výbušnina byla uzavřená v pouzdře z vysoce čistého křemíku nízké hustoty s 99,8 procenta amorfních vláken, materiálu, z jakého se vyrábějí destičky tepelné ochrany amerických raketoplánů. Něco podobného prý má v přístěnku. To již uhádl, že výbušnina bude použita v raketě, pravděpodobně ve strategické řízené střele, a předem upozornil na obtížnější problém.

„Samotná nálož může být malá, ale přidaná váha tepelného štítu okamžitě způsobí, že se raketa vychýlí z dráhy,“ vysvětloval. „I některé z raket pro ohňostroje, které jsem vyrobil, byly citlivé na nevyváženost.“

„Větší váha nebude vadit,“ řekl ten člověk a široce se usmál. Ukázal se zlatý zub.

„Ale raketa se začne ve vzduchu převracet, pane!“

„Pane Seku, potřebuju, abyste tu věc vyrobil. Dostanete štědrou odměnu.“

Sekovi na tom nezáleželo. Bylo mu jedno, jestli tu a tam někoho anonymně zabije. Jsou to nepřátelé státu, jinak by se nestali cílem. Ale již od dob, kdy začal připravovat ohňostroje, se silně zajímal o vesmírné lety. Nevěděl, jakou raketu chce tenhle člověk zničit, ani proč. Nechtěl se však na jejím zničení podílet, ať už se jedná o kteroukoli zemi. „Uděláte to,“ prohlásil návštěvník chladně. „Když odmítnete, přivedeme sem vaši matku a před vašima očima na ni budeme střílet. Nejdřív do nohou, potom do paží.“

Sek se dal do práce na bombě pro toho člověka. Dokončil ji včas. Neptal se, k čemu má sloužit. Nechtěl to vědět.

Nyní se díval na televizi a pracoval na způsobu injektování zápalné látky do žárovky, aby explodovala, až se rozsvítí. Viděl zprávy o příštím vypuštění rakety ze Si-čchangu. Dojde k němu následujícího dne odpoledne, o státním svátku. Raketa Dlouhý pochod 4 vynese na oběžnou dráhu komunikační družici. Sek si za pomoci bezpečnostního kódu celý projekt nalezl on-line. Přečetl si, že družici vyrobila společnost Unexus a že bude obsahovat plutonium.

Náhle se ho zmocnila nevolnost, která nebyla způsobena výpary z hořlaviny. Ve výši jedenácti tisíc metrů, jak se původně navrhovalo, by zničení družice vedlo k tomu, že výsledná radiace zůstane převážně v horních vrstvách atmosféry a vzdušné proudy ji rozptýlí do širokého okolí. Při explozi ve výši méně než pět tisíc metrů vznikne velké množství spadu, jehož značný podíl výbuch srazí směrem dolů.

To, co měl v plánu tenhle člověk, bylo horší.

Mnohem horší.

31

Tchaj-pej, Tchaj-wan, středa 13:32

Vrchní velitel ozbrojených sil Tchaj-wanu, jehož pracoviště bylo na generálním štábu ministerstva obrany v Tchaj-peji, seděl v poradní místnosti. Byli tu s ním velitelé každého druhu zbraní. Až na chvíle krátkého odpočinku tu těch šest mužů bude sedět již přinejmenším čtyřiadvacet hodin.

Přesně jeden den před vypuštěním jakékoli rakety z pevninské Číny se 427. tchajwanský bojový letecký pluk, mající základnu v Ting Cuan Kchangu, uvedl do stavu pohotovosti. Čínští nacionalisté neočekávali útok a letouny ze základny nevzlétly, piloti se však shromáždili v přípravné místnosti a radar přešel do režimu zdvojených údajů. To znamenalo, že se technicky složité americké širokopásmové radarové systémy v Ting Cuan Kchangu propojily se systémy letecké základny v Pching-tchungu Sever, kde se nacházel 439. letecký pluk. Tak armáda získala překrývající se zobrazení pobřeží pevniny. Namísto jednotlivě, opakovaně se zobrazujících stop zaznamenaných tím kterým systémem, byl přijímaný obraz konstantní. Při režimu zdvojených údajů sice na severním pobřeží Tchaj-wanu zůstávala nevykrytá oblast, vrchní velení si s tím však nedělalo přílišné starosti. Kdyby útok přišel od Severní Koreje, Soul by jim dal vědět.

Ne že by tchajwanské vrchní velení nějaký útok očekávalo. Zkoušky raket a střel v Čínské lidové republice znamenaly spíš příležitost ke cvičení než předzvěst nepřátelství. Tchajwanské ozbrojené síly tak měly možnost ukázat svým protivníkům za průlivem, že je sledují. A že jsou připravené. Dvanáct hodin poté, co začne radarové sledování, vyšle velitelství tchajwanské flotily z každé ze čtyř hlavních námořních základen v Kchen-tchingu, Su-ao, Ma-kchungu a Kche-lun-gu po jednom křižníku. Z nově otevřené opevněné základny ve skalách v Cheng-čungu na jižním pobřeží vyplují dvě ponorky na dieselový pohon, nedávno uvedené do provozu. Šest hodin poté se v Cchuo-jingu připraví k nasazení na moři a ve vzduchu námořní pěchota. Jejím úkolem bude zmocnit se všeho, co by se snad objevilo v tchajwanských teritoriálních vodách. Každý však věděl, že v případě skutečné krize by jejím cílem mohlo být všechno, od předvoje flotily ČLR až po některou pobřežní základnu nebo průmyslový komplex.

Celkem by se v počáteční fázi obrany ostrova uvedlo do pohotovosti šest plavidel a asi tři tisíce mužů. Kdyby pak tchajwanské letectvo zjistilo skutečnou hrozbu ze strany ČLR, armáda by přešla od fáze hlásné a informační služby k útočné fázi elektronického boje. Tím by se v masivním měřítku blokovalo spojení na pevnině a systémy průzkumu. Současně s tím by Tchaj-wan vyslal do akce strategické síly, které zabrání blokádě a zajistí pro tchajwanské ozbrojené síly a pro spojence volné vodní cesty a letové koridory. Rozmístí se i protiraketové systémy, které zneškodní strategické řízené střely, odpálené z pevniny. Základní složku těchto systémů tvořilo sto padesát stíhaček F-16. Americké proudové letouny jsou rychlejší a silnější než šedesát francouzských letounů Mirage 2000-5, které tvoří páteř čínského vojenského letectva.

Tyto informace a převaha v protiútoku budou základem počátečního tchajwanského úderu. Potom bude následovat plně synchronizovaná a nesmírně rychlá odpověď všech složek na každé napadení na moři nebo na zemi, nebo k ní dojde dokonce i při náznaku takového napadení. Na Tchaj-wanu nikdo nepochyboval o tom, že každému počátečnímu tlaku ČLR lze čelit a zastavit jej. Celá strategie spočívala na rozhodném odražení prvního úderu a zadržení druhé vlny. Kdyby se střet rozšířil za tuto hranici a kdyby nezasáhly Spojené státy, ČLR by Tchaj-wan jednoduše převálcovala.

Nikdo neočekával, že se něco takového stane. Válka by neprospěla žádné z obou zemí. Tchaj-wan a ČLR měly rozsáhlé obchodní styky, ne pouze černý trh, nýbrž legitimní investice, a podnikaly kroky k rozvoji průmyslu. A tyto styky narůstaly exponenciálně. Jediní, kdo proti tomu protestovali, byli zarytí komunisté a vojenští zastánci tvrdé linie. Obě tato uskupení však ztrácela půdu pod nohama a ustupovala mladým podnikatelům. Ironií bylo, že tito mladí muži a ženy byli úspěšným produktem komunistické politiky – politiky jednoho dítěte na rodinu, uplatňované po celá desetiletí. Plánované rodičovství zabránilo narození odhadem tří set milionů dětí, které by zatížily infrastrukturu a nedovolily by čínským matkám chodit do práce. Vznikla tak generace zhýčkaných, náročných Číňanů. Tato dospívající mládež chtěla mít to, co mají její vrstevníci na Tchaj-wanu – značkové oblečení, elektronické hračky a technicky vyspělá auta. To jí ani komunismus, ani militarismus nedá.

Vrchní velitel a jeho štáb nicméně zahájili pečlivě naplánované obranné akce. Vždy tu byla možnost, že někoho v Pekingu napadne, že budoucnost vykreslená v rudé barvě je lepší než v barvě stříbrné a zlaté. Touha po moci a možnost zdůvodnit své kroky jsou silnou motivací. Taková kombinace by mohla být katastrofická, zvlášť kdyby politickým nebo válečnickým myšlenkám, jimž někdo zasvětil život, hrozilo vyhynutí.

32

Peking, Čína, středa 20:00

Být návštěvníkem v Číně trochu připomíná přípravu soufflé. Otevře-li člověk dveře v nepravou chvíli, výsledek bude k pláči.

Na rozdíl od svých protějšků ve Washingtonu se čínští hodnostáři nedostavili na večírek společensky přijatelně pozdě, něco takového nejenže by se považovalo za vrchol nevychovanosti, ale bylo jisté, že opozdilce, ať muže či ženu, nikdo nebude brát na vědomí. Číňané velmi dobře ovládají umění jak se od každého, kdo se nepřístojně zachoval, odvrátit nebo se dívat jakoby skrz něj.

Předčasný příchod se rovněž považoval za nezdvořilost, za zneužití hostitelovy pohostinnosti. Výsledkem samozřejmě byla tlačenice u dveří. Mělo to však v sobě i něco prospěšného: lidé se museli uvítat a pohovořit s každým, kdo stál poblíž pod předlouhým baldachýnem, sahajícím až na ulici. Baldachýn se vztyčoval, pouze když se konala recepce. Bylo to gesto, jež mělo hosty zbavit pocitu, že čekají jen tak venku, vystaveni živlům a pohledům kolemjdoucích. To by se také považovalo za nezdvořilost.

Pro Hooda to znamenalo, že si nakonec povídal se dvěma lidmi, které neznal. Třetího člověka poznal, byl to Číňan, který pracoval pro pekingskou pobočku Washington Postu. Hood neměl chuť se s ním bavit. Číňan ho nepoznal a Hood chtěl, aby to tak zůstalo. Dobrý reportér by se nespokojil s nějakým „Náhodou jsem v Pekingu a velvyslanec mě pozval“ jako s důvodem, proč tu Hood je.

Hood se k němu otočil zády a ocitl se tváří v tvář brazilskému velvyslanci a jeho manželce. Vypadali na něco přes šedesát let. Žena měla úzký zásnubní prsten s diamantem, jenž napovídal, že to není původní paní velvyslancova. Muž byl vlastním povoláním architekt, a právě obdivoval chua-piao, ozdobný mramorový sloup s vyrytými, navzájem propletenými draky a s hrozivými mračny. Řekl, že původ sloupu se datuje do dob legendárních vládců Jao a Sun, kteří panovali asi před čtyřmi tisíci lety. První takové sloupy prý byly dřevěné a sloužily cestovatelům jako orientační body.

Velvyslancova žena se shovívavě usmála. Byla profesorkou dějin na Pontifícia Universidade Católica do Rio de Janeiro. Hezká, šedovlasá žena si vzala roční volno, aby po dobu manželova působení v Číně mohla být s ním.

„Ničím takovým tyhle sloupy ‚piao‘ nebyly,“ sdělila Hoodovi. „Vznikly z dřevěných tyčí nazývaných piao, které se používaly až mnohem později, kolem roku 700 před Kristem na stavbách. Zabodávaly se do země, aby se pomocí zavěšené olovnice stanovila svislice, a současně vytyčovaly hranice stavby. Když se budovaly větší stavby, používaly se kamenné piao. Od roku 400 před Kristem se staly trvalou součástí stavby.“

„A když už jsme tady, shromaždujeme údaje, abychom zjistili, kdo z nás má pravdu,“ podotkl velvyslanec a usmál se na manželku. Ještě dodal pragmatickou poznámku: „Ať vyhraje ten nebo onen, bude z toho mít prospěch příslušné stipendium.“

Hood se také usmál. Na jejich rivalitě bylo cosi roztomilého. Dvojice nalezla činnost, která jim umožňuje být spolu a přitom zůstat každý sám sebou. Záviděl jim.

Za necelých deset minut se dostali do dveří a potom do tanečního sálu. Jejich jména si podle seznamu ověřili muži oblečení do vycházkových černých vojenských uniforem. Třebaže Hood i většina hostů měli na sobě společenský oblek, Číňané se nepokoušeli vyvolávat svým oblečením dojem dob dávných dynastií, ani oblékat se podle západního vzoru. Tohle byla ukázka tradičního vlivu a autority Rudé Číny. Čelní představitelé Číny uvnitř v sále měli na sobě smokingy. Vysoké límce připomínaly vojenskou blůzu, jakou nosil Mao.

Americký velvyslanec se již věnoval martini a za pomoci mladé tlumočnice rozmlouval s premiérem. Hood pocítil nával zlosti, ne proto, že se Hasen věnuje Le Kwan Poovi, nýbrž proto, že velvyslanec nemusel čekat ve frontě. Zlost pominula, když ho Hasen spatřil a máváním ho zval k sobě. Omluvil se premiérovi a vykročil k Hoodovi. Hood byl rád, nevěděl, v jaké úloze tu má vystupovat, ani proč tu vůbec je. Právě o tom si měl s velvyslancem promluvit, než sem šel. Věděl jen, že tu má být jako pozorovatel patřící k velvyslanectví.

Sálem již zněl hlasitý hovor, angličtina a všechny možné jiné jazyky. Nejvíc se vyjímala štěbetavá čínština. Velvyslanec položil Hoodovi ruku na rameno a odváděl ho do přední části sálu.

„Omlouvám se, že jsem se s vámi nemohl sejít dřív,“ řekl vysoký, maličko otylý velvyslanec. „Premiér se chtěl s kýmsi sejít, a musel jsem to rychle zařídit.“

„Někdo očividně důležitější než prezidentův zvláštní emisar,“ pronesl Hood s nádechem sarkasmu v hlase.

„V tomto případě ano,“ odtušil Hasen. „Vlastně… tím člověkem je váš přítel. Generál Mike Rodgers.“

Hood se zamračil. Ještě se s Rodgersem neporadil, jak svou práci zde koordinovat, protože stále nevěděl s jistotou, co je třeba udělat. Jak je vidět, Rodgers se tím nenechal odradit.

Hood již neměl nic, co dalšího by řekl, protože se ocitli vedle ministerského předsedy. Ten byl zaneprázdněn rozhovorem s kýmsi, kdo s ním mluvil za pomoci svého vlastního tlumočníka. S ruským velvyslancem, soudě podle toho, jak ta řeč zněla. Muž mu připadal poněkud povědomý. Říkal si, jestli se spolu už někdy nesetkali. Bylo to možné, Hood již v Rusku byl a úzce spolupracoval se Sergejem Orlovem, svým protějškem z ruského operačního centra sídlícího v Petrohradu.

Mým bývalým protějškem, připomněl si. Orlov tu instituci stále ještě řídil.

Hasen využil té chvíle a mladé ženě, která mu předtím tlumočila, Hooda představil.

„Paule, dovolte, abych vám představil slečnu Anitu Leovou, dceru ministerského předsedy,“ řekl. „Slečno Leová, tohle je Paul Hood, prezidentův asistent. Je tu, aby dohlédl, zda se dodržuje vládní politika.“

„Prezident by měl mít ve své velvyslance větší důvěru,“ poznamenala k oběma mužům Anita. „Někteří z nás se stanou oběťmi určité obměny stockholmského syndromu,“ opáčil velvyslanec.

„Začínáte sympatizovat se svými hostiteli,“ podotkla Anita.

„Když už mluvíme o hostitelích… podívám se, jestli se mi ještě podaří znovu premiéra chytit,“ řekl Hasen. „Prominete?“

„Ovšem,“ odpověděla Anita.

Hasen odešel a Hood se Anity zeptal, jestli by si dala něco k pití. Souhlasila a Hood přivolal pokynem číšníka. Mladý Číňan v bílém saku k nim přispěchal. Anita požádala o šampaňské, Hood si objednal kolu.

„Vy nepijete alkohol?“ zajímala se.

„Jen zřídka. Rád si pamatuju, co slyším. A co je důležitější – rád si pamatuju, co jsem říkal.“

„Uměřenost, pane Hoode.“

„V tom nejsou Američané nijak dobří.“

„Chápu. Ve škole jsem četla romány od pana Hemingwaye a pana Fitzgeralda. Lidé v nich vždycky pili až moc.“

„Obávám se, že autoři těch románů také.“

Usmála se. Byla to úchvatná žena. Měla na sobě volné bílé šaty s flitry, zvýrazňující její štíhlou, sportovní postavu. Rovné černé vlasy s nenápadnými pramínky červené vroubily kulatý upřímný obličej s velkýma očima. Vypadala na něco mezi třiceti a čtyřiceti lety, držení těla prozrazovalo, že celá léta čelila životu, který se k ní obracel tou drsnější tváří.

Hood se ohlédl po Hasenovi. Ten se stále ještě pokoušel dostat k hovoru s premiérem. Dav kolem něj se značně rozrostl.

„Jste v Pekingu poprvé?“ zajímala se Anita.

„Ano. Vy pracujete na plný úvazek jako tlumočnice?“

„Ne. Přednáším literaturu na Pekingské univerzitě. Z románů se dozvíte hodně o étosu té které kultury.“

„Zabýváte se současnou literaturou, nebo jen klasiky?“

„Snažím se držet krok s dobou. Ačkoliv… musím přiznat, že to, co právě teď ve vaší zemi vzniká, mě nijak zvlášť nezaujalo. Většina toho se věnuje přáním, co udělat pro muže a ženy, a přitom se toho jak těm, tak oněm nabízí hodně málo. Kulturu to spíš rozděluje, než aby ji to sjednocovalo.“

„Tím myslíte zamilované romány pro ženy a špionážní příběhy pro muže?“

„Ano.“

„Já v těch věcech vidím jistou snahu vzbuzovat v lidech určitou ctižádost,“ odtušil Hood. „Vytvářejí idealizované hrdiny a hrdinky, kteří nás nutí k tomu, abychom se chtěli stát lepšími.“

„Jsou to komiksy pro dospělé,“ prohlásila Anita tónem, který nepřipouštěl námitky.

„A co je na tom špatného?“

„V populární literatuře jde víc o povrchní, vnější přání a touhu být silný nebo krásný, než o vnitřní sebezdokonalování,“ opáčila. „V devatenáctém a na počátku dvacátého století bývaly doby, kdy se autoři jako Herman Melville, John Steinbeck a Upton Sinclair věnovali společenským a psychologickým záležitostem namísto fantaziím.“

„Fantazie mají v sobě pravdu,“ namítl Hood. „Moby Dick je fantazie.“

„Jen pokud se týče té velryby, a ani ta se ještě nemůže brát doslova. Bílá velryba je zosobněním ničitelských choutek kapitána Achaba.“

„Jsem si jistý, že na mnohé z nepřátel popisovaných v současné americké literatuře se dá nahlížet právě takto.“

„Kdepak,“ odpověděla Anita a rezolutně zavrtěla hlavou. „Číňané jsou vždy líčeni jako nepřátelé, a stejně tak Rusové. Tohle se zvlášť zdůrazňuje ve všech vašich špionážních románech, v dobrodružstvích Jamese Bonda, a to vše zkresluje skutečnost ve snaze šířit propagandu.“

„James Bond je Brit,“ upozornil ji Hood.

„To je vedlejší detail. Mentalita je pořád západní.“

„Do jisté míry.“ Hood musel přiznat, že v tom má Anita pravdu. „Vy jste bondovky četla?“

„Jen román Dr. No. Viděla jsem ale některé z filmů. Opravdu – komedie. Dr. No je padouch narozený v Pekingu, patřil k několika tchungským gangům, člověk s průsvitnou žlutou kůží a s černým čínským bodyguardem. Ničí americké střely laserovým paprskem, přičemž předstírá, že je vývozcem guana. Řekněte, pane Hoode – setkal jste se někdy s takovýmhle Číňanem?“

„Ne,“ přiznal Hood.

„Anebo s nedostižným špionem jako je pan Bond, který na potkání říká lidem kdo je a běhá po světě ve smokingu ušitém na míru?“ Anita jen tak neurčitým gestem ukázala na Hoodův oblek. „Špion by se choval nenápadně.“

„To by si někdo takový asi opravdu uvědomoval,“ poznamenal rozpačitě Hood. Viděl Hasena, vracejícího se s premiérem. Hoodova vlastní schopnost nenásilným způsobem shromažďovat zpravodajské informace podstoupí zkoušku.

Neměl tušení, jestli někdy nalezne s Anitou společnou řeč pokud jde o literaturu nebo o hlavní literární osoby. Ta žena však mluvila vynikající angličtinou, a jelikož měla onu agresivní sebedůvěru akademicky vzdělaného člověka, naslouchala, když hovořil. Do hry vstoupila zvědavost.

Když se oba muži přiblížili, Anitino chování se okamžitě změnilo. Přesunula se mezi otce a Hooda, přitom však zůstala nepatrně vzadu. Bradu již nedržela výbojně a pyšně, nýbrž sklonila obličej, stejně jako sklopila i oči. Nebyla to pokora, nýbrž úcta. Hoodovi vrtalo hlavou, jestli by si spisovatelé, které Anita nemá ráda, vůbec povšimli změn ve vztahu mezi otcem a dcerou, a premiérem a tlumočnicí.

Ti, kdo z Le Kivan Poa udělali tyrana ve stylu Fu Mandžu, určitě ne, pomyslel si.

Potřásl si s premiérem rukou.

„Pane Hoode, pan Hasen mi sdělil, že se mnou chcete mluvit,“ řekl premiér. Anita jeho slova přeložila.

„Ano, pane. Můžeme si tu někde pohovořit v soukromí?“

„Třeba zde,“ odtušil premiér. „Nikdo nás tu neuslyší, a většina lidí tady nerozumí anglicky. Můžeme mluvit bez obav.“

„Tak dobrá.“

„Ale, pane Hoode… já znám vaše jméno. Čím to?“

„Nějakou dobu jsem pracoval ve vládních službách.“

„V jaké funkci?“

„Ta poslední byla ředitel Národního krizového střediska.“

„Aha – jistě. Věhlasné Operační centrum. Vaši špioni odhalovali spiknutí ve světě a zabránili válkám.“

Když Anita dotlumočila, pohlédla na Hooda. Její tvář potemněla a Hood se začervenal.

„Potom tedy určitě znáte generála Mika Rodgerse,“ pokračoval Le Kwan Po. V Anitině hlase zazněl ostrý tón, který v něm předtím nebyl. Určitě si myslela, že Hood chtěl její uvažování vést jakýmsi určitým směrem, pokud ji přímo nepoučoval.

„Ano, pane. Generál Rodgers a já jsme řadu let pracovali společně.“

„A tady jste na jeho žádost?“

„Jen zčásti, pane. Své důvody k tomu, abych sem přiletěl, měl i prezident.“

„Ty důvody bych rád slyšel,“ řekl Le Kwan Po. „Zdá se, že prezident Debenport nahlíží na naši vládu přísněji než jeho předchůdce.“

„Přísněji… v jakém smyslu, pane premiére?“

„Černobíle,“ odtušil Le Kwan Po.

„Za prezidenta nemohu odpovídat, pane. Mohu vám ale říct, že jeho názor na vás osobně je velmi příznivý. Stejně jako můj.“

„Děkuji.“ Premiér pohlédl na hodinky. „Přípitky nezačnou dřív než za čtyřicet minut. Možná bychom měli jít jinam.“

„V pořádku.“

Le Kwan Po vykročil davem dozadu do sálu. Jeho příznivci se mu ukláněli nebo mu tiskli ruku. Zdvořile a trpělivě se usmíval a pokračoval v chůzi. Byl to politicky nesmírně kladně působící postup – člověku obětoval okamžik ze svého času a přitom dál stačil pokračovat v rychlé chůzi. Premiér to tak dělal, a k tomu ještě něco: nikomu neprokazoval zvláštní přízeň, každému se dostalo stejného úsměvu, stejně dlouhého okamžiku kontaktu. Debenport – a James Bond – možná vidí Číňany černě, ale Le Kwan Po je rozhodně šedý.

A jeho dcera byla očividně rozzlobená. Stále šla vzadu za otcem, což znamenalo, že jde rovněž vzadu za Hoodem. Kdykoli se Hood někomu v sále plném lidí vyhýbal, zachytil její upřený, ostrý pohled.

Došli až dozadu. Voják v černé vycházkové uniformě otevřel premiérovi dveře. Le nataženou rukou vybídl velvyslance a Hooda, aby vešli. Učinili tak, následováni premiérem a jeho dcerou.

Hood si s Anitou ještě promluví později, pokusí se jí vysvětlit, že se ohledně těch špionážních románů moc nemýlila – že to, co se často v zájmu hladkého vyprávění příběhu zredukuje, není nutně nepravdivé.

Třeba bys ji mohl pozvat, aby se šla dívat na velryby, napadlo ho. Tak by svému neohrabanému přístupu k ženám učinil zadost. Zatím ho však čekaly důležitější záležitosti. V tom se život a romány zásadně liší. Pochyboval, že i když špion má smoking a působivou pověst, dokáže se věnovat současně krizi i nějaké ženě.

33

Peking, Čína, středa 20:22

Le Kwan Poovi připadalo divné, že o tomhle vyšetřování ví tolik Američanů. Kultury jednotlivých národů se liší. Pro jednu z nich platí „Pověz něco jednomu Američanovi, a pověděls to všem“. Číňané nejsou mluvkové. Naopak, věci si nechávají pro sebe, informacemi šetří jako sladkou vodou na širém moři. Podělí se o ně jen tehdy, když se jim za ně něco mnohonásobně vrátí, nebo když je to nutné proto, aby neztratili tvář.

Američané však s cizím člověkem mluví jako kdyby to byl jejich nejlepší přítel. Diplomaté jsou o něco lepší, podle toho, jak jsou zkušení. Většina těch, kdo byli posláni do Číny, včetně pana Hasena, měla značné zkušenosti z práce pro vládu. Le však poznal velvyslance, kteří před tím, než byli vysláni aby zastupovali svou zemi, pracovali jako vydavatelé novin, herci a dokonce jako profesionální toreadoři. Takoví mluvili rádi. Naslouchali jen příležitostně.

Paul Hood mu připadal jiný. V předpokoji se trojice mužů usadila do křesel starých celé století. Anita si sedla mezi otce a Hooda. Američanovi přinesli pití. S povděkem je přijal. Z jeho výrazu, z nenuceného držení těla a chování, z těch několika málo slov, která zatím pronesl, a dokonce z toho, jak pozorně se věnoval Anitě, Le usoudil, že Hood není ani podlézavý, ani nafoukaný.

Pokud existuje něco jako typický americký filmový hrdina, jeho agresivní, chlapácké vlastnosti ztělesňuje generál Rodgers. Pokud existuje něco jako průměrný Američan, zdá se, že tyto umírněnější rysy má Hood. V jeho očích je cosi, co vyjadřuje smysl pro fér hru, přitom však rozhodnost. Hood určitě působí daleko otevřeněji a přístupněji než generál Rodgers.

„Paule, tak povězte premiérovi, proč tu jste,“ naléhal Hasen.

Anita jeho slova otci přeložila. Hood se v křesle nahnul, ruce sepjaté před bradou. Vypadal jako kdyby se modlil.

„Pane premiére, jsem tu na přání prezidenta,“ začal. „Požádal mě, abych nabídl veškerou pomoc, abychom zaručili úspěšné vypuštění vaší nové komunikační družice.“

„Má nějaký důvod k domněnce, že vypuštění je ohroženo?“

„Jisté zpravodajské poznatky nasvědčují, že nějaké obavy ohledně vypuštění chováte, pane premiére.“

„Generál Rodgers vyjádřil podobné obavy, ale žádné informace neměl,“ odtušil Le. „Co mi můžete povědět vy?“

„Máme za to, že exploze ve Spojených státech, v Jižní Africe a na Tchaj-wanu mohou spolu souviset. Při vší úctě, pane, domníváme se, že pachatelé mohou pocházet z Číny.“

„Jsou vaše informace neurčité, nebo se prostě vy osobně vyjadřujete mlhavě?“

„Jsem ve vaší zemi hostem, pane. Nepřišel jsem vznášet obvinění proti určitým jednotlivcům, pouze nabídnout pomoc.“

„Jakou formu by ta pomoc měla?“

„Rád bych byl při vypuštění, abych ve chvíli, která má pro vaši zemi historický význam, zastupoval prezidenta.“

Le se zasmál. „Už jsme vypustili hodně komunikačních družic!“

„Ale ne družici postavenou za přispění amerického průmyslu,“ odtušil Hood.

Velvyslanec se také nahnul dopředu. Tvářil se velmi upřímně. „Jak jsem již říkal, pane premiére, prezident Debenport si přeje těsnější svazky s Čínou.“

„To jste opravdu řekl, pane velvyslanče. A přesto, není to tak dávno, co vaše vláda prodala vzbouřencům za průlivem zbraně.“

„Zákon o vztazích s Tchaj-wanem je určen výhradně pro hlediska obrany –“ hájil se Hasen.

„Pánové, záležitost té oblasti zde teď asi nevyřešíme,“ přerušil ho Hood. „Doufám však, že pokud jde o vypuštění té družice, dokážeme dosáhnout jistého stupně důvěry. Pane premiére, vy víte, čím jsem se dřív zabýval. Rád bych měl tu čest stát po vašem boku.“

Ministerský předseda chvíli mlčky seděl a zvažoval Hoodovu nabídku. Pozorně Američana zkoumal.

„Generál Rodgers mi učinil stejnou nabídku,“ pokračoval po chvíli. „Prý mi chce ‚hlídat zadek‘.“

„To je takový běžný hovorový slovní obrat,“ řekl Hood.

„To chápu,“ ujistil ho Le. „Ale kdybych žádal, aby na mou osobní bezpečnost a na samotné vypuštění dohlížela malá americká jednotka, naznačovalo by to, že jsem slabý a že nemám důvěru v naše vlastní bezpečnostní síly. Generálu Rodgersovi jsem odpověděl, že jeho nabídku uvážím. A ve jménu těch nových těsnějších svazků dovolím jednomu z vás, aby byl při startu. Situaci určitě chápete. Prosím, dohodněte se mezi sebou, který z vás to bude.“

„Pane premiére, přítomnost představitele výrobce i zahraniční vlády u takového vypuštění by nebyla bezprecedentní,“ prohlásil důrazně velvyslanec. „A světu by se ukázalo, že v čínsko-amerických vztazích nastává nová doba.“

„Mnozí členové mé vlády by takovou přítomnost považovali za nepřijatelně blahovolný ústupek,“ odtušil Le, „zvlášť když ti dva představitelé spolu celé roky pracovali v americké výzvědné službě.“ Ministerský předseda vstal a pohlédl na Hooda. „Musím se vrátit ke svým hostům. Vaši odpověď očekávám zítra ráno.“

Hood vstal také. „Dostanete ji. Děkuji vám, pane.“

Le vyšel ven, následován Anitou a oběma Američany. Otec s dcerou se pomalu vraceli do sálu. „Jaký máš z toho člověka dojem?“ zeptal se Le Anity.

„Nic výjimečného,“ odtušila.

„Ano. Nejlepší špioni jsou právě takoví. Nikdy by se neměli něčím odlišovat.“

„Myslíš, že nás špehuje?“

„Téměř určitě. Americký prezident už svého velvyslance má. Potřebují ještě někoho dalšího? A kromě toho, člověk s jeho pověřením vždycky hledá nové tváře, novou dynamiku běhu událostí, novou techniku. Přesto jeho přání pomoci ochránit vypuštění družice může být míněno upřímně.“

„Proč si to myslíš?“

„Jestli se něco přihodí, může to mít dopad na celou oblast. Jeho vláda nemusí chtít, aby byla nucena se na tom podílet. Doufejme, že za chvíli budeme vědět víc.“

„A jak se to dozvíme?“

„Položíš otázku,“ usmál se Le.

„Já?“

Premiér přikývl. „Pan Hood vlastně svého vlastního velvyslance po celou tu dobu, co jsme mluvili, ignoroval. Tvoje reakce ale sledoval velmi pozorně.“

„Jen jsem tlumočila…“

„Tlumočníci jsou obyčejně jakoby neviditelní, to přece víš.“

„Byl prostě jen zdvořilý.“

„Velvyslanec pozoroval mě a také pana Hooda. Na toho jsi musela zapůsobit. Rád bych věděl, proč je to vypuštění pro něj tak důležité. Možná se ti s tím svěří.“

„Otče, já nejsem diplomatka!“ namítla Anita.

„Tvoje matka taky ne. Ale důvěřuji vám oběma, a ty máš intuici, která mně chybí.“

Sevřel dceři pevně ruku na znamení, že rozhovor končí. Vešli do tanečního sálu. Nyní je mohlo slyšet mnoho lidí, a oba mluvili mandarínskou čínštinou. Premiér si nepřál, aby se jeho myšlenky nebo starosti staly záležitostí, o které se veřejně diskutuje.

Zdálo se, že Anita je jeho poznámkou poněkud zmatená. Jí samotné to připadalo v pořádku. Svléknout se občas z akademického brnění absolutně znějících závěrů jí jedině prospěje. Otec si není jistý, zda Paulu Hoodovi zcela důvěřuje. Hood se zdá milý a upřímný, avšak zájem Spojených států o tuto záležitost vypadá podivně. Le naslouchal, avšak moc se toho nedozvěděl. Bílému domu by nadnárodní společnost, jako je Unexus, neměla tolik ležet na srdci. Určitě ne do té míry, že vyšle tak vysoce postaveného člověka, aby řešil potíže, které by mohly být na překážku jejím zájmům. A zde nejde o záležitost diplomacie, tu by mohl vyřídit samotný velvyslanec.

Pokud jim starosti nedělá skutečně ta družice, říkal si Le. Paul Hood se chtěl setkat přímo s ním. Premiérovi vrtalo hlavou, jestli Američané nevědí něco víc než to, čeho se obává on sám. Do této chvíle jedinou možnou obětí na území Číny byla jeho vlastní důvěryhodnost. Jestli nedokáže usmířit ředitele Čoua s generálem Tam Lim, mohl by ztratit důvěru předsedy a vlivných členů Všečínského shromáždění lidových zástupců. Zrovna tohle by Spojeným státům nevadilo. A zničení nosné rakety by se jich přímo nedotklo, pokud by nemělo vliv na některého jejich spojence.

Doufal, že se najde cesta, jak z toho ven.

Dal se do hovoru s australskou velvyslankyní Catherine Barnesovou a jejím manželem. Současně koutkem oka zahlédl Hooda, mířícího ke dveřím. Omluvil se paní Barnesové a otočil se k dceři.

„Anito, jdi za panem Hoodem, než odejde,“ zašeptal.

„Vystačíš si tu sám?“

„Velvyslankyně Barnesová mluví obstojnou mandarínštinou, a už je skoro čas na přípitky. Jen jdi.“

Pustil dceřinu ruku. Anita se prodrala hloučky lidí a vydala se za Hoodem, který již byl ze sálu venku. V ruce měl mobil. Možná se již chystá volat generálu Rodgersovi.

Je v tom něco poněkud nečistého, přiznával si Le. Na Paula Hooda mohlo zčásti zapůsobit, že Anita je přitažlivá žena. Pokud se v tomhle nemýlí, využívá ji nevhodným způsobem. Pokud ovšem tomu tak mohlo být zčásti, musí tu být ještě něco víc. Dojem ministerského předsedy z Hooda po jejich krátkém setkání byl, že Hood by mohl být nějaký nový typ špiona, něco mezi generálem Rodgersem a velvyslancem Hasenem: úředník s tajným posláním a současně velvyslanec bez vymezené působnosti.

Podívat se na zoubek novému typu špiona, to si žádá nový druh protivníka: Anitu, učitelku-vyšetřovatelku. Ve světě, jímž kolují zvěsti o americkém lékaři-vrahovi, se pravidla zcela určitě mění. Třeba k tomu nejlepšímu. Le věřil, že Hood možná přišel z důvodů, které uvedl – shromáždit bez nějakých předsudků zpravodajské informace a začít vytvářet strategické mezinárodní spojenectví. Zda toto spojenectví potrvá tak dlouho, jak bude zapotřebí, aby se zabezpečilo vypuštění družice, nebo zda znamená počátek nového příměří, se teprve ukáže. I kdyby tu Hood byl z jiného důvodu, premiér ho v tomto směru může využít. Byl by to vztah jako každý jiný, který již v politice zažil. Když přinese úspěch, nebude záležet na tom, kdo čím přispěl a proč. Ale stejně by to byla ironie, říkal si, zatímco jen tak nezávazně rozmlouval s velvyslankyní Barnesovou. Boj dvou čínských představitelů se přenáší na celosvětovou arénu. A ten, kdo ten boj zastaví, je někdo z diváků. Jak to Li-li před pouhými dvěma dny řekla?

V téhle situaci jde o budoucnost.

Manželka je možná moudřejší a má větší schopnost předpovědět co se stane, než si je sama vědoma.

34

Alexandria, Virginie, středa 08:41

Generál Morgan Carrieová se moc nevyspala.

Přišla domů, posadila se na pohovku a prošla si poštu. Další, co si uvědomila, bylo, že ji manžel jemným šťoucháním budí.

„Musíš být pořádně utahaná,“ řekl doktor Carrie.

Otevřela oči. Ležela opřená o opěradlo, nohy na podlaze. Manželovy hnědé oči na ni shlížely.

„Cože?“ dostala ze sebe omámeně.

„Říkal jsem, že musíš být pořádně utahaná,“ opakoval. Zvedl do výše jakousi obálku. „Tobě asi přišla hláška, žes vyhrála milion dolarů.“

Pohlédla z manžela na obálku. Nevzpomínala si, že by ji otevřela. Dokonce ani na to, že si sem vůbec sedla. Podívala se na časový údaj na digitálním videorekordéru. Táhlo na devátou. Bylo hodně pozdě.

„Hospodyně tu bude do dvaceti minut,“ řekl doktor Carrie.

„Jo. Díky.“ Pokusila se rozhýbat ztuhlé údy ve snaze vstát. Manžel jí pomohl. Byl oblečený, což znamenalo, že se již také osprchoval. Vůbec ho neslyšela. Ucítila vůni kávy. A také ho neslyšela, jak ji připravuje.

„Můžu ti něco přichystat, než půjdu?“ zeptal se.

„Čaj. Díky. A pusu.“

Naklonil se a políbil ji na rty. Nezapůsobilo to tak jako kofein, ale byl to dobrý začátek.

Neurochirurg jí donesl čaj a odešel. Vstala a dlouze se napila silného čaje Earl Grey. Cítila se stejně unavená, jako když přišla domů. Slyšela auto, odjíždějící od domu, a vychutnávala si svou denní dávku samoty. Podívala se na mobil. Měla jen jeden vzkaz, od seržanta z Andrewsu. Pravděpodobně chce vědět, kdy pro ni má přijet. Byla ráda, že minulou noc měla někoho k dispozici. Tohle byla jedna z nádherných věcí, které přinášela práce na letecké základně. Vždycky se tam najde nějaký řidič. Seržantovi zavolala a sdělila mu, že bude připravená v půl desáté.

Svlékla si uniformu a rychle se osprchovala. Již se cítila lépe. Dorazila hospodyně, Patricia Salazarová, mladá svobodná matka dvou dětí. Svou práci dělala zručně a s lehkostí. Před lety Carrieovou napadlo, že Patricia by byla dokonalou špionkou. Měla přehled o dění v domě – a koho by napadlo, že hospodyně, která mluví portugalsky, je agentkou nějaké třetí strany?

A přesně o tohle šlo. Carrieová si hospodyni dala u G2 prověřit. Patricia sice byla před sedmi lety provdaná za poddůstojníka spojovacího pluku, avšak manžel ji – a děti – opustil kvůli jiné ženě. G2 sledoval záznamy o telefonických hovorech a záznamy o cestách, které podnikla. Sledoval ji i po několik víkendů. Ukázalo se, že poté, co se Patricia přistěhovala do Marylandu, kde žije se sestrou a švagrem, se Salazarovi spolu nestýkali.

Ohledně toho, že ji nechala prověřit, neměla Carrieová špatný pocit. Čistě uklizený dům – a spokojená hospodyně – nebyly tak důležité jako bezpečnost země. Obezřetnost patřila k její profesi. Doma o své práci nemluvila a nikdy si nebrala domů citlivé dokumenty. Nechtěla však chodit do práce se štěnicí v podpatku.

Nalila si do termosky šálek čaje a než přijelo auto, krátce se podívala na on-line zprávy. V noci k žádným dalším explozím nedošlo. To bylo jak dobré, tak špatné. Dobré proto, že se nikomu nic nestalo, špatné proto, že každá nová událost by poskytla víc informací, se kterými se dá pracovat.

Řidič dorazil a Carrieová dům opustila se dvěma věcmi, které měla vždy s sebou: notebook a zabezpečený telefon. Jakmile se pohodlně usadila v autě, zavřela skleněnou přepážku mezi sedadly a zapnula telefon. Zadala kód „neurochir“ a potom stiskla 1. Tak se rychlovolbou spojila s člověkem, s nímž mluvila téměř každý den – s člověkem, který jí pomohl při jejím postupu v armádě. Který zajistil její povýšení a umožnil převelení do Operačního centra. S generálem Raleighem Carewem, předsedou Sboru náčelníků štábů. „Od chvíle, kdy jste tam začala, jste nezavolala,“ řekl Carew.

„Zabydlovala jsem se a seznamovala se se situací.“

„A jaký máte z Operačního centra dojem?“

„Většina z lidí tam se plně věnuje své práci, pracuje usilovně a je značně vyhořelá.“

„Vyhořelá… v jakém smyslu?“

„Pracují dlouho do noci, berou si práci domů, a když zrovna neřeší nějakou krizi, shánějí se po nějaké další.“

„To víte od koho?“

„Od Liz Gordonové, psycholožky. A tohle je ubíjí. Nemají chvíli oddechu.“

„Tak co se to tam děje? Napoleonský syndrom?“

„Nepřipadá mi, že se pokoušejí soupeřit s ‚velkými hochy‘ zpravodajských služeb, přinejmenším tedy to není jejich hlavní motivací. Spíš je to něco jako mentalita bunkru. Vidí sami sebe jako lidi v klíčové obranné linii – což také jsou. Ale podle slov Liz jim Paul Hood vnukl představu, že jsou jedinou obrannou linií. Jeho osobní obrannou linií.“

„Proti čemu?“

„Proti nedostatečnosti,“ odtušila. „Liz si myslí, že Paul Hood využíval Národní krizové středisko k tomu, aby podle svého upravil svět, když už si nedokázal upravit vlastní život.“

„Generále Carrieová,“ povzdechl si Carew, „to tam budete sedět a vykládat mi tyhle psychoanalytické hovadiny?“

„Pane, s tím napoleonským syndromem jsem nepřišla já,“ opáčila.

Carew okamžik mlčel. „Zásah,“ poznamenal. „Tak pokračujte.“

„Liz říká, že tím velkým problémem je způsob, jakým Hood každého, a na každé úrovni, začlenil do krizového řízení. Vojenské plánování se propojilo s technickým, shromažďování zpravodajských poznatků se úzce propojilo s činností styčného pracovníka pro politiku, právnické záležitosti s psychologickými. Každý dělá všecko a všude. Tohohle všeho jsem byla dnes ve dvě hodiny ráno svědkem. Mluvila jsem s Herbertem a McCaskeym, a ti oba až přemrštěně analyzují všechno, co ten den zjistili, místo aby na základě toho jednali. Jako hlavní zásada tam platí, že tým bere na sebe rizika, ale nevyužívá žádné možnosti.“

„Všechno vychází z mozku, ne z pocitů v zádech,“ poznamenal Carew.

„Přesně tak. My vedeme své lidi k tomu, aby věci zkoumali zevnitř, tihle je zkoumají zvenčí. Sestavili tým agentů pro práci v terénu pod velením Mika Rodgerse, ale nic pořádného z toho nebylo. Liz říká, že Hood nedokázal nechat věcem volný průběh. A Hood sám je také jedním z důvodů, proč Liz před Debenportem, tehdy senátorem, utajila doporučení, aby Mike Rodgers odešel jako první. Hoodův člověk číslo dvě ‚vyhoříval‘ pořádně.“

„To proto, že je voják, ne úředník. Následky akcí, které Operační centrum provedlo, dostával z první ruky, a všechno venku, v terénu.“

„Liz taky říká, že Hood si neuvědomoval škodu, kterou na generálu Rodgersovi i na ostatních členech týmu páchá,“ pokračovala Carrieová. „Když už se nad tím vůbec zamyslel, sváděl to na nedostatek pracovníků.“

„A jak s tím vším souvisí výbor pro dohled nad výzvědnou činností?“

„Zřejmě mu nezáleželo na tom, jak Hood centrum řídí, pokud vykazoval výsledky. A ty vykazoval. Hood byl jednou z příčin proč si výbor myslel, že může centru snížit rozpočet. Debenport věděl, že Hood s tím dokáže vyjít. Nechápu ale jedno – když byl tak důležitou součástí celého toho pomíchaného celku, proč ho prezident Debenport stáhl.“

„Aby to, co dělal pro Národní krizové středisko, dělal pro Západní křídlo: šlo o to, dostat zpravodajce pod prezidentovu přímou kontrolu. Ví, že potřebujeme vytvořit širší strukturu spojenou s G2. Hood je jakýmsi jeho protitahem.“

„Jeho špioni taky.“

„Jak to myslíte?“

„Používá personál Operačního centra k řešení situace v Číně.“

„Ovšem. Prezident si musel být vědom, že to Hood udělá, že využije dlouhotrvající kontakty k tomu, aby se dostal ke zdrojům Operačního centra a lidé v něm pak nebudou vědět, na čí stranu se postavit.“

„Liz má dojem, že nebezpečí, hrozící Operačnímu centru, je hlubší než jen tohle. Hoodův styl řízení nejenže prý lidi stmelil profesně, ale i emočně – a byla z toho obecná, často otevřeně projevovaná nechuť vůči němu. Rodgers, Bob Herbert, právník Lowell Coffey i pracovník po styk s FBI Darrell McCaskey – ti všichni dávali občas najevo krajní nelibost. Jenže místo aby se jim ulevilo, že je pryč, připadají si prý opuštění. Nemají svého dobře známého velitele… anebo místo, kam by svou frustraci zaměřili. A za tohoto stavu věcí si Hood může pěkně, jako třešničky z dortu, vybírat lidi, které ve svém novém postavení potřebuje. Jejich loajalitu naruší, a je jedno, jestli úmyslně nebo neúmyslně.“

„A bude nám překážet v upevnění jednoty týmu.“

„Ano, tak to je.“

„Ať už je to pravda nebo ne, a ať tohle zavinil nebo ne – za jak dlouho se to dá napravit?“ zeptal se Carew.

„Dneska se do toho s Liz pustíme. Podíváme se, koho dokážeme udržet a usměrnit.“

„A jste si jistá, že nic z toho, o čem jste mluvila, neovlivnilo i Liz?“

„Naprosto jistá. Hood na sestavování profilů a na psychologii moc nevěřil, aspoň tak to stojí v jeho vlastních hlášeních. Liz stála stranou všeho, co se v Operačním centru odehrávalo, a udržovala si nadhled.“

„To vypadá slibně. A moc neváhejte udělat všechno, co je pro zdraví centra nutné!“

„Samozřejmě. Čína bude pro nás dobrou příležitostí, jak vyčistit ovzduší.“

„Když už o tom mluvíme: jaký je poslední vývoj? G2 nic nového o Tchaj-wanu nemá.“

„Podívám se na to, až budu v kanceláři. Kdyby k něčemu došlo, noční směna by mi už dala vědět.“

Carew řekl, že se později ještě ozve. Carrieová zaklapla telefon a vyhlédla ven oknem z tónovaného skla. Věřila, že to, co dělá, je správné pro Operační centrum, pro zpravodajskou komunitu i pro zemi. Když poprvé přišla do G2, bylo to schopné společenství skupin, které měly tendenci zaměřit se na jednu záležitost. Společným posláním bylo shromažďovat a šířit poznatky z vojenské špionáže a kontrašpionáže a dohlížet na zabezpečení vojsk a výcvik v provádění vojenské špionáže. Po válce v Iráku dostala Carrieová úkol zdokonalit organizaci v oblasti taktiky. Sestavovala plány opatření k restrukturalizaci, počínaje praporem až po divizi, a dozírala na jejich plnění, aby G2 mohl efektivně uskutečňovat své poslání v době míru i ve válce. V době míru zařídila věci tak, aby se operace koordinovaly centrálně a jejich výsledky aby její pracoviště denně sledovalo prostřednictvím jejího člověka číslo dvě, podplukovníka Scotta Dennyho, zástupce náčelníka pracovního štábu. V době války se výzvědné prostředky okamžitě převedly přímo do velitelství na taktickém stupni, do hlavního stanu a do týlového velitelského stanoviště. Toto vše obstarávaly útvary, které si Carrieová osobně vybrala: 640. prapor vojenské rozvědky, 210. jednotka Letecké meteorologické služby, letecký útvar Národní gardy, 110.130 ženijní odřad specializující se na analýzu terénu, a pohotovostní opravárenská četa C1-140AV.

K uskutečnění tohoto svého záměru samozřejmě měla v G2 k dispozici celou armádu Spojených států. Úkolem Operačního centra bylo toto vše dělat prostřednictvím skupiny pracovníků, většinou civilistů, a s poměrně nízkým rozpočtem.

Byl to úkol, na který se těšila. Pravděpodobně dojde k nějakým ztrátám, ačkoliv doufala, že je za pomoci Liz sníží na minimum. Vyhoření neznamená totéž, co odchod ze života. Ten tým odvedl pozoruhodné dílo a ona jej chtěla uchovat nedotčený.

Tou velkou výzvou nebyli Bob Herbert nebo Darrell McCaskey, ani nikdo z jejich lidí. Byl jí samotný cíl.

Generál Patton se kdysi opovržlivě vyjádřil o krátkozrakých opatřeních těch „dočasných obyvatel Bílého domu“. Mezinárodní politika a bezpečnost země byly příliš důležité, než aby mohly být ponechány v rukou „vylepšených“ senátorů a bývalých guvernérů. Záměrem Carrieové bylo pomoci při posílení Spojených států tím, že se výzvědná činnost stane pevnější součástí struktury zaměřené na obranu Ameriky.

Na cestě k tomuto cíli náhle vyvstala další výzva, sice menší, ale významná z hlediska taktiky i morálky: podle slov Liz Gordonové Hood „nevyhořel“. Proč také? Ať má jakékoli nedostatky, vybudoval a využíval silnou a tvrdě pracující podpůrnou složku.

Říkala si, že bude přínosné, když se prezidentův osobní zpravodajský pracovník bude na uskutečnění tohoto cíle podílet společně s armádou. Hood tím, že se opírá o svůj bývalý personál Operačního centra, Carrieové poskytl v tomto směru výhodu.

35

Peking, Čína, středa 20:44

Paul Hood vyšel do teplé, vlhké noci. Ve vzduchu visela lepkavá mlha a vlhkost způsobila, že v jeho mobilu to popraskávalo. Mohl si jen představovat, čím vším tu je vzduch znečištěný.

Odešel kousek dál od baldachýnu a zavolal Rodgersovi. Stál zády k recepci, prst na uchu, aby ho nerušil hluk dopravy. Generála zastihl v jeho hotelovém pokoji. Právě večeřel.

„Čínské jídlo není žádné čínské jídlo,“ poznamenal Rodgers. „Sedím tu a jím kuřecí ledvinky a žraločí ploutve. Co děláte vy?“

„Stojím venku a už jsem propásl předkrmy.“

„To je pravděpodobně dobře,“ utrousil Rodgers.

Vtipkování nevyznělo uvolněně. Když spolu hovořili, nikdy se jim nedařilo zbavit se určitého napětí. Hood přešel přímo k věci. „Mluvil jsem s premiérem. U vypuštění prý má být jen jeden z nás.“

„Měl byste tam jít vy.“

„Proč?“ Hood neočekával, že Rodgers se po tom všem, co v téhle záležitosti podnikl, této výsady vzdá.

„Mě zajímají jiná hlediska situace,“ odpověděl Rodgers.

„Něco, o čem můžete mluvit?“ zeptal se Hood. „Ne na téhle lince, to vím, ale snad někdy později…“

„Možná později,“ prohlásil Rodgers tónem naznačujícím, že to je jeho poslední slovo.

I to bylo nečekané. Rodgers mu uštědřil jednu čistou do zubů, a bez omluvy. „Tak dobrá. Zařídím si věci kolem své návštěvy a dám vám vědět, jak se věci mají.“

„Díky.“

„Zavoláte mi, až budete moci mluvit?“

„Jistě.“

Hood zaklapl telefon. Zůstal stát a pozoroval přijíždějící vozy. Řidičům do obličeje neviděl, měl však dojem, že všechny oči jsou upřené na něj a smějí se mu. Věděl, že to není pravda, a přesto si v té chvíli připadal jako nahý a zranitelný, jakoby kamsi unášený proudem tak, jako ještě nikdy v životě.

Od oné noci, kdy ho jeho snoubenka Nancy Jo Bosworthová nechala stát na rohu ulice, čekajícího na schůzku spojenou s návštěvou kina, ke které nikdy nedošlo, se ještě nikdy necítil tak osamělý.

„Muž bez vlasti,“ zamumlal si jen tak pro sebe.

„Edward Everett Hale,“ pronesl za ním tichý hlas.

Prudce se otočil. Stála tam Anita, v ruce kolu, a usmívala se. Aspoň jeden z těch úsměvů patří jemu.

„Díky,“ řekl a sklenici si vzal.

„Philip Nolan, vyhnaný z Ameriky za zradu,“ pokračovala. „Proto jste tu? Jste vyhnanec?“

„To narážíte na to, že jsem tady venku, nebo na to, že jsem v Pekingu?“ Upil trochu koly. Byla bez ledu.

„Nejdřív si promluvme o tom venku,“ usmála se.

Ani na Anitě nyní nebylo nic, co by připomínalo led. Hood tomuto svému dojmu tak úplně nevěřil, třebaže se mu ten led zamlouval víc v ní než ve zteplalém nápoji.

„Šel jsem si ven zavolat,“ řekl a ukázal na telefon.

„Pracovně?“

Přikývl.

„Takže si jako vyhnanec připadáte v Pekingu.“

„Ani ne.“

Na Anitině širokém, čistém čele naskočily vrásky. „Pak vám tedy nerozumím.“

Hood se usmál. „Já sám sobě taky ne.“

„Ale říkal jste…“

„To jsem se jen tak zasnil.“

„Tedy žádné stesky?“

Hood se opět usmál. Je vnímavá. To ale tlumočnice musí být. V mnohém z toho, co se překládá, záleží na jemném odstínu víc než na samotných slovech.

„Ať to bylo co chtělo, už je to pryč,“ zalhal. „Co pro vás mohu udělat?“

„Přijměte mou omluvu.“

„Za co?“

„Za to, že jsem předtím na vás šla trochu zostra. Určitě jste tu pod velkým tlakem. Neměla jsem k němu přidávat ještě nějaký další.“

„Nijak jste se mě nedotkla,“ ujistil ji. „Naopak. Mrzelo mě, že asijské stereotypy vyvedly z míry vás. Není pro ně omluva.“

„Časy a způsoby vnímání se mění a s nimi i kultura. To, že jejich působení přežívá, je šťastné i nešťastné. Nešťastné, protože přežívají i stereotypy. Šťastné proto, že máme měřítko, oč osvícenějšími jsme se stali.“

„To je pravda,“ řekl Hood. Ohlédl se dozadu na baldachýn. „Měli bychom se vrátit. Už pravděpodobně přicházíme o přípitek vašeho otce.“

„Opravdu jej chcete slyšet?“

„To je hodně těžká otázka.“

„Odpovězte na ni podle pravdy,“ usmála se.

„Člověku jeho postavení chci prokazovat úctu.“

„Dokonale diplomatická odpověď,“ rozesmála se Anita. „Děláte svému prezidentovi čest.“

„Děkuju. Ale než se vrátíme, rád bych se vás na něco zeptal.“

„Jistě.“

„Nemusíte odpovídat, když si budete myslet, že ta otázka vybočuje z mezí.“

„Lao-c kdysi řekl: Nic takového, jako hloupá otázka, neexistuje. Existují jen hloupé odpovědi.“

„Pravda,“ odtušil s úsměvem Hood. „Takže… vrtá mi hlavou čím to, že jste svůj postoj vůči mně změnila.“

„Mohu říct, co si doopravdy myslím?“

„Zajisté.“

„S otcem jste mluvil velmi uctivě. Nelísal jste se, ani jste se halasně nevytahoval, jako to dělají jiní velvyslanci. Dokonce jste se ani nechoval jako někdo z velvyslanectví.“

„Diplomaté mají svou práci.“

„Jak jsem říkala, vy ji děláte jinak.“

„Děkuju.“

Hoodův vnitřní radar tu varovnou stopu zachytil. Vycítil ji na pouhý okamžik již předtím, když se Anita poprvé pochvalně vyjádřila o jeho chování a způsobech. Nyní byla ta radarová stopa velká, jasně zelená a blížila se. Anita sem přišla zjistit, co přesně Hood v Číně dělá.

Nabídl jí rámě. „Půjdeme dovnitř?“

„Napadlo mě, že by bylo moc hezké trochu se projít.“

„Tak dobrá,“ souhlasil. Stále jí nabízel rámě. Přijala je s úsměvem. Nyní věděl, že Anita na něj něco hraje.

Očividně v tom byla nezkušená, Hood však na hru přistoupil. Byl si jistý, že ji otec poslal, aby si s ním promluvila. Kdyby ji Hood přivedl zpátky příliš brzy, urazil by se, nebo by ho to rozzlobilo. Mohl by vzít zpátky svolení, aby Hood nebo Rodgers byli přítomni při startu družice, i kdyby to mělo vypuštění ohrozit. A kdyby se Hood a Anita zdrželi venku jen krátce, mohl by neúspěch svého záměru přičíst nezkušenosti své dcery namísto Hoodovi.

„Tak mě napadlo – pomýšlel jste někdy na to, že byste napsal román?“ zeptala se Anita.

Hood se rozesmál. „Ne. To bych si připadal nesvůj.“

„Proč?“

„Jako kluk jsem četl Toma Sawyera a Poklad na ostrově. Když se rodiče nedívali, četl jsem bondovky. Moc se mi líbily. Potom jsem přišel na to, že Mark Twain, Robert Louis Stevenson i Ian Fleming si vymýšleli. Ty příběhy se nestaly. Žádný Huck Finn ani Dlouhý John Silver neexistovali. To mě naštvalo. Ne proto, že to nebyly skutečné osoby, ale proto, že si někdo jen tak sedl a všechen ten čas mi lhal.“

„Připadal jste si zrazený?“

„Zrazený, oklamaný a pitomý. Za předpokladu, že bych měl čas a trpělivost nějaký román napsat, asi by mi vadilo, že tisícům a tisícům lidí lžu.“

Anita se rozesmála. „Máte něco společného s Konfuciem.“

„Jak to?“

„Neměl rád romány ani romanopisce. Připadali mu jako lidé kdesi na dně společnosti, jako protiklad pravdy a cti. Spisovatelé románů začali lží a z ní potom dál vycházeli. Já se držím představy, že fikce je vnitřní hledání pravdy, o něž se umělec podílí s ostatními.“

„No, tak takovýhle postup mě jakožto ‚dodavatele a pozorovatele‘ nezajímá; radši si přečtu noviny a udělám si své vlastní závěry.“

„Jak se tedy vnitřně uvolňujete?“

„Poslouchám hudbu nebo jdu do muzea. A až donedávna jsem se točil kolem svých dětí.“

„Už jsou dospělé?“

„Jsem rozvedený. Moc se teď s nimi nevidím.“

„Ach… promiňte. Nechtěla jsem se vás dotknout.“

„To jste neudělala. Přišel jsem s tím sám,“ odtušil Hood s úsměvem. Šli dál širokou ulicí. Měl tísnivý pocit, ale byl ochoten využít povídání o sobě k tomu, aby řeč nestála. A koneckonců věděl, jaká bude její následující otázka. Ta část rozhovoru se stane obsahem hlášení.

„A co odborná literatura, literatura faktu? Třeba paměti, něco z vaší práce? To by nebylo lhaní a určitě by to bylo úchvatné.“

„A proč jste o tom tak přesvědčená?“

„Takového postavení, jako máte vy, muž nedosáhne, aniž by něco velkého skutečně dokázal.“

Hood se uchechtl. „Bratr pana Hasena byl burzovní makléř a s viceprezidentem chodili hrát tenis. Tak se dostal k diplomatickému sboru. Vydržel tam asi dva roky. Na rozdíl od vašeho otce řada Američanů ve vládních službách nejsou profesionálové nebo emisaři.“

„A vy chodíte s někým hrát tenis?“

„Ne. Já byl trouba, vypracoval jsem se nahoru sám.“

„To je přece obdivuhodné, ne hloupé. Určitě máte o čem psát, nějaké příběhy, které byste vyprávěl.“

„No, nevím. I když takové existují, nejsem tak samolibý, abych mluvil o nějakých bílých velrybách, které jsem lovil.“

„Ale musí za tím být zážitky, které si zaslouží, aby se zaznamenaly a které byste předal těm, kdo nežili takovým životem jako vy, které jejich práce netěšila a kteří třeba vůbec nikdy nebyli v Pekingu,“ namítla Anita. „Existuje dlouhá tradice psaní politických pamětí, které nemají co dělat s marnivostí. Maovy myšlenky se staly základnou, na které vznikl národ.“

„Mao byl vůdce. Takovou tradici přenechám prezidentům a premiérům.“

„Ne revolucionářům nebo dokonce intrikánům?“ Posledních několik slov Anita pronesla naléhavě a naklonila se k Hoodovi, jako kdyby si sdělovali nějaké tajemství.

Hood se pousmál. „Kdyby do místnosti vešel nějaký člověk a řekl: Jmenuji se Bond. James Bond – v tom by přece žádná intrika nebyla? Některé věci je nejlíp nechat si pro sebe.“ Okamžik uvažoval. „Ačkoliv… našel by se příběh, o kterém bych si myslel, že stojí za vyprávění.“

Anita se rozzářila. „Můžu se zeptat jaký?“ Očividně se domnívala, že dosáhla svého.

Došli na roh ulice. Hood se zastavil a otočil se k ní. Anitin obličej se ostře rýsoval na pozadí mlhy prosvětlené tlumenou září pouličních lamp.

„Je to příběh mé dcery,“ řekl. „Před několika lety se stala rukojmí zrádných členů mírových sil. Stalo se to v budově Spojených národů.“

„Na tu událost si vzpomínám. Vaše dcera tam byla?“

„Harleigh tam hrála na housle s dětským orchestrem. Vyšla z toho s těžkým posttraumatickým stresem a taky se z něj hodně těžko dostávala. To, čeho dosáhne syn, se vždy měří podle toho, co dokázal otec, ale odvaha a oddanost dcery zůstávají osamocené.“

Anita se opovržlivě pousmála. „Tohle by mohlo být něco nového, pane Hoode.“

„Co nového?“ nechápal Hood.

„Je to poprvé, co slyším poklonu složenou charakteru nějaké ženy, takovou, kterou bych považovala za jednoznačně určenou našemu pohlaví.“

„Tak to nebylo myšleno.“

„O tom byste mě musel přesvědčit,“ opáčila. Do jejího hlasu se vracel výbojný tón, který Hood slyšel již na recepci.

„Znáte amerického tanečníka Freda Astaira?“ zeptal se.

„Toho z filmů?“

Hood přikývl.

„Ano. To je ale divná otázka!“

„Vůbec ne. Je považován za nejlepšího tanečníka své generace. Měl partnerku, Ginger Rogersovou. Dělala všechno co on, ale s vysokými podpatky a navíc pozpátku. Na tom, když se řekne, že ženy musejí pracovat tvrději než muži, není nic sexistického, ani na tom, že mají – nebo si vypěstovaly – odlišné fyzické, citové a psychologické dovednosti, aby to dokázaly.“

„Teď z nás děláte poněkud prapodivné bytosti.“

„Říkám tím, že jste něco zvláštního.“

„Vzato kolem a kolem, žádný rozdíl tu ale není,“ prohlásila útočně.

„Myslím, že je. Většina žen budí u mužů tak trochu strach. Řekl bych, že váš otec by s tím souhlasil.“

„To myslíte, že otci naháním strach?“ zeptala se Anita poněkud popuzeně.

„Vy ne, Anito. Myslel jsem to obecně. Otec vás očividně má rád a hodně vám důvěřuje.“

Anita se mračila. Mlčela a Hood na ní viděl, že se pokouší rozpoznat, jestli jeho poznámka byla vypočítavá nebo nevinná. Mínil ji jako drobné dloubnutí – později si uvědomil, že možná neopatrné – a nechtěl, aby se vrátila zpátky na recepci pohněvaná. Její otec by z toho neměl radost.

Pokývl směrem k baldachýnu. „Měli bychom se vrátit. Váš otec je obdivuhodný a já chci slyšet, co má na srdci.“

Proti takovému zdůvodnění nemohla nic namítat. Otočili se a šli mlčky zpátky. Hood si byl celkem jistý, že svého cíle dosáhl. Zmařil úmysl, s nímž se za ním Anita vydala, a nedomníval se, že se před premiérem bude šířit o podrobnostech. Le by pravděpodobně neschvaloval, že se dcera rozptylovala debatou o ženách. Třeba by ho to ani nepřekvapilo, Hood však nepochyboval, že radost by neměl.

Teď, když měl možnost o tom všem přemýšlet, neměl z toho radost ani on. Dosud nikdy nevyslovil představu, že ženy budí strach, až nyní, kdy tak učinil nahlas. Počínaje Nancy Jo Bosworthovou, přes napjatý romantický vztah na pracovišti s Ann Farrisovou až po rozhovor s Morgan Carrieovou se nikdy necítil tak ve své kůži, jako když zachraňoval svět po boku Mika Rodgerse a Boba Herberta. O tom však bude muset přemýšlet někdy jindy. Na rozdíl od Anity nechtěl dopustit, aby mu něco odvádělo pozornost od původního úkolu. Představa, že by mohla vyletět do povětří družice s jaderným zdrojem energie, také naháněla pořádný strach.

36

Washington, D. C., středa 09:33

Loajalita. Je to jediná životní hodnota, z níž nelze slevit. Vymezuje cit člověka pro čest a pro to, co klade na první místo, co je ochoten obětovat a oč chce usilovat. Jediné, o čem musí jednotlivec rozhodnout, je komu – nebo čemu – chce svou loajalitu věnovat.

Morgan Carrieová prohlížela svou elektronickou poštu. Promluvila si s Bobem Herbertem. Šéf zpravodajců žádné nové informace o Číně neměl. Frustrovalo ho to a stěžoval si, že Operační centrum tam nemá žádnou pravomoc na vyšší úrovni, takovou, která by prosazovala zájmy centra.

„Akorát dva bývalé šéfy, a oba mají svou vlastní náplň práce,“ žehral.

„Na tomhle problému pracuju,“ ujistila ho.

„Jak? Nemáme na to peníze!“ Herbertův hlas zněl popuzeně a bylo znát, že na nic jiného nemyslí.

„Nechte to na mně.“

V hlasové schránce neměla nic dalšího, co by si vyžadovalo její pozornost.

Zatím. Operační centrum potřebuje změny personálu i pracovních postupů. S obojím začne hned dnes. Protože měla ještě čas, zavolala Liz Gordonové, aby k ní přišla. Prioritou Carrieové bylo sestavení profilů celého týmu před tím, než přikročí k úvahám o snižování stavů a o přerozdělení úkolů.

Psycholožka se dostavila právě ve chvíli, když pípl telefon. Carrieová pokynem vyzvala Liz ať zavře dveře a potom ukázala ke křeslu. Telefonát ji překvapil, volal Mike Rodgers. Údaj o totožnosti volajícího prozradil, že volá z Číny.

„Ráda vás slyším, generále Rodgersi!“

„Nápodobně, generále Carrieová. Gratuluju vám k povýšení a k přeřazení do Operačního centra.“

„Díky. Vy jste v Pekingu kvůli startu té družice?“

„Ano, ačkoliv do Si-čchangu nepůjdu. Právě jsem mluvil s Paulem, bude neoficiálním představitelem Washingtonu.“

„Co tam bude dělat?“

„To nevím jistě,“ přiznal Rodgers. „Zdá se, že celá ta hra se bude točit kolem ministerského předsedy Le Kwan Poa, aby se zjistilo, co dělají lidé z jeho okolí a kdo v Si-čchangu nebude.“

„Scénář podle von Stauffenberga,“ poznamenala Carrieová.

Rodgers souhlasil. Takhle se označoval každý plán, jenž přivede vlastní tým do katastrofy. Plukovník Claus von Stauffenberg byl německý důstojník, který pod poradní stůl v Hitlerově hlavním stanu v Rastenburgu ve Východním Prusku uložil kufřík s bombou. Stauffenberg spustil časovač a vzdálil se. Těžký stůl zachránil Hitlerovi život. Stauffenberg byl zatčen a popraven. Bylo jasné, že kdyby dejme tomu některý důstojník nebo ministr plánoval zničení rakety Unexu explozí, nebude se v její blízkosti zdržovat.

„K čemu tam tedy budete dobrý?“ zeptala se Carrieová.

„Proto volám,“ odtušil Rodgers. „Bob Herbert říkal, že existuje nějaký tým pro operaci v terénu; rád bych si jej vypůjčil.“

Carrieová neměla vůbec radost, že Rodgers tohle ví, avšak nepřekvapilo ji to. Potvrzoval se tím silný vliv, který tu Paul Hood má, a jeho nevýhody. Jeho lidé jsou si navzájem oddáni víc, než jak jsou oddáni samotné organizaci. To musí přestat.

„K jakému účelu?“ vyptávala se dál.

„Paul Hood tam bude sledovat lidi. Já potřebuju někoho, kdo bude dávat pozor na raketu a její náklad.“

„Co vás přivádí k domněnce, že Číňané pustí ke svému zařízení někoho cizího? Neznepokojuje premiéra právě tohleto?“

„Moji technici z Unexu můžou mluvit s čínskými techniky. Můžeme se pokusit obstarat si tam soukromou ochranku bez nějakých tajností, anebo jinak. Dával bych přednost tomu druhému, abychom si udrželi moment překvapení a myslím, že u některého z vlivných vědců bych s tím uspěl.“

„Kdyby se to o něm Le dozvěděl, mohl by přijít o místo.“

„O tajných agentech by se mohl dozvědět jedině tak, že se něco pokazí a vaši hoši mu zachrání kůži,“ poznamenal Rodgers. „I kdyby vedoucí vědeckého týmu byli v důsledku toho, co jste naznačila, nakonec propuštěni, pořád je to lepší než ta druhá alternativa.“

Rodgersova slova měla svou váhu. Navíc vyjadřovala jiný druh loajality: oddanost čínských vědců svému poslání. Jejich věrnost nepatří jednotlivcům nebo zemi, nýbrž technickému zařízení, vědě. Carrieová nevěděla, zda to má považovat za osvícenost, nebo naopak spíš za omezení.

Okamžik uvažovala, jak by se to mohlo týkat Spojených států. Její mariňáci šli do Číny připravení na určitý druh operace. Jenže příprava na operaci v Si-čchangu by byla krátká a hrozila by časová tíseň. Kdyby se ujali akce, kterou Rodgers navrhuje, a byli odhaleni – zvlášť kdyby jejich operace selhala –, ona by měla po kariéře. Rychle tu myšlenku zapudila.

Loajalita, připomněla si.

V téhle kanceláři nepracuje proto, aby dokazovala loajalitu osoby jménem Morgan Carrieová. Je tu, aby dělala to, co je pro Ameriku a pro Operační centrum nejlepší. V tomto pořadí důležitosti. Neúspěšný zásah by Národnímu krizovému středisku uškodil a vedl by k jejímu propuštění. Kongresový výbor pro dohled nad výzvědnou činností by mohl zavést nad Operačním centrem přísnější dozor, v nejlepším případě přikročit alespoň k nějakým kosmetickým opatřením. Co by však zemi neprospělo? Riskovat životy Američanů kvůli výpomoci při bezpečnostním zajištění startu čínské družice. Ti lidé ovšem nemohou být obviněni ze špionáže, určitě ne pokud je tam samotný Hood jako pozvaný host. Navíc technické prostředky poskytl Západ. A co by naopak prospělo? Byla by to historicky významná první ukázka, že americké výzvědné služby lze využít ku pomoci jiným zemím.

Může to být také osud. Věc bude nakonec vypadat takto: Hood si vybudoval v Operačním centru reputaci tím, jak směle zabránil útoku na americkou kosmickou misi. Totéž by však mohla učinit i generál Morgan Carrieová.

„Domluvíme se takhle,“ řekla. „Když jednoznačně zaručíte, že se můj tým dostane na místo a zase ven, dám vám svolení. Chci ale mít včas jména sympatizujících vědců, abych mohla prověřit všechny okolnosti. Chci vědět, jak míníte dostat naše lidi na místo, potom k samotnému zařízení, a zase ven. Jestli tam jsou bezpečnostní kamery, zachytí jejich podoby a ty se dostanou do záznamů. Budeme je muset vyřadit ze stavu, ať už zasáhnou nebo ne.“

„Mám v úmyslu dopravit je tam nákladními automobily společně s ostatními vědci,“ řekl Rodgers. „Tak žádné záběry bezpečnostních kamer nebudou.“

„Nejdůležitější je ústupová strategie. Když budou nuceni zasáhnout, budete je potřebovat dostat do bezpečí dřív, než se na všechno přijde. Nemůžeme si dovolit nechat Číňany, aby je zatkli, zadrželi a vyslýchali.“

„S tím může pomoci Paul Hood, pokud proti tomu nic nemáte.“

„Nemám. Ale když bude vyhlídka na kladný výsledek příliš pod sto procenty, souhlas nedám.“

Rodgers odpověděl, že rozumí. Carrieová zavěsila a pohlédla na Liz. Na psycholožce byla znát jakási změna. Carrieová hned poznala, jaká: předchozího dne Liz nepoužila rtěnku. Nyní ano.

„Víte, že naše zesnulá politická styčná pracovnice měla pro tohle místo přezdívku?“ zeptala se Liz.

„To myslíte Marthu Mackallovou?“

„Ano.“

„Nevím. Jak tomu Martha říkala?“

„OJS centrum. To znamená ‚nula je šedesátka‘. Při krizovém řízení neexistuje pomalé zrychlení.“

„To je jen jiný popis principu obrany země,“ řekla Carrieová.

„Jak to myslíte?“

„Zpravodajská činnost je činnost mysli, krizové řízení naopak činnost rukou. Já tu jsem také proto, abych zaručila, že budeme schopni zemi bránit například akcí provedenou dobře vycvičeným a plně integrovaným tělesem.“ Liz o jejích slovech okamžik přemýšlela. Cosi v jejích očích říkalo, že je schvaluje.

„Slyšela jste, co se tu říkalo. Mluvili jsme o dalších bývalých zaměstnancích. Jaký je váš dojem z generála Rodgerse?“

„Mike Rodgers je buldok s vysokým procentem úspěchů v poli.“

„To má být nějaký novinářský výraz pro Pyrrhova vítězství?“

Liz se zasmála. „Možná.“

„Podle toho, co jsem si přečetla, je Mike Rodgers něco jako Ulysses S. Grant. Unie vyhrávala bitvy, protože Grant proti nepříteli vrhal lidi a výzbroj tak dlouho, až nepřítel povolil. Oproti Robertu E. Leeovi byly Grantovy ztráty vždycky neúměrně větší.“

„Mikovy jednotky opravdu utrpěly ztráty,“ přiznala Liz. „Když bojoval, měl na přípravu jen zřídkakdy víc času než tolik, kolik hodin trval let na místo určení, a často měl i málo zpravodajských poznatků. Přesto vždycky nalezl způsob, jak se dostat do cílové oblasti.“

„Tentokrát tomu bude jinak. Operační centrum potřebuje mít agenty v terénu, na území potenciálně nepřátelských zemí. Jestli si Rodgers chce vypůjčit můj tým, chci vidět plán, který odpovídá spíš Leeovi než Grantovi.“ Carrieová rozhovor na toto téma ukončila tím, že si v počítači otevřela soubor se spisy pracovníků. „Je tu ještě jedna osoba, o které jsme zatím nemluvily: moje psycholožka. Jste připravená a schopná vzít na sebe větší povinnosti, spojené s pověřením sestavovat psychologické profily a předpovědi dalšího vývoje duševního zdraví mého týmu?“

Liz sebou nepatrně trhla. Očividně nečekala, že tohle bude Carrieovou zajímat, ani že jí položí tuto otázku.

„Paní, celá léta jsem čekala, až mě některý ředitel Operačního centra o tohle požádá a bude to myslet vážně. Když se víc zapojím do vedení krizového střediska a jeho činnosti, budu jen a jen ráda.“

„Tím ‚vedením krizového střediska‘ myslíte tuhle kancelář?“

„Jestli se ptáte na rozdíl mezi pravomocemi analytika a pacienta…“

„Ne. Na to, jestli bez ptaní splníte veškeré projekty, které nejsou mandátem Národního krizového střediska výslovně zakázány.“

„Nejsou výslovně zakázány – to je zajímavá volba slov.“

„Teď je taky zajímavá doba,“ odtušila Carrieová. „Nikdy neplním nic bez ptaní,“ řekla Liz. Usmála se. „Ale otázky kladu jen proto, abych podnítila diskusi. Šéfka jste vy.“

„Dobrá.“ Carrieová zavřela Lizin spis a otevřela další dva, hned vedle sebe. „Takže si promluvíme o Bobu Herbertovi a Darrellu McCaskeym. Budu chtít, abyste je během příštích několika hodin bedlivě pozorovala. Chci vědět, jak si poradí s nároky téhle záležitosti s Čínou. Ať už Rodgers přijde s jakýmkoli plánem, chci vidět, jak tým pracuje pod tlakem.“

„Budou si hlídat, co se děje před nimi i za nimi.“

„To myslíte pokud jde o mě?“

„Ano.“

„S tím počítám. Nechci personál, který se pod tlakem složí, ale stejně tak nechci tým, který se chová netečně. Hood to tady řídil jako schůzi městské rady. To já nebudu.“

„Řád je základnou pro tvorbu,“ poznamenala Liz. „Jsem jedině pro.“

Podrobně spolu procházely Herbertův spis: dopad a důsledky exploze v Bejrútu na jeho práci. Jak a zda ztráta manželky mohla ovlivnit jeho vztah k ženám, i další věci. Carrieová však měla neustále na mysli Lizinu poznámku. Vždy věřila v jednu z nietzscheovských zásad: „Z chaosu se rodí řád.“ Avšak pravdivá byla i navazující úvaha: z řádu se rodí pokrok. Pro Carrieovou byl řád zcela prostý pojem. Jsme jeden národ, na který shlíží Bůh.

A dole, pod Ním, pod tvůrcem řádu, budou pozorné oči a pevná, mocná ruka ministerstva obrany.

37

Washington, D. C., středa 09:51

Bob Herbert si připadal jako zcela odříznutý od všeho a co horšího, netušil, s čím bude pracovat.

Operační centrum nemělo v rozlehlé Číně žádné zdroje. Než hovořil s Carrieovou, telefonoval s Kim Hwanem, ředitelem korejské ústřední zpravodajské služby. Hwan se ještě jako zástupce ředitele před několika lety významně podílel na úspěšné akci Operačního centra v Koreji. Hwanovy zdroje potvrdily to, co Herbert očekával, totiž že se generál Tam Li a ředitel Čou Šen zabývají záležitostí, kterou Hwan nazval „činy s určitým cílem.“

Herbert to skutečně bral jako závod, kdo dál dočurá.

Hwan však žádné další informace neměl. Herbert se také spojil se Sergejem Orlovem, ředitelem ruského operačního centra. Orlovovi agenti také očekávali boj o moc, neměli však tušení, kde by mohl příště vzplanout. Herbert Orlovovi věřil. Rusko a Čína mají společnou hranici dlouhou 4 200 kilometrů. Kdyby se situace v Pekingu nebo v Si-čchangu zhoršila, nebo kdyby družice s jaderným reaktorem skutečně explodovala, násilí a uprchlíci by z té oblasti udělali zemi nikoho.

Po rozhovoru s těmi dvěma Herbert přemítal, jak a proč se tohle stalo krizovou situací právě pro Ameriku. Ve stejné situaci se ocitl i Unexus, to je však nadnárodní koncern. A opět: globální krize se stala problémem Operačního centra, a vzato do důsledků, shromažďování informací se stalo mým problémem, říkal si. Za normálních okolností by to byla výzva, v této chvíli ho však napadaly i jiné myšlenky. Měl pocit, že jeho výkon kdosi hodnotí. Otázky položené Carrieovou, i skutečnost, že noví účastníci dění mají sklon k provádění změn, ho zaháněly do defenzivy, urážely ho a rozhodně mu překážely ve stíhání kořisti. Takhle paranoidní nebyl ani v Bejrútu, kde pro to měl veškeré důvody. A tohle je očividně problém pouze Operačního centra. Dvakrát denně dostával z ministerstva vnitřní bezpečnosti on-line aktualizovaná souhrnná hlášení, která tam tvořila součást programu ZUPZ – zpravodajské údaje, přístup zvenčí. Pošta obsahovala záhlaví každé větší pobočky CIA a FBI a rovněž Národního bezpečnostního úřadu a Národního úřadu pro průzkum. Žádná z těchto agentur neměla záležitost čínské družice na pořadu jednání. FBI, který explozi v Charlestonu aktivně vyšetřoval, tento útok dokonce označil jako „vykazující příznaky mezinárodního konfliktu, k němuž náhodou došlo na půdě Ameriky“. To byla nejspíš pravda. V FBI bezpochyby četli hlášení, které Herbert a jeho lidé den předtím poslali na webovou stránku ZUPZ.

Telefonát od Mika Rodgerse mu značně pozvedl náladu, zvuk jeho hlasu, přicházejícího z Pekingu, zněl slibně, naznačoval, že má nějaké informace. Navíc mu na okamžik připomněl staré časy, doby, kdy samotná mise byla důležitější než jejich nynější vztahy.

Poklesl však na duchu, když uslyšel, že Rodgers volá proto, aby navázal na rozhovor, který právě měl s Carrieovou.

„Přiděluje vám velení týmu v terénu,“ opakoval Herbert, když mu Rodgers podal hlášení. Šéf zpravodajců se neubránil úvahám, zda-li jde o záležitost mezi oběma generály, nebo zda-li Carrieová udělí tutéž pravomoc i Paulu Hoodovi. Instinkt mu říkal, že Hood tým pod své velení nedostane.

„Je to jakási přislíbená půjčka, pro případ, že to bude nutné,“ poznamenal Rodgers.

„Jak se tam dostanou?“

„Vyzval jsem své společníky, aby pro vaše lidi obstarali přístupové kódy a propustky,“ odpověděl Rodgers. „Taky jsem je požádal, ať si vytipují všechny přístupové oblasti kolem rakety a té družice a seznámí se s nimi. Národní úřad pro průzkum mi pošle aktualizované snímky toho zařízení a bude sledovat, jestli tam nedochází k nějaké neobvyklé činnosti. Od vás potřebuju fotografie pro průkazy totožnosti a co nejvíc o systému hlídkování, který váš tým může používat.“

„To ale chcete fotografie našich tajných agentů,“ podotkl Herbert.

„Číňani jejich obličeje stejně uvidí –“

„Ale uloží si je do počítače, aby se daly vytisknout přístupové karty. Zůstanou tak v čínských souborech.“

„V pracovním jmenném seznamu budou figurovat jako osoby zapůjčené z různých univerzit, jako lidé, kteří mají pomoci při jednotlivých etapách vypuštění,“ řekl Rodgers. „Jejich krytí nevybouchne.“

„Miku, a myslíte, že tohle si ředitel Si-čchangu neprověří?“

„Ten mi s tím pomáhá. Podepíše všechny jejich pověřovací dokumenty. Až to tady skončí, jejich fotografie se vymažou.“

„To říká on,“ namítl Herbert. „Ten váš kámoš pak taky klidně může požadovat zvýšení rozpočtu tím, že bude udávat špiony.“

„Špiony, které tam sám pustil,“ připomněl mu Rodgers. „Z toho nic nevyzíská. Podívejte, Bobe – každá operace má svá rizika. Tahle za to stojí.“

Z větší části za to stojí Unexu, pomyslel si Herbert. Rodgers se možná vzdal uniformy, ale pořád zůstává skrznaskrz generálem. Zaměnil jeden tým za jiný a je ochoten jej případně jakkoli obětovat. Argumentovat proti tomu nemá význam. Herbertovým úkolem je nalézt způsob, jak způsobenou škodu minimalizovat.

„V tomhle se asi neshodneme, ale jestli vám Carrieová dala zelenou –“

„Dala.“

„Potom teda je mou prací pomoct, aby to vyšlo. Řeknu jí, ať mi dovolí poslat vám ty fotografie. Máte utajené spojení Ethernet?“

„Vybavení Unexu je zabezpečené líp než to, co mají na ministerstvu obrany.“

„Ty fotografie vám pošlu bez dalších informací, nebudou tam ani jména. Pak se s Darrellem posadíme a podíváme se, jaké je půdorysné rozložení toho zařízení. A rozpis hlídek pošleme okamžitě.“ McCaskey předtím organizoval sledování a pozorování pro FBI, a obojího se aktivně účastnil. Měl dobré oko na to, jak své síly v terénu rozložit.

„Díky. Sejdu se s nimi někde mimo areál střediska. Dám vám vědět, kde. Našemu hlavnímu stanu řeknu, ať pošlou vysílačky, abych mohl s týmem komunikovat.“

„A nespustí se poplašná zařízení?“

„Všechny vysílačky v Si-čchangu pracují na frekvencích mezi 121,5 a 243 AM. My budeme vysílat na 333,6, povezeme se na spojení NORAD. Unexus má s Cheyenne Mountain dojednáno, že při citlivých operacích může používat jednu z jejich nosných vln.“

„Opravdu? A ministerstvo obrany tohle odkleplo?“

„Navrhli jsme komponenty systému, kterým se NORAD může napojit na NATO, když bude třeba rychle reagovat na události, týkající se ministerstva vnitřní bezpečnosti,“ prohlásil pyšně Rodgers. „Pentagon si velmi cení toho, že čas od času ten mezinárodní systém otestujeme.“

„Chápu. A Miku… jste si jistý, že tohle celé je dobrý nápad?“

„Co?“

„Tohle ‚soužití s armádou‘.“

„A co je na tom špatného? Prospěch z toho mají všichni. Čím víc toho Unexus ví o operacích v terénu, tím líp můžeme své lidi ochránit. To je jeden z důvodů, proč mě Unexus najal. Specifické rysy činnosti Operačního centra v terénu nebude znát nikdo, jen já. Nemusíme si dělat starosti s tím, že se do té operace budou míchat nějaké další oči a uši civilistů.“

„Já si je nedělám,“ poznamenal Herbert.

To byla pravda. Mike Rodgers ví, jak udržet informace v bezpečí. V jednom se však hodně mýlí. Ten plán skutečně spustil poplašný signál, jenomže tentokrát v Herbertově hlavě. Věděl, že během několika posledních let NORAD svou činnost zaměřil jiným směrem, ze sledování nebe za hranicemi Ameriky na hrozbu terorismu. Proto měl neustálý přísun údajů od každého letiště v zemi. Každá výrazná odchylka letadla od letové trasy bude mít za následek vyslání stíhaček a jeho zničení. Nevěděl však, že NORAD navázal těsné svazky s civilními službami. Vsadil by se, že bezpečnostní opatření, chránící armádu před soukromým průmyslem, jsou neprůstřelná. Jenže jak takové společnosti jako Unexus odolávají touze po lukrativních vládních zakázkách? Jak hluboké kořeny zapustila taková místa jako Cheyenne Mountain i další v nevojenských oblastech? Jaký přístup má ministerstvo obrany k údajům civilních služeb, ke sledování a k dalším prostředkům? Vsadil by se, že tato „tykadla“ sahají hodně daleko.

„Bobe, víte, co si myslím?“

„Obvykle ano.“

„V tomhle případě o tom jako obvykle až moc dumáme. Důvěřujte mi. Tohle je řízená, přesně zaměřená operace. Ne jako za starých časů, kdy se operace v terénu řídily tím, co odsouhlasila nějaká porota. A Bobe… jsem rád, že na tom děláte vy.“

„Já taky.“ Herbertova slova nezněla nijak nadšeně, ale nelhal. Účast armády na činnosti Operačního centra, a to, co se právě dozvěděl o NORAD, se začínaly rýsovat. A ten obraz budil obavy.

Když Rodgers zavěsil, Herbert zavolal McCaskeymu. Právě dorazil a řekl, že k němu za pár minut přijde. Zatímco Herbert čekal, prošel si svazky agentů, aby mohl poslat jejich fotografie. Připadal si, jako kdyby každého z nich zrazoval. Ano, riziko tvoří součást agentovy práce. On i jeho žena tohle věděli také, když šli do Bejrútu. To, co teď dělá, však je něco jiného. Podílí se na tom, že tihle lidé se mohou ocitnout pod palbou nikoli v souvislosti se svým úkolem, nýbrž v rámci mnohem širšího scénáře, jemuž však zatím nerozuměl. Musí zjistit, co to je za scénář. A potom se rozhodnout, co s ním provést.

Zavolal Carrieové a dostal svolení Mikově žádosti vyhovět. Svolení dala společně se skrytým varováním, že jeho důvěryhodnost je v sázce. Šéf zpravodajců již nebyl jako odříznutý od všeho. Bohužel však střet s vlastními lidmi nebyl tím podnětem, ve který doufal.

38

Ču-chaj, Čína, středa 22:00

Generál Tam Li seděl ve své rozlehlé kanceláři a díval se ven otevřeným oknem. Okna byla čistá, navzdory prachu, přinášenému sem větrem neustále vanoucím od průlivu. Určil pracovníky, kteří je budou mýt, a také okolní pozemky udržovat v bezvadném pořádku. Když se na ně zaměří americké špionážní družice, ať Američané vědí, že generál řídí velmi dobře vedenou, zdatnou a hrdou instituci. Proto tu také každý nosil střelnou zbraň a nikdy se jen tak nepromenoval. Američané musí vidět, že Čínská lidová armáda je neustále v pohotovosti a připravená, a rovněž že dodržuje přísnou disciplínu. Nevede si jako ozbrojené síly třetího světa, s nimiž se Američané poměřují již od dob, kdy se vzdalo Japonsko.

Noc byla jasná, jen občas se ukázaly nízko ležící mraky, shora prosvětlované úplňkem. Pod oknem ve čtvrtém podlaží se lehce kolébaly vrcholky stromů. Jejich pohyb i tiché šumění působily úlevně. Světla v kanceláři byla zhasnutá, generál vnímal jen pohled na stromy a zabýval se vlastními úvahami a ambicemi. S těmi mohou soupeřit pouze obloha a moře, říkal si s hrdostí. Při takových úvahách se řídil svou vlastní zásadou: Když člověk nemůže snít o něčem větším než o věcech, které vidí, není žádným zvláštním snílkem. A člověk, který nesní, má blíž spíš k primátům než ke hvězdám.

Například vedoucí představitelé v Tchaj-peji: jsou krátkozrací, úzkoprsí, a vždy se dá spolehlivě předpovědět, jak se zachovají.

Tchajwanská armáda se zachovala tak, jak Tam Li věděl, že se zachová. Vrchní velitel tchajwanských ozbrojených sil uvedl letectvo a námořnictvo do stavu pohotovosti přesně podle časového rozvrhu a použil přitom stále stejný, zavedený postup. Byla to tchajwanská demonstrace síly a rovněž strategie ústupu. Dokud námořnictvo a letectvo neudělá něco neobvyklého, Tchaj-pej měl za to, že Číňané toto vše nebudou považovat za hrozbu. Peking až dosud nikdy neodpověděl, takže situace se nevyhrocovala.

Tam Li stávající situaci nepovažoval za hrozbu. Co kdyby se ale přihodilo něco, co by z ní hrozbu udělalo? Co kdyby se někdo jako Čou Šen ukázal jako člověk, který chce této chvíle využít, aby armádu oslabil tím, že oslepí její nové oko na obloze? Co kdyby Čou otevřenou válku mezi sebou a generálem přenesl z mezinárodního jeviště na národní? Pozornost Pekingu by polevila. Nemohl by Tchaj-pej takovou pohromu využít k tomu, aby něco podnikl proti legitimní čínské vládě?

Samozřejmě, že by mohl, pomyslel si Tam. Li. Vlastně s tím počítal.

Moře za velkým oknem se temně lesklo. Moře širé a hluboké, plné slibů, jeviště, na němž se splní generálovy sny. Po dobu, kdy se vláda bude vypořádávat s Čou Šenovou zradou, dojde k dočasnému oslabení a ztrátě tváře, Tam Li však využije daný okamžik i světla reflektorů.

Kdosi uctivě zaklepal na dveře.

„Dále!“ řekl generál, aniž se otočil od okna.

Ozvalo se klapnutí, dveře se otevřely a vstoupil ředitel bezpečnostních sil.

„Generále, nepřítel se dává do pohybu.“

„Nějak jinak, než jak je obvyklé?“

„Ne. Je to, jak jste říkal.“

„Co jachty?“

„Vaši společníci z Japonska volali, že zaujali postavení. Třetí cíl, ten z Austrálie, bude na místě, daném souřadnicemi, do hodiny.“

„Ověřil jste plány útěku?“

„Majitelé ve strachu o své životy všichni opustí jachty vrtulníkem přesně ve chvíli, kdy se na jejich radarech ukáže nepřátelská flotila. Samotná plavidla změní směr a budou je následovat, jakmile jim bude jasně zřejmé, že jsou cílem.“

Tam Li se usmál. „Jachty budou jedna druhé vysílat zprávu v tomto smyslu?“

„Neprodleně, soudruhu.“

„A my si toho vysílání všimneme a zachytíme je?“

„Ano.“

„Děkuji. Za pár minut přijdu dolů do štábu.“

„Sdělím jim to, generále.“

Tam Li slyšel, jak se dveře zaklaply. Za okamžik měsíc jasně zazářil a jeho světlo se rozlilo po moři. Byl to nádherný pohled, neupoutával však tolik jako ten, který se naskytne za několik málo hodin.

On a jeho generálové připravovali v tichosti největší vojenský protiúder v moderních dějinách Číny. Plánoval se postupně, aby se udržel v absolutní tajnosti dokonce před samotnou vládou. Poblíž čínského pobřeží pravidelně a neustále hlídkovalo přes sto proudových stíhaček letectva a námořnictva. Prvořadým úkolem čínských vojenských pilotů bylo zabezpečit čáru pobřeží. Dlouho před tím, než se tchajwanské letouny dostanou na linii, kde je zachytí hlásná služba, a než se stačí stočit zpátky, napadne je osmdesát čínských letadel. Zaměří se na tchajwanské stroje letící na konci formace. Tak se letkám vpředu odřízne ústup a bude na ně moci zaútočit druhá vlna čínských letadel – zbývajících dvacet stíhaček, které již budou ve vzduchu, a dalších padesát, které neprodleně vzlétnou ze základen podél východního pobřeží. Současně vyplují za tchajwanským loďstvem tři moderní ponorky třídy Sung, které již jsou na moři. Doprovodná plavidla bojového uskupení budou potopena a torpédoborce obklíčeny.

Do té doby se již Peking samozřejmě dozví, co se děje, ale čas, kdy by ještě mohl útok odvolat aniž ztratí tvář, již promešká. Tchaj-pej vznese protest, bude tvrdit, že hlídkování byla rutinní záležitost, protest však bude chabý a přijde příliš pozdě. S odvoláním na informace, poskytnuté Tam Lim, bude Peking argumentovat tím, že tchajwanské síly se ocitly příliš daleko od standardní hlídkové trasy. Nepřítel měl v úmyslu provést překvapivý útok po incidentu, z jehož vyvolání bude sám podezřelý. Generálova podezření se okamžitě rozhlásí. Budou se vysílat i záznamy depeší vyděšených lidí na jachtách. Ty zapůsobí jako první. Tchaj-wan tak bude prezentován jako útočník.

Tchajwanští námořníci budou přepraveni do Číny a tam drženi tak dlouho, až se jejich propuštění bude hodit jako velkorysé gesto, které přinese politický zisk. Čou Šen bude souzen, usvědčen a popraven jako hlavní osoba, která nese odpovědnost za explozi a která zorganizovala i útok ve Spojených státech. Tchaj-wan současně utrpí rychlou a rozhodující porážku v průlivu. Spojené státy budou díky obranné smlouvě rovněž zataženy do konfliktu, v němž nemohou zvítězit. Nejlepší, čeho Američané budou moci vůbec dosáhnout, bude nerozhodný výsledek. Ten oslabí jejich postavení a posílí postavení Pekingu.

Úvahami o ceně za „stisknutí spouště“, jak tomu říkal, se Tam Li příliš nezabýval. Tou cenou bylo zničení družice. Raketa exploduje na startovací rampě. Všechny čelné představitele Číny, kteří budou na místě přítomni, exploze zabije nebo u nich následná radiace vyvolá nemoc z ozáření. Tím se odvede pozornost vlády, zatímco armáda udeří proti tchajwanským expedičním silám. V následujících dnech se Tam Li a jeho spojenci výrazně zviditelní jako zřejmí zachránci země. Stanou se lidovými hrdiny.

Stanou se z nich vůdci nové, militarizované a rozpínavé Číny.

39

Peking, Čína, středa 23:00

Mike Rodgers si rozložil na postel plány kosmického střediska Si-čchang. Podrobná mapa měla téměř velikost prostěradla. V notebooku měl družicové snímky komplexu. Také si zhotovil nákresy rakety a jejího nákladu. Ty ležely na podlaze společně s mapou oblasti. Byly na ní vyznačeny trasy veřejné dopravy, vedoucí téměř až k jihovýchodní bráně areálu. Aby vědci mohli pohodlně docházet do práce, bydlela většina z nich přímo na místě. Toto opatření sloužilo současně i jako součást zabezpečení jejich pracoviště.

Rodgers stál uprostřed papírů rozložených na podlaze a jeho oči přebíhaly z jednoho na druhý. Bývalý generál problémy vždy nejlépe řešil způsobem, kterému říkal, „spásání možností“. Utvořil si prvotní představu o jedné z nich, načež přešel k další. Tyto prvotní nápady byly obvykle ty nejlepší.

Jako nejpravděpodobnější mu připadaly tři možné scénáře útoku na raketu. První – raketa bude zničena nad určitým cílem. Tím se oblast dole kontaminuje a nadlouho se znemožní použití družic obsahujících plutonium. To ovšem bude znamenat ztrátu pro Tam Liho a na dlouhou dobu upevní postavení jeho soupeře Čou Šena. Druhý – raketa bude zničena při vzletu. Tím se vyřadí podstatná část čínského velení a spolu s tím odpadne i schopnost vypustit jakékoli typy raket, vojenských i civilních. Ti dva mají před očima cestu k získání moci. Z dočasného mocenského vakua budou těžit oba. Třetí možnost je, že cílem se stane samotná družice, až bude na oběžné dráze. To bude ke škodě Unexu, ne však ke škodě čínské armádě. I to poslouží Čou Šenovi, který je stoupencem izolacionismu.

V úvahu připadaly všechny tři scénáře. Otázkou zůstávalo, jak se věc provede. Rodgersův pohled sklouzl na nákresy rakety. Jeho technici vyznačili místa, kde by exploze bomby mohla mít nejničivější účinek. Rodgers vyzve čínské vědce, aby je všechna důkladně prohlédli.

Paul Hood mu bude muset sdělit, kdo se tam na místě ukázal a až moc brzy poté je opustil. Tým tak bude mít určitou představu, jestli k útoku dojde již při vypuštění. Při explozi tak velkého rozsahu bude její možný strůjce mít snahu být hodně daleko. Rodgers však měl přesto v úmyslu držet se poblíž, aby takovému člověku zabránil scénu opustit a aby řídil protiúder.

Přišel telefonát z Operačního centra. Volal Bugs Benet, aby Rodgersovi pověděl, jak dojde k setkání s velitelem týmu.

„Asi za hodinu přijde k vám do hotelu jako posel,“ oznámil.

Rodgers mu poděkoval. „Jak to vypadá tam u vás?“ zeptal se ještě.

„Je to nahnuté,“ odtušil Bugs. „Generál Carrieová bude potřebovat vojenského pobočníka. Teď jsme na tom dost bídně. Já sám nevím, kam by mě asi tak mohla šoupnout.“

„Mohl byste pracovat pro Paula?“

„O nic takového nežádal.“

„Třeba ještě požádá a když ne, promluvím s lidmi ve své organizaci.“

„Toho si cením, pane.“

Rodgers odložil mobil a vrátil se ke studiu podkladů. Nahnul se až těsně k nim, pro případ, že by v pokoji byla instalována nějaká kamera. Vždy, když se vzdálil, papíry sroloval. Na výkresu rakety si mastnou tužkou označil místa, o kterých mu technici řekli, že jsou nejen zranitelná, ale je na ně také poměrně špatně vidět. Bomby, uložené na takových místech, by sice raketu zatížily, přitom by však nemusely narušit její vyvážení. Už jen dva a půl kilogramu výbušniny, uložené mimo těžiště – například na kýlové plošce – stačí k tomu, aby se raketa brzy vychýlila z dráhy. Tak by tomu bylo, kdyby útočníkovým záměrem byla exploze v blízkosti místa vypuštění. Rodgers pak výkresy složil a dal se do podrobné prohlídky nákresů širokého okolí komplexu. Měl čtyři mariňáky na vykrytí plochy o rozloze 1 200 čtverečních kilometrů. Když vyloučí možnost útoku reaktivním granátem, mohou hlídkování omezit na samotnou startovací rampu. Mohou si takovýto předpoklad dovolit?

Možná budeme muset, říkal si.

Kromě toho takový granát nepatří do modu operandi ani jednoho z obou podezřelých. Existuje také možnost, že jednotlivce nebo dvoučlenný tým zpozoruje někdo z čínských bezpečnostních sil. Musí tedy předpokládat, že útok bude veden z místa ležícího co nejblíž k raketě.

Při práci s těmito scénáři si Rodgers připadal spíš jako důstojník Operačního centra než jako pracovník Unexu. I přes rizika, hrozící jeho zaměstnavateli, se mu líbilo rozechvívající napětí, které v něm budilo zvažování každého z nich. Také byl rád, že pracuje s vojenským profesionálem a ne s Paulem Hoodem. Carrieové se jeho požadavek možná nezamlouvá, ale položila správné otázky a dospěla ke správnému rozhodnutí.

On nyní musí učinit totéž.

Zatímco pracoval s mapou, zavolal pokojovou službu. Kolem rampy a jeřábu nakreslil několik kruhů. Označovaly prostor, kde na všechny, kdo se tam budou pohybovat a pracovat, bude dobře vidět. Nálož může být také uložena až během odpočítávání, aby nebyla objevena předčasně. V tom případě ji bude možné z těchto míst zpozorovat.

Přesně hodinu poté, co telefonoval Benet, zavolal recepční. Přišla návštěva pro pana Rodgerse. Rodgers se zeptal, kdo to je.

„Posel s balíčkem od pána jménem Herbert,“ dostal odpověď.

Rodgers recepčního vyzval, ať návštěvníka pošle nahoru. Ukousl si kousek zaschlého tuňáka, který tu zůstal ještě od večeře, potom přešel k televizoru a zapnul jej. Nevěděl, jestli jsou v Pekingu v hotelových pokojích pro cizince pořád ještě instalované štěnice, a neměl chuť něco riskovat.

Mladík, který se objevil ve dveřích, byl přesně tím, koho Rodgers očekával. Oblečený do olivově zeleného saka s oranžovým odrazným proužkem na zádech, tvářící se zarputile, s tvrdým pohledem a mohutnými rameny. Tělo držel jako kdyby spolkl pravítko. Vypadal jako člověk, který jezdil po městě na skútru a potom jej vzpíral jako v posilovně. Podal generálovi balíček a podložku s listem papíru.

„Potřebuju podpis, pane,“ řekl.

Rodgers ho pozval dál. Mladík vešel a Rodgers nahlédl do chodby. Posel si ukázal na oči, načež dvěma prsty, prstovou abecedou, ukázal nulu. To znamenalo, že chodbu zkontroloval a že tam nikdo není. Samozřejmě také počítal s tím, že v pokoji může být odposlouchávací zařízení.

Rodgers přikývl a dveře zavřel. Přešel k televizoru.

Posel ho následoval. Cestou kolem postele pohlédl na papíry. Nyní byly rozložené, avšak výhledu na ně bránilo Rodgersovo tělo i tělo příchozího. Jeho oči připomínaly maličké strojky, na každém z listů se zastavily, potom přešly na další. Byl to standardní postup „průzkumu“ – tok údajů. Když mariňák uvidí něco důležitého, uloží si to do paměti do té doby, než se o tom bude moci zmínit nebo si to na nějakém bezpečném místě zapsat.

Bývalý generál se mariňáka neptal na jméno, ani na podrobnosti o jeho týmu.

„Co víte o téhle situaci?“ začal.

„Bylo nám řečeno, že nás s ní seznámíte,“ odpověděl mladík.

„Plán se teprve sestavuje,“ řekl Rodgers tiše. Vrhl pohled na papíry. „Ještě na tom budu pracovat nejméně několik hodin. Tamhle je mapa. Potřebuju vybrat místo, kde se s vámi sejdu, než půjdeme na –“

„Pane, rozkaz generála Carrieové zní, že do naší operace nebudou smět zasahovat žádní civilisté.“

Rodgers dost dobře nevěděl, co na to říct. Mlčel tedy.

„Lituji, pane. Předpokládal jsem, že víte, oč jde,“ dodal mladík.

„Nevím.“

Mariňák hovořil klidným tónem, věcně a bez emocí, a za svůj přístup k věci se neomlouval. Rodgers nic jiného neočekával, příslušníci námořní pěchoty sami sebe považují za představitele svých velitelů a jako takoví jsou bez výjimky hrdí a loajální. Rodgers sám však byl všechno možné, jen ne prost emocí. Nesnášel, když ho někdo přehlížel nebo ho chtěl přechytračit. Stačilo, že souhlasil, aby ho při sledování startu rakety zastupoval Hood. Když do Si-čchangu nepůjde s námořní pěchotou on sám jakožto jeden z nových „technických poradců“, neexistuje způsob, jak by se tam jinak mohl dostat. A kdyby se o to pokusil, Carrieová by mohla svůj tým stáhnout.

„Počkejte tu,“ řekl a šel si k posteli pro mobil. „A poslužte si něčím k jídlu. Já teď nemám chuť.“ Sebral mobil a odešel do koupelny. Zavřel dveře a pustil sprchu. Pak zavolal do kanceláře Carrieové. Benet ho spojil.

„Předpokládám, že můj posel tam už je. Máte všechny odpovědi, o které jsem žádala?“

„Skoro,“ sdělil jí Rodgers. „Nejdřív mám ale ještě dotaz: proč jsem z toho vyřazený?“

„Nejste vyřazený. Vůbec jste nebyl zařazený. Tohle bylo vždycky pouze pro členy,“ odtušila. Stále ještě se nevyjadřovala jasně, čímž Rodgersovi dávala najevo, že stále ještě nemusí k akci dojít.

„Rád bych to změnil.“

„Ne.“

„Víc očí víc vidí. Je to lepší pro práci i pro bezpečnostní zajištění!“ naléhal Rodgers.

„Já to vidím tak, že víc očí se bude dívat na vás, aby byla jistota, že jste v pořádku. Tady je v sázce čistá ztráta, ne zisk.“

„Děláte, jako kdybych ještě nikdy nepracoval s novými partnery,“ procedil Rodgers skrz zuby.

„Nejsem tu od toho, abych posuzovala váš výkon, a proto vaší žádosti nevyhovuji.“

„Tak si promluvte s Augustem.“

Plukovník Brett August byl velitelem zásahové jednotky Striker, bývalé vojenské složky Národního krizového střediska. Když byla rozpuštěna, odešel pracovat do Pentagonu.

„Mám stůl plný záležitostí týkajících se revize stávajícího personálu. Bavit se s bývalým zaměstnancem o jiném bývalém zaměstnanci není pro mě prvořadé. Rozumíme si v téhle věci, nebo ne? Mám plno práce.“

„Ovšemže si rozumíme,“ odtušil Rodgers. Bezpečnost rakety musela stát na prvním místě. „Ale mohu jim pomoci.“

„Právě proto je tam snad ten posel –“

„Nechtěla byste tohle nechat na něm?“ zeptal se náhle Rodgers.

„Ne.“

Zavěsila. Rodgers zaklapl telefon a pomalu jej zastrčil do kapsy. Ruku měl položenou na bílém porcelánovém umývadle. Konečky prstů mu zbělely. Ani si neuvědomoval, jak pevně okraj umývadla svírá. Uvolnil sevření a několikrát ohnul prsty. Pohlédl ke dveřím. Měl dojem, že na naleštěných parketách zahlédl pohybující se stín. Netušil, jestli mariňák poslouchal. Ani na tom nezáleželo. Neodehrálo se nic, co by stálo za poslouchání. Rodgers uvažoval o tom, že zavolá Paulu Hoodovi a pokusí se vzít jejich dohodu zpět. Hood však o ní pravděpodobně již řekl premiérovi. Tak či tak, ohledně svých pohnutek si Rodgers nebyl jistý, v této chvíli nevěděl, zda chce chránit raketu, nebo zda má chuť na Carrieovou zařvat „Jděte do hajzlu!“. Zavřel sprchu a vrátil se do pokoje. Zastavil se vedle televizoru, tváří obrácen k mariňákovi. Oči upíral na podlahu.

„Je všechno v pořádku, pane?“ zeptal se mladík.

Ne docela, pomyslel si bývalý generál. Chtěl být na místě a dozírat na náklad rakety, dílo Unexu, a měl chuť dát Carrieové ponaučení, jak se chovat. Její protekcionistický postoj chápal, nikoli však její neústupnost. Armádní předpisy poskytovaly jistý prostor pro zapojení civilistů. V Operačním centru často při operacích pracoval s lidmi zvenčí. Ve Vietnamu takové najímal jako průvodce. I když již nenosí uniformu, službě své zemi věnoval po celá desetiletí svůj život i krev, mysl i duši. Zaslouží si něco lepšího než takovéhle chladné odmítnutí.

Horší bylo, že potřeboval něco, kam by zaměřil narůstající zlost, kterou ohledně toho všeho pociťoval. Nebyl to však problém týkající se tohoto mariňáka.

„Pojďte, projdeme si ty údaje,“ řekl.

„Ano, pane.“

„A na něco se vás zeptám: kolik vám je?“

„Dvacet šest, pane.“

„Já jsem vojákem ještě déle.“

„Vím, pane.“

„Oni vám ukázali můj svazek?“

„Ano, pane.“

„A jaký z toho máte dojem?“

„Pane, není mou věcí tímhle –“

„Ptal jsem se na to.“

„Pane, tak trochu se stydím. Když budu sloužit jen z poloviny tak, jako jste sloužil vy, budu svůj život považovat za velmi pospěšný.“

To Rodgerse zaskočilo. „Nemažete mi jen tak med kolem pusy?“

„Vaši otázku jsem bral jako rozkaz, pane generále. A smím něco dodat? I když jste nesloužil u námořní pěchoty, jste teda určitě chlap, co dokázal spoustě lidí pěkně natrhnout triko.“

Rodgers se neubránil úsměvu. Cítil, jak mu meč vypadl z ruky. Nebyl ještě v pochvě, ale generál již necítil potřebu stínat hlavy.

„Fakt nechcete něco sníst, nebo se napít?“

„Díky, ne.“

„Tak se vydáme na to moje velitelství,“ vyzval ho Rodgers. Poklepal mu na rameno. Přešli k papírům rozloženým na posteli a na podlaze.

40

Washington, D. C., středa 12:00

Liz Gordonová odešla z kanceláře Carrieové. Potřebovala si projít elektronickou poštu a hlasovou schránku. Pod jednou paží nesla PowerBook, v druhé ruce měla hrnek s kávou. Mezi těma rukama bylo srdce tlukoucí trochu rychleji, než se jí zamlouvalo, a nedostávalo se jí dechu. To ji zneklidňovalo.

Nevěděla, jestli příčinou jejích obav je strach o práci, nebo něco jiného. Byla si vědoma, že bude muset podstoupit stejně podrobné hodnocení jako ostatní. Nevěděla však, zda bude vystupovat jako součást toho sebehodnocení nebo ne. Bude zajímavé vidět, jak to Carrieová provede.

Zajímavé a možná ponižující, pomyslela si.

Liz svůj osobní spis nikdy neviděla, byl přístupný pouze řediteli Národního krizového střediska a vedoucímu personalistovi. Věděla však o jedné věci, která v něm určitě je. Dala se z její strany považovat za urážlivou a Paul Hood měl povinnost do spisu ji zaznamenat.

Odbočila do své skromně zařízené pracovny. V bezpečném, dobře známém prostředí se jí podařilo trochu se uvolnit. Neměla osobního asistenta, o žádného nežádala a ani žádného nepotřebovala, všechno za ni udělali „Čipsovi“. Tak si antropomorficky pojmenovala své počítačové soubory. Její bývalá spolubydlící, malířka, pro ni namalovala maličké obličeje, aby si je Liz přidala k jednotlivým položkám v počítači. Kresby povedené modrou propiskou představovaly různé druhy potravin pro uložení. Pod Bramborovými čipsy měla uloženy hlasové vzkazy, pod Kukuřičnými čipsy elektronickou poštu, pod čipsy Paint kalendář, a pod choulostivě znějícím označením čipsy Buffalo – ten výraz také znamená bizoní trus – měla své soukromé soubory. Pod Modrými čipsy, jak se říká výtečným akciím, si zaznamenávala svůj zdejší rozpočet, což bylo snadné. Až na občasné přizvání konzultantů zvenčí nepřesahoval její plat. Soubory s tajnými operacemi, včetně psychologických profilů cizích i domácích čelných představitelů, byly doménou Čokoládových čipsů. Tyto soubory si vedla společně s Bobem Herbertem.

Cipsovi dělali svou práci bez pobízení a bez toho, aby si vybírali volno. Dokonce odpovídali na celou řadu vzkazů, mluvených i psaných, když Liz právě neseděla za svým stolem.

Pro psychologa byla takováto rodina požehnáním, i když ne dokonalým. V rodině Čipsových nikdy nedocházelo k hádkám, pouze se v ní občas vyskytly neduhy, které Matt Stoll a jeho lidé dokázali pohotově vyléčit. Nebyl tu však žádný mezilidský vztah, žádný laboratorní pokus, jehož průběh by mohla den po dni sledovat. Když se jako studentka musela vyrovnávat se svým vlastním netradičním životem, zaměřila se na své okolí a pozorovala ostatní lidi jako kdyby to byli herci v mýdlové operetě. Děj byl uspokojivý a podíl případů, kdy správně předpovídala jak se lidé zachovají a jak se věci vyvinou, byl velmi vysoký.

Liz se vrátí do kanceláře Carrieové až k pracovnímu obědu. Této chvíli oddechu byla ráda. Nepotřebovala si odpočinout od sestavování psychologických profilů a pročítání různých přehledů, potřebovala další kávu a svou nikotinovou žvýkačku.

A také si potřebovala krátce oddechnout od Morgan Carrieové.

Při pomyšlení na ni se Liz opět začal krátit dech. A tentokrát to nemělo nic společného s tím, co má ve svém spise.

Zatraceně, pomyslela si.

Odložila PowerBook i hrnek na stůl a zvysoka dosedla na otáčecí židli. Dosedla tvrději, než jak čekala, a málem se překotila dozadu. Vyrazila pažemi dopředu.

Rovnováha, říkala si, když se napřimovala. Rozbalila čtvereček žvýkačky a strčila si jej do úst. V tomto okamžiku se jí rovnováhy nedostávalo. Nadechla se, kudrnaté hnědé vlasy si shrnula z čela a pokoušela se odvést myšlenky pročítáním elektronické pošty. Slova se jí míhala před očima, aniž vnímala jejich smysl. Srdce se jí znovu rozbušilo.

Vystupování generála Morgan Carrieové je působivé. Po Paulu Hoodovi a jeho nudném stylu řízení plném konsenzu nyní schopnost Carrieové dělat pevná rozhodnutí, ať už podložená informacemi nebo intuitivní, působila osvěživě.

Je to jen tohle? tázala se sama sebe v duchu. Osvěživé?

Nechala elektronickou poštu být. Stejně by ji musela číst znovu. Nalila si z konvice černou kávu. Takhle po ránu chutnala trpce. Nedbala na to. Trochu upila, zkřivila obličej a dál žvýkala svou nikotinovou žvýkačku. Jeden návyk přikrmuju, a současně se pokouším zbavit návyku jiného.

Do pytle! pomyslela si zlostně. Její život nedával smysl. Ukončila jeden vztah, protože toho na ni bylo moc. Nyní její představy jako kdyby ve vířivém tanci přeskakovaly do vztahu jiného, k němuž nikdy nedojde. A i kdyby, byla by to pro její profesi pohroma. Jako psycholožka si byla vědoma, že je bezohledná. Bohužel je i lidská bytost. Chápat problém, a dokázat s ním něco udělat, jsou dvě hodně různé věci.

Vzala si hrnek s kávou a vydala se do kanceláře Carrieové. Jediný způsob, jak se z toho dostat, bylo jít na věc rovnou. Kdysi dávno se na univerzitě bouřlivě zamilovala. Teď se s tím vypořádá stejně jako tehdy: pokud nebude myslet na nic jiného než na svou práci, bude v pořádku.

Bugs již poslal pro jídlo. Liz se posadila a otevřela si vajíčkový salát, Carrieová si vzala rostbíf. Srdce se Liz poněkud zklidnilo, ne však příliš. Když dorazila, Carrieová se dívala na monitor. Než se Liz dala do jídla, přilepila žvýkačku na růžek obalu.

„Zbývá jen ještě jeden člověk, o kterém jsme nemluvily,“ začala Carrieová.

„Já vím,“ řekla Liz. Srdce jí nyní tlouklo jako o závod. Připadala si bezbranná, ne kvůli tomu, co Hood napsal, nýbrž kvůli tomu, kam mohou otázky Carrieové mířit. Musela doufat, že ředitelka rozpozná hranici mezi profesním a osobním.

„Paul Hood toho o vás napsal hodně málo,“ pokračovala Carrieová. „Jak jsem říkala, na to, čím jsem mohla přispět, Paul nijak moc nedal,“ odpověděla Liz. Ale „hodně málo“ ještě neznamenalo „nic“. Psycholožka napjatě očekávala, co musí přijít.

„Ale zmiňuje se o konfliktu mezi vámi a zesnulou Marthou Mackallovou.“

A je to tady, pomyslela si Liz se strachem, který se jí usadil kdesi v páteři. „Co napsal?“

„Že oficiálně požádala, abyste se vy a ona účastnily podávání hlášení odděleně. Ještě týž den pak svou žádost odvolala.“

„Mezi námi náhodně vzniklo trochu napětí.“

„Paul napsal, že pro slečnu Mackallovou byla vaše přítomnost od samého počátku ‚zcela rušivá, se kterou se nelze smířit‘. To jsou na ‚trochu napětí‘ dost silná slova.“

„Martha byla silná žena.“

„Paul píše, že její požadavek odmítl, což mělo za následek, že jej vzala zpátky,“ řekla Carrieová. „Chcete mi povědět, o co šlo? Nu… máte slovo.“

„Já věřím v naprostou otevřenost,“ řekla Liz. Odložila jídlo a nahnula se dopředu. „Martha byla přesvědčená, že jsem jí udělala milostný návrh.“ Slovo milostný jí uvázlo v hrdle. Kus pravdy, přes který se nedostane nijak snadno.

„A udělala jste?“

„Ne. Ale byl takový okamžik, paní – byla to pitomost, to musím přiznat. A nedalo se to předvídat. Všichni jsme měli jet nahoru na základnu Andrews přivítat jednotku Striker, která se letadlem vrátila ze Severní Koreje. Martha a já jsme hodně úzce spolupracovaly celých – prokrista, snad takových šestatřicet hodin v jednom kuse. To, k čemu došlo – zapomněla jsem se, doslova jsem měla okno. Vedle mě stála jakási žena. Byla jsem utahaná a myslela jsem, že to je moje spolubydlící. Položila jsem jí ruku kolem pasu a přitáhla ji k sobě jako přitahuji – vlastně ne… jako jsem přitahovala – Moniku. Martha ztropila kravál.“

„Vysvětlila jste jí to?“

„Samozřejmě, a omluvila jsem se. Ale byli s námi Bob, Darrell a další, a Martha byla choulostivá na svůj image.“

„Paul u toho byl?“

„Ne. Když jsme se vrátili, šla za ním. Vyžehlil to, ale Martha přesto chtěla, aby se to zaznamenalo jako prohřešek. Paul odmítl.“

„Hmm… to bylo od něj laskavé. Mohl to využít k tomu, aby vás sesadil z funkce.“

„Já vím. Vždycky jsem si vážila toho, že to neudělal.“

„Ale postoj Marthy chápu také,“ poznamenala Carrieová. „Její stížnost byl způsob, jak si krýt záda. Možnosti uplatnění žen jsou i tak dost bídné. A pro lesbičky jsou ještě bídnější.“

„Ano,“ souhlasila Liz. Měla zoufalou chuť zeptat se Carrieové, jak tohle ví. Možná se zeptá někdy jindy.

Carrieová zavřela spis a ukousla si kousek sendviče. „Fajn. Personální oddělení píše, že ve vašem osobním svazku se sedm měsíců nic nezměnilo.“

„Ano.“

„To bylo v době, kdy jste změnila své zdravotní pojištění z partnerského na pojištění samostatné osoby.“

„Ano,“ řekla Liz tiše. Pocit strachu, který se jí usadil v týle, jako kdyby nyní jen trochu šimral.

„V jiných svých záznamech se zmiňujete o vlivu sňatků a rozvodů – zvlášť obšírně v případě Paula Hooda. Ale o vás tam nic není.“

„Nebylo co tam dát.“

„Nic, co by mělo dopad na vaši práci, na způsob, jakým jste psala o Paulově rozvodu a Darrellově sňatku?“

„Ne.“

Carrieová se na ni zadívala. Pomalu žvýkala, ústa zavřená, její čelisti se pohybovaly pevně a rozhodně. Takovým způsobem asi nyní také uvažovala, jako kdyby se jí myšlenky převalovaly v hlavě.

„Tak dobrá,“ řekla. Spis zaklapla.

Hotovo? Ve srovnání s tím, jakým podrobným zkoumáním prošli ostatní, Liz připadalo, že vyvázla lehce.

„Takže takhle vám to stačí?“ zeptala se. Srdce jí nyní tlouklo pomaleji.

„Kdyby ne, řekla bych to,“ odtušila Carrieová. „Vám také?“

„Jistě.“

„Pokud by vám to dělalo starosti, tak si nemyslím, že na tom, co jste udělala, bylo něco zavrženíhodného. Vlastně se mi trochu příčí, že to vůbec máte ve spise. Kdybyste bývala položila ruku kolem pasu Lowellovi nebo Mattovi, nikdo by o tom neřekl ani slovo.“

Liz byla za „útěchu“, které se jí dostalo, vděčná, třebaže se minula cíle. Ruku kolem pasu by nějakému muži nepoložila ani náhodou.

Také to nic neměnilo na skutečnosti, že na Carrieové bylo cosi, co Liz velmi přitahovalo. Velký podíl na tom měla důvěra. Monica Sheardová byla nesmírně nejistá, bojácná žena. Liz přitahoval její talent a citlivost, ale malířčin nedostatek sebeúcty a žárlivost je obě rozdělily. Od jejich rozchodu Liz s nikým nechodila, a stejně jako Hood a Herbert trávila většinu času v Operačním centru. Kdysi poznamenala, a nikoli žertem, že výzvědným službám by velmi prospělo, kdyby v nich pracovali pouze lidé, kteří přišli o ty, kdo pro ně něco znamenali.

Carrieová potom přešla k další kategorii pracovníků, jako byli Bugs Benet a Kevin Custer z oddělení elektronické komunikace. Součástí záměru Carrieové bylo nalézt ty, kdo by v případě nějaké krize dokázali plnit několik úkolů současně – třeba takové krize, jako byl útok elektromagnetickou bombou. Psychologické profily týmu, které Liz během té krize sestavila, byly pro Carrieovou cenným vodítkem. Zdálo se, že bývalý voják a absolvent Massachusettské techniky Custer – vzdálený příbuzný generála George Armstronga Custera, a sice po linii generálova bratra Nevina – Carrieovou zvlášť zaujal.

Než skončil den, bušení srdce a stres, který si Liz sama přivodila, odplynuly. Carrieová a Liz uhodily na tu pravou strunu, takže Liz získala dobrý pocit jak ohledně své budoucnosti zde, tak i ohledně budoucnosti Národního krizového střediska.

Také jí to pomohlo, aby se místo na osobní problémy dokázala soustředit na pracovní záležitosti.

Alespoň prozatím.

41

Peking, Čína, středa 24:33

Pro práci, kterou dělal Čou Šen, znamenaly dva dny dlouhou dobu.

Šéf Kuo-an-pu ležel na lehátku z tenkého plátna v přípravné místnosti. Měl na sobě volný hedvábný oděv. Na stole běžel ventilátor. Čou Šen již dvě noci za sebou nešel domů za manželkou, za dcerou, zetěm a za vnoučetem. To dítě Čou Šenovi chybělo, chyběly mu hochovy nevinné oči a milý úsměv. Dokonce mu chyběly i jeho upřímně míněné slzy.

Od exploze v tchajpejském nočním klubu jeho svět jako by ztichl a ztratil schopnost přinášet vzrušující podněty. Od generála Tam Liho žádná reakce na tu událost nepřicházela. Absolutní mlčení zneklidňovalo Čou Šena víc než podivná zpravodajská hlášení o nezvyklém pohybu vojsk podél východního pobřeží, která dostával. Tam Li určitě má jako protiútok nachystáno něco většího, než byla exploze v Durbanu. Má spojence v armádě, lidi, kteří za určitou cenu udělají cokoli, a udělají to rychle. A není to člověk, který by couvl nebo dopustil, aby urážka zůstala bez odpovědi.

Možná vyčkává, až bude moci udeřit na nepřítele on sám. Proto Čou Šen nechtěl jít domů. Má-li se stát příštím cílem, nepřál si, aby nějak utrpěla jeho rodina. Nemyslel si, že Tam Li napadne jeho rodinu přímo. Tím by ztratil čest.

Pohlédl na hodinky. Za necelých dvanáct hodin bude v Si-čchangu vedle generála Tam Liho a premiéra. Generál možná čeká až na vypuštění rakety. Úspěšně provedený úkol Tam Liho v očích armády pozvedne. Možná čeká na méně dramatickou, avšak daleko účinnější odvetu: že dosáhne vysokého politického postavení.

Bezpochyby postavení, které chce pro sebe on sám. Tam Li usiluje o funkci ministerského předsedy. Schopný ministerský předseda zemi řídí. Prezident a viceprezident se zabývají zahraničními záležitostmi, premiér však uzavírá obchody a dohody s ministry a s různými význačnými osobnostmi. Ovládá banky, spoje, výrobní zařízení a dokonce i armádu. Jako premiér by Čou Šen při přístupu k informacím, který má, mohl pomocí různých slibů lákat nebo naopak vydírat koho by si jen zamanul – pokud bude mít jasně vymezenou cestu k nějakému novému postavení. Jinak nebude ničím víc než pouhým šéfem zpravodajců, který láká svými sliby nebo vydírá. Něco takového by možná vyhovovalo Tam Limu, nikoli však Čou Šenovi. Ředitel Kuo-an-pu chtěl moc pro komunistickou Čínu, ne pro sebe.

Pobuřovalo ho, že za to musí bojovat. Ta bitva byla přece vybojována již před desetiletími, a byla vítězná. Tam Li je zrádce.

Čou Šen si uvědomoval, že jsou tu dvě okolnosti, které mu v jeho záměrech vadí. Jednou z nich byla práce v podmínkách, kdy neměl žádné zpravodajské poznatky. Někde tam venku jsou informace o každém a o všem, a pokud ty údaje nemá v rukou, znamená to, že on nebo jeho lidé něco dělají špatně. Tou druhou věcí, která Čou Šenovi naprosto nevyhovovala, bylo čekání. Ty dva útoky, které zorganizoval, měly za cíl vyprovokovat Tam Liho k okamžité a přehnané reakci. Čou Šen nechápal, proč se tak nestalo. Pro něho to znamenalo dvojí selhání: vedlo k tomu, že je odříznutý od informací, a způsobilo, že musí čekat.

Vstal z lehátka, zapálil si cigaretu a přecházel sem a tam po holé dlaždicové podlaze suterénní kanceláře. Jeden z asistentů ho kdysi varoval – prý je to nebezpečné místo, kancelář má jen jeden východ. Řediteli vyhovovala. Má také jen jeden vchod. Ve skříňce v hlavách lůžka měl několik pistolí a automatických zbraní, plynovou masku a zásobu jídla na pět dní. Proniknout k němu železnými dveřmi by šlo hodně těžko.

Místnost byla zařízená spartánsky, holé stěny vymalované zeleně, na stropě jen pár žárovek. Žádnou elektroniku tu neměl, a nábytek byl prostý. Bylo to místo, kde se strategie a výzvědné operace daly projednávat v naprosté tajnosti, ukrýt tu někde webovou kameru nebo štěnici bylo v podstatě nemožné. Do místnosti měli přístup jen Čou Šen a dva důvěryhodní asistenti. V dobách, kdy byl u moci Mao Ce-tung, se suterén používal k výslechům, jimiž se měli „převychovávat“ disidenti. Jejich zlomený duch jako kdyby tu přetrvával. Jeho přítomnost ředitel Kuo-an-pu i nyní stále ještě cítil. Občas vzal skicák, ze zásuvky vytáhl uhel, a kreslil. Kreslil představy, které mu vyvstávaly v mysli, podivné tvary nebo vyčárkované stíny, jež zobrazovaly obrysy takových tvarů. Někdy se na ně díval a pokoušel se přijít na to, co představují, jako kdyby to byla okna do jeho podvědomí. Jemu připadaly spíš jako kaňky. A plným právem. Byli tu vyslýcháni jiní. Proč by to nemohlo postihnout i jeho?

V dobách, kdy se nový režim ujímal moci, sem Mao často přicházel. Sám osobně vězně nevyslýchal. Většina nepřátel se chtěla jeho očím jevit jako hrdí lidé, ukázat mu, že i opozice má své hrdiny. Mao přicházel sem dolů, pohovořil s některým z vyšetřovatelů, aniž se přitom na vězně podíval, a zase odešel. Takovému vězni předsedův nezájem naznačoval, že není důležitý, že to, co by mohl říct, stejně není nikomu k potřebě. Jen málo lidem se chtělo zemřít kvůli nějaké triviální věci, kterou tu snad mohli vyzradit.

Čou Šen nevěděl, jestli tu Maův duch stále ještě pobývá, avšak ta představa mu vždy dodávala sil. Ukazovala mu směr a účel jednání. Nyní, když tu tak přecházel, říkal si, jestli by mu nemohla dát ještě něco víc.

Nějaký nápad.

Proti Tam Limu vystoupil již při jejich posledním setkání. Nepřineslo to žádné informace, ani nevedlo k další komunikaci. Jak by generál reagoval, kdyby Čou Šen nyní zcela obrátil? Uvítal by možnost, že si mohou promluvit, nebo by byl zdrženlivý a obezřelý? Existoval způsob, jak to zjistit.

Přešel k telefonu na stole. Stál na něm jen jeden, jinak tam měl pouze zápisník a několik tužek, džbán s vodou a sklenici.

Zavolal svému asistentovi a požádal ho, aby ho spojil s Tam Lim. Jelikož generál bude přítomen vypuštění rakety, měl být v Pekingu nebo už přímo na místě. Čou Šena udivilo, že není na žádném z těch míst. „Podle rozvrhu služeb je v Ču-chaji,“ hlásil asistent.

„A jaké je pro to vysvětlení?“

„V deníku hlášení stojí, že monitoruje pohyb tchajwanských sil.“

„Proč? Tchaj-pej své prostředky přece rozmísťuje vždycky, než vypustíme nějakou raketu,“ řekl Čou Šen. „A ty on nikdy nesleduje.“

„O tom, proč tam je, v deníku nic není.“

„Ještě zavolejte. Zjistěte, jaký má rozvrh pro zbytek týdne.“

„Ano.“

Čou Šen odložil sluchátko do vidlice. Minulý rok Čína vypustila jedenáct střel a pokaždé to vyvolalo odpověď Tchaj-wanu. Čínské výzvědné služby měly v tchajwanské armádě své lidi, kteří pohyby vojsk monitorovali. Byli to důstojníci, které Mao vyslal na ostrov ještě když byli mladí. Vydávali se za horlivé separatisty. Nyní se oni, nebo jejich synové, pevně usadili v klíčových složkách nepřátelské armády. Kdyby se Tchaj-wan rozhodl něco proti Číně podniknout, Čou Šen by se o tom dozvěděl.

Tyto přesuny vojsk byly jakousi prezentací, měly za cíl ukázat, že Tchaj-wan ví, co se za průlivem děje. Čou Šen v denních zpravodajských hlášeních nic neobvyklého neviděl.

Asistent volal znovu.

„Soudruhu, generálova kancelář říká, že generál poletí na místo vypuštění přímo ze základny,“ hlásil.

„Proč není teď v kanceláři?“

„To neřekli.“

„Spojte mě tam!“ přikázal Čou Šen.

„Hned.“

Čou Šen stál vedle stolu. Netrpělivě podupával nohou. Místo, kde se generál nachází, obvykle nikdo neznal. A kdyby se o to někdo zajímal, většina členů vlády by se spokojila sdělením, že generál navštívil základnu, aby sledoval možnou vojenskou činnost zaměřenou proti raketě nesoucí svůj náklad. Kvůli tomu však Tam Li nemusel být přítomen přímo na místě. A byla tu hlášení o rozmísťování a přesunech vojáků a výzbroje na různá místa při východním pobřeží Číny. To může být rutinní činnost. Ale co když není?

„Kancelář generála, u telefonu kapitán Feng Lin –“

„Tady ředitel Čou Šen, státní bezpečnost. Prosím, spojte mě s generálem.“

„Řeknu mu, že voláte.“

Kdyby Čou Šen za generálem šel, znamenalo by to pro něj značnou ztrátu tváře a stejně tak, kdyby na něj musel čekat. Každá informace však něco stojí, zvlášť když záleží na tom, aby ji člověk měl.

Kapitán se ozval znovu. „Soudruhu, generál vám rád zavolá v nějakou příhodnější dobu.“

„A kdy to bude?“

„To mi generál nesvěřil.“

„Nevíte, jestli Tam Li zítra poletí do kosmického střediska?“

„Je to v jeho časovém rozvrhu.“

„Jaká opatření se ohledně jeho letu udělala?“

„Tuhle informaci nemám. Mám vás spojit s oddělením dopravní služby?“

„Ne, děkuji, kapitáne. A nebude nutné, aby mi generál volal.“

„Sdělím mu to, soudruhu.“

Čou Šen stlačil prstem vidlici a hovor ukončil. Někdy leccos napoví i neexistence informace.

Tam Li bude určitě zvědav, proč jeho soupeř volal. Přesto však s Čou Šenem nechce mluvit. Z toho se dalo usoudit, že se bojí odpovídat na jeho otázky, a ten strach je větší, než jaký má z toho, že se dozví důvod, proč Čou Šen volal. Jediné, čeho se tedy obává, je otázka, proč je na základně.

Čou Šen zvedl prst z vidlice a zavolal asistentovi.

„Potřebuji okamžitě zařídit dopravu do Ču-chaje,“ řekl.

„Zařídím to.“

„Tohle je interní vyšetřování označené kódem Šest,“ dodal Čou Šen. „Potřebuji doprovod dvou ozbrojených důstojníků. Letadlo ať počká na zpáteční let do Si-čchangu. Zavolejte také na dopravní službu na základně. Chci vědět, jaká opatření se udělala ohledně cesty generála Tam Liho do Si-čchangu.“

„Hned.“

„Každou hodinu chci hlášení o místě pobytu jeho letadla, i kdyby stálo na letišti.“

„Ano.“ Čou Šen zavěsil. Měl pocit, že na základně se něco děje, něco víc, než že se jen sledují opatření, která Tchajwanci provádějí na svou obranu. Chtěl vědět, co podniká Tam Li.

Pokud generál dohlíží na standardní operace, pak oba budou při vypuštění rakety a žádné řeči kolem toho nenastanou. Jestli však generál něco chystá – možná odpověď na útok Tchaj-peje –, Čou Šen měl v úmyslu zastavit ho.

Kuo-an-pu měl možnosti i pravomoc vyšetřovat, jak se v případě jakékoli akce používají zdroje armády. Tato pravomoc vyplývala ze situace, které se mezi zpravodajci říkalo „expozice“: vždy, když se hnuly vojenské jednotky nebo technika, předpokládalo se, že nepřítel se dívá. Prací Kuo-an-pu bylo snížit na minimum objem informací, které jsou pro nepřítele užitečné. Čou Šen nebude s využitím pravomocí váhat.

Vlastně tak učiní s potěšením.

42

Washington, D. C., středa 14:55

Stephen Viens, pracovník pro styk mezi Operačním centrem a Národním úřadem pro průzkum, zaklepal na Herbertovy dveře. Viens byl předtím vedoucím tohoto úřadu. Jeho pád přivodily černé fondy v rozpočtu na tajné operace. O těchto fondech však Viens nevěděl. Hood tohoto odborníka na sledování okamžitě najal. Přivolal na sebe hněv, ale to mu bylo jedno. Viens se ukázal jako dobrý a loajální přítel Národního krizového střediska a nadále zůstával jedním z cenných pracovníků Operačního centra.

„V oblastech při pobřeží Tichého oceánu máme nějaké podivné úkazy,“ začal, když ho Herbert pozval dál.

Herbert prověřoval databáze každého, kdo měl přístup k čínské raketě během její výroby. Jména porovnával s osobami, které měly za sebou disidentskou činnost nebo kontakty s cizinci. Podezřelí byli i vědci, kteří studovali v zahraničí. Bylo to zvláštní, takhle prošetřovat někoho, kdo by mohl být spojencem Ameriky, pracujícím proti Pekingu.

„Jakou činnost tam vidíte?“ zeptal se Herbert.

„Zatím těžko říct, je na to moc brzy, ale vypadá méně agresivně než obvykle, když se pevninské vojenské síly ocitnou v podobné situaci,“ řekl Viens.

Podal Herbertovi svazeček družicových snímků. Černobílé fotografie byly označené nápisy a zobrazovaly pobřeží obou Čín i Tchajwanský průliv.

„To se Tchaj-pej zase kasá, jako obvykle,“ poznamenal Herbert. „Pravda.“

Herbert si dál prohlížel snímky. Dostal se k několika označeným oranžovou mastnou tužkou. Zjištěné objekty byly na všech z nich zakroužkovány.

„Prostředky Čínské lidové armády,“ řekl. Na šanghajské letecké základně Ta-čang i na letišti Tiang-wan se řadily proudové stíhačky ke vzletu. Tvořily páteř protivzdušné obrany východního pobřeží. Na Tiang-wanu byly nejmodernější čínské stroje. Na snímcích byla i třetí základna, Wej-fang, kde se nacházela 5. útočná divize pro operace krátkého dosahu. Snímky rovněž ukazovaly činnost čínského námořnictva. Na torpédoborce a fregaty, tvořící součást Východomořské flotily se základnou v Ning-po, vojáci nakládali dodatečnou výzbroj. Chystala se také plavidla ve Wu-sungu a Taj-šanu. „Vypadá to, že se Číňani chystají k boji,“ řekl Herbert. „Z těch míst má vyjít první vlna útoku na Tchaj-wan.“

„K útoku na Tchaj-wan, to ano,“ přitakal Viens, „ale jsou to taky místa, kam se zaměří první vlna útoku z Tchaj-wanu.“

„Čínská lidová armáda nemůže mít za to, že ty přesuny znamenají začátek ofenzívy,“ namítl Herbert. „Peking se může docela dobře připravovat na cvičení, jako odpověď na činnost Tchaj-wanu. Nebo cvičení zahájí krátce nato.“

„To dělá málokdy,“ zdůraznil Viens. „Když se v poli ocitnou proti sobě dvě nepřátelská uskupení, je až příliš velká možnost, že dojde k nějaké nehodě. Stačí, když někdo na té či oné straně dostane chuť vyprovokovat boj.“

„Možná k tomu dochází zřídka, ale něco takového se tam očividně děje,“ prohlásil Herbert. Pohlédl na několik snímků Tchaj-wanu. „Tchaj-pej nic neobvyklého nepodniká. Žádná plavidla nebo letadla navíc se do stavu pohotovosti neuvádějí. Nezdá se, že by očekával, že Čína zaútočí.“

„Máte pravdu. Tak proč ale Peking přesunuje své síly?“ zeptal se Viens. „A právě teď?“

„Možná si myslí, že exploze v tom nočním klubu všechny v Tchaj-peji trochu nadzvedla,“ nadhodil Herbert.

„Tolik, že by tam měli chuť na odvetu?“

„Možné to je. Třeba je napadlo, že by Tchajwanci mohli během cvičení ‚náhodou‘ vypálit na Šanghaj nějaký granát, anebo na čínských plavebních trasách či v nějaké rybolovné oblasti vytrousit námořní minu.“

„Něco, co nevypadá natolik agresivně, aby to vedlo k válce, ale co by naopak Tchaj-wanu poskytlo možnost ukázat, že není jen tak někdo.“

„Přesně tak,“ souhlasil Herbert. „Anebo by ty přípravy vůbec nemusely mít nic co dělat s přesuny Tchajwanců. Peking může shromažďovat své prostředky pro případ, že se ta raketa nějak utrhne. Třeba chtějí vyzvednout její náklad a mají v úmyslu uzavřít určitou oblast moře.“

„Protože ta družice má plutoniový reaktor,“ poznamenal Viens.

„Jo.“

„Tchaj-wan vždycky provádí manévry, když Číňani odpalují raketu nebo když zkoušejí střely,“ pokračoval Viens. „Ta opatření Číny nemusejí mít s raketou jako takovou nic společného.“

„To je možné,“ souhlasil Herbert.

Oba se odmlčeli. Herbert znovu zkoumal snímky. Na pevnině žádné přípravy nezpozoroval. Na dalších námořních základnách a letištích, viditelných na okrajích snímků, zaznamenal obvyklou činnost. To se samozřejmě mohlo hodně rychle změnit, kdyby vypuklo nepřátelství.

„Co by se stalo, kdyby ta raketa vybouchla na startovací rampě?“ zeptal se Viens.

„V Pekingu by se uvolnila hromada pracovních míst,“ odtušil suše Herbert.

„Myslím v armádě. Bylo by jí zapotřebí k udržení pořádku, kdyby vzniklo mocenské vakuum?“

„Ztráta ministerského předsedy a pár ministrů a generálů by takový vážný dopad neměla,“ prohlásil Herbert.

„Co kdyby takový výbuch zosnoval Tchaj-wan?“

„Potom by ovšem Čínská lidová armáda mohla docela dobře odpovědět protiúderem,“ řekl Herbert. Zavrtěl hlavou. „Víte, Stephene… čím déle se na tohle dívám, tím víc mi připadá, že z nás někdo dělá voly.“

„Jak to?“

„Na námořních základnách v Ting-chaji i v Nan-tungu je klid. Naprostý. Úplně naopak, než jak je tam běžné. Totéž platí i pro letecké základny v Šanghaji, Lung-chua a Wu-chu.“

„A to napovídá o…?“

„Díváte se někdy, jak policie potlačuje pouliční nepokoje?“

„Ne,“ přiznal Viens.

„Zakročí první linie a pokouší se dostat oblast pod kontrolu. Používá vodní děla, možná plyn, pendreky. Tím výtržníky přivede trochu k rozumu. Potom nastoupí těžkooděnci s antony, štíty a gumovými projektily. Tyhle věcičky nestrkají veřejnosti na oči, mají je schované, a když dorazí na místo, teprve tam se do toho pustí naplno.“

„Chcete tím říct, že na těch ostatních základnách probíhá vyzbrojování v docích a v hangárech?“

„Říkám tím, že by mohlo,“ odtušil Herbert. „Když si vzpomenu, jak jsem poslední dva dny kolem toho čmuchal a nikam se přitom nedostal, moc bych jim nevěřil.“

„Co by mohli mít v plánu? Kdo by byl tím výtržníkem?“

„Nevím. Ale na něco jste mě přivedl: ta raketa by mohla události nějak uspíšit.“

„Nebo přinejmenším k nim částečně přispět,“ dodal Viens. „Pokud je nemá spustit, mohlo by to být něco k odvedení pozornosti. Jako kouzelník iluzionista, když vás přiměje koukat jinam a zatím provede svůj trik.“

„To je možné.“

„No, tak mi připadá, že bychom s tím měli jít za naší novou šéfkou,“ řekl Viens. Nahnul se dopředu. „Jak se jí vede?“

„Vy jste ještě neměl slyšení?“

„Zítra. A tohle že to je? Slyšení?“

„Když maník přijde ke generálovi, neříkáte tomu schůzka,“ poznamenal Herbert. „Potřásli jsme si rukama, ale klidně to mohlo být zasalutování.“

„Tak formální to bylo?“

„Studené a po velitelsku. Mám takový dojem, že než se prokáže něco jiného, tak my všichni budeme maníci.“

„Bez jistoty zaměstnání,“ nadhodil Viens. „Myslím, že Paní ředitelka se nám chce podívat na zoubek, než se nějak rozhodne,“ řekl Herbert.

„Paní ředitelka,“ opakoval Viens. Uchechtl se. „Připomínáte mi mého strýčka Jacquese.“

„Čím?“

„Občas mi vyprávěl příběhy z Období teroru a o tom, jak se tehdejšímu nástroji spravedlnosti říkalo ‚paní Guillotinová‘. Ten titul vyjadřoval respekt, ale vynucený strachem, ne skutečnou úctu.“

„Doufejme, že ta analogie není namístě,“ podotkl Herbert. Stále ještě si prohlížel snímky. „Tohle je dobré, Stephene. Tyhle scénáře přihraju Paulovi a Mikovi. Jsem zvědav, co jim řeknou.“

Viens zaváhal. „Tohle smrdí,“ prohlásil.

„A co?“

„Máme snímky ze sledování z kosmu, konečně jsme dostali do cílové oblasti agenty, Operační centrum má chuť do díla a je plně funkční – a my si děláme starosti o budoucnost.“

„Kdepak. My si jenom předem představujeme, že si se svou budoucností děláme starosti. Nejdřív bychom museli tuhle operaci pohnojit.“

„Dobrá připomínka. No… já už jsem celý umyšlený. Podívám se, co dalšího se od těch družic dozvíme.“

Viens odešel a Herbert odstrčil snímky stranou. Byl frustrovaný, ne kvůli plánu, který Číňané rozehráli, nýbrž z toho, že mu pozornost odvádí zrovna politika kolem mocenského uspořádání pracoviště. Pod Hoodovým řízením docházívalo ke střetům a občas i k dramatickým situacím, s tím si však člověk poradil snáz než s nejistotou, jakým směrem se věci ubírají nebo jak si člověk stojí – nebo jak se k věcem staví šéf.

V tom spočívá rozdíl mezi demokracií a tyranií.

Je to prvotní příčina, proč se lidé nakonec vzbouří.

A potom Herberta napadlo cosi, při čem mu přeběhl mráz po zádech – že generál Morgan Carrieová může být první vlnou toho, co přijde.

43

Šanghaj, Čína, čtvrtek 04:42

Jednotka námořního letectva Čínské lidové armády měla základnu v Ta-čangu. Jednatřicetiletý podplukovník Fa Chan byl pyšný na to, že tu je, třebaže si byl vědom, že zařazení v Ta-čangu se považuje za méně prestižní než zařazení na základně Tiang-wan.

Obě letiště spolu sousedila. Jejich význam a důležitost neměly nic společného s tím, že leží blízko pobřeží či samotného srdce Šanghaje. Základna Tiang-wan dostávala větší fondy a nejnovější letouny díky dávným rodinným vazbám mezi klíčovými důstojníky a členy vlády.

Pro piloty z obou základen byla prestiž mnohem méně důležitá. Kdykoli letěli kolem sebe tak blízko, že mohli vidět do kokpitu druhého letounu, navzájem se zdravili. Pro ně hrdost pramenila ze společně sdílené cti, že tvoří první obrannou linii své vlasti.

Ta-čang byl vyčkávací prostor námořního letectva, zatímco základnu Tiang-wan využívalo v prvé řadě vojenské letectvo. Fa Chan měl za sebou jedenáct let služby u námořního letectva a také věděl, že nejzdatnější piloti se přidělují jemu na základnu Ta-čang, kde technická a logistická zařízení byla nejslabší. Třebaže nepilotoval nejnovější stíhačky jako J-13, schopné nepozorovaného přiblížení, Fa Chan a jeho eskadra dokázali se stárnoucími Migy 21, které byly v Ta-čangu, provádět přímo zázračné vzdušné manévry. Jak kdysi vysvětloval otci, jenž ve městě opravoval automobily, piloti rozpoznají každé zaškobrtnutí motorů a zpomalení jejich chodu, každý zvuk, jímž reagují na pohyb páky. Piloti z Ta-čangu vědí, jak se s tím vyrovnat a jak ze svých strojů dostat co nejvíc. Migy řídí člověk, ne počítač. Jsou konstruované tak, že se dají rychle a levně vyrobit, jako první dvouplošníky. Jsou to ideální letouny pro letectvo, které se chce na nepřítele vrhnout v drtivém množství. Takovéto pojetí války bylo v myslích Rusů i Číňanů pevně usazené po staletí. Mig-21 představuje tuto taktiku, uskutečňovanou strojem.

A kromě toho Fa Chan nastoupil k námořnímu letectvu Čínské lidové armády proto, aby skutečně létal, a tohoto cíle dosáhl. Pokaždé, když vzlétl, znovu prožíval radost. Vzlet a samotný let nebyly nikdy stejné. Dá se říci, že Fa Chan i ostatní piloti tyto rozdíly silně prociťovali. Mraky se měnily každou vteřinou, barvy každou minutou a vzdušné proudy každou hodinou. Krajina dole se měnila každým dnem a politická situace každý týden. Předletové hlášení naznačovalo, že nyní mezi Čínou a Tchaj-wanem panuje napětí. Za několik dní to může být Jižní Korea nebo Vietnam, Japonsko nebo dokonce Spojené státy. Takovéto střety se vždy odrazily na dění ve vzduchu nebo na moři v blízkosti východního pobřeží.

On je jako jeden z bohů staré Číny. Dokáže nahlédnout do toho, co přijde, a má nástroje, jimiž to může ovlivnit. Ale vůči těmto událostem si připadal i zranitelný. Napětí i vzrušení z akce trvaly neustále.

Pokud celé toto soustrojí fungovalo, Fa Chan byl šťastný. Každý se nevypracoval tam, kam on. Když se chystal ke vzletu do sluncem vyprahlého rána, prožíval to, co každý den – vzdával chválu svému životu i práci.

Sektor, v němž hlídkoval, měl číslo sedmnáct, to znamenalo 200 kilometrů na severozápad a potom 150 kilometrů východně nad Žlutým mořem. Zpět se vracel po západním kurzu nad Východočínským mořem, potom znovu na východ dlouhým obloukem, jímž se dostal na západ od základny. Okruh měřil 1 400 kilometrů, dvě stě kilometrů pod maximálním doletem migu.

Kdyby Fa Chan zpozoroval nehlášený provoz na moři – primárním cílem byli pašeráci – nebo kdyby se očekával střet s nepřítelem, může mu čelit a zdržet jej, dokud nedorazí posily, a ještě se stačí vrátit na základnu.

Tyto hlídkové lety byly pro bezpečnost země životně důležité. Čína zatím neměla družice takové, jako Spojené státy, Rusko a jejich spojenci. To se začne měnit dnes dopoledne vypuštěním rakety v Si-čchangu. Když bude mít štěstí, zahlédne plameny a mohutný chvost kondenzátu, až se raketa požene vzhůru k nebi.

Byl ve vzduchu teprve několik minut a jeho srdce dosud bušilo jako o závod v důsledku přetížení při ostrém stoupání, když tu mu přišla z věže zakódovaná zpráva, řada pěti dvoumístných čísel, po nichž následoval časový kód zapsaný písmeny a po něm další číslo. Přepnul řízení migu na autopilota a číslice si zapsal do poznámkového bloku, zavěšeného na řetízku pod výškoměrem. Protože stále ještě stoupal do sedmi a půl tisíce metrů, blok visel poněkud šikmo směrem k němu – neomylně spolehlivá, byť technicky podřadná olovnice v jeho kokpitu. Věž Fa Chana vyzvala, aby číslice opakoval. Učinil tak. Když radista potvrdil, že byla přijata a přečtena správně, Fa Chan ohlásil konec vysílání. Sáhl do bedničky pod sedadlo, kde měl tlustý, avšak kompaktní svazek map.

Na každé stránce svazku byly čtyři mapy. Číslice označovaly číslo sektoru, číslo stránky, číslo mapy a potom ještě dvojici souřadnic. Poslední dvě číslice přesně určovaly oblast hlídkování.

Porovnal údaje v mapě s číslicemi. Dvakrát. Potom ještě jednou.

Nemýlí se.

Vzal si znovu zápisník a písmena si převedl na odpovídající číslice: šest, nula, nula. Šest hodin ráno. To je za necelé dvě hodiny.

Neměl tušení, co se děje, věděl však, kolik času a paliva bude potřebovat, aby se dostal do cílové oblasti. Počítal zpět tak, aby se na místo dostal přesně v šest hodin. Také bude dávat pozor, jestli neuvidí nějaké jiné letadlo, směřující k jeho cíli, bodu těsně před hranicí teritoriálních vod odtržené provincie Tchaj-wanu. Poslední číslice řady sdělovala, že se k Fa Chanovi připojí dalších sedmnáct stíhaček z Ta-čangu. Ty tvořily zbývající část jeho eskadry, a k nim se přidají další dvě.

Tohle je očividně den, kdy změna přichází o trochu rychleji než normálně.

A přesto – jedna věc se nezměnila: rozhodnost v jeho očích a v duši. Stočil mírně stroj a připravoval se na setkání.

44

Peking, Čína, čtvrtek 05:11

Paul Hood se vzbudil brzy.

Auto, které ho poveze na letiště, přijede v šest. Odtud poletí do Si-čchangu. Zůstal ještě chvilku ležet, doufal, že znovu usne, v duchu však byl neustále na stráži.

V téhle chvíli neměl na přemýšlení chuť. Žádné nové informace nebyly, nenabízel se ani způsob, jak se k nějakým dostat. Sáhl po knize, kterou si přibalil do zavazadla. Byl to životopis badatele Richarda Francise Burtona. Vzal si ji z bedny s dalšími knihami, kterou mu bývalá manželka poslala do bytu krátce před tím, než se vydal na cestu. Sharon mu stále ještě posílala jeho věci, když měla čas. Nejspíš proto, aby bylo místo na věci, které si v domě nechával její přítel, jako třeba sbírku videokazet s nejslavnějšími utkáními Washington Redskins.

Hood přestal číst ve chvíli, kdy africký oštěp pronikl Burtonovi oběma tvářemi. Barvité líčení útoku příslušníků kmene Hoodovi spánek nepřivodilo. Knihu odložil a jen tak seděl. Vlivem časového posunu se cítil unavený, frustroval ho nedostatek informací a nedovoloval mu uvolnit se. Byl zvyklý mít lidi, tým, odborníky, na které se může obrátit. Nyní je sám, spadl rovnou doprostřed krizové situace, která se dál vyvíjí, a on přitom o jejím scénáři nebo vztazích mezi zúčastněnými ví hodně málo.

Raději přemýšlel o Anitě. Je zcela oddaná své práci a otci. Nezdá se, že má potřebu něčeho víc. Muži na večírku jí zřejmě nevěnovali pozornost, nejspíš věděli, kdo je. Možná se s ní už někdy pokoušeli promluvit a byli odmítnuti. Každý neumí jen tak naprázdno, nezávazně povídat, připomněl si Hood.

Anita zjevně žije ve dvou světech, v nichž se cítí dobře – v politické věži ze slonoviny a v atmosféře akademického vzdělávání. Kdyby někdo chtěl být v její společnosti, musel by najít prostor mezi těmito dvěma obory. Jak předvedla, neumí sice vyzvídat, avšak bude velmi těžké přivést ji nějak do úzkých, ať už jde o intelekt, nebo o city.

Hoodův telefon začal blikat. Měl jej nastavený na vibrační vyzvánění. Sáhl po něm. Volal Bob Herbert.

„Doufám, že jsem vás nevzbudil.“

„Ne. Co je?“

„Neobvyklé hromadění vojenských sil jako odpověď na tradiční vojenské cvičení Tchajwanců,“ sdělil mu Herbert. „Doslechl jste se o tom něco?“

„Ne.“

„A nevěděl by o tom něco třeba někdo z lidí, se kterými jste mluvil?“

„Můžu se později zeptat premiéra, to ale pravděpodobně nebude stejně k ničemu. Jestli něco ví, asi těžko se mi s tím svěří. Mluvil jste s Mikem?“

„Ještě ne. Upřímně řečeno, tady tápu.“

„To se z vaší řeči pozná.“

„Že by to se mnou bylo tak špatné?“

„Mluvíte jako kdyby se vám nedostávalo vzduchu.“

„Možná. Připadám si jako když sedím na postranní čáře, jen nevím, jestli lapám po dechu nebo se drbu na zadku,“ odtušil Herbert.

„To tam všechno tak vyschlo?“

„Přímo vyprahlo. Přece víte, jak to v čínské politice chodí. Nikdo nikomu nic neřekne.“

„Pravda. Zakusil jsem to z první ruky.“

„Ukazují se jedině nějaké mlhavé následky konfliktů, ty exploze v Charlestonu a v Jižní Africe. O tom, co za tím je, ani co může následovat, naši partneři v D. C. a v Interpolu nevědí o nic víc než my. O hlavních zúčastněných něco má Sergej Orlov. Čou Šen byl považován za umírněného, protože se pokoušel dohodnout s bratry komunisty v Číně a v Sovětském svazu na nějakém smírném řešení. Když se Sovětský svaz rozpadl, šel na Moskvu s celou řadou pěkně nabroušených proslovů.“

„Zhrzený milenec,“ poznamenal Hood.

„Jo. Komunismus je pro něj náboženstvím a je ochoten za něj zemřít,“ souhlasil Herbert. „Orlov si myslí, že ten další cvok – generál Tam Li – není žádný mučedník, je to ale agresivní prevít, který proto, aby získal větší moc, bude riskovat život jak svůj, tak životy jiných. A tohle všechno nám říká něco, co už víme: ti hoši jsou nebezpeční. Musíme se pokusit přijít na to, jestli ta čínská akce má co dělat s tchajwanským cvičením, s vypuštěním rakety nebo s něčím jiným.“

Z Herbertova hlasu přímo čišela frustrace, a jako kdyby vysávala naději z Hooda i z jeho kanceláře.

„S tím, co podnikají armády, nemůžeme moc dělat,“ řekl Hood. „Měli bychom se soustředit na tu raketu.“

„Vyrozuměl jsem, že v tom celém pojede Mike a jeho mariňáci,“ pokračoval Herbert. „Dostrkal jsem Carrieovou k tomu, aby mu je zapůjčila.“

„Tomu se nedivím.“

„Nevelí jim, ale budou ho poslouchat.“

„Samozřejmě.“ Hood si připadal odstrčený, ale k vzájemnému porozumění mezi generály muselo nevyhnutelně dojít.

„A co vy?“ zajímal se Herbert.

„S premiérem ani s jeho dcerou jsem nijak nepokročil a fakt nevím, co dál.“

„Nu co: teď, pár minut po páté, zůstaňte vzhůru.“

„Přesně to jediné mi asi zbývá,“ přitakal Hood.

„Co ta jeho dcera? Věcná a nepřístupná?“

„Věcná – to ano, ale jinak působí velmi žensky.“

„Můžete ohledně ní něco podniknout?“

„Neřekl bych. Na prvním místě je její otec, každý další je až daleko druhý. Trčím na místě, Bobe.“

„Jestlipak kdysi takovéhle věci nedopadaly úplně jinak?“ prohlásil Herbert lítostivě.

„Tím chcete říct Vzpomínáte, jak jsme takovéhle záležitosti vyhrávali?“

„No… nechce se mi celé to odepsat –“

„Mně taky ne,“ ujistil ho Hood. „Ale v Tanku a se Strikerem v terénu jsme měli věci tak nějak víc v rukou.“

„Tam to byl samotný střed dění. Teď jsme na okraji.“

„Ne dobrovolně,“ namítl důrazně Hood. „Vystrčili nás ti mladší nebo agresivnější, lidi s pevnější vírou. Anebo jestli ne přímo silnější, pak takoví, kteří na to, v co věří, šli s větším fortelem.“

„Prokrista, Paule, vy mluvíte jako vysloužilý voják!“

„Bobe, to taky jsem – vlastně byli jsme,“ trval na svém Hood. „Na okraj nás vystrčili lidé plní vášně, lidé, kteří si chtějí vybudovat kariéru, armádu nebo ideologii podle svých představ a přitom zničí všechno ostatní.“

„Nikdy mě nenapadlo, že mě nazvete umírněným,“ vtipkoval Herbert.

„Vy jste svým lidem oddaný. Halasným způsobem, divoce, ale bezezbytku. Díky tomu se necpete dopředu a nikdo vám nehází klacky pod nohy.“

„Líbí se mi tam, kde jsem. A nevidím nic špatného na tom, když jsem jedním z těch, co věci udržují v kupě odněkud zprostředka.“

„Přesně o tomhle mluvím,“ řekl Hood. „Dneska už nikdo není centrista.“

Začínala se ho zmocňovat zlost. Ne na ty neurčité, imaginární uzurpátory, nýbrž na sebe. Jeho hlas zněl odevzdaně, a to se mu nelíbilo. „Podívejte – už budu muset jít, za chvíli tu mám auto.“

„A já si budu muset ještě jednou projít informace, které jsme shromáždili,“ řekl Herbert. „Uvažoval jste o tom, jak se postaráte o svou vlastní bezpečnost při vypuštění?“

„Vidíte… ani ne. Budeme v bunkru…“

„Beton vás uchrání před explozí, ne před radiací,“ varoval ho Herbert.

„Pak se tedy musíme postarat, aby se nic nestalo,“ odtušil Hood.

„To je jen záměr, ne plán.“

„Vím.“

I tenhle Hoodův rozhovor s Bobem Herbertem byl jiný než kdysi. Bývaly doby, kdy spolu během vývoje situací projednávali velmi specifické možnosti volby. Na stole ležely nápady, zpravodajské poznatky byly souvislým tokem údajů, a vyvstávaly odpovědi. Namísto toho oba teď jen sedí a hořekují jako dědkové na lavičce v parku, když vzpomínají na staré dobré časy. Ani Hoodovi se situace nelíbila. Vždy se pyšnil tím, že je profesionál. A v jeho očích byl profesionál ten, kdo pracuje naplno, i když se mu zrovna třeba nechce. Sám možná nyní prožívá posttraumatický šok z toho, že ho vyšoupli z Operačního centra, ale určitě nepracuje ze všech sil. On i Herbert jsou jako myši v labyrintu, pohybují se po dráze, kterou neznají, k metě, kterou nevidí.

To se musí změnit.

A hned.

„Bobe, tuhle situaci si musíme znovu projít. Něco nám tu muselo uniknout.“

„Co třeba? Už jsme si prošli startovací plochu, časový rozvrh –“

„Musí tu být něco se vztahem k jednotlivým osobám, osobnostem, k jejich minulé činnosti – něco, co můžeme použít.“

„Jistě,“ poznamenal Herbert. „Heleďte… jste v pořádku?“

„A co má být?“

„Před chvilkou jste mi připadal pěkně zvadlý. A teď jako když se ženete naplno vpřed.“

„Nastal nový den, a je důležitý,“ vysvětloval Hood. Neměl v úmyslu vyslovovat nějaké metafory, avšak to, co řekl, bylo doslova i obrazně pravda. „Je to, jak říkáte. Nemáme plán, a nějaký potřebujeme, něco lepšího, než že si kecnu v betonovém bunkru a budu čekat, až se něco stane.“

Herbert okamžik mlčel. „Co třeba tohle,“ začal. „Do bunkru nechoďte. Požádejte, abyste mohl jít někam jinam.“

„Kam? Představitel Spojených států žádnou univerzální propustku nedostane.“

„Bude tam Le Kwanova dcera?“

„Ano.“

„Co kdyby se vám podařilo přesvědčit ji, že premiérovi hrozí nebezpečí?“

„A co s tím pak?“

„Pro Mikův tým vytipovávám možné cíle na startovací ploše,“ řekl Herbert. „Třeba bychom se na ně mohli kouknout taky. Tak si vykryjeme větší oblast mezi vámi a mariňáky.“

„Řekl bych, že na to by Le a jeho dcera mohli slyšet,“ uvažoval Hood. „Promluvím s nimi, až tam budu.“

„Mně se to zamlouvá,“ prohlásil Herbert. „Pošlu vám do notebooku seznam příhodných míst. Když se na něj cestou na místo podíváte, můžu si s Mikem promluvit o tom, jak si rozdělíme úkoly.“

„Samozřejmě. Když budu mít nějaké dotazy, zařvu.“

„Budu tady,“ ujistil ho Herbert. Nyní již hovořil energicky i on.

Hood zavěsil a v rychlosti se osprchoval. Voda mu osvěžila tělo stejně jako nápady oživily jeho mysl. Obojí ho posílilo na duchu. Už to dávno potřeboval.

Alespoň jedno se za ta léta nezměnilo: jeho schopnost postavit se k věcem s rozhodností a přenést ji i na ostatní kolem. To, co starému Operačnímu centru chybělo na snaze prosadit se, nahradili vytrvalostí a oddaností věci.

A to už něco znamená.

V této chvíli to mohlo znamenat všechno.

45

Cu-chaj, Čína, čtvrtek 07:18

Tam Li dřímal u stolu, když se ozval interkom. Jeho signál generála nevylekal, protože nikdy nespal nijak hluboce. Byl to zvyk, který si vojáci osvojí, chtějí-li přežít. Zvedl sluchátko.

„Mluvte.“

„Generále, od Pekingu sem letí letadlo,“ hlásila služba. „Je v něm Čou Šen z Kuo-an-pu.“

„Jak to víte?“

„Sdělili jsme pilotovi, že kvůli manévrům poblíž Tchaj-peje je základna uzavřená. Pilot trval na tom, že pro jeho pasažéra zákaz neplatí.“

Tohle nebylo dobré. „Přistanou tu?“ zeptal se generál.

„Prý ano, ať už za přispění věže, nebo bez něj,“ odpověděl službu konající důstojník.

„Tak ať přistanou,“ řekl generál. „Pošlete k letadlu dvě bezpečnostní jednotky a vezměte ty lidi do vazby.“

„Zatknout ředitele Kuo-an-pu?!“

„A každého, kdo je s ním.“

„Rozkaz. Velitel bezpečnostní jednotky bude potřebovat vědět, z čeho je obvinit.“

„Z vraždy,“ odpověděl bez váhání Tam Li.

„Prosím?!“

„Čou Šen spáchal v zahraničí teroristické činy.“

„Rozkaz. Co když budou klást odpor?“

„Tak řekněte veliteli jednotky, ať mu čelí!“ obořil se generál na volajícího. Praštil sluchátkem do vidlice a pohlédl na hodinky. K obvinění nepotřeboval předkládat žádné důkazy, nemusel ty lidi třeba vůbec nechat dožít se zítřka. Potřeboval jedině dostat na několik příštích hodin Čou Šena a velení pryč ze střediska. Potom dojde v armádě ke krizi, kterou dokážou vyřešit jedině vysocí vojenští velitelé.

Generál byl nyní zcela vzhůru. Jeho olivově zelená blůza visela přes opěradlo židle. Vstal a oblékl si ji. Potáhl, spíše však trhnul dole za její lem, aby vyrovnal záhyby látky.

Ten hajzl provokatér, pomyslel si zlostně. Čou Šen si možná usmyslel, že se mu postaví na odpor a zastrašováním ho donutí zříci se svého plánu. To se ale nestane. Čou Šen nechá Tam Liho na pokoji do té doby, než se vyděšený národ podrobí vůli armády. Generál nejenže se stane faktickým vůdcem miliardy Číňanů, ale Čouova do minulosti zabředlá komunistická ideologie bude konečně a jednou provždy pohřbena. Nakonec… ten člověk sem vlastně přilétá v pravý čas. Tam Li měl v úmyslu říct ministerskému předsedovi, že v Cu-chaji zůstává proto, aby sledoval rozmísťování Tchajwanců v průlivu, a odůvodnit to tím, že tentokrát jde o událost většího dosahu, než je obvyklé. Nyní k tomu může ještě přidat podivný přílet ředitele Čoua. Ten má údajně rovněž být při vypuštění, takže řekne premiérovi, že za přispění Kuo-an-pu analyzuje údaje.

Vyšel z kanceláře a dlouhými, rozhodnými kroky zamířil do chodby. Přes průliv sem v mocných žlutých vlnách dopadalo ranní světlo a zabarvovalo bledě zelený koberec do oranžova. Salutování svých lidí si generál cestou nevšímal, oči upíral na kancelář vpředu, v níž pracoval důstojník pro strategické plánování, plukovník Chark. Vešel bez zaklepání. Vysoký, hubený Chark stál se čtyřmi dalšími důstojníky u stolu napojeného na elektronické systémy. Všichni řízně zasalutovali. Generál jen zběžně odpověděl a zastavil se u stolu. Zespodu se na desku promítala mapa oblasti, v níž se základna nacházela. Elektronické stopy udávaly polohu každého obchodního letadla a lodi.

„Jak jsme na tom?“ zeptal se.

„Předsunuté úderné síly jsou rozmístěné z třiceti procent,“ odpověděl plukovník. „Námořní operační uskupení je rozmístěné z téměř pětadvaceti procent. Všechno probíhá přesně podle časového rozvrhu.“

„Chci, aby bylo v pohotovosti padesát procent našich sil, a do hodiny ať je rozmístění úplné,“ přikázal generál. Chark na něj pohlédl s nelíčeným údivem. Ostatní zůstali stát v pozoru.

„Generále, Američané to uvidí z družice!“ řekl Chark. „Budou mít podezření, že vysíláme víc sil, než je při běžném hlídkování obvyklé.“

„Děkuju za upozornění, plukovníku. To mě samozřejmě napadlo.“

„Generále, při vší úctě – všichni jsme se dohodli na tom, že hlavní rozmísťování proběhne v souladu se situací při vypuštění –“

„Okolnosti se značně změnily,“ opáčil Tam Li. „Chci, aby na nás bylo vidět.“

Zavládlo krátké ticho. „Mohu se zeptat proč, generále?“

„Na cestě na základnu je Čou Šen. Dám ho zadržet. Jestli mu to, co děláme, bude připadat podezřelé, může se pokusit nás zastavit. Musíme věci zařídit tak, aby se už zastavit nedaly.“

„I když se na nás bude nahlížet jako na agresora?“

„Na vodě jsou tchajwanská válečná plavidla a ve vzduchu jejich vojenská letadla,“ odtušil generál. „Všechna míří k našemu pobřeží. K nasazení obranných sil žádné jiné ospravedlnění nepotřebujeme.“

„Snad. Ale na podobnou situaci jsme dřív nikdy nereagovali. Naše náhlá a konfrontační opatření by ospravedlnil jedině útok na raketu a oportunistické rozmísťování tchajwanských sil –“

„Plukovníku, znáte Směrnici dva-čtyřicet jedna?“

„Tchaj-wan tvoří nedílnou součást Číny,“ odpověděl plukovník.

„A Směrnice dva-čtyřicet dva?“

„Neodmyslitelným a nezměnitelným úkolem všeho čínského lidu je znovusjednocení země,“ citoval Chark.

„A Směrnice dva-čtyřicet šest?“

„Čím dříve otázku Tchaj-wanu vyřešíme, tím lépe,“ prohlásil plukovník.

„Takže konečný cíl chápete. Ptám se vás tedy: jaký byste s vědomím tohoto cíle vydal rozkaz, kdyby našim přístavům a letištím hrozilo, že na ně bude podniknut útok?“ pokračoval generál.

„Uvedl bych do pohybu a rozmístil naše síly.“

„Přesně tak. Jsme vystaveni útokům ideologických nepřátel doma. Mohou se pokusit zabrat naše prostředky, zatímco budeme na nějakém jiném místě. To nesmíme dopustit. Vyšlete naše síly do vzduchu a na moře co nejdřív. Na Tchaj-wan nezaútočí. Zatím ne. Nic dalšího se nezměnilo. Raketa bude zničena tak, jak je v plánu. Naše lodě a letouny prostě budou k nepříteli blíž, než jak jsme původně zamýšleli. Jistým způsobem nám tohle vše pomáhá.“

„Jak?“

„Místo toho, abychom člověka zodpovědného za zničení rakety honili, zatkneme ho rovnou,“ řekl Tam Li. „A potřebuji ještě něco.“

„A to, generále…?“

„Ať se bílá jednotka shromáždí v hangáru tři,“ přikázal Tam Li. „Přijdu tam.“

46

Cu-chaj, Čína, čtvrtek 08:02

Boeing 737-800 hladce přistával na dlouhé ranveji pro vojenská letadla. Pilot pustil motory na zpětný chod a stočil stroj k terminálu, řadě nízkých šedivých budov stojících ve středu čtyř drah, rozbíhajících se paprskovitě od komplexu. Řada letadel mířila od hangárů k nástupním tunelům. Nebylo pochyb, kterým směrem se vydat, generál Tam Li poslal čestnou stráž.

Čou Šena to nepřekvapovalo. Než dostanou povolení vystoupit, bylo třeba letiště objet. Generál tu bezpochyby podniká něco, o čem nechce, aby druzí věděli. Čou si ve svém notebooku během letu co nejdůkladněji prostudoval generálovu činnost. Údaje přímo z místa dění a od družice, jež úřad Kuo-an-pu shromáždil, ukazovaly, že Tchaj-wan nadále pokračuje v rozmísťování omezeného počtu vojsk, zatímco Tam Li rozmísťování svých sil uspíšil. To se bude muset rychle zastavit. Dá se to provést jedině tak, že Čou bude přímým svědkem toho, co velitel podniká, a se vším seznámí premiéra.

Přešel do přední části letadla. Stroj se zatím blížil k budově. Pilot vlastně ani nikam nepojížděl, spíš rovnou zastavil. Nebyl tu žádný výstupní tunel, ani schůdky, po kterých by se dalo vystoupit.

Čou Šen čekal, až se motory zastaví. „Otevřete dveře,“ přikázal pak asistentovi.

Mladík se lehce uklonil, otočil se a odemkl dveře kabiny. Čou zůstal stát v horkém vzduchu, páchnoucím olejem.

„Kdo tu velí?“ zeptal se. Mluvil tiše, aby ukázal, že je klidný, a aby se mu někdo musel věnovat. K letadlu přistoupil rázným krokem poručík. „Těmhle jednotkám velím já,“ řekl.

„Tak ať přijedou se schůdky!“ vyzval ho Čou.

„Podle rozkazů, které jsme dostali, máte zůstat v letadle.“

„Čí rozkazů?“

„Bezpečnostního oddělení,“ odpověděl poručík. „Základna je ve stavu nejvyšší pohotovosti. Vaše letadlo vlastně ani nemělo dostat povolení přistát.“

„A proč to všechno?“

„Velitel základny má svrchovanou pravomoc,“ sdělil mu poručík.

„Ty vaše rozkazy zavánějí zradou,“ opáčil Čou. „Když budeme muset, použijeme k výstupu nouzové zařízení, ale z tohohle letadla vystoupím a chci mluvit s velitelem základny, generálem Tam Lim.“

„Směrnice pro stav nejvyšší pohotovosti nám přikazují zabránit každému z těch, kdo jsou s vámi, v pokusu letadlo opustit.“

„Vy byste stříleli na ředitele Kuo-an-pu?“

„Zadrželi bychom vás všemi nutnými prostředky.“

Čou se otočil ke kokpitu. Dveře byly otevřené. Piloti stále ještě procházeli kontrolní seznam úkonů po ukončení letu. „Zavolejte do Pekingu ministru obrany!“ přikázal.

„Soudruhu, pokusili jsme se spojit po přistání s věží,“ sdělil mu pilot. „Spojení vysílačkami je blokované.“

Čou se otočil k asistentovi. „Mobily také?“

Mladík držel v ruce svůj. Tvářil se zachmuřeně. „Na základně je moc družicových antén. Nemůžu dostat signál.“

„Může nám věž zablokovat spojení na internet?“

„To je hodně málo pravděpodobné,“ odpověděl pilot. „Naše vysílačky ve vzduchu pracují na frekvenci 1,9 gigahertz. To je soukromě používaná frekvence. Pokud ve spojovacím uzlu nevědí přesně, která frekvence to je, nemůžou ji blokovat. Určitě ne, když máte přímé spojení na družici.“

„Díky moc, kapitáne.“ Čou pohlédl dozadu ke dveřím. Horkem se trochu potil. Požádal asistenta o vodu. Nechtěl, aby si někdo myslel, že má strach. Zatímco pil, s údivem si všiml, že se k letadlu blíží dva muži se žebříkem.

„Co to tu provádíte?“ zeptal se poručíka. „Zavřete ty dveře,“ vyzval ho důstojník. „Jinak je zavřeme sami.“

„Zavřeme dveře a odletíme,“ rozhodl se zčistajasna Čou. „Dohlédnete nám na doplnění paliva.“

„Sdělím váš požadavek veliteli základny.“

„To nebyl požadavek,“ odtušil Čou.

„Rozkazy přijímám jen od generála,“ odpověděl poručík, jak se také dalo očekávat.

Čou se na něj zadíval, nic však neřekl. „Zavřete ty dveře,“ vyzval asistenta.

Ředitel Kuo-an-pu se vrátil na své sedadlo. Otevřel notebook a dal se do sepisování elektronického vzkazu pro kancelář ministerského předsedy. Bude označen Vzkaz prvořadě důležitý pro národní bezpečnost. Záhlaví zaručovalo, že bez výjimky každý, kdo jej obdrží, premiéra zkontaktuje.

Pilot přešel na systém veřejných adres. „Z hangáru posílají cisternu s palivem,“ sdělil Čouovi.

To bylo nečekané. Tam Li je tu očividně nechce. Pravděpodobně nechá letoun čerpat palivo co nejpomaleji, určitě si myslí, že až letadlo s Čouem vzlétne, bude příliš pozdě na to, aby ho zastavil. Bylo divné, že možnost poslat elektronickou poštu ho nechává v klidu. Třeba si myslí, že jeho spojaři případný vzkaz zablokují. Tam Li často jednal víc s vášní než s rozumem.

Čou vzkaz rychle dopisoval. Kokpit mezitím zaplnil zápach paliva. Po několika minutách se ozval pilot.

„Soudruhu Čou, přijďte, prosím, do kokpitu,“ řekl. „Venku se něco děje.“

Čou odložil notebook a šel do přední části letadla. Nijak nespěchal. K tomu, aby panika někoho poháněla, si vystačí sama. Vstoupil do kokpitu a vyhlédl oknem. Spatřil tři hasičské vozy jedoucí podél vzletové dráhy směrem k nim.

„Kapitáne, to někde nejspíš vypukl požár,“ řekl.

„Kdyby ano, vyhlásili by poplach.“

Kapitán měl pravdu.

„Jak jsou daleko s doplňováním paliva?“ zeptal se Čou.

Kapitán ukázal na palivoměr. „Ještě ani nezačalo.“ Čou si připadal hloupě. Ne proto, že mu ušlo to, co bylo nabíledni, nýbrž proto, že generála Tam Liho podcenil.

„Kapitáne, musíme odstartovat!“ řekl. „Musíte nás dostat na dráhu pro civilní letadla!“

„Soudruhu, nejbližší letiště jsou v Hongkongu nebo v Kantonu, a určitě nemáme dost paliva, abychom se k některému z nich dostali –“

„Odstartujte!“

„Ano, pane!“

„Kdyby se ty vozy pokoušely stavět se nám do cesty, objeďte je nebo to třeba vezměte přes ně, ale dostaňte nás odtud!“ dodal Čou.

Pilot i druhý pilot okamžitě začali připravovat motory ke spuštění. Čou se posadil na sedadlo vedle asistenta. Oba si zapjali bezpečnostní pásy. Letoun se otřásal, oba motory se jeden po druhém rozběhly.

„Soudruhu, proč by nám generál posílal palivo, a pak hasičskými vozy uzavřel dráhu?“ zeptal se asistent.

„Nic takového asi nedělá,“ odtušil Čou. Jeho hlas nevěstil nic dobrého. Vyhlédl oknem ven. Pracovníci letiště se všichni dívali na zadní část letadla. Za okamžik dostali znamení, aby se vzdálili.

Čou si rozepnul bezpečnostní pás a vyskočil ze sedadla.

„Soudruhu?!“ ozval se překvapeně asistent.

„Ty dveře!“ zaječel Čou. „Otevřete je a spusťte skluzavku! Musíme ven!“

Asistent vstal a šel ke dveřím. Čou zůstal stát za ním.

„Zastavte motory!“ vyzval piloty. „Jdeme ven –“

Odzadu se ozvalo hušš, zvuk jako když se zapálí plynový hořák. Čou se tam ohlédl. Ten zvuk nebyl daleko od pravdy. Okna vprostřed letadla náhle zaplavila oranžová záře, ztmavlá kouřem.

Asistent otevřel dveře právě když tlumené světlo dopadlo do přední části. Mladík vykřikl a uskočil dozadu. Plameny šlehly přes práh a do kabiny.

Proto si generál nedělal starosti s mými maily, pomyslel si Čou. Věděl, že odtud neodejdou.

Možná.

Pilot se skokem vrhl ke dveřím, aby je zavřel, Čou se otočil a uličkou mezi sedadly utíkal dozadu. Dostal se ke svému sedadlu právě když se letadlo začalo rozpadat. Od paliva, zapáleného pod trupem, se vznítilo palivo zbylé v nádržích. Nejdřív se roztrhly pneumatiky a letoun klesl na asfalt jen okamžik před tím, než se rozpadl. Trup pukl jako když se odpálí ohňostroj, jen namísto jisker se do všech směrů rozlétly úlomky skla, kovu a kusy roztaveného plastu. Výbuch utrhl křídla, zatížená vahou motorů, a vrhl je několik desítek metrů po asfaltu. Ocasní část se ulomila a také spadla na asfalt. Plamen ohnivou pěstí udeřil odzadu dovnitř do kabiny. Nádrže byly téměř prázdné, takže se výbuch omezil jen na letoun a jeho nejbližší okolí. Tři hasičské vozy, které již byly na cestě, dorazily bezprostředně po explozi. Černým kouřem prorážely proudy pěny, bylo slyšet syčení, jak pěna pohlcovala plameny a dopadala na rozpálený kov. V několika minutách byly plameny uhašeny. Muži v bílých zásahových ochranných oděvech procházeli troskami a hasicími přístroji, které měli na zádech, hasili drobná ohniska požáru a pátrali po někom, kdo přežil.

Nepřežil nikdo.

Nezůstaly ani zbytky těl, které by se daly nalézt, natožpak identifikovat.

Generál Tam Li dostal hlášení o úniku paliva a o následcích. Veliteli hasičů poděkoval.

Potom zavolal ministerskému předsedovi a informoval ho o tragické události, kterou označil jako „nehodu“ při přistání.

47

Si-čchang, Čína čtvrtek, 08:55

Letadlo s ministerským předsedou se blížilo k Si-čchangu. Premiér byl v příjemném rozpoložení, cítil se uvolněně. Četl si jen tak pro potěšení, nic pracovního, což bylo nezvyklé. Měl však za sebou několik dní plných práce, a důkladné seznamování se s osudy legendárního Wong Fej Chunga bylo vítaným rozptýlením. Příběhy čínského lidového hrdiny devatenáctého století si oblíbil již jako chlapec. Wong Fej Chung, syn jednoho z Deseti kantonských tygrů, byl ranhojič, léčitel, filozof, mistr bojových umění a ochránce spravedlnosti. Byl také hrdinou více než stovky filmů a čtyřnásobného počtu románů, jež líčily jeho skutky tak, že překonaly všechno, co dokázal ve skutečném životě. Jako reálná osoba fascinoval Le Kwan Poa ještě víc než jako románový hrdina. Žil klidným životem, prodával léčivé byliny a neúnavně bojoval za práva svých spoluobčanů. Byl sedmkrát ženat – naposledy s dívkou, které nebylo ještě dvacet let. Wong Fej Chung byl bezpochyby člověk neobyčejně silný a chrabrý.

Anita seděla vedle otce, Paul Hood přes uličku vedle nich. Přátelsky spolu anglicky rozmlouvali. Le Kwan Po byl rád, udivovalo ho, že se dcera chová tak nenuceně. Požádala pana Hooda, aby si sedl na sedadlo přes uličku, nikoli v oddělení vyhrazeném hostům. Její žádost vyprovokovala pár nevlídných pohledů a nevhodných poznámek lidí, kteří tu reprezentovali Evropu, Le je však ignoroval. Provokovat bylo výsadou vysoce postaveného činitele. A kromě toho žádný z nich si jaktěživ nevyšel s jeho dcerou na procházku. Byl v pokušení zeptat se, o čem mluví, když tu pípl telefon, zabudovaný v postranní opěrce.

Z Cu-chaje volal generál Tam Li: Čou Šen zahynul při neohlášené návštěvě letecké základny.

„Nevím, proč sem přiletěl,“ říkal generál. „Pokoušíme se zjistit, jestli nebyly na palubě výbušniny.“

Premiérovou první myšlenkou bylo, že Čou Šen možná chystal nějaký další nečestný skutek, třeba přímý útok na Tam Liho. Útokem na jádro východního centra velení by generálova moc silně utrpěla.

Také to mohla být zrada, uvažoval Le. O Čou Šenovi se dalo říci mnohé, ale zrádce není. Obrana Číny byla pro komunisty stejně důležitá, jako pokrokové prvky ve vládě. Přesto však nebyl žádný důvod pro to, aby se tam ředitel Kuo-an-pu vypravil osobně. Pokud se nechtěl dostat na místo, kam ostatní nemohou. Například do Tam Liho kanceláře.

„Právě jsem se chystal odletět, pane premiére, ale chci tu zůstat, dokud se ta záležitost nevyšetří,“ pokračoval Tam Li.

„Chápu. Dejte mi vědět, co jste zjistil.“

„Dám, okamžitě,“ ujistil ho generál.

„A… generále?“

„Ano, pane?“

„Zahájil Tchaj-wan své tradiční cvičení u pobřeží?“

„Zahájil.“

„Potom tedy řekněte vašemu úřadu pro informace, ať ministerstvu obrany sdělí, že na ranveji ztroskotal proudový letoun, nic dalšího,“ přikázal Le. „Nechci, aby se tahle informace dostala ven, dokud váš bílý tým nenajde ředitelovy ostatky a nepotvrdí jeho smrt.“

„Ano, pane. Můžu se zeptat na důvod?“

„Tchaj-pej může smrt šéfa naší vojenské rozvědky brát jako příležitost k rozšíření svých provokací.“

„Ovšem.“

„Promluvím si s vámi po obědě.“

Le Kwan Po zavěsil. Podíval se na Hooda. Ten se tvářil udiveně, nechápavě. Anita vrhla na otce pohled plný obav a Hoodův údiv zřejmě vyvolaly právě obavy v tom pohledu.

„Co se stalo?“ zeptala se.

„Čou Šen byl zabit při explozi.“

„Při některé, kterou nachystal? Nebo při nehodě?“

„To nevím.“

„Povíš to tomu pánovi?“ zeptala se a očima ukázala na Hooda. Zřejmě nechtěla vyslovit jeho jméno, určitě by je i v neznámé řeči zachytil.

„Americké družice tu explozi určitě zpozorovaly,“ odtušil Le. „Ale něco mu říct musím.“ Z Anitina výrazu poznal, že se chystá něco navrhnout. „Napadá tě něco?“

„Pověz mu pravdu.“

„Proč?“

„Je to zpravodajský důstojník. Mohl by nám pomoci objasnit činnost jiného zpravodajského důstojníka.“

Premiérovi se podařilo vyloudit ve tváři nepatrný úsměv. „To je pravda. Ale takové objasnění nemusí být to, jaké bychom v téhle chvíli mohli potřebovat.“

„Co tím myslíš?“

„Čou Šen a Tam Li jsou tvrdošíjní rivalové. Nám by se mohlo hodit ‚objasnění‘ od některého zatrpklého armádního důstojníka.“

„Řekla bych, že náš host by někoho takového možná taky znal,“ odtušila Anita.

Le musel o jejích slovech chvíli uvažovat. „Toho, co postavil tu družici?“ zeptal se. Také se vyhnul vyslovení jména.

Anita přikývla.

„No dobrá,“ souhlasil Le. „Tak si tedy s panem Hoodem popovídáme. Co nejtišeji, ať to neslyší ostatní.“

Anita se otočila k Hoodovi a řekla mu, že otec si přeje s ním mluvit. Le si okamžik srovnával myšlenky.

Potřeboval zjistit, proč Čou Šen letěl na základnu, když měl letět do Si-čchangu. Nebylo pravděpodobné, že to někdo z Kuo-an-pu ví, Čou Šen si svá tajemství střežil stejně žárlivě jako státní tajemství. Ředitel rozvědky možná někoho kontaktoval buď před odletem, nebo cestou. Premiér pověří svého asistenta, aby to zjistil.

Větší obavy vzbuzovalo, že Le nevěděl, zda se Tam Li prostě nerozhodl přenést svou krevní mstu na novou úroveň. Taková možnost tu určitě je. A právě ta ho znepokojovala nejvíc. Protože kdyby tomu tak bylo, nikdo nedokáže říct kde – nebo jak – to může skončit.

48

Si-čchang, Čína, čtvrtek 09:14

Hooda nepřekvapilo, co mu Anita pověděla. Čou Šen mu nebude chybět, je to zavilý ideolog, držící Čínu v postavení zaostalé země, v izolacionistické minulosti. Země, jejíž agenti ohrozili jeho operační tým v Botswaně, když pátral po uneseném knězi.

Avšak atentát, pokud k němu skutečně došlo, nebyl způsob, který Hood schvaloval. Je to ten poslední a rozhodně nejméně účinný prostředek, k němuž se lze uchýlit. Zoufalá megalomanie. Pokud ovšem ti lidé zde nemají dostatečnou podporu aby toho, co chtějí, dosáhli legitimními prostředky, pak vražda je tím nejrychlejším řešením.

„Potřebujete s něčím pomoci?“ zeptal se premiéra. Anita otázku přeložila.

„Mám obavy ohledně Tam Liho,“ odpověděl Le Kwan Po. „Váš přítel, generál, by mohl mít nějaké nápady. Třeba máte své vlastní zdroje.“

Vůči čelnému čínskému představiteli, žádajícímu přispění americké výzvědné služby, by Hood normálně pojal podezření. Třebaže premiér neměl jeho plnou důvěru, Hood v něj věřil. Le Kwan Po uvízl mezi dvěma extremistickými a mocnými silami, stojícími proti sobě. Jedna z nich byla právě eliminována. Premiér se očividně pokouší získat pevnou půdu pod nohama pro sebe a snad i pro celou zemi, říkal si.

„Až přistaneme, zavolám mu,“ slíbil. Nechtěl se s Rodgersem spojit ještě za letu. Generál je pravděpodobně s mariňáky a piloti by pomocí svých sofistikovaných elektronických systémů mohli hovor vysledovat a zachytit, a tu příležitost jim nechtěl poskytnout. „Zatím… je tu ještě jeden člověk, který by k tomu mohl něco říct,“ dodal. Zavolal Liz Gordonové. Psycholožka Operačního centra právě dorazila domů a krmila kočku.

„Paul Hood,“ pronesla bezbarvě. „Nečekala jsem, že se mi ještě ozvete.“

„Upřímně řečeno já zase nečekal, že vám budu volat,“ odrazil ji.

Hood. Zpravidla nebyl nijak horlivým přívržencem psychiatrie nebo sestavování psychologických profilů, stále ještě si však nebyl jistý, zda si tyto obory zaslouží vážnost, připisovanou jim při prosazování zákona. Občas však přece jen přinesly užitečný vhled do událostí.

„Trefa,“ ušklíbla se Liz. „Takže… co pro vás můžu udělat?“

„Informuje vás Bob průběžně o situaci v Číně?“

„Jeho hlášení jsem si přečetla, než jsem šla domů.“

„Došlo k novému vývoji,“ sdělil jí Hood. „Byla odstraněna jedna nevojenská osoba, patrně svým protivníkem.“

„Člověk, kterému uškodily Charleston a Tchaj-pej, podnikl protiúder,“ dopověděla Liz.

„Správně.“

Hood věděl, že Liz jeho stručnému, náznakovému vyjadřování porozumí. Na palubě letadla jsou lidé, kteří mluví anglicky. Motory sice hlučely, ale ne zase tak moc, a někdo z nich může poslouchat.

„Tomu se nedivím,“ navázala Liz.

„Proč ne?“

„Vojáci nejsou diplomaté. Slova i trpělivost jim dojdou dřív než ostatním. Kde se to stalo?“

„Na jedné základně na východě.“

„Není ta raketa, co se má vypustit, jeho?“

„Je.“

„Tak proč u toho není?“

„Ten klíčový hoch zůstává doma, aby dozíral na vyšetřování. Možná se strachuje, že tomu zesnulému vyšlo jeho údajné spiknutí, které má tu akci podrazit.“

„Proč s tím nešel za premiérem? Jestli má ten incident na základně na svědomí, určitě dojde na vyšetřování. Bude prvním podezřelým. Informace o spiknutí proti té akci by našemu člověku dala důvod k tomu, aby jednal tak, jak jednal.“

Na jejích slovech něco bylo. „Víme vůbec, proč tam zesnulý letěl?“ zeptala se Liz.

„Ne.“

„Lidé mají tendenci postavit se tváří v tvář proti druhým z jednoho ze dvou důvodů,“ pokračovala Liz. „Buďto jsou naprostí cvoci, nebo mají opravdový důvod, a k tomu sílu velkého počtu lidí, kteří za nimi stojí. Byl tenhle člověk šílený?“

„Vůbec ne.“

„Potom tedy musel něco vědět, nebo měl něco, co chtěl svému soupeři předvést. Po takovéhle informaci byste měl pátrat, po informaci, kvůli které stojí za to zabít.“

„Pane Hoode!“ ozvala se naléhavě Anita.

Hood na ni pohlédl. Ukazovala na otcův notebook. Hood přikývl a zvedl varovně prst.

„Liz, to nám pomohlo,“ řekl.

„Těšilo mě.“

„Tam u vás je to dobré?“ dodal ještě Hood.

„Prostě nádhera,“ odtušila. „Teď končím. Promluvíme si později.“

„Ještě jednou díky.“

Hood zaklapl mobil. Anita mezitím psala v notebooku jakýsi překlad. Když byla hotová, podala jej Hoodovi. Byl to nedokončený mail od ředitele Kuo-an-pu Čou Šena, odeslaný zhruba v době, kdy došlo k explozi. Psalo se v něm:

Přiletěl jsem do Cu-chaje vyslechnout Tam Liho ohledně rozmísťování sil, prováděného pod jeho velením. Je to reakce na standardní rozmísťování neútočných sil Tchaj-wanu v souvislosti s vypuštěním jedné z našich raket. Domnívám se, že generál má v úmyslu zaútočit na nepřítele značnou palebnou silou. Drží nás na zemi a zabraňuje nám ve spojení s

49

Si-čchang, Čína, čtvrtek 10:22

Když letadlo přistálo na letišti, ležícím padesát kilometrů od komplexu, premiér zavolal na ministerstvo národní obrany. Ministr potvrdil, že Tam Li hlásil, že organizuje přiměřenou „pohotovou odpověď“ na rozmísťování tchajwanských sil. O Čou Šenově formulaci, „značné palebné síle“, nevěděl.

„Kdy naposledy jste se s Tam Lim spojil?“ zeptal se premiér.

„Volal mi a informoval mě o explozi.“

„O činnosti na východě žádné další informace nemáte?“

„Žádné.“

Le byl překvapen. Ta hlášení měla vycházet z Cu-chaje a jít do všech jednotek národní obrany. Čínská lidová armáda neměla prostředky k tomu, aby špehovala sama sebe, ani reciproční dohody s jinými zeměmi. Přesto však – někdo tu lže, buď Čou Šen, nebo Tam Li. Premiér si nedokázal představit, že by ředitel výzvědné služby posílal mail v němž tvrdí, že se chystá nějaký útok, pokud by své tvrzení neměl čím podložit.

„Kdyby došlo k nějakému neobvyklému přesunu vojsk a vy jste o něm nedostal hlášení, jak dlouho by trvalo, než byste dostal potvrzení od nezávislého zdroje?“ vyptával se dál ministerský předseda.

„Máte důvod k podezření, že se děje něco špatného?“ zeptal se ministr naléhavě.

„O tom teď nemohu podrobněji mluvit.“

„Pane premiére, jestli naší zemi hrozí nějaké nebezpečí –“

„Dostal jsem nepotvrzené hlášení o možném masovém nasazení našich leteckých sil v sektoru, kterému velí Tam Li,“ skočil mu Le chvatně do řeči. Neměl čas se s umíněným ministrem dohadovat.

„Hlášení od koho?“

„Od Čou Šena, těsně před jeho smrtí,“ odpověděl netrpělivě premiér.

„Byl to vlastenec,“ podotkl ministr. „Radar ve Vojenské oblasti Nan-ťiang je napojený na Koordinované velitelství letectva v Pekingu,“ pokračoval. „Ten nám hned ukáže, kolik letounů je ve vzduchu. V téhle chvíli nevidím nic neobvyklého, kromě předem stanovených hlídkových letů.“ Ještě dodal: „Kdyby tomu bylo jinak, pane premiére, sdělil bych vám to.“

„O vás nemám pochybnosti,“ odtušil Le po pravdě.

„A já je nemám o vás,“ opáčil ministr. „Ale ta informace není pro nás nijak zvlášť užitečná.“

„Proč ne?“

„Poslat do vzduchu a přes průliv několik eskader ze základen v Nan-ťiangu by netrvalo dlouho,“ poznamenal ministr.

„Můžete proti Tam Limu uplatnit vyšší pravomoc?“

„Jen když skutečně udělá něco, co vybočuje ze zavedeného protokolu nebo se vymyká politice země. Zatím jednal v souladu s pravidly preventivních opatření týkajících se jak Tchaj-wanu, tak zabezpečení trasy pro vypuštění rakety.“

„Co zabezpečení trasy zahrnuje?“

„Naše letectvo se zformuje k hlídkování daleko za hranicemi trasy rakety. To nepřátelským letounům zabrání v proniknutí do té oblasti a v ohrožení rakety.“

„Myslíte odpálením střely.“

„Ano. Je známo, že Rusové a Američané sledují vypouštění našich raket. Mají k tomu stíhačky letící ve velké výšce.“

„Naše proudové letouny už jsou ve vzduchu?“

„Ano. Poněkud předčasně, ale to rovněž nevzbuzuje žádné obavy.“

Tam Li tedy dělá vše podle časového rozvrhu. Není hlupák. Je tu také možnost, že se ničím neprovinil.

Le ministrovi poděkoval a požádal ho, aby ho informoval o všem, co nového se bude dít, až takové informace budou k dispozici. Opřel se a okénkem z tónovaného skla vyhlížel na venkovskou krajinu. Je možné, že se Čou Šen pokoušel něco na generála ušít. Ředitel výzvědné služby měl na svědomí řadu explozí, k nimž došlo během posledních několika dní. Možná do Cu-chaje přiletěl proto, aby napadl generálovo velitelství. Premiér byl ochoten věřit, že Tam Li udeřil na svého protivníka přímo tím, že zničil jeho letadlo. Totéž ovšem mohlo platit o Čou Šenovi. Jeho výbušniny mohly explodovat předčasně.

Ať je pravda jakákoliv, Le Kwan Poovi nyní nezbývalo, než čekat.

Čekat a doufat, že Paul Hood přijde s něčím, co možná na radaru není.

50

Si-čchang, Čína, čtvrtek 10:28

Kosmické středisko Si-čchang je jedno ze tří hlavních čínských zařízení pro vypouštění raket vynášejících družice na oběžnou dráhu. Ostatní dvě se nacházejí v Tiou-čchuanu a Tchaj-juanu. Středisko v Tiou-čchuanu bylo vybudováno v roce 1968 v poušti Gobi, šestnáct set kilometrů od Pekingu. Bylo staré, avšak díky své zeměpisné poloze ideální pro vypouštění raket s lidskou posádkou i bez ní. Středisko v Tchaj-juanu se používá v prvé řadě ke zkušebním letům, má ideální polohu pro vypouštění kosmických lodí obíhajících nad pólem. Je nejnovější z čínských kosmických středisek a bylo uvedeno do provozu v roce 1988.

Ze střediska Si-čchang se měly vynášet na oběžnou dráhu geosynchronní družice, umístěné nad určitými oblastmi Číny. Síť geosynchronních stanic vytvoří navzájem provázaný retranslační systém, který umožní použít telekomunikace a bezdrátovou techniku na celém rozlehlém území Číny. Stavba začala v roce 1978 a dokončena byla za šest let. Středisko se nachází v srdci oblasti, v níž jsou jen malé rolnické usedlosti. Jeho provoz začal nešťastně, vypuštěním družice, jejíž třetí stupeň se nezažehl. Následovalo několik let, kdy starty raket byly úspěšné, až do doby, kdy v roce 1995 explodoval při startu mohutný motor rakety Dlouhý pochod 2E. Trosky zabily šest rolníků a poranily třiadvacet dalších. Všichni v poklidu pracovali o osm kilometrů dál po dráze letu. Následujícího roku narazil Dlouhý pochod 3B do hory jen půldruhého kilometru od startovací rampy. Bylo zabito šest lidí a zraněno sedmapadesát. A před rokem explodoval Hvězdný drak 5 při vzletu. Zabil dvanáct techniků a zničil rampu. Jen málo místních se však odstěhovalo, nechtěli se vzdát vysokého výdělku z prodeje potravin, oděvů i dalšího zboží lidem ve středisku.

Selhání Hvězdného draka 5 bylo jedním z důvodů, proč Peking přizval k účasti při stavbě raket zahraniční odborníky. Staré motory vycházely z ruské konstrukce, samotné rakety byly mohutné, dokázaly vynést těžký náklad, postrádaly však nejnovější technické vymoženosti. Značný podíl peněz a času padl na rekonstrukci základny. Bylo důležité, aby pozvaní činitelé byli svědky začátku nové, úspěšné éry čínského kosmického programu. Peking chtěl svými raketami vynášet do kosmu zahraniční zařízení a tak financovat svůj kosmický program.

Selhání si nesměl dovolit.

Mike Rodgers si byl toho všeho dobře vědom. A také toho, že při startu bude přítomno přes čtyři sta lidí, včetně pěti Američanů. Nechtěl, aby se někdo z těch lidí proměnil v páru. Proto by mu nějaká exploze vůbec neprospěla. Nacházel se v oblasti, kterou by zasáhl spad, kdyby někdo zaútočil na zařízení obsahující plutonium.

Na letiště v Si-čchangu letěl z Pekingu obchodní třídou. Během víc než tříhodinového letu se mu podařilo usnout. Pro přípravu celé akce bylo důležité prostudovat si mapy a souhrnné zprávy. Stejně důležitý byl ovšem i odpočinek. Jelikož nebude mít nijak napilno a údaje mu budou přicházet do notebooku, zvolil spánek.

Letiště bylo malé, avšak moderní. Do nedalekého hotelu Satelit jel taxíkem. Hotel, jak napovídal jeho název, byl postaven pro návštěvníky kosmického střediska. V hotelu si pronajal auto, zajištěné kanceláří ministerského předsedy. Cizincům se běžně nedovolovalo jezdit po uzavřené oblasti. Uvelebil se v kompaktním voze Sia-li – to slovo znamená „střela“ –, jednom z nové generace čínských aut. Připomínalo mu některou z rikš, které se proplétají ulicemi Pekingu. Rozjíždělo se pomalu, když však dosáhlo požadované rychlosti, docela pěkně a s tlumeným pobrukováním, šlapalo. Stavěla se tu nová dálnice, nebyla však ještě dokončena. Většinou, téměř hodinu, jel po prašných silnicích, o něž se auto muselo dělit s cyklisty, koňmi a se stády ovcí a krav. Jednou musel čekat téměř dvacet minut, zatímco se uprostřed silnice hádal řidič autobusu s jakousi ženou. Z toho, jak zůstala jejich vozidla stát, Rodgers usoudil, že se žena pokoušela projet na skútru kolem autobusu a skončila v příkopu. Několikrát zlostně udeřila do kapoty autobusu, což byla větší urážka, než kdyby udeřila samotného řidiče. Ten ji neurazil, dotklo se jí spíš to, co si může se svým vozem dovolit. Plácnutí do kapoty bylo totéž, jako urazit jeho mužství.

Konflikt skončil, když řidič autobusu jednoduše odjel a ženu nechal, ať si křičí a proklíná hustý černý dým, vyrážející z výfuku.

Když měl Rodgers tuto překážku za sebou, spojil se se svými mariňáky. Jeli napřed autobusem, který středisku obstarával kyvadlovou dopravu. Přiletěli nějakou dobu předtím, společně s ostatními odborníky z Pekingu. Během operace zůstanou v kontaktu prostřednictvím signálů ohlašujících příchod textových zpráv. Tyto zprávy se podobaly vzkazům do mobilu s tím rozdílem, že se předávaly náramkovými hodinkami. Byl to jakýsi „plíživý“ dokument. Ten, kdo měl hodinky na ruce, namlouval svůj vzkaz, čip v hodinkách jej převáděl na psaný text a vzkaz šel do všech přijímačů v hodinkách napojených na síť. Ministerstvo obrany pracovalo na vývoji signálních displejů zabudovaných do brýlí, které ukazovaly grafiku viditelnou pouze pro toho, kdo měl brýle na očích. Maličké, avšak silné antény ve šroubcích nožiček brýlí umožňovaly bezdrátový příjem dat, vysílaných mezi jednotlivými stanicemi. Rodgersova firma nabízela kontrakt na vývoj technologie výroby čoček. Připojením na mezinárodní číslo mohl Rodgersův mobil přijímat všechny vzkazy, jeho možnost vysílat se však omezovala na textové zprávy nebo na vyslání jediného tónu každému z mariňáků. Hodinky budou vibrovat, a oni mu mohou zavolat ze svých mobilů. Nebyl to zabezpečený způsob spojení, ale v případě nouze by mohl být jediný, který mají k dispozici.

Rodgersovi prozatím stačilo vědět, že se dostali do komplexu. Vyslal tón. Měli odpovědět jedním stlačením natahovací korunky hodinek. V Rodgersově mobilu se ukážou číslice od jedničky do čtyřky, podle toho, který z mariňáků signál přijal. Odpověděli všichni čtyři.

Nedlouho poté mu přišel telefonát od Hooda. Bývalý ředitel Operačního centra vysvětlil svému bývalému člověku číslo dvě, co se stalo v Cu-chaji. Rodgerse sdělení překvapilo. A také znepokojilo.

„Víme, jestli se náš hlavní podezřelý vyhodil do luftu sám, nebo mu někdo pomohl?“ zeptal se Rodgers. „Zrovna jsem domluvil se Stephenem Viensem,“ odpověděl Hood. „Družice, která tu oblast běžně sleduje, prý explozi zpozorovala. Viens teď ten snímek předal k analýze, ale vypadalo to tak, že k explozi mohlo dojít proto, že pod letadlem začalo hořet. Na letištní ploše stála cisterna, a letadlo si zřejmě právě doplnilo palivo.“

„Kdy přistálo?“

„NORAD Viensovi sdělil, že nebylo na zemi ani dvacet minut.“

Po útocích v roce 2001 byl NORAD napojený na všechny kontrolní systémy letového provozu ve Spojených státech a prostřednictvím dalších spojení a nabourání se do počítačů prakticky na všechny takové systémy na světě. Kdyby se některé letadlo odchýlilo od ohlášené letové trasy na dobu delší než deset vteřin, vojenské letectvo Spojených států by bylo uvedeno do stavu pohotovosti k přepadu. Pokud by se takové letadlo nacházelo v americkém vzdušném prostoru, okamžitě by k tomu místu zamířily stíhačky. Pokud by se nacházelo ve vzdušném prostoru některé jiné země, hlášení o něm by neprodleně dostaly zpravodajské služby dotyčné země i spojenci. V případě Čou Šenova letu se nic z toho nestalo. Ale stále ještě tu byl radarový záznam letu z Pekingu do Cu-chaje.

„Takže Čou Šen přistane, z letadla nevystoupí, a po dvaceti minutách zahyne při explozi,“ navázal Rodgers. „Pokud to nebyla nějaká předem nastražená past, potom se zdá, že Tam Li využil dané chvíle. Ani ten, ani onen nemohli jeden druhého zlikvidovat jenom tak, bez toho, aby si proti sobě popudili protivníkovy přívržence v Pekingu.“

„Ale stejně to nedává smysl,“ namítl Hood. „Ta událost se bude vyšetřovat. Bude se mluvit s očitými svědky. Jestli to byl atentát, Peking na to přijde.“

„Jistě, pokud to byl jen atentát,“ podotkl Rodgers. „Tohle bylo očividně něco, o čem si generál myslí, že mu projde. A proč si to myslí?“

„Protože očekává, že se politická situace v Pekingu brzy změní?“ uvažoval Hood.

„Taky bych to tak viděl,“ souhlasil Rodgers. Odmlčel se. Přes rozblácený úsek silnice přecházelo stádo dobytka. „A co když jako atentátníka, který může chystat bombový útok v Si-čchangu, hledáme toho nepravého?“

„Proč by Tam Li napadal projekt, díky kterému může získat ještě větší uznání?“ opáčil Hood. „Co mu to přinese?“

„Když bude zabit ministerský předseda a několik dalších vysoce postavených činitelů, vytvoří se mocenské vakuum,“ nadhodil Rodgers. „A exploze rakety by se nedala vysledovat až k němu. Nikdo by ho z ní ani nepodezříval.“

„To se mi nezdá moc pravděpodobné,“ namítl Hood. „Chybí tu příliš mnoho klíčových osobností. Prezident, viceprezident, ministr obrany: všichni to jsou lidé, kterých by se Tam Li musel zbavit, kdyby osnoval nějaký převrat.“

„Třeba pracuje pro ministra obrany,“ poznamenal Rodgers. Stádo zatím přešlo silnici a sia-li se opět rozjel. Od kol odletovalo bláto a rolník za ním nadával.

„Le Kwan Po právě mluvil s ministrem obrany,“ pokračoval Hood. „Premiér si nemyslí, že se ministr podílí na nějakém spiknutí.“

„A v to doufá, nebo má důkazy?“

„Má jen tušení,“ odpověděl Hood. „Tak mi to aspoň řekl, když jsem mu položil stejnou otázku.“

„A jak to s tím jeho tušením zatím vypadá?“

„Je nepodložené,“ odpověděl Hood.

„No, to máme teda z čeho vycházet!“ utrousil Rodgers. „Takže předpokládejme, že se nějaký zrádný generál chystá vyhodit do luftu svou vlastní raketu a udělat poměrně malou díru do vlády. Co tím získá?“

Oba se na chvíli odmlčeli.

„Třeba se tu honíme za vlastním stínem,“ poznamenal Hood.

„Z toho bych měl jedině radost. Ale pořád je tu možnost, že Čou Šen něco rozjel, a jeho smrt to nemusí změnit. Pokračovat v tom může kterýkoli spojenec, kterého ve válce proti Tam Limu má. Ti třeba ani nevědí, že je mrtvý.“

„To máte pravdu.“

„A je tu ještě něco,“ dodal Rodgers. „K odpálení výbušniny existují dva důvody.“

„Jeden z nich znám. Který je ten druhý?“

„Odvedení pozornosti,“ odpověděl Rodgers.

„To máte na mysli útok na Čou Šenovo letadlo?“

„Ne. Mám na mysli tu raketu. Co když existuje tajný plán – vyhodit ji do vzduchu –, ale přitom je to Tam Liho operace? Něco, čím se pozornost Pekingu soustředí sem a on zatím podnikne něco jiného?“

„Třeba…?“

„To nevím určitě. Generál Tam Li má být zde. Je v Cu-chaji: proč?“

„Je to jeho hlavní stan. Ale Le Kwan Poovi řekl, že se chystá letět sem, až dorazí Čou Šen.“

„Takže nepoletí.“

„Ne,“ potvrdil Hood.

„Proč by Čou Šen letěl na tamto letiště, když se s Tam Lim měli sejít tady?“

„Sotva proto, aby se usmířili,“ podotkl Hood.

„Pravděpodobnější by byl střet. Kuo-an-pu možná něco odhalil a Čou se to chystal vyšetřovat.“

„Čou by tam neletěl osobně, kdyby si nebyl hodně jistý tím, co najde.“

„Správně. Otázka zní, co našel.“

„Můžu požádat premiéra, ať se na to podívá, až budeme v kosmickém středisku.“

„To ne. Na to nebude dost času,“ odporoval Rodgers.

„Dobré je, že nám stačí soustředit se jenom na kosmický komplex. Jestli Tam Li chystá nějakou diverzní akci a my ji dokážeme zarazit, potom se všechno ostatní, co ještě zamýšlí, už nemusí podařit.“

„Materiál, který jsem si s mariňáky prohlédl, byla taktika podle scénáře Kuo-an-pu,“ navázal Rodgers. „Známe jeho modus operandi z předchozích operací, včetně informací od tchajpejské policie o útoku na ten noční klub. O tajných operacích čínské lidové armády tu nemám nic. A čekat na něco užitečného od G2 nebo od Operačního centra by trvalo déle, než kolik času máme.“

„Nic z toho možná ani nebudeme potřebovat,“ řekl Hood. „Ať vaši lidé zaujmou postavení. Asi tak za půl hodiny vám zavolám, až si promluvím s premiérem.“

„Co zamýšlíte?“ zeptal se Rodgers.

„Použít technicky nijak dokonalý lék, který ale může být přesně to, co potřebujeme,“ odvětil Hood.

51

Si-čchang, Čína, čtvrtek 10:31

Ke kosmickému komplexu mířila kolona sedmi aut, mezi nimi jediná limuzína, ve které seděli ministerský předseda a jeho dcera. Všichni ostatní jeli v čistých, avšak nikterak elegantních vojenských autech.

Právě tohle vnuklo Hoodovi nápad, jak potenciálního útočníka chytit.

Kosmické středisko má tvar písmene Y. Auta projela dříkem písmene, načež zamířila na západ. Minula nízkou budovu spojovacího uzlu, pokračovala kolem sledovací stanice a dál do technického střediska. Tam zastavila a cestující vystoupili. Startovací rampa se nacházela čtyři kilometry na sever. Na raketu bylo dobře vidět, tyčila se do výše a bíle zářila na pozadí stříbrných a černých nosníků jeřábu. Ze všech tří stupňů rakety se linuly proužky dýmu a rychle se rozplývaly v jasně modré obloze. V horkém vzduchu, stoupajícím z plochy mezi příchozími a raketou, se raketa chvějivě vlnila jako fáta morgána.

Si-čchang nemá instituci pro styk s veřejností, návštěvníků se ujali členové bezpečnostní služby ve stroze vyhlížejících tmavomodrých uniformách. U každého vozidla stála hlídka. Tlumočníci, kteří přijeli z Pekingu společně s návštěvníky, překládali instrukce, které stráže vydávaly. Anita vystoupila z otcova auta a připojila se k nim. Premiér se neukázal. Návštěvníci se vydali ve skupinkách k budově technického střediska.

„Dole je suterénní prostor,“ sdělila Anita skupině, která mluvila anglicky. „Start budeme sledovat odtamtud.“

Hood k ní přistoupil. „Potřebuji mluvit s vaším otcem,“ řekl.

„Hned přijde,“ odpověděla. Nyní měla úřední výraz a také hovořila velmi úředně. Hoodovi se víc zamlouvala když byla maličko nejistá a domáhala se informací.

„Počkám na něj.“

„Myslím, že by byl radši, kdybyste šel s –“

Hood se naklonil blíž k ní. „Poslyšte,“ řekl, „vy moc dáte na to, jak se věci jeví navenek. Já mám obavy o jeho život.“

Jeho slova ji přece jen zaujala.

„Jeho život?“

„Počkám na něj zde,“ opáčil Hood a napřímil se.

„Potom ale budu muset zůstat s vámi, abych tlumočila. Co s těmi ostatními návštěvníky, kteří mluví anglicky?“

„Však vědí, na co se přišli podívat,“ odtušil Hood. „Chvilku si poradí i bez vás.“

Anita odešla povědět ostatním, že za nimi přijde až dolů. Vypadala ustaraně. Vrátila se právě, když její otec vystupoval z auta.

„Vy máte nějaké nové informace?“ zeptala se Hooda.

„Pár.“

Premiér vykročil k místu, kde Hood čekal. Pohlédl z Anity na něj.

„Máme potvrzeno zničení toho letadla,“ sdělil Hoodovi za přispění Anity.

„My také,“ řekl Hood.

„Ale vy toho máte víc,“ nadhodil Le.

„Mám otázku. Existuje nějaký důvod, proč by generál chtěl – či spíš potřeboval – zůstat v Cu-chaji?“ zajímal se Hood.

„Na něco podobného jsem se ptal ministra obrany. V té oblasti se prý neděje nic neobvyklého.“

„Důvěřujete mu?“

„Nemám důvod mu nedůvěřovat.“

„Promiňte – má to znamenat, že si za tím opravdu stojíte, nebo je to diplomacie?“

„Taková je moje odpověď,“ odtušil premiér.

„Takže to zkusíme takhle,“ řekl Hood s nádechem netrpělivosti v hlase: „Kdo navrhne člověka, který Čou Šena nahradí?“

„Prezident. Právě jsem se s ním o téhle záležitosti radil. Ta výměna Tam Limu nic nepřinese. Nástupce bude komunista, ne nějaký Tam Liho spojenec.“ Le pohlédl směrem k raketě. „Tak mě napadá, jestli tu nejde o nic víc než o rivalitu mezi těmi dvěma. Teď, když je Čou Šen pryč, tomuhle zařízení možná už nic nehrozí. Třeba mu vůbec nikdy nic nehrozilo.“ Pohlédl zpátky na Hooda. „Vy se s tím názorem neztotožňujete?“

„Ne, pane. Dovolte mi ještě jednu otázku: Je tu na základně ještě někdo další, kdo patří pod Tam Liho?“

„Proč se ptáte? Myslíte, že nějaký útok může chystat on?“

„Generálu Rodgersovi a mně nejde z hlavy myšlenka, že diverzní čin, provedený zde, by mohl Tam Limu nějak prospět,“ odpověděl Hood. Použil Rodgersovu hodnost, aby ministerskému předsedovi připomněl, že v důvodech, které uvádí, je i prvek vojenského uvažování.

„Co by tím Tam Li získal?“

„To nevíme. Ale sedí na vydatném zbrojním arzenálu. A útok na raketu by mohl posloužit jako spoušť, kterou potřebuje, aby jej mohl použít.“

„Opět se ptám, z jakého důvodu?“

„Třeba ctižádostivost?“ nadhodil Hood, „Já toho člověka neznám, ale myslíme si, že k explozi na letišti došlo pod letadlem, ne v něm. To by mohla být obyčejná nehoda. Anebo to je začátek něčeho většího.“ Pohlédl na Anitu. „Čistky mezi čelnými představiteli vlády – snad. Tady jich teď je až dost.“

Anita překládala. Její maličko popuzený výraz se náhle změnil, vystřídaly jej obavy. Domluvila a pohlédla na otce. Jeho výraz byl dosud neutrální. V prvé řadě to byl dobrý politik.

„Stráže pocházejí z různých složek armády a každých šest měsíců se obměňují,“ řekl Le. „Zjistím, kdo by mohl patřit pod Cu-chaj.“

„Díky.“

Le se omluvil a vrátil se k autu. Anita s Hodem zůstali.

„Vy máte strach o raketu,“ řekla.

„A o naše životy,“ odtušil Hood.

„Tak proč odtud neodejdete? Po generálových lidech, pokud tu nějací jsou, můžeme pátrat my.“

„Myšlenky na útěk se mi příčí.“

„Takže tu zůstáváte proto, abyste ukázal, že jste chlap? Jako James Bond?“ Hood nepoznal, jestli Anita žertuje nebo ne. „Dělám svou práci,“ opáčil.

Usmála se. „To byla odpověď velmi zodpovědného člověka. A také vyzněla hodně čínsky.“

Tak vyznívá i megalomanie a vražda, měl chuť jí říct. Neučinil tak. Ta žena má svou vlastní definici čínského charakteru. Odráží se v ní přičinlivost a čest, a značným dílem i to, jak nahlíží na svého otce. Nechá ji při tom. Tušil, že tu definici přepíší až samotné události.

Le se vrátil. Jeho výraz byl o něco vážnější než předtím.

„Nedávno sem převeleli útvar z Cu-chaje,“ oznámil. „Přikázal jsem, ať ty lidi odvedou do řídícího střediska startu. Teď tam za nimi půjdu.“

„Kam byli přiděleni?“ zajímal se Hood.

„Původně kontrolovali u brány propustky.“

„Původně?“ opakoval Hood.

„Před třemi týdny je převedli, na žádost samotného generála. Říkal, že raketa je pro jeho základnu důležitá, chtěl, aby motory hlídali lidé, které vycvičil a kterým důvěřuje,“ odpověděl Le.

„Rád bych šel s vámi,“ požádal ho Hood.

„Ne. Povím vám, co jsem zjistil. Můžete počkat v technickém středisku, jestli si přejete. Přijdu tam za vámi.“

„Pane, do startu zbývá necelých devadesát minut –“

„Tím spíš musím jít do řídicího střediska,“ přerušil ho premiér, otočil se a odešel.

Hood ho sledoval pohledem. „Anko, prosím, řekněte mu, ať počká!“

„Otec vám řekl, co se udělá.“

„Ano, ale já se v tomhle oboru vyznám –“

„V tomhle ne. A neumíte čínsky.“

„Dovedu číst ve výrazech tváře, znám řeč těla.“ Zarazil se a zadíval se na ni. Le již nastupoval do auta. „Krucifix, všecko – cokoli – může pomoct!“

„Když otec bude potřebovat pomoc, řekne si o ni.“

„Kdy? Až bude raketa zničená?“

„Otec ví, co dělá. Je to schopný člověk.“

„Ale ne neomylný,“ odsekl Hood. „Dopustil, aby mu to celé kolem generála a Čou Šena uniklo –“

„Pane Hoode, vy už nevíte, co byste ještě řekl.“

„Kdepak! Vy jste přestali naslouchat, a to není totéž. Tady je v sázce hodně, Anito! Tohle není doba na to, aby se někdo staral o své ego.“

„Projednou s vámi souhlasím, pane Hoode. Řekl vám, kde máte čekat, a já vám radím, abyste tam šel. A teď mě, prosím, omluvte. Já mám také svou práci.“ Vykročila dlouhými kroky k technickému středisku.

Hood jen zvedl obě ruce do výše v zoufalém gestu. Zlost mu ale nepomůže. Zase je spustil. Zůstal stát vedle široké asfaltové silnice, vedoucí komplexem. Auta stále ještě parkovala vedle budovy. Strážný u dveří technického střediska Hooda pozoroval, ale ze svého stanoviště se nehnul.

Stoupající slunce pálilo a Hood se potil. Přes pole vanul jen slabý větřík. Hood sňal ze smyčky na opasku mobil. Chtěl zavolat Rodgersovi a povědět mu, co se dozvěděl o četě z Cu-chaje. Aspoň že ví, kde se generálův tým nachází, mariňáci budou moci zúžit oblast hlídkování.

Spojovací zařízení komplexu mu však rušilo signál. Bude muset přijít na něco jiného, jak svou informaci Rodgersovi sdělit.

Rychle.

52

Ču-chaj, Čína, čtvrtek 10:49

Než jeden z vojáků družstva střežícího motor rakety opustil své stanoviště, poslal do Cu-chaje mail. Psalo se v něm:

Tým převeden ministerským předsedou.

Na vzkaz z kosmodromu generál čekal. Do vypuštění scházela ještě více než hodina. Kdyby zařízení, které dal uložit, bylo objeveno a raketa bezpečně odstartovala, důvody pro to, co se chystal dělat poté, jako kdyby se vypařily. Bez exploze by Tam Li přeživšího prezidenta nikdy nepřesvědčil o tom, že Tchaj-wan té pohromy využil – a snad ji i sám přivodil – k získání vojenské výhody a že jen a jen generálův rychlý zákrok zmařil rozsáhlý úder proti cílům podél východního pobřeží Číny.

Byl by to velkolepý, odvážný čin, který si zaslouží, aby generál byl jmenován novým ministrem obrany nebo dokonce premiérem. Jelikož již nebylo nutné hodit podezření na zesnulého Čou Šena, Tam Li se mohl soustředit na čistě vojenský aspekt této akce.

Pokud ovšem raketa exploduje. Bez toho nezíská nic.

Tam Li seděl sám ve své kanceláři, nehnutě se díval z okna a přemýšlel. Neměl sklon k tomu, aby navenek projevoval zlost nebo frustraci, spíš dával přednost efektivnějšímu využití své energie. Každý problém má přinejmenším jedno řešení, často i řešení několik. Jde prostě jen o to, nalézt to správné. Když důstojníci „bílého týmu“ požár uhasili, promluvil s nimi. Byli to loajální vojáci, kteří chápali, proč Tam Li letoun zničil. Patřili dokonce mezi dobře placené členy Tam Liho gangu provozujícího černý trh. Vysvětlit Pekingu, co se na letišti stalo, nebude problém. Explodovalo Čou Šenovo letadlo, naložené výbušninami. Víc starostí mu působilo odvolání jeho týmu od rakety, zvlášť kdyby premiér pojal podezření, že může dojít k útoku. Nová strážní jednotka by mohla odhalit, co se s raketou provádělo.

Ironií bylo, že v době, kdy byla přivolána, se Tam Liho tým již sám chystal ze Si-čchangu stáhnout a komplex opustit. Nechtěl být blíž než osmdesát kilometrů od komplexu, až plutonium exploduje. Tam Li nemohl spoléhat, že až začne odpočítávání, tým bude mlčet. Pokud by se ještě zdržoval v komplexu, jeho členové mohli téměř najisto počítat s tím, že zemřou.

A potom ho to napadlo: způsob, jak tohle zařídit. Použije scénář „ukrytí všem na očích“.

Stiskl tlačítko interkomu na svém telefonu.

„Ano, generále?“

„Spojte mi Si-čchang. Chci hned mluvit s ministerským předsedou.“

„Rozkaz!“

Tam Li premiérovi řekne, proč ty lidi přidělil k motorům a proč je musí nechat dokončit jejich práci.

Řekne, že je důležité chránit je před útokem, který naplánoval Čou Šen.

53

Si-čchang, Čína, čtvrtek 11:00

Hlas v reproduktoru zněl sebevědomě a hrdě.

„Start minus šedesát!“

Hood ani nepotřeboval tlumočníka, aby věděl, co se říká. Na digitálních hodinách na stěně, udávajících čas odpočtu, právě naskočila šedesátka. Stejně tu žádného tlumočníka neměl, Anita sešla dolů s ostatními pozorovateli. Hood odešel do recepce, jak mu navrhl Le. Za stolkem z děloviny seděla strážná, jinak byla místnost prázdná. Hood jí naznačil, že chce telefonovat, žena však zavrtěla odmítavě hlavou. Když se o to přesto pokusil, vstala a zavolala čísi jméno. Vešla další strážná a Hood odstoupil od telefonu.

Startovací rampa byla příliš daleko, jinak by tam býval běžel a mariňáky nalezl sám. Znovu zkusil zavolat mobilem. A ještě jednou. Jak vteřiny ubíhaly, zdálo se, že jediné, co může udělat, je jet k bráně a pokusit se Mika najít někde v okolí. Ale i kdyby se mu to podařilo, na to, aby zjistil, kde se problém skutečně skrývá, by mu zbývalo velmi málo času.

„Hood!“

Otočil se ke stolku. To ho oslovila strážná. Natahovala k němu ruku se sluchátkem. Rodgers možná přišel na to, kde Hood je.

Nedočkavě sluchátko uchopil. „Ano?“ ohlásil se.

„Pane, tady doktor Juan. V tomto projektu mám na starosti záležitosti paliva,“ řekl. „Jsem premiérovým tlumočníkem. Prý mluvil s generálem a s výsledkem je spokojený.“

„Spokojený? A s kým vším mluvil?“ Hood chvíli čekal, zatímco vědec jeho otázku překládal. Tam Li buď dokázal hovořit velmi přesvědčivě, nebo se ministerský předseda dá až příliš snadno oklamat. Tak či tak, existoval způsob, jak zjistit, co z toho platí.

„Premiér dovolil týmu vrátit se k jeho povinnostem.“

„Zeptejte se ho, jestli s ním někoho posílá,“ řekl Hood. Tohle bylo šílené: chlap, kterého vyšetřují, se sám za sebe zaručuje a Le záruku přijímá?

Hood opět čekal.

„Pane Hoode, ministerský předseda jde do technického střediska,“ sdělil mu doktor Juan. „Bude tam v pěti minutách. Prý si tam s vámi promluví.“

„No dobrá,“ odtušil Hood. „Další ztracený čas.“

„Pane, my jsme rakety vynalezli a podobné zkoušky jsme dělali celá staletí před tím, než se narodili vaši předkové.“

Hood na to neřekl nic. Juanovo prohlášení v sobě neslo přesvědčení o výsadním právu na riziko i na neúspěch. Tváří v tvář takovému způsobu uvažování neexistovaly protiargumenty.

Hood zavěsil. Potřeboval se okamžitě spojit s Rodgersem. Usmál se na strážnou a natáhl ruku k tlačítkům číselníku. Strážná na něj položila dlaň.

„Le Kwan Po,“ pronesl Hood autoritativním tónem.

Žena cosi odpověděla stejným tónem. Vstala, ruku však nechala na číselníku. Ukázala k židli a potom ke schodišti do bunkru. Víc toho Hood očividně na výběr neměl.

Zvedl ukazováček. „Jeden hovor. Jeden, prosím.“

Strážná zavrtěla hlavou a opět ukázala tam, kam předtím. Hood měl chuť tu ruku jí z telefonu strhnout.

„Komu chcete volat?“

Známý hlas. Hood se otočil. Nahoře na schodišti do bunkru stála Anita.

„Potřebuju mluvit se svým společníkem,“ odpověděl. „Prosím!“

„Je vidět, že otec měl pravdu.“

„Pardon?“

„Bál se, že vás jeho rozhodnutí asi znepokojí.“

Hood k ní vykročil. „V tom se nemýlil, to jistě. Už méně jsem si jistý, že se nemýlil v tom ostatním. Potřebuju s kýmsi mluvit, jen chviličku,“ řekl klidně a vyrovnaně.

„Pane Hode, nechci se chovat nerozumně, ale jsme tu proto, abychom byli při vypuštění –“

„A já se modlím, abych u toho opravdu byl,“ odtušil Hood. „Potřebuju svému společníkovi položit jedinou otázku, Anito. Máme zoufale málo času a vy nemáte co ztratit. Slibuji, tohle bude krátké.“

Anita na něj chvíli hleděla. „Tak dobrá.“ Potom cosi řekla strážné. Žena dala ruku pryč z číselníku. Posadila se a vrhla na Hooda zlostný pohled.

„Jeden krátký hovor!“ varovala Anita.

„Díky,“ řekl Hood oběma ženám.

Ohlásil se operátor. Hood mu dal číslo Rodgersova mobilu. Protože volal přes pevnou linku a Rodgers byl mimo základnu, Hood doufal, že hovor nebude rušen družicovou anténou.

Byl. Po dlouhém tichu, které působilo zcela beznadějně, Hood položil sluchátko a zůstal jen tak stát.

„Nikdo se nehlásí?“ zeptala se Anita.

„Ne.“

„To mě mrzí. Pojďme teď dolů –“

„Teď ne,“ opáčil rychle Hood. Namačkal druhé číslo. „Potřebuju to zkusit ještě jednou.“

Anita z toho očividně neměla radost, ale neprotestovala. Alespoň tedy ne slovy. Její výraz však byl výmluvný.

Tentokrát Hood nevolal Miku Rodgersovi. Volal někomu jinému, v jehož pomoc doufal.

54

Washington, D. C., čtvrtek 23:11

Výzvědná činnost a trpělivost mají dlouhou společnou historii. Ať již se jednalo o luštění kódů během druhé světové války, nebo o průzkum provedený válečníky Sparty před bitvou s Peršany u Thermopyl v roce 480 před Kristem, taková práce se nedala uspěchat.

Bob Herbert se s potřebou zachovávat trpělivost vyrovnával netrpělivě. Trpělivost představovala sílu, současně však byla něco jako prokletí. Herbert pátral po nových vodítkách a mezitím čekal, až to, po čem pátral předtím, přinese výsledky. Přesto však často stál před problémem, když nová vodítka nikam nevedla. Když každá cesta, po které se vydal, končila ve slepé uličce. Když prostě neměl dost informací, aby nalezl jinou cestu, nebo když mu chyběl rozhled, který by mu umožnil vidět věci v širších souvislostech.

V takových chvílích si připadal jako v pasti. A když si připadal jako v pasti, vrhal se na problém s vervou, až mu z toho třeštila hlava, srdce bušilo jako o závod, až měl chuť zoufale křičet. Seděl na invalidním vozíku, bezmocný až k pláči, proklínal svůj vozík a společně s tím i to, že na americké velvyslanectví v Bejrútu byl podniknut bombový útok a on tam právě byl. Nejvíc se však obviňoval z toho, že si zvolil tenhle život, místo aby si v Mississippi otevřel hospodu, kde by v noci hrál před mikrofonem na kytaru, kdyby na to dostal chuť, a vůbec se nestaral, co se děje za hranicemi malého městečka na Jihu, kde vzduch je dusně vlhký a lepí se na tělo a kde člověk je v bezpečí, protože tam nezavítá nikdo, kdo tam nepatří. Vždy si představoval, jak se na penzi vrátí do Filadelfie. Přál si, aby mohl jít hned, tím by však přiznával porážku. Za těchto podmínek by odchod do výslužby znamenal pouze jinou past, nikoli vysvobození.

Seděl u stolu v Operačním centru. Nechtěl jít domů a být neužitečný, lépe bylo zůstat zde společně s noční směnou a aspoň mít šanci, že bude něco dělat. Stále si však nepřipadal jako v centru dění, kolem něhož se točí nějaká činnost. Byl bezmocný a zoufalý, ne pouze proto, že nedokáže zabránit možné explozi v Si-čchangu. Jeho krédem byl pohyb, bez něj netušil, kým nebo čím vlastně je.

Tento pocit byl ještě horší proto, že tu nebyli Rodgers a Hood. Ti vždy měli nějaké nápady, které mu mohli přihrát. I když třeba Rodgersův odpal šel úplně mimo, pořád ještě drží v ruce pálku. Znamenalo to akci.

Od chvíle, kdy sem za ním předchozího dne zašel Viens, však k žádné nedošlo. Herbert žádal o další informace ohledně radarových stop nad územími ležícími při pobřeží Tichého oceánu. Když však analytik fotografického průzkumu porovnal nové družicové snímky se staršími, nic výjimečného se bohužel neukázalo. Tento postup se označoval jako ADP, analýza disonančního překrytí. Je podobný postupu, jaký používají astronomové, když porovnávají fotografie hvězdné oblohy, pořízené během několika nocí. Kdyby se na obloze ukázalo něco nepatřičného – třeba asteroid blížící se k Zemi –, ADP to ukáže. Při výzvědné činnosti je tento postup poněkud složitější. Minulé vojenské manévry se porovnávají se současnými, spolu s opatřeními okolních zemí. Když se objeví něco neobvyklého, počítače vyhlásí poplach. Dění při pobřeží Tichého oceánu zatím nic takového nevyvolalo. Národní úřad pro průzkum zaznamenal explozi na ranveji v Cu-chaji. Ta nepochybně do celkového obrazu zapadala, jenže nikdo nevěděl jak, proč nebo kdy do něj zapadla. Zcela určitě však nikdo nevěděl, má-li nějakou spojitost s vypuštěním čínské rakety.

Jakkoli Herbert opakovaně porovnával stávající údaje s pohyby vojsk nebo s explozemi v Charlestonu, Durbanu a v Tchaj-peji, nedokázal si z toho vyvodit, co by se mohlo stát s raketou. Nevěděl, jak spolu údaje souvisejí.

A potom zavolal Paul Hood. „Bobe, to jsem rád, že tam jste!“ začal chvatně. „Předpokládám, že Mike má nějaký způsob, jak udržovat kontakt se svými lidmi?“

„Signálem ohlašujícím příchozí SMS,“ sdělil mu Herbert. „Všichni mají u sebe –“

„Tohle nepotřebuju vědět,“ přerušil ho Hood. „Družice tady dělají v mobilních telefonech binec. Můžete mu poslat vzkaz?“

„Můžu,“ odpověděl Herbert. Protože se jednalo o textovou zprávu a ne o složitější audiovysílání, hodinky pracovaly na nižší frekvenci, na kterou družicové spojení nebude působit.

„Sdělte mu, že zabezpečení motorů má na starosti Tam Liho tým.“

„Kozel zahradníkem?“ poznamenal Herbert.

„Nejspíš. Tým se prý vrací na svá místa,“ pokračoval Hood. „Jestli ano, je to vynikající. Jestli se pokusí komplex opustit, budeme vědět proč. Mike musí ty lidi donutit, aby promluvili.“

„Řeknu mu to. Máte jejich popis?“

„Nemám. Neviděl jsem se s nimi.“

„Mluví anglicky?“

„Pochybuji. Mike je může přimět, aby nakreslili třeba nějaké schéma. Krví, když bude zapotřebí.“

„Rozumím.“

Hood zavěsil a Herbert se prudce otočil k monitoru. Tenká plochá obrazovka byla namontovaná na rameni zabudovaném v levé opěrce jeho vozíku. Napsal Rodgersovu textovou adresu a chvatně sestavil koncept vzkazu, potom jej zredukoval na co nejmenší počet slov.

Tam Liho jednotka měla přístup k motorům. Před zažehnutím můžou uprchnout. Zadržte a vyhodnoťte.

Při psaní se Herbertovi začaly vybavovat souvislosti. Ukázal se směr, kterým dění směřuje. To, že Tam Li vyhodí do povětří raketu – v podstatě svou vlastní – proto, aby posílil opozici vůči Čou Šenovi, bylo jakýmsi důvodem, ne však dost pádným. A kromě toho nyní, když ředitel výzvědné služby je mrtev, k pokračování v té operaci nebude důvod. Bylo tu však cosi naléhavějšího, čemu bylo třeba věnovat pozornost: z exploze by bylo možné obvinit Tchaj-wan – provedl ji jako odvetu za útok ve svém hlavním městě. A kdo je k odpovědi na takovýto úder vhodnější než Tam Li, který má za průlivem armádu?

Scénář se rychle začínal rýsovat v podrobnostech a nabýval na závažnosti. Stačil telefonát od člověka, s nímž se Herbert často nepohodl. Jejich vztahy nebyly vždy přátelské, přesto však to byly vztahy velmi plodné spolupráce.

To bylo vše.

Znamenalo to však hodně.

55

Si-čchang, Čína, čtvrtek 11:20

Mike Rodgers seděl v pronajatém autě. Zůstal s ním stát na planině porostlé vysokou trávou, zhruba čtyři sta metrů od brány kosmického střediska. Tmavou asfaltovou silnici měl po své levici. Byla dvouproudá, asfalt byl jednoduše položen tak, že vznikl pruh vedoucí planinou přímo z jednoho bodu do druhého. Rodgers si poněkud opovržlivě pomyslel, že silnice byla určitě postavena, aniž se provedla studie vlivu na životní prostředí, bez opatření na ochranu volně žijících tvorů, kteří se mohli vyskytovat na povrchu, pod ním, nebo kteří se vůbec ocitli stavbě v cestě. Poblíž parkovalo několik dalších vozů společně s motocykly. Dokonce tu stál i kůň. O vypuštění rakety se očividně dozvědělo pár horoucích obdivovatelů kosmických letů, dychtivých být o toho.

Nažloutlá tráva sahala téměř až k postranním okénkům malého auta. Rodgerse z ní svědily oči. Sňal si sluneční brýle a musel si oči promnout. Brýle si už znovu nenasadil. Jistým způsobem mu to pomáhalo. Když si takhle mnul oči a šilhal do jasného denního světla, připadalo mu, že se přinutil vstát ze vzdáleného lůžka, aby se sem dostal včas a stihl vypuštění rakety. A také to posilovalo dojem ledabylé netečnosti, o který se každý špion snaží. Pohodlně se uvelebil na sedadle, aby tím spíš vypadal nenucené, pro případ, že by ho pozorovala bezpečnostní služba z komplexu nebo někdo ze čtveřice vrtulníků, hlídkujících po obvodu kosmického střediska. Vzlétaly a oblétávaly komplex každou hodinu, pravděpodobně proto, aby se do vzdušného prostoru střediska nedostalo žádné letadlo, které tam nemá co dělat. Sáhl po láhvi, stojící hned vedle něho. To, že ji měl s sebou, byl čínský ústupek americkým zvykům, náhle probuzené potřebě odlišné kultury mít stále u pusy všudypřítomnou láhev s vodou. Rodgers si ji koupil na letišti. To ještě netušil, jaké horko by tu mohlo nastat. Na rozdíl od lahví ve Spojených státech byla tahle skleněná. Kdosi v Číně pravděpodobně má lukrativní smlouvu na recyklaci. Rodgers se nemohl zbavit myšlenky, že hoši, kteří láhve vyrábějí, je plní vodou rovnou z kohoutku. Podle toho také chutnala.

Mobil schopný přijímat textové zprávy ležel vedle něj, zapojený do přístrojové desky. Rodgers si dával pozor, aby nepromeškal vzkazy od svého týmu.

Vlastně to ani není tvůj tým, připomněl si bývalý generál. Je propůjčený. On sám je z armády pryč, vyřazený ze špionážní hry. Taky že jsi, pomyslel si. Proto trčíš uprostřed nějakého pole v Číně a čekáš, až se ti ozvou narychlo přivolaní mariňáci, kteří střeží raketu Čínské lidové armády. Ironií bylo, že ani tohle z něj nedělalo špiona. Zcela přesně to odráželo postavení soukromého podnikání v Asii jednadvacátého století.

Rodgers si nepřál, aby od mariňáků přišel nějaký vzkaz. Přál si, aby vše šlo podle plánu, a svého bývalého života už také měl dost. Nikoli kvůli neustálému přemísťování z jednoho místa na druhé, nýbrž kvůli pocitu, že provádí zdržovací akci, místo aby postupoval k vítězství. Za každého přespříliš ctižádostivého generála nebo zkorumpovaného politika, kterého kdy vyřídil, se vždy objevovali další a další, na které by si došlápl železnou botou.

V té chvíli jeho telefon pípl. Pohlédl na něj. Přišel vzkaz. Rodgers zadal kód a vzkaz si načetl. Napřímil se a vzápětí byl připravený k akci. Krátce vyhlédl ven a vmžiku si připamatoval okolní situaci. Tak mohl jeho mozek zpracovat podrobnosti. Roky zkušeností udělaly z jeho podvědomí mocný nástroj.

Vzkaz nepřišel od mariňáků. Byl od Boba Herberta. Rychle jej přečetl, potom ještě jednou. Pokud mu dobře rozumí, někteří z Tam Liho lidí byli v komplexu a měli přístup k motorům. On je má zadržet, kdyby se pokoušeli místo opustit, a vyzpovídat je.

Nezdržoval se odpovědí ani žádostí o podrobnosti. Herbert byl umělec v tom, jak všechno, co ví, vecpat do krátkého sdělení. Bývalý generál předpokládal, že velitelství nezdrželo start rakety proto, že Tam Liho plán by mohl jednoduše záviset na čase.

Nasadil si sluneční brýle a pohlédl k hlavní bráně. Z map věděl, že i kdyby někdo středisko opustil některou z jiných bran, jediná silnice z komplexu vede tudy. A kdyby tudy v tuto dobu někdo jel, budou to oni. Třebaže občas nějaká vozidla přijížděla, z kosmického střediska neodjíždělo žádné. Každý, kdo byl uvnitř, měl svou práci nebo čekal na start rakety. Ze zkušenosti Rodgers věděl, že dívat se na vypuštění rakety, a vůbec na každou podobnou událost, je strhující zážitek, který nikdy nezevšední.

Tmavozelené vozidlo proto okamžitě upoutalo jeho pozornost. Vypadalo jako dodávka nebo minivan. Zmizelo mu z očí v mělké proláklině. Když se opět objevilo, Rodgers poznal, že má naspěch. Pohlédl nalevo. Silnice byla příliš široká, než aby se dala autem zatarasit. I kdyby se s ním postavil napříč, dodávka by je ostrým obloukem prostě objela. Pokud je tohle auto kořist, po které jde, bude muset nalézt nějaký jiný způsob, jak je zadržet.

Dodávka k němu dojela asi za třicet vteřin. Generál několik z těch vteřin využil k napsání vzkazu do mobilu. Zatímco psal, zvažoval své možnosti. Jednou z nich bylo do blížící se dodávky najet. Náraz by ji asi nezastavil, ale aspoň by ji přinutil zpomalit. Kdyby v ní však nebyli Tam Liho lidé a kdyby Rodgers své auto – a pravděpodobně i sebe – rozflákal, jen těžko by mohl zaútočit podruhé.

Lepší vyhlídky tedy nabízel druhý plán. Rodgers dopsal vzkaz, ale neodeslal jej. Otočil klíčkem zapalování a auto otočil předkem pryč od komplexu. Přitom odpojil telefon ze zásuvky v přístrojové desce, do zásuvky vložil zapalovač a zamáčkl jej na doraz. Pak sňal z lahve víčko, z kapsy vytáhl kapesník a vtlačil jej do hrdla láhve. Nahoře nechal vyčnívat velký kus látky. Potřeboval pořádný plamen. Zapalovač vyskočil a Rodgers jej přiložil ke konci kapesníku. Vystoupil z auta a vysokou travou utíkal k silnici. Zůstal stát uprostřed vozovky. Dodávka se velkou rychlostí blížila, za několik vteřin bude u něj. Rodgers držel láhev, z níž šlehaly plameny, vysoko nad hlavou: pan socha Svobody, připravený ke hře o vysokou sázku, v pravé poledne odhodlaný hrát s bandou čínských vojáků hru „na sraba, kdo dřív uhne“. Nebylo to nic elegantního, ale vypadalo to slibně. Tenhle jeho Molotovův koktejl by toho sám o sobě moc nezmohl, ale nakonec splnil, co od něj Rodgers potřeboval: upoutal pozornost lidí v autě. Jak se dodávka blížila, již rozeznal jejich udivené, znepokojené obličeje.

Auto však nezastavilo. Ani neuhýbalo. Naopak zrychlilo. Řidič chtěl Rodgerse přejet ještě než stačí zaútočit.

Rodgers mrštil láhev proti automobilu, řítícímu se na něj. Potřeboval jen jediné, a to se mu podařilo. Láhev, z níž šlehaly plameny, zasáhla čelní sklo a to se změnilo v křehkou skleněnou pavučinu. Při nárazu voda z láhve hořící kapesník uhasila. Lidé uvnitř v autě si museli myslet, že měli štěstí. Auto nezastavilo. Rodgers uskočil zpátky do trávy. Ještě zahlédl, jak se člověk na sedadle spolucestujícího pokouší rozbité sklo vyrazit.

Rodgers se tedy dozvěděl, co potřeboval. Tihle vojáci se chtějí co nejrychleji dostat pryč z komplexu.

Nasedl do auta a sešlápl plynový pedál až do podlahy. Od pneumatik vytryskla sprška hlíny a kusy trávy, jak auto prudce vyrazilo k silnici. Nyní měl Rodgers v úmyslu ty prevíty dohnat a donutit je, aby zastavili.

Mezitím stiskl tlačítko mobilu a vyslal vzkaz, který napsal. Stejný text šel současně i veliteli mariňáků. Vzkaz zněl:

Totožnosti potvrzeny. Pronásleduji. Motory možný cíl.

56

Si-čchang, Čína, čtvrtek 11:33

Ministerský předseda Le Kwan Po vystoupil z auta a vešel do technického střediska. Zmocnily se ho neklid a obavy. Během krátké jízdy od řídicího centra mu pracoviště bezpečnostního zajištění sdělilo, že z jednoho z vrtulníků, které krouží kolem komplexu, zpozorovali jakousi honičku na hlavní silnici. Z kosmického střediska vyjeli vojenští policisté na motocyklech a zpráva o události byla poslána do města Si-čchang. I odtamtud vyjelo několik policistů, aby obě vozidla zadrželi.

Telefonát k hlavní bráně potvrdil, že tou nikdo nevyjel. Ostatní brány se otvíraly pomocí karty a uvnitř stály hlídky, nebyly tam však kontrolní body. Bezpečnostní kamery zaznamenaly, že před devíti minutami odjela tmavozelená dodávka. Karta, použitá k otevření brány, byla dočasná propustka, vydaná jednomu z bezpečnostních týmů.

Útvaru, s nímž Le Kwan Po právě mluvil.

S lidmi, podléhajícími velení generála Tam Liho.

Premiér zavolal do řídicího střediska. Odpočet byl nakonec zastaven – ponižující zpoždění halasně vyhlašovaného startu rakety – a k motorům se vypravili technici, aby pátrali po výbušninách. Ministerského předsedu nejvíc znepokojovala otázka, zda výbušnina nebyla uložena někam, kde může explodovat nezávisle na tom, jak daleko pokročily přípravy k vypuštění rakety. Výsledek by byl stejný: masivní spad radioaktivního prachu na celý komplex.

Le musel nejdřív ze všeho zjistit, co ti zrádci vědí a co mohou vypovědět. Jeho další starostí bylo, jak odtud dostat dceru. Proto neposlal vrtulník, aby vojáky pronásledoval. Pokud vrtulníky k něčemu poslouží, tedy k evakuaci.

Paul Hood a Anita čekali nahoře v hale technického střediska. Anita tiše, avšak rozhněvaně hovořila s Hoodem, který přecházel sem a tam před stolkem bezpečnostní služby. Když Le dorazil, dcera se na něj dlouze zadívala. Nerozzářila se, jak se obyčejně stávalo, když se otec ukázal. Bezpochyby ji zarazil výraz plný obav, který mu seděl ve tváři, jež obvykle působila vyrovnaným dojmem. Neptala se ho, co se stalo, věděla, že jí to poví sám, až přijde čas. Le pohlédl na Hooda. Ten zůstal stát.

„Vojáci, se kterými jsem mluvil, uprchli,“ sdělil mu Le za přispění Anity. „Kdosi je pronásleduje směrem k městu. To je některý z vašich společníků?“

„Nejspíš ano,“ odtušil Hood.

„Má nějaké prostředky k tomu, aby je zastavil?“

„Pokud se ptáte, jestli je ozbrojený, tak asi ne.“

„K pronásledování se připojili policisté z kosmického střediska i z města,“ pokračoval premiér. „To nám ale nemusí být nic platné.“

„Kvůli nedostatku času?“

„K motorům se vypravili naši vědci. Raketu znají, ale nemusí se jim podařit výbušniny nalézt a zneškodnit.“

Le si povšiml, že se dcera ulekla, když to vyslovil. Bylo mu líto, že tu Anita musí být. Co nejdřív ji dostane ven.

„Mohl bych pomoci,“ řekl Hood.

„Prosím vás o to.“ Le se neptal, jak to Hood provede. V téhle chvíli mu na tom nezáleželo. Bylo třeba co nejdřív evakuovat dceru, šlo o minuty. Na povídání nebylo nijak moc času.

Hood kamsi zavolal a mluvil několik vteřin. Anita přeložila otci závěr hovoru tak, aby strážná nic neslyšela. Le Kwan Poova dcera byla opět skrznaskrz profesionálka. Bylo smutnou ironií, že Le se o ni musel nejdřív tolik strachovat, aby na ni pak mohl být tolik pyšný. Jako její matka i ona se chovala jako opravdová žena.

Hood mluvil s kýmsi, kdo se jmenoval Bob. Potřeboval se co nejdřív sejít s „týmem“. Hood stále ještě telefonoval. Mezitím oslovil premiéra.

„Potřebuju nějaké výrazně viditelné místo u motorů,“ řekl. Le jen bezmocně zavrtěl hlavou.

„Pane?“ ozvala se strážná.

„No, mluvte,“ vyzval ji Le.

„V severovýchodním rohu rampy je velké zadržovací rameno,“ řekla. „Byla jsem tam. Je natřené červeně a je velmi dobře vidět.“

Premiér pokývl. Anita Hoodovi slova strážné přetlumočila. Američan dotelefonoval, zavěsil a otočil se k Le Kwan Poovi.

„Půjdu tam a sejdu se s několika lidmi, kteří dostali vyrozumění od Mika Rodgerse,“ řekl. „Půjdu sám.“

Na námitky nebyl čas. Le přikývl. Pokynul Anitě, aby šla s Hoodem k autu a vysvětlila řidiči, oč jde.

„Hned potom se sem vrať,“ přikázal jí.

„Vrátím.“

Když Anita s Hoodem odešli, premiér přistoupil k telefonu. Požádal strážnou, aby ho omluvila. Mladá žena vstala, uklonila se a vyšla ven. Premiér nechtěl, aby věděla, že má v úmyslu dceru evakuovat. Tahle dívka je také něčí dcera, a on zamýšlel zůstat tu s ní. Anita však není ani politička, ani voják. Bude dopravena do bezpečí.

Operátor střediska spojil premiéra s ředitelem bezpečnostní služby. Le bývalému důstojníkovi Čínské lidové armády řekl, že jakmile Hood a jeho lidé dorazí k rampě, chce o tom vědět. Potom přikázal, aby jeden z vrtulníků přiletěl k technickému středisku a byl mu k dispozici.

„Lituji, pane, ale to nepůjde.“

„O čem to mluvíte? Tady je ministerský předse –“

„Já vím, kdo jste, pane,“ skočil mu ředitel do řeči. „Ale ty vrtulníky použijeme my.“

„K čemu?“

„K evakuaci, až se na příkaz generála Tam Liho zbavíme toho Američana a všech jeho spojenců.“

57

Si-čchang, Čína, čtvrtek 11:40

Jediné, co pádilo rychleji než dodávka, byly Rodgersovy myšlenky. Potřeboval přijít na něco, jak útěk vojáků zpomalit.

Aspoň že je zdržovalo rozbité čelní sklo, takže je měl stále na dohled. Rozpraskaným sklem nebude dobře vidět a od auta vystřelovaly do všech stran střípky skla. Létaly i na řidiče. Zčásti to zavinil člověk sedící vedle něj. Pokoušel se sklo vykopnout. Rodgers viděl, jak každých několik vteřin poskakují po kapotě kusy rozbitého skla a padají i po straně vozu na zem.

Jeho útok auto poškodil, ale nezastavil je. Rodgers tedy potřeboval udělat něco jiného. Pomýšlel na to, že zavolá Bobu Herbertovi a požádá o odpálení střely, která by někde vpředu před prchajícím autem poničila silnici, třeba některé střely z Tchaj-wanu, Jižní Koreje nebo z uskupení ponorek se základnou v japonském Jokosuku. Tu myšlenku zavrhl, takový zákrok by se považoval za provokaci, a to nikoli pouze vůči čínské armádě. Dozvěděl by se o tom Tam Li. Mohl by tak mít záminku, aby provedl cokoli, co má v plánu. Bylo by nepříjemné zachránit raketu, ale prohrát přitom válku. A navíc Rodgers nevěděl, zda by se podobný úder dal uskutečnit dřív, než dodávka dojede do Si-čchangu. Také by mohl Bobu Herbertovi zavolat, ať zařídí, aby se na silnici vpředu a její okolí zaměřila některá družice. Mohla by najít nějaké místo, kudy by Rodgers dodávce nadjel přes travnatou planinu a získal tak nějaký čas.

A potom mu pomohl sám osud. Z levé strany auta se prudce vysypaly nevelké střepy skla i s kusem rámu a spadly pod dodávku. Levá zadní pneumatika praskla a vůz se dostal do prudkého smyku. Od pneumatiky odlétly kusy utržené gumy a od holého disku sršely do všech stran jiskry. Řidič auto zvládl, ale nedokázal udržet rychlost.

Rodgers zakrátko dodávku dohnal. Byl si vědom, že posádka může mít střelné zbraně, proto se držel přímo za dodávkou. Nakonec budou muset zastavit a vojáci mu buď seberou auto a uprchnou, nebo mu budou muset říct, co s raketou udělali. Kdyby ho napadli, dostane se nějak k nejbližšímu z nich a pokusí se zmocnit jeho zbraně. Plán to nebyl ideální, ale aspoň něco. A od kosmického střediska nebyli ani pět kilometrů. Kdyby raketa explodovala, budou všichni v dosahu radiace.

Dodávka zpomalila, Rodgers také. Nechtěl se ocitnout dodávce rovnou na zádech, neměl by dost prostoru k tomu, co zamýšlel. Byl asi dvě délky auta za dodávkou, když tu za sebou uslyšel jakési zvuky. Pohlédl do zpětného zrcátka. V něm se náhle objevili tři muži na motocyklech. Měli na sobě uniformy. Z materiálů, které si prostudoval, věděl, že to je bezpečnostní služba kosmického střediska Si-čchang. Nevěděl však, na čí straně ti lidé stojí.

Pokud jsou to nepřátelé, je zle. Bude se muset dostat před dodávku, využít ji jako štít a pokusit se uniknout.

Pípl jeho telefon. Velitel týmu námořní pěchoty mu posílal textovou zprávu.

Na cestě bezpečnostní tým na pomoc. Potřebuju místo uložení bomby. Očekáváme ozbrojený odpor.

Tam Li musí mít v komplexu další spojence, lidi, kteří bezpochyby mají nějakou ústupovou strategii anebo jsou ochotní za svého velitele zemřít. To Rodgersovi napovědělo něco nového. Lidé neobětují život prostě jen proto, aby někomu pomohli dostat se k moci. Zemřou za nějakou ideu. Tam Li musí mít pro Čínu vizi, která inspiruje nejen tyhle lidi, ale pravděpodobně se zamlouvá i dalším. Vize vojáků ovšem obvykle končí zabíjením nezměrného rozsahu. Dodávka se pokusila jet dál ještě několik stovek metrů a pak zastavila. Rodgers zastavil za ní, muži na motocyklech v řadě za ním. Zjevně neměli instrukce. Jeden z nich kamsi volal vysílačkou, ostatní dva vytáhli z pouzder zbraně. Seděli skrčení za řidítky a čekali na příkazy.

Na něco takového nebyl čas. Rodgers otevřel dveře, ale nevystoupil hned, počkal, jestli pronásledovaní nebudou střílet. Nestříleli. Pomalu zhoupl nohy ven a vystoupil se zdviženýma rukama, zády k mužům na motocyklech. Zpoza otevřených dveří sledoval dodávku. V jejím bočním zrcátku zpozoroval obličej. Toužil dostat se k tomu autu a do toho obličeje mlátit tak dlouho, až z toho člověka vytluče informace, které potřebuje. Teď tu alespoň je někdo, kdo mu může tlumočit.

Spustil ruce k tělu a otočil se. Gestikulováním naznačil, že jde k dodávce.

Člen bezpečnostní služby, který mluvil do vysílačky, cosi řekl. Jeden z trojice vystřelil. Rodgers se vrhl na zem. Praskla druhá zadní pneumatika a vzduch z ní vyrazil s hlasitým hvízdavým sykotem. Muž řekl ještě něco, pravděpodobně to znamenalo „Teď už nikam neodjedou.“

Z dodávky střelbu neopětovali, možná čekali, až jim Rodgers nebo hlídka poskytnou lepší cíl. Pravděpodobně nechtěli auto nebo motocykly poškodit.

Náhle se ozvaly jiné zvuky, tiché a kvílivé. Přicházely směrem od města. Rodgers rozeznal v poledním oparu několik policejních vozů s blikajícími majáčky.

Nyní lidé v dodávce vystrčili ze tří oken automatické zbraně a zahájili palbu. Rodgers skočil do svého auta. Jeho motor stále běžel. Otevřel pravé dveře, aby lidi z bezpečností služby aspoň trochu kryly. Vrhli se za ně, také zahájili palbu a vojáky v dodávce donutili skrýt se uvnitř. Za pravými dveřmi Rodgersova auta byli dva strážci, za levými jeden.

Takhle se ovšem nic nedozvědí.

Rodgers ležel, nohy položené na pravém sedadle. Zhoupl se za volant, nahrbil se a pomalu se rozjel k dodávce. Strážní postupovali s ním a zpoza otevřených dveří pálili na dodávku. Pukavé zvuky výstřelů téměř zanikaly v kovovém klapotu kulek prorážejících plech. Když se Rodgersovo auto skoro dotklo zadního nárazníku dodávky, Rodgers požádal strážné, aby mu některý z nich půjčil pistoli. Ten, který byl na straně řidiče, neměl pro střelbu na dodávku dobrý úhel a ochotně mu zbraň přenechal. Rodgers vypálil několik střel do svého čelního skla, potom se zaklonil dozadu a sklo vykopl. Pistoli zastrčil za opasek, vylezl na kapotu a odtud na střechu dodávky. Pohyboval se tiše, po čtyřech. Zastavil se nad kabinou. Když prostřelí její střechu, může jednoho nebo několik z těch uvnitř zabít. A také věděl, že ti, kdo zůstanou naživu, budou palbu opětovat. Pokynem vyzval strážného na levé straně, aby přestal střílet. Vytáhl pistoli a skrčil se na levém okraji střechy kabiny, hlavou otočený k její pravé straně. Počkal, až řidič vystrčí oknem ruku se zbraní, aby mohl střílet na policisty. Pak seskočil. Dopadl na nohy, tváří k řidiči, jedinému střelci, který ho mohl ohrozit. Ostatní nebudou střílet z obavy, aby člověka u volantu nezasáhli.

Řidičovu nataženou paži přirazil k boku auta a namířil mu automatickou pistolí na hlavu.

„Zahoď to!“

Voják pravděpodobně netušil, co Rodgers říká, zbraň však pustil. Ostatní přestali střílet. Možná vyčkávali, až budou moci na Rodgerse vypálit. Naštěstí ho bok auta aspoň trochu kryl.

Lidé od bezpečnostní služby cosi křičeli. Rodgers slyšel další tupé údery, jak na zem dopadaly ostatní zbraně. Posunul se bokem k okénku. Mužovu paži nepustil, držel jeho dlaň a paži mu zkroutil hmatem nazývaným kodogaš. Bolest v zápěstí donutí toho člověka jít tam, kam ho Rodgers povede. A právě nyní ho potřeboval také jako štít.

Pohlédl do okénka. Lidé uvnitř měli zdvižené ruce. Žádné zbraně neviděl. Mávnutím pistole vyzval ty, kdo seděli na pravé straně, aby vystoupili. Uposlechli. Nyní měli ruce zdvižené výš. Strážní vyšli zpoza dveří Rodgersova auta. Rodgers řidiče pustil a pokynem ruky ho vyzval, ať vystoupí na druhé straně. Vystrašený muž chvatně vylezl ven právě když policisté dorazili. Rodgers zastrčil pistoli za opasek. Na pravém sedadle jeho auta ležela hromádka papírů. Vytáhl z ní svazeček modráků, do ruky vzal mobil, na kapotu položil jeden velký list a pokynem vyzval strážné, aby k němu přivedli jednoho z lidí, kteří byli v dodávce. Hrubě ho přivlekli k červenému sia-li.

Rodgers ukázal na nákres. „Bum!“ zakřičel a prudkým pohybem roztažených prstů naznačil výbuch. Potom přejel dlaní po nákresu. „Tohle je univerzální výzva ‚Teď mi pěkně vyklop, co potřebuju vědět, nebo ti nafackuju, že nebudeš vědět, čí jsi! ‚“

Strážný očividně porozuměl. Cosi svému zajatci řekl, ten zamumlal něco v odpověď a třesoucím se prstem ukázal na nákres.

„Kurva!“ vyhrkl Rodgers. Vzal do ruky telefon.

58

Si-čchang, Čína, čtvrtek 11:43

Hood se dostal k zadržovacímu ramenu ještě před příchodem mariňáků. Rameno bylo jednou ze dvou ohromných konstrukcí kotevního systému a mělo tvar obráceného písmene L. Drží raketu na místě, když se zažehnou motory. K zážehu dojde čtyři až šest vteřin před tím, než se raketa odpoutá od země. Když motory vyvinou maximální hodnoty tahu, ramena se uvolní do strany a raketa může odstartovat. Ramena, nacházející se pod tryskami motorů, měla zhruba rozměry velkého nákladního přívěsu. Před sebou Hood viděl soustavu potrubí, přivádějícího na rampu chladivo. Potrubí mělo tlustou keramickou tepelnou izolaci, aby se chladivo nezačalo při startu vařit a neexplodovalo. Nalevo stál přístřešek, jakýsi menší domek, v němž bylo další zařízení. Stál daleko stranou od rampy. Uvnitř byly různé monitory, kamery a další záznamová zařízení. Bylo tu i několik záložních generátorů pro případ, že by několik okamžiků před zažehnutím během odpočítávání vypadl proud.

Celé okolí chránil masivní deflektor plamene. Ten sice ochrání obslužná zařízení a generátory před poškozením během startu, neochrání však před žárem a dýmem lidi.

Mariňáci se ukázali asi po minutě. Měli na sobě laboratorní pláště a přicházeli z různých směrů. Po krátké chvíli se vrátilo auto, které Hooda přivezlo. Hood se podivil, když viděl, že z něj vystupuje Anita. Mávala na něho a něco křičela.

„Jdou sem další Tam Liho lidé! Otec nás právě varoval –“ Vrtulníky, hlídkující kolem střediska, se mezitím shromáždily nad nimi.

„Běžte pryč!“ zaječel na ni Hood a máváním rukou ji posílal zpátky. „My to vyřídíme!“

Váhala.

„Tak jděte!“ zařval na ni. Nemohl potřebovat ještě někoho dalšího, kdo mu přidělá starosti. Určitě ne teď.

Anita se vrátila do auta, ale neodjela. Řidič zajel k velkému přístřešku pro obslužné zařízení.

Hood se otočil k mariňákům a ukázal nahoru. „Nepřítel!“ zakřičel.

Velitel pokývl a stáhl své lidi zpátky, na místo, kde byli kryti. Zaujali postavení za velkými koly, kterými se reguloval přívod chladivá k raketě. Systém hadic měl chránit motor a jeho mechanické součásti před prudkým žárem při zažehnutí. Vnější hadice se při vypuštění uvolní a zbývající kapalina se žene tělesem rakety a mění se v páru, která uniká, když raketa začne stoupat.

Hood se krčil vedle ramena. Velitel mariňáků běžel k němu. Kovová stříška v rameně aspoň trochu chránila Hooda shora. Vrtulníky se naštěstí nemohly snést o moc níž, mezi trubkami a transformátorovnou bylo málo místa, hrozilo, že si poškodí rotor.

Hood čekal, až k němu mariňák bude moci bezpečně přejít podél potrubí. Zmocnila se ho zlost – na sebe. Tohle nebyl podnik, do kterého se měl pouštět. Nepodobal se přírodní katastrofě nebo teroristickému útoku, kde zasáhnou lidé nacházející se poblíž. Do této situace se Hood dostal sám. V podobné se ocitl již dvakrát, na Blízkém východě, kde nebyl tým Operačního centra, podruhé, když zachránil dceru, která byla jednou z rukojmích v budově Spojených národů. V obou případech měl velmi osobní důvody pro to, aby tam byl. Nyní je nemá. Je úředník, ne voják. Měl by být v Bílém domě, pít kávu v klimatizované místnosti a poslouchat CNN jak líčí, co ty ostatní, peklu propadlé šílené duše vyvádějí.

Tohle zde je pitomost. Ba co víc – je to nezodpovědnost. Jeho přítomnost může věci jedině ztížit, je pro mariňáky břemenem, které jen rozptyluje jejich pozornost. A teď je do toho zatažená ještě i Anita, a její život je v nebezpečí.

Velitel mariňáků dorazil, připravený jednat. Rvát si vlasy můžeš potom, napomenul Hood sám sebe. Ať už je to dobře nebo špatně, jsi v tom po uši.

„Máte zbraně?“ zeptal se velitele.

„Ano, pane.“ Velitel odhodil laboratorní plášť a z pouzdra pod levým podpažím vytáhl automatickou M-9. „Nemá takový účinný dostřel jako zbraně těch nahoře. Abych proti nim něco svedl, potřebuju je mít o hodně blíž. Ale máme horší problém, pane.“

„Co horšího ještě může být?“

„Právě se mi ozval generál Rodgers. Ta bomba tu je, pane.“ Poklepal klouby prstů na zadržovací rameno.

Hood zaklel.

„Jo, přesně tak, pane.“

Nad hlavami jim zaťukaly údery dopadajících kulek. Velitel trochu přitlačil Hooda k zemi. Pevný dotek mladíkových silných rukou Hoodovi připomněl, jak už je starý.

„Ví Rodgers ještě něco dalšího?“ zeptal se.

„Nic, co by nám pomohlo. Podle toho, co vytáhl z toho svého zajatce – a to dává smysl –, má ta výbušnina dvojí způsob odpálení. Exploduje buď když se ramena odtáhnou stranou, nebo až časovač rozbušky dojde na nulu. Výbuch pravděpodobně rameno zničí, raketa se skácí a požár z exploze zapálí palivo.“

„Takže výsledek bude stejný.“

„Ano, pane.“

„Ještě devět minut?“ otázal se Hood s pohledem na hodinky.

„Moje udávají sedm, pane,“ řekl mladík s neúhybnou mariňáckou přímočarostí. „Problém je v tom, že i kdybychom měli potřebné nářadí, nevím, jak bychom se k náloži dostali včas. Prořezat se ramenem potrvá déle, než kolik času máme. Generál Rodgers říkal, že je připravený pomoci a stejně tak i čínské bezpečnostní síly. Bohužel lidé s pistolemi jsou všichni na straně Tam Liho.“

„Samozřejmě, že jsou,“ odtušil trpce Hood.

Tu zatracenou bombu teda uložili do ramena, pomyslel si. Bylo to chytré, vynalézavé a dobře naplánované.

Z vrtulníků bylo slyšet neustálou střelbu, střelci však neměli dobrý úhel k tomu, aby Hooda nebo mariňáka zasáhli, a kromě toho jim ve výhledu bránily převislá stříška, jeřáb a trubky. Hood si říkal, jaká smrt je lepší – být zastřelen, nebo se změnit v popel. Klid, s nímž si tuto otázku kladl, působil až surrealisticky.

„Prořezat se jím,“ zamumlal. Opakoval velitelova slova.

„Prosím?“

Hood se ohlédl za sebe. Raketa se tyčila do výše, motory se nacházely téměř přímo nad jejich hlavami. Každá tryska měla průměr slušně velkého bazénu. „Co kdybychom to doopravdy udělali?“

„Jak, pane?“

„Jako kluk jsem se díval na start všech Gemini a Apollo. Někdy z těch motorů šlehaly plameny, ale rakety neodstartovaly. Co kdybychom něco takového udělali tady?“

„Zažehnout motory a protavit se skrz?“

„Správně. Motory se dají zažehnout bez toho, že se ramena uvolní. Necháme je pěkně prosmažit, a motory se pak vypnou.“

„Když je takhle zeslabíme, raketa se skácí,“ namítl velitel.

„Jen samotným pádem se kontejner s plutoniem pravděpodobně nezničí,“ uvažoval Hood.

„Pravda. A žár by mohl nadělat z té bomby strusku.“

„Přesně v to doufám.“

„Pane, to je určitá šance!“

„Zavolejte generálu Rodgersovi, ať to sdělí lidem, co řídí start rakety,“ vyzval ho Hood. „Potom mi pomozte přijít na něco, jak odtud vypadnout.“

Mariňák odeslal textovou zprávu Rodgersovi. Tvářil se odhodlaně a soustředěně. Pár metrů od nich se zakusovaly do betonu kulky a vrhaly na oba muže úlomky. Přítomnost velitele oddílu námořní pěchoty posilovala Hooda na duchu. Seděl skrčený na bobku po mariňákově levici, maličko za ním. Teprve nyní si uvědomil, že velitel zaujal takové postavení, aby byl mezi vrtulníky a jím.

„Generál Rodgers tu informaci telefonuje jednomu z těch čínských vědců, který mluví anglicky,“ sdělil velitel Hoodovi.

Hood přikývl. Začínal dostávat křeč do nohou, neodvážil se však pohnout. Nepohne se, dokud nebude muset. Pohlédl napravo na Anitino auto, nacházející se asi tři sta metrů za nimi, vedle pevného přístřešku pro obslužné zařízení. Nechápal, proč v něm Anita pořád ještě sedí. Mával na ni, ať odjede. Okna byla tmavě tónovaná, takže nepoznal, jestli ho vidí.

Mariňákovy náramkové hodinky zasvítily. Přečetl si došlý vzkaz.

„Číňané s plánem souhlasí a zahajují urychlené odpočítávání,“ sdělil Hoodovi.

„Což znamená, že odtud musíme fofrem vymajznout,“ poznamenal Hood.

„Jistě, pane. Spustí to za tři minuty.“

Hood upíral oči před sebe a pokoušel se přijít na něco, jak se dostat pryč. Neviděl jediný úsek, kam by na otevřené prostranství nedopadaly kulky. Vrtulníky se snášely níž a přibližovaly se jeden ke druhému. Střely dopadaly pod různými úhly, stále však mimo jejich úkryt pod ramenem.

„Myslíte, že vědí, co má obsluha řízení startu v úmyslu?“ zeptal se mariňák.

„Pochybuju. Určitě je odřízli od spojení hned, jak vyložili karty.“

Tak či tak, pro Hooda, jeho parťáka i pro Anitu to nevypadalo dobře. Do dvou minut se ocitnou v proudu plynů rozpálených na pět tisíc stupňů.

Hood nyní dostal strach. Uvědomoval si každé nadechnutí, každý úder srdce, pot, stékající mu po spáncích a v podpaží. Přál si, aby tohle nepřestalo, nechtěl, aby všechny tyto navzájem se proplétající pocity, stále však ještě zaručující, že je naživu, skončily.

„Napadá vás něco?“ zeptal se.

„Jen jedno, pane. To auto.“

„Na to zapomeňte. Nebudu přece po dceři ministerského předsedy chtít, aby projela palbou –“

„Právě jsem si všiml, že dostalo několik zásahů, pane. Myslím, že je pancéřované.“

Sakra. Hood na černý sedan krátce pohlédl. Mariňák měl pravdu. Samozřejmě, že to vozidlo je dobře chráněné. Je to přece auto, ve kterém jezdí premiér.

Motor sedanu se náhle rozeřval ve vysokých otáčkách a vůz se rychle rozjel k nim. Anita se musela od otce dozvědět, co se chystá. Hood byl přesvědčen, že jí přikázal, ať jede pryč. A rovněž nepochyboval, že Anita má v úmyslu pokusit se dostat je ven. S obavami přihlížel, jak kulky prudce odskakují od střechy a od kapoty vozu. Dělaly do kovu důlky, avšak neprošly jím. Na tmavých plochách okenních skel se objevovaly bílé škrábance po kulkách, které se o ně jen otřely. Jeden z vrtulníků se snesl níž, střelci měli očividně v úmyslu Hooda i mariňáka zastřelit, až se budou pokoušet dostat do auta.

Za nimi začala z průduchů v raketě unikat se sykotem pára. Do trubiček v kovovém plášti začínali vhánět čerpadly chladivo.

Auto zastavilo asi dvacet metrů od ramena, v místě, kde se potrubí s chladivém stáčelo pryč od rampy. Stálo pravým bokem k nim. Dveře se otevřely.

„Tak pojďte!“ zakřičela Anita.

Mariňák vstal a vyhlížel ven přes horní trubku. Začal psát textovou zprávu.

„Budeme to muset vzít pěkně během,“ poznamenal Hood.

„Přes to otevřené prostranství se nedostanete. Počkejte pár vteřin.“

„Ti blbouni ještě trefí raketu,“ řekl Hood. „Pálí jak šílení –“

„S tím přestanou. Kdyby bouchla, v ohnivé kouli zůstanou taky.“

Mladík měl pravdu. Vrtulník se vznášel v menší výšce a místo, kde se nacházeli, ostřeloval obezřeleji. Ustoupili dál za trubky. Hood si připadal hloupě. Mladík naprosto jasně chápal to, co bylo nabíledni, co však Hoodovi jaksi ušlo nebo o čem měl mylnou představu. Právě v tom spočíval problém: lpění na pevně zavedených postupech. Informace, založené na takových postupech, může člověk strkat pod nos každému, koho má kolem sebe, leda tak za pracovním stolem. Když nabudou vrchu v terénu, tak jako zde, potlačí instinkt a moudrost.

Hood se úvahami o svých chybách naštěstí nezdržoval. Zvonivé údery kulek do kovu útočily na jeho nervy. Mariňák dopsal zprávu a poslal ji ostatním členům svého týmu.

Náhle uslyšeli bubnování soustředěné palby z opačné strany sedanu.

„Jsou ty vrtulníky v účinném dostřelu?“ zeptal se Hood.

„Ne. Níž už nemůžou.“

„Tak na co ti vaši mládenci střílejí?“

„Připravte se, půjdete za mnou,“ vyzval ho velitel. Přikrčil se, otočen tváří k autu.

Hood se trochu narovnal a vyhlédl mu přes rameno. Za sedanem byl ještě před chvílí deflektor plamene. Od transformátoru odskakovaly jiskry – jedna střela za druhou zasahovala totéž místo, až konečně jedna z nich prorazila nádrž s benzinem a další vnikla dovnitř. Horké střely palivo zapálily. Exploze, třebaže nijak velká, vrhla do výše stuhy černého kouře, převalující se sem a tam.

„A teď za mnou!“ pronesl mariňák.

Nahrbil se, ramena svěšená, a vyrazil směrem ke krajním trubkám. Hood ho následoval. Zastavili se několik metrů od auta. Kouř stále zahaloval vše kolem. Mariňák položil levou ruku Hoodovi kolem ramen, přitáhl ho k sobě a vlastním tělem ho kryl.

„Až řeknu, poběžíme k autu.“

Kouř zakryl rampu a palba zřídla. Hood ucítil mírný tlak mladíkovy ruky naznačující, že má postupovat dopředu. Za okamžik mariňák vykřikl „Teď!“

Oba se rozběhli k autu. Utíkali přes otevřené prostranství ležící mezi jejich provizorním útočištěm a autem. Hustý mrak kouře probodávaly kulky. Vzdálenost byla jen šest či sedm metrů, ale jim každý krok připadal jako dlouhé schodiště. Kouř a strach připravovaly Hooda o dech. Kouř ještě zhoustl a řidička zatroubila, aby je navedla správným směrem. Hood slyšel tence znějící svist kulek smíšený s bušením podobným zvuku bubnů doprovázejících džezovou melodii, jak střely narážely na kov a na dlažbu. Doběhli k autu. Mladík prudce postrčil Hooda dovnitř na kožené sedadlo. Hood se hrabal dál dozadu, aby udělal místo mariňákovi. Ten se plavným skokem vrhl za ním.

„Jeďte!“ zakřičel na Anitu. Natočil se a zavřel dveře.

„Potřebujeme vzít ještě někoho dalšího?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl mariňák. „Vyzval jsem své lidi, ať jdou do velitelského bunkru, hned jak budeme v bezpečí.“

Hood na mladíka pohlédl. Auto zatím uhánělo pryč od rakety.

„Tak co – dobré?“ zeptal se.

„Ani škrábnutí, pane.“

Anita se k němu otočila. „Vy nepatříte k těm vědcům,“ prohlásila.

Mladík zastrčil pistoli do pouzdra. Neodpověděl. Vyhlédl oknem na vzdalující se rampu.

„Tak kdo jste?“ dotírala Anita.

Odpověděl jí Hood. „Akorát člověk, který možná přispěl k záchraně vašeho kosmického střediska a možná taky k záchraně vlády vašeho otce.“ Usmál se. „Když už mluvíme o záchraně – díky, že jste nás odtamtud vytáhla.“

Anita na něj pohlédla. Auto dál zasahovaly kulky. Podle toho, pod jakým úhlem dopadaly, zněly ty zvuky buď zvonivě, nebo jako když kočka škrábe po kovu. Sedan sjel ze silnice a rozehnal se po poli oddělujícím rampu od technického střediska. Divoce, s rachotem poskakoval po hrbolatém terénu. Vysoká tuhá tráva se třela o spodek vozu jako ocelová vlna. Všechny ty zvuky, úvahy a nevyslovené otázky se vytratily, když se asi dvanáct set metrů za nimi zažehl motor rakety. Hood uslyšel hluboký, dunivý hřmot a ucítil, jak se auto zachvělo. Všechno, od poznávací značky až po bezpečnostní pásy, chřestilo. Vůz byl jako úderem doslova vržen dopředu a trochu do smyku, jak jej zasáhla tlaková vlna. Přes střechu se převalila neviditelná pěst a prudce rozvlnila trávu před autem. I samotný vzduch jako kdyby se svíjel, jak se jím přehnal žhavý vítr.

Hood i mariňák se ohlédli dozadu. Od spodku rakety se rozlily vlny opálově zbarveného, jakoby na kusy potrhaného bílošedého kouře. Raketa se tyčila nad plochým terénem, ostře se rýsovala na pozadí vzdálených hor. Mraky hustého kouře se rozlézaly do všech směrů a zakrátko výhled zakryly. Kouř téměř pohltil rudooranžové plameny, vyšlehnuvší u spodku rakety. Na auto se přihnala další vlna horkého vzduchu, přehřáté plyny ze zažehnutého motoru. Vzduch v autě se rozpálil a vnitřek zaplnil zápach spálené gumy, jak se tavilo těsnění oken.

„Jak to vypadá s časem?“ zeptala se s obavami v hlase Anita.

„To myslíte, kdy se dozvíme, jestli se nám to podařilo?“

„Do okamžiku vzletu chybí dvacet vteřin,“ odpověděl mariňák. Sledoval digitální číslice na hodinkách.

Na Hooda silně zapůsobilo, jak profesionálně se mladík chová, když stačí sledovat ještě i tohle. Přesto si samozřejmě byl vědom, že to, jak akce dopadla, se dozvědí až moc brzy. Jestli rameno exploduje, bude to znamenat neúspěch.

Napadlo ho, že tohle mohou být poslední vteřiny jeho života. I kdyby bylo rameno zničeno, a s ním i bomba, raketa se stále ještě může skácet. Kdyby k tomu došlo, rozsah exploze by záležel na tom, kolik paliva je v nádržích. Zemřít bylo i tak zlé. Zemřít s vědomím, že Tam Limu se jeho plány zdařily i bez exploze, bude horší. I kdyby se podařilo ministerského předsedu přimět, aby ho dal zatknout, ve vládě existují silné frakce, které se za generála postaví – lidé, kteří si přejí ozbrojený, rozhodující konflikt s Tchaj-wanem.

Zadržovací ramena a značnou část rakety zcela zahalil houstnoucí dým spalin. Ze všech stran se ozýval dunivý řev, jak se motory snažily vynést do výše svůj náklad.

„První stupeň vyhoří za pouhých patnáct vteřin,“ ozval se mariňák. „Vypne se přibližně v okamžiku, kdy bomba pravděpodobně vybuchne.“

„Pravděpodobně?“ zeptala se Anita.

„Atentátník nezíská nic tím, když ta bomba vybuchne poté, co se raketa odpoutá od země,“ sdělil jí.

Hood je poslouchal jen na půl ucha. Opět na něj zapůsobilo mariňákovo jasné uvažování a vše to, co se ten člověk během služby naučil. Také ho to však rozesmutnilo. Na rozdíl od zásahové jednotky Striker měl velitel skupiny námořní pěchoty čas důkladně se připravit, než se do operace pustil. Měl rovněž čas prozkoumat terén. To byl velký rozdíl.

Mariňák pohlédl na hodinky. „Pět vteřin,“ oznámil.

Kouř byl nyní černošedý, hořelo ještě něco jiného než palivo. Potrubí, za kterým se předtím skrývali, bylo pravděpodobně pryč. Z místa, kde stál transformátor, vyšlehla rudožlutá záře. Žár musel zničit vše, co bylo za deflektorem.

Mariňák spustil ruku s hodinkami dolů. „Nula,“ pronesl.

V následujícím okamžiku dunivý řev zmlkl, jediným zvukem nyní bylo rachocení auta, ženoucího se přes pole. Kouř se pomalu rozplýval a bylo vidět na raketu. Tam, kde se slunci podařilo proniknout kouřem, se ukázal její bílý plášť.

„Ale do hajzlu,“ dostal ze sebe Hood.

Pronesl to bezděčně při pohledu na plameny, zakusující se do spodku rakety. Bomba neexplodovala. Zřejmě se ji podařilo roztavit, ale zpod každé desky a nýtu se vinuly stužky kouře, jak se oheň plazil vzhůru vyhořelým motorem. Všechno pod pláštěm rakety vzplanulo – potrubí, elektronika, všechno, co bylo z hořlavého materiálu.

Oheň postupoval ke druhému stupni.

Ke stupni, ve kterém ještě bylo palivo.

59

Si-čchang, Čína, čtvrtek, 12:02

„Vypustit palivo z druhého stupně!“

Premiér Le Kwan Po seděl u spojařského panelu v oddělené místnosti technického střediska. Odmítl komplex opustit, chtěl vidět, jak vše dopadne. A někde tam venku je ještě jeho dcera.

Družstva hasičů byla rychle uvedena do pohotovosti. Le se sluchátky na uších poslouchal hovor v řídicím středisku. Dohadovali se spolu ředitel celé operace a náčelník, řídící samotné vypuštění. Kvůli předčasnému zažehnutí prvního stupně technici nestačili zcela vyčerpat palivo z dalšího stupně dřív, než trubky shořely. Ředitelův příkaz byl jednoznačný, avšak náčelník měl výhrady. Na barevném monitoru na panelu bylo vidět hořící raketu. Po premiérově pravici seděl technik, po levici další. Jeden z nich telefonoval s pozorovací věží, nacházející se nedaleko přední brány.

„Pane, je tam jen velmi málo paliva. Když je vypustíme, jen tím přiživíme oheň, a riskujeme, že se všechno roztaví,“ říkal náčelník.

„Reaktor s plutoniem nejspíš tomu horku odolá,“ prohlásil ředitel. „Nemusí ale vydržet explozi, jestli se oheň dostane tak vysoko.“

„Promiňte, ale mezi ‚nejspíš‘ a ‚nemusí‘ nevidím příliš velký rozdíl,“ namítl náčelník. „A když se palivo dostane na zem, čeká nás hrozný požár.“

„Požár lokalizujeme spíš než spad,“ opáčil ředitel. „Vypusťte to palivo, než se oheň dostane výš!“

„Ano, pane.“ Le Kwan Po si sňal sluchátka, dál však sledoval monitor. „Kde je auto mé dcery?“ zeptal se technika.

„Je v bezpečí,“ odtušil technik. „Právě vyjíždí z toho pole.“

„Díky.“

Anita i ti ostatní jsou aspoň prozatím v bezpečí. Premiér přihlížel, jak ze čtyř hubic ve střední části rakety vytéká cosi připomínající vodu, ze které stoupá pára. Jeden z techniků vysvětloval, že směs se skládá z tekutého kyslíku a petroleje. Proud tekutiny dopadl do plamenů plazících se vzhůru po raketě, a z kouře dole vyrazily na všech stranách rakety ohnivé plachty, stoupaly jako když orchestr hraje crescendo, a obalily raketu jako plášť. Muž u kamery změnil ohniskovou vzdálenost objektivu a zaměřil kameru na náklad, kontejner podobný gumové kapce, usazený nahoře na druhém stupni. Plameny zatím tak vysoko nedosahovaly, třebaže se kolem kontejneru vinuly pruhy ošklivě černého kouře z vytékajícího paliva, unášené mírnými vzdušnými proudy.

„Přijdeme o ni!“ vyrazil ze sebe jeden z techniků.

Le Kwan Po přihlížel, jak se vrchol rakety začíná naklánět. Záběr kamery se přenesl zpátky na samotnou raketu. Šedesát metrů vysoké těleso se vrávoravě pootočilo na základně kolem své osy a odklánělo se od jeřábu jako když dítě udělá svůj první krok. Obě zadržovací ramena byla očividně zničena. Pak se raketa začala kácet doleva, stranou od opěrné věže, do jednolité stěny plamenů. Jak se naklonila, proud tekutiny v její dolní části zesílil, třebaže palivové nádrže byly téměř prázdné. Plameny syčely a vyrazily výš. V nejbližší chvíli spadne do toho ohnivého pekla i náklad s jaderným materiálem.

Le Kwan Po vyciťoval napětí lidí kolem, sledujících ten kataklyzmatický balet.

Raketa zmizela v černém kouři, zvedajícím se do výše jako mohutná mohyla, a odkudsi zevnitř vyšlehl oslnivý, bílý záblesk.

„Co to bylo?“ zeptal se jeden z techniků. „Náklad by takhle explodovat neměl!“

„Že by ta bomba?“ řekl druhý.

Le Kwan Po mlčel. Nebylo co říkat. Všichni přihlíželi, jak hora černého kouře dostává dole u základny bledší, popelavý odstín. Jeřábem a od skácené rakety se vinula do výše dlouhá šedá tykadla. Kouř rychle řídl a jednotlivá ohniska plamenů téměř utuchla. Kamera se zaměřila na ně. Raketu halil kouř a plameny. Všechny konstrukce kolem ní byly zničeny, až na kostru jeřábu a opálenou, téměř zuhelnatělou stěnu deflektoru.

„Zničilo to nádrž s chladivem,“ řekl jeden z techniků. V jeho hlase byla znát radostná úleva. „Proto to tak vzplanulo. Ten výbuch byla pára.“

„Takže to dopadlo dobře?“ zeptal se Le.

„Myslím, že ano, pane,“ odpověděl nesměle technik. Zadíval se pozorně na monitor. „Chladivo obsahuje sedmatřicet procent vody. Ta se má odpařovat, aby ji raketa nemusela vynášet nahoru. Zdá se, že voda uhasila všechno, k čemu se dostala.“

„V palivové směsi není žádná nafta?“

„Ne, pane. Jen vodík a kyslík.“

Větřík, vanoucí od místa, z něhož měla raketa odstartovat, nyní kouř rozháněl. Bylo vidět trosky rakety, ležící v kalužích ohně a vrstvě trosek. První stupeň ležel napříč rampy, druhý stupeň a náklad se oddělily od prvního stupně i od sebe navzájem a ležely na asfaltu. Zdálo se, že sekce s nákladem je nedotčená.

Američané odvedli úžasnou práci.

Le Kwan Po poděkoval technikům, že se mu věnovali, vyšel z bunkru a vystoupil po betonovém schodišti do hlavní místnosti. Strážná celou tu scénu pozorovala triedrem otevřenými dveřmi. Otočila se.

„Mohu vám s radostí sdělit, že se vaše dcera vrátila bez úhony,“ řekla. „Smím se zeptat, jestli ta operace byla úspěšná?“

„Je to sice divné – nazývat zničení naší rakety úspěchem, ale myslím, že tak se to dá říct,“ odpověděl premiér.

Strážná se vůbec poprvé usmála a vrátila se ke svému stolku. Le Kwan Po vyšel ven. Polední jas, před nějakou dobou ještě čirý, se nyní začínal kalit kouřem. V dálce kvílely sirény, ke kosmickému středisku se hnaly hasičské vozy. To vše premiér vzal na vědomí jediným pohledem. Vše ostatní zmizelo, když spatřil dceru, jak vystupuje z auta. Anita se k němu rozběhla a objala ho.

„Myslím, že tehdy ti bylo pět nebo šest,“ poznamenal Le.

„Pět nebo šest?“ zeptala se nechápavě Anita. „Kdy jsi naposledy takhle ke mně přiběhla.“ Hlas se mu zadrhl, na tvářích měl slzy.

Anita se vřele usmála. „Měl bys být rád, že máš takovou samostatnou dceru.“

„Jsem víc než rád,“ odtušil premiér. „Jsem pyšný. Moc a moc pyšný.“

Kolem procházel Hood ještě s jedním mužem. Le se vymanil z dceřina objetí. Ti dva se drželi opodál, aby premiér a jeho dcera měli soukromí. Na to ale bude dost času později. Nyní si s nimi potřeboval promluvit.

„Pane Hoode,“ oslovil Američana lámanou angličtinou.

Hood se zastavil. „Ano, pane?“

Le Kwan Po vyzval pokynem dceru, aby tlumočila. „Chci vám a vašim společníkům poděkovat za všechno, co jste tu vykonali.“

„Pane, měli jsme tam jen pořádné štěstí.“

„Lidé jsou tvůrci vlastního štěstí,“ opáčil ministerský předseda.

„Snad. Ale mně připadalo, že tomu štěstí hodně napomohla ta chladicí kapalina.“

„Trubky nevydržely, protože pan Hood a jeho druh se tam schovávali, a Tam Liho lidé na ně stříleli,“ dodala Anita.

„Tak vidíš, nic není tak úplně dílem náhody,“ poučil ji Le.

Anita jeho slova Hoodovi přeložila. Premiér se zadíval na jeho asijského společníka. Je to mladý muž, ušpiněný a lesknoucí se potem, avšak s očima plnýma odhodlání. Nyní se díval na svůj mobil.

„Rád bych se seznámil s tím druhým hrdinou,“ řekl premiér Hoodovi.

„Je to jeden z Rodgersových společníků,“ sdělil mu Hood.

Premiér podával mladému muži ruku. Mariňák vzhlédl od telefonu. „Děkuji vám za všechno, co jste dnes vykonal,“ řekl premiér.

„Rád jsem pomohl, pane,“ řekl mladík čínsky.

„Mohu znát vaše jméno?“

„Kim,“ usmál se mladý muž.

„Ale nejste Číňan. Korejec?“

„Ne, pane. Američan.“ Maličko zvedl ruku s telefonem. „Pane, právě jsem dostal zprávu, že někteří z mých druhů byli lehce zraněni palbou z vrtulníků. Rád bych za nimi šel.“

„Můj řidič vás tam doveze. A ještě jednou děkuji.“

„Bylo mi ctí vás poznat, pane.“ Anita jejich rozhovor Hoodovi tlumočila. Když domluvila, Le se otočil. Hodnostáři, kteří se přišli podívat na start rakety, jeden po druhém vycházeli ze suterénního pozorovacího stanoviště. Kladli otázky několika různými jazyky a Anita se k nim vydala podívat se, čím by skupinu uklidnila. Několik z nich ukazovalo na jejího otce. Velmi je zaujal jeho výraz. Zdáli se zmatení tím, že premiér má ve tváři náznak úsměvu.

Le se rychlým krokem, avšak nijak uspěchaně, vydal k bunkru. Zdvořilým mávnutím ruky se omluvil, že nebude na otázky odpovídat. Bylo třeba zatelefonovat prezidentovi a ministru obrany. Prezidentovi musel sdělit, co se stalo. A chtěl, aby ministr dohlédl na to, že se zablokuje vše, co ještě zbývá z Tam Liho plánu, a generál že bude neprodleně postaven před soud. Prezident i ministr již určitě dostali zprávu prostřednictvím svých vlastních zdrojů, on je však chtěl seznámit se svými záměry do budoucna. Jeho prohlášení pro něj bude znamenat politickou výhru, bude ukázkou, jak úspěšně tuhle záležitost vyřešil.

Vešel do spojařské místnosti a dva přítomné techniky požádal, aby ho omluvili. Opustili místnost bez ptaní a zavřeli za sebou dveře. Premiér se posadil a nejprve zavolal prezidentovi.

Neúspěšné vypuštění komunikační družice sice znamená nezdar celé akce, ale to, co země naopak získala, ztrátu nakonec vynahradí. Učinili přítrž plánům jednoho generála, plánům, které bude třeba ještě bedlivě prozkoumat. Důležitější však je, že navázali nový vztah s dávným protivníkem. A tím učinili další krok k míru.

Taková věc je důležitá pro každého premiéra. Ale současně stačila i k tomu, aby ve tváři každého otce vyloudila úsměv.

60

Ču-chaj, Čína, čtvrtek 12:18

Generál Tam Li vydal svým jednotkám kódovaný rozkaz zastavit operace. Učinil tak s lítostí, avšak rovněž s odhodláním. Stačilo zadat do počítače heslo, napsat rozkaz a vyslat jej leteckým i námořním silám na základně. Službu konající důstojníci rozkaz předali svým jednotkám v poli a ostatním základnám, z nichž vzlétly letouny a vyplula plavidla.

O tom, že bomba nevybuchla, se Tam Li dozvěděl od velitele letecké skupiny. Riziko, že by tým pro bezpečnostní zajištění mohl být při odchodu z kosmického střediska zajat, generál nepovažoval za vážné, říkal si, že stejně bude pozdě na to, aby se někdo k bombě dostal. Mýlil se. Než velitel letecké jednotky středisko opustil, hlásil, že motory byly zažehnuty předčasně, nejspíš bombu roztavily a ta nemohla explodovat.

Byl to chytrý manévr, zoufalý, avšak účinný.

Generál zavřel počítač a vstal. Pohlédl oknem na moře. Dnešek měl být okamžikem jeho vzestupu na výšiny. Namísto toho, aby se vznesl vzhůru ke slunci jako letouny, které stáhl zpátky, dopadl na zem. Pokračovat dál v útoku na tchajwanskou armádu nebude v nejlepším zájmu země. Teď ne. Bez úspěšně provedené sabotáže, která měla raketu zničit, Peking nepřesvědčí, že se Tchaj-wan pokoušel využít Čou Šenova zrádného činu.

Kdyby se nyní někdo z bezpečnostního týmu přiznal, stejně by Peking nepřesvědčil, že za tento útok nese zodpovědnost Čou Šen. Tam Li původně zamýšlel Čou Šena zkompromitovat tím, že k výrobě bomby využil jeho člověka namísto některého ze svých. Tam Li chtěl svého protivníka nejen porazit – chtěl na něj svalit vinu. Všechno záleželo na tom, v jakém pořadí události proběhnou, a na tom, že Peking bude vojensky zaangažovaný natolik, že zbude jediné východisko: rozdrtit Tchaj-wan. Když tohle malé, avšak významné finančnické uskupení bude odklizeno z cesty a Tam Li získá novou mocenskou pozici, dokáže Čínu změnit v nejsilnější, nejplodnější finanční velmoc v oblasti. Ani Japonsko se svým prohlubujícím se dluhem jí nebude moci konkurovat. Něco z těch zisků půjde na modernizaci a posílení armády, něco připadne Tam Limu a jeho společníkům. Se svou ohromnou pracovní silou a zdroji se Čína stane největší světovou velmocí. Na rozdíl od záměrů jiných dobyvatelů on toho dosáhne s minimálním použitím represe a téměř bez krveprolití.

Ta vize byla tak jasná a cíl tak jasně dosažitelný. Samotný plán byl dokonalý.

Nyní je s ním konec.

Tam Li se s tím těžko vyrovnával. Na svém plánu pracoval přes rok. Měl ho plnou hlavu, různými cestičkami osnoval svůj střet s Čou Šenem, jeho lidé utajeně pronikali do kosmického střediska a on přímo fyzicky cítil, jak má stále blíž a blíž k úspěchu. Koutkem oka zavadil o střelné zbraně v zasklené skříňce. Byly to zbraně, které ho provázely po celou jeho vojenskou kariéru. Uvažoval o tom, že jednu z nich použije. Tak by unikl ponížení z výslechů a hanbě z toho, že bude stát před soudem. Tu myšlenku zavrhl, ne ze zbabělosti, nýbrž z principu. Stále věřil, že Čína ovládne svět. Její lid používal výbušniny již v dobách, kdy jinde ve světě spolu lidé ještě bojovali kopími a vroucím olejem. Čína se té výhody opět chopí.

Dnes však ne. A generál Tam Li ten útok nepovede.

Zůstal u okna a dál vyhlížel ven. Do budoucnosti. Ještě tam stál, když se ozvalo rázné zabušení na dveře. Nebyly zamčené. Vzápětí vešli tři muži. Přistoupili k němu zezadu a vyzvali ho, aby šel s nimi.

Otočil se. Jeden z nich, stojící v ostrém slunečním světle, byl viceadmirál, náčelník ostrahy základny, kterého sám vybral do funkce. Ještě před půlhodinou byl tenhle malý, šedovlasý člověk spojencem.

„Premiér přikázal, abyste k němu přišel,“ řekl.

„Jen já?“

„Ano.“

Výraz námořního důstojníka byl přísný, až na jeho smutné, pátravě a nejistě hledící oči. Viceadmirál věděl, že Tam Li by mohl vyšetřování zastavit tím, že vinu za všechny zlé skutky vezme na sebe. Také ovšem může zodpovědnost za ně přenést po velitelské linii dolů a stáhnout ostatní s sebou.

Tam Li se usmál. „Nemá asi důvod chtít mluvit s nikým jiným, co?“ poznamenal.

„O tom nic nevím,“ odtušil viceadmirál.

„Kdo tu bude řídit operace?“ otázal se Tam Li.

„To už se vás oficiálně netýká. Jste sesazen.“

„Neoficiálně?“ nedal se Tam Li. Nehýbal se z místa.

Viceadmirálův nešťastný výraz naznačoval, že chápe, jaká možnost volby tu je. Může se zachovat neústupně a riskovat, že generál uvede jeho jméno. Nebo by mohl poněkud upravit předpisy pro zadržení a generálovi přece jen povědět něco víc. Tím by ale v očích obou důstojníků strážní jednotky ztratil tvář.

„Pojďte s námi, generále,“ řekl místo odpovědi.

Tam Liho svou výzvou potěšil. Ten člověk přece jen stále ještě má páteř. Je ochoten dát v sázku svou budoucnost, aby si uchoval důvěryhodnost jakožto velitel. Možná ví, že generál nebude usilovat, aby ho potopil. Myšlenka nadřazenosti Číny zůstane živá alespoň ve viceadmirálově osobě. I když sám nepodnikne další operaci takovou, jako byla tahle, mohl by některému ze svých podřízených vnuknout myšlenku, aby se o ni pokusil.

Tam Li vyšel ven v doprovodu obou důstojníků. Vedli ho mezi sebou. Viceadmirál byl vpředu, kráčel chodbou, která ještě nedávno patřila generálovi. Ten šel se vzpřímenými rameny, sražený z piedestalu, avšak neporažený. Cestou k čekajícímu vrtulníku mu nikdo nesalutoval. Většina z těch lidí zřejmě ani neměla tušení, co se přihodilo. Možná si mysleli, že tu jde o Čou Šenovo letadlo nebo o nějakou jinou machinaci na vysokých místech. Ať si už mysleli cokoli, dělali, co v době krize dělá většina lidí. Drželi se stranou.

Předseda Mao se poučil o tom, že úspěšní revolucionáři mají spojence, kteří se za všech okolností vytrvale drží po jejich boku. Poražení revolucionáři se naopak dostanou do izolace, kterou se nikdo neodváží narušit. Takový vývoj a dopad událostí Tam Li neočekával, ale neuhne před ním. Postaví se před soud a popíše, co udělal a proč. A v zemi s více než miliardou lidí mu někdo bude naslouchat.

Někdo bude v jeho díle pokračovat.

Nebo spíš v tom, co už začal někdo jiný, pomyslel si. Ta myšlenka ho naplnila hrdostí. Usmál se. Ano – byli to ti chrabří a dovední předkové, kteří stejně jako on použili výbušniny, aby ohlásili přítomnost Číny na světovém jevišti.

61

Peking, Čína, pátek 10:00

Státní tisk a televize toho o ztrátě čínské rakety moc neřekly. Oznámily, že v Si-čchangu došlo k nehodě, která postihla zahraniční technické zařízení, ale nijak se o celé věci dál nešířily.

To je pro Čínu typické, pomyslel si Hood. Každé selhání se dá snadno skrýt a smířit se s ním, neboť každý krok je zkusmý, nejistý a téměř omluvitelný. I kdyby se Tam Limu podařilo dosáhnout války s Tchaj-wanem, i kdyby se prodral k moci, nemuselo se mu podařit provést převrat, o který očividně usiloval. Po staletích bojů a povstání začal tento gigantický národ věřit v osudovost. Změna bude pozvolná a budou ji popohánět hospodářské investice zvenčí, rozšíření techniky do vzdálených zemědělských oblastí a do hor, zvyšování vzdělanosti a zlepšování kvality života. To vše však bude postupovat vpřed pomalu jako ledovec. Za Hoodova života se Čína nijak výrazně nezmění.

Říkal si, jestli to platí i o Anitě.

Premiérova dcera se s ním přišla na velvyslanectví rozloučit. Byla tam už předtím, na oficiálních recepcích, nikdy však bez otce. Hood ji uviděl v knihovně v přízemí. Stála uprostřed místnosti, konzervativně oblečená, měla na sobě černou sukni a bílou halenku. Když vešel, otočila se k němu. Široký, upřímný úsměv v její tváři Hooda překvapil.

„No… tak tohle je hezký pohled,“ řekl.

„A co?“

„Váš úsměv.“

„Ach tak,“ pronesla, jako kdyby byla při něčem přistižena. Svraštila obočí, jak bylo u ní obvyklé, a nasadila neutrálnější výraz. „Takhle je to lepší?“

„To jste nemusela. Líbil se mi,“ poznamenal Hood. Ukázal na vysoké stěny plné knih vázaných v kůži, mezi nimiž byly tu a tam svitky stočené ve válcovitých pouzdrech. „Takhle si zřejmě představujete nebe.“

„Kdybych si mohla myslet, že jsem opravdu v nebi, tak ano,“ odtušila.

Při těch slovech pohlédla zpříma na Hooda. Říkal si, jestli mu až moc neujela pusa, jestli neudělal pořádné faux pas. Tahle žena přece riskovala, že bude spálená na popel, a učinila tak proto, aby ho zachránila.

„Vyspal jste se dobře?“ zeptala se.

„Jak Rip Van Winkle,“ poznamenal.

„To ráda slyším.“

„A co vy?“

„Taky. Otce mrzí, že nemůže přijít.“

„Dneska bude určitě mít plno práce.“

„Minulou noc skoro nespal. Ale byla to dobrá nespavost, pokud něco takového může existovat. Byl tak plný energie, jak jsem ho už dlouho neviděla.“

„Asi se bude konat soudní přelíčení,“ řekl Hood.

„Dojde na slyšení před soudem, ale myslím, že budou neveřejná. Otec nechce dát Tam Limu možnost získat publicitu.“

„Pochopitelně.“

„Myslíte? Čekala bych, že se spíš budete zastávat svobody projevu.“

„Nedomnívám se, že by se vládnímu úředníkovi mělo dovolit obhajovat lži, které vyslovil, a vraždy, ke kterým dal oprávnění proto, aby svou zemi zatáhl do nemilosrdné a protiprávní války,“ opáčil Hood.

„Jsem ráda, že se v tomhle shodujeme.“

„Kdybychom měli čas, třeba bychom zjistili, že se shodujeme v mnohém jiném.“

„Mimochodem – otec mě požádal, abych vám řekla, že včera zkoušel poděkovat generálu Rodgersovi a těm vašim společníkům. Ale nejspíš zmizeli.“

„Mike hned potom odletěl letadlem Lufthansy. Volal mi, říkal, že musí ve Státech neprodleně vyřídit záležitosti ohledně pojištění.“

„Aha. A ostatní? Ti mladí muži a žena?“

„Řekl bych, že se vrátili ke své práci.“

„Tam v komplexu?“

„To nevím. Neměl jsem čas s nimi mluvit.“

Tak jako onoho večera i nyní se Anita zdržela dalšího vyzvídání. Očividně si uvědomila, že důvěrou lze získat víc než naléháním. Prošla se trochu knihovnou. „Ta povídka se mi moc líbí,“ pronesla.

„Která?“

„Rip Van Winkle. Vlastně mám ráda všechno od Washingtona Irvinga. Konečně autor, který zachytil to, co je skutečný Američan. Žádní šovinističtí, militarističtí ideologové.“

„A jaká je vaše definice ‚skutečného Američana‘?“

„Jako drsného, ale dobrosrdečného neviňátka. Řekla bych, že takový jste vy.“

„A to je dobré?“ zeptal se Hood. Nebyl si tak docela jistý, že to byl kompliment.

„Je to velmi dobré. Nevinnost je nepopsaná deska, otevřená a ochotná přijímat nové myšlenky. Drsnost jí pak dodává schopnost rozlišovat, takže přijímá jen myšlenky, které obohacují.“

„Je jedno takové místo, kde autor mohl zachytit něco univerzálnějšího než jen tamto,“ poznamenal Hood.

Anita se opět usmála. „Probudit se z dlouhého spánku a očekávat, že svět zůstal stejný,“ řekla.

Hood si chystal odpověď v podobném smyslu. Její bystrá reakce, navíc vyjadřující pochopení věci, mu jeho úvahy úplně přetrhla. Nebylo co dodat, jen se uznale pousmát.

„Čína je skutečně už velmi mnoho let zahleděná sama do sebe,“ pokračovala Anita, „ale neočekáváme, že svět zůstane stát na místě. Očekáváme, že se poučíme z chyb druhých. Otec mě učil, že civilizace je ještě poměrně mladá a budují ji tvorové, kteří mají blíž k jeskyním než k nebi. Je přesvědčený, že když budeme postupovat příliš rychle, riskujeme, že se dopustíme katastrofických omylů. Má pravdu. Podívejte, co se stalo včera. Náš chvat, abychom už už měli zahraniční techniku, abychom se vám mohli ve vědě vyrovnat, málem skončil pohromou.“

Hood se usmál šířeji. „Já jsem neměl na mysli Čínu,“ řekl. Anita se na okamžik zarazila, potom se jejím hezkým obličejem rozlil ruměnec Nyní ztratila řeč ona.

„Promiňte, nechtěl jsem vás přivádět do rozpaků,“ omlouval se Hood.

„Myslím, že jste chtěl,“ opáčila. Stále ještě se nevzpamatovala.

„Absolutně ne,“ bránil se Hood. „Slyšela jste hřmění. Slyšela jste, jak ti mužíčkové koulejí kuželky, ale neprobudila jste se nejistá a zmatená. Byla jste okamžitě připravená. Zachránila jste mi život.“

Anita se maličko uvolnila. „Já myslela, že tím chcete říct –“

„Že jste něco jako vousatý stařec s bolavými koleny?“

Usmála se. „To ne. Že žiju jako uzavřená v kokonu, politickém, akademickém a kulturním.“

„Anito, můžu směle tvrdit, že všechna ta slova bych v jedné větě nikdy nedokázal říct.“

„Jste skromný, a to je jedna z věcí, pro které jsem vás začala obdivovat. Ačkoliv v jednom jste se spletl. Byl to bowling.“

„Prosím?“

„Ti mužíčkové v Rip Van Winkleovi hráli bowling, nekouleli kuželky,“ sdělila mu Anita.

Hood se usmál jak nejskromněji dovedl. „Mám návrh. Kdybyste si mohla vzít tak na týden volno, přileťte do Ameriky. Můžeme si vyjet do Hudson Valley, kde Washington Irving psal, a podíváme se, jestli se tam někde na venkově nějaké kuželky nepovalují.“

„To bych ráda.“

„Slibuju, že tam bude míň ohňostrojů.“

„Proč? Ohňostroje mohou být docela pěkné!“

„Tak potom tedy byste měla do Ameriky přiletět na čtvrtého července.“

„Já neměla na mysli vystřelování raket,“ prohodila Anita jen tak přes rameno cestou ke dveřím.

Nyní bylo na Hoodovi, aby se začervenal. Nešel za ní, zůstal stát na místě. Stejně by nevěděl, co po jejích slovech ještě říci. A to téměř určitě bylo jejím úmyslem.

Přesto však měl dobrý pocit. Anita řekla, že ideální Američan je neviňátko.

Pohlédl na hodinky a uvědomil si, že se opozdil. Čekalo na něj auto, které ho odveze na letiště. Stejně jako Rodgers i on poletí obchodní třídou.

Tohle byla jedna z výhod zaměstnání ve vládních službách. Úřední postup. Člověk nemusí skládat účty hned v příštím okamžiku, jako je tomu v soukromém průmyslu. A to bylo dobré. Neboť v této chvíli mu pohodlné sedadlo a pár přihlouplých DVD připadaly jako výborný nápad, než se bude muset poprat s hlášením o akci, které předloží prezidentovi.

62

Washington, D. C., pátek, 10:22

Telefonát od generála Raleighe Carewa nebyl nečekaný. Jeho obsah však nebyl tak docela tím, co Morgan Carrieová očekávala. Měla dojem, že to nebude nic dobrého, když jí předseda Sboru náčelníků štábů volá na soukromý, nezabezpečený telefon a ne do kanceláře. Operační centrum nebude mít záznam o tom, že telefonát přišel.

„Tak on vyhrál!“ prohlásil Carew roztrpčeně. „Ale zrovna tohle mi nedělá největší starosti.“

Jak Carrieová předpokládala, svým „on“ Carew myslel Paula Hooda a přeneseně pak prezidenta.

„Situaci zklidnil a vyřešil za přispění jednoho z vašich lidí a vašeho týmu, určeného pro operace v terénu,“ pokračoval Carew. „Shromáždil ad hoc výzvědnou skupinu, tvořenou vlastně jeho bývalým týmem, a ta hrubým způsobem využila předem připravená opatření, která obstarali jiní. Rozumíte, co tím chci říct?“

„Ne docela.“

„Prezident teď má svého osobního ‚kinga‘ pro krizové řízení. Tenhle člověk nemá žádný pracovní štáb, a když mu dokážeme regulovat fondy, žádný pořádný nikdy mít nebude. Takže co udělal? Úspěšně, neřkuli brilantně, tu operaci zvládl s lidmi odjinud. Přiživil se na vás, na Unexu i na těch zatracených Číňanech!“

„Pane předsedo, dovolím si poznamenat, že asi přehnaně reagujete na jednoduchou situaci,“ namítla Carrieová. „Naše námořní pěchota byla na místě, rozmístěná tak, aby mohla jednat samostatně, kdyby musela. Když se Paul Hood ocitl v samém epicentru útoku, generál Rodgers mu ji poslal na pomoc –“

„Z hlášení Paula Hooda, které jsem si právě přečetl, jsem vyrozuměl, že volání SOS vyslal Rodgersovi váš člověk, Bob Herbert.“

„Ano, to udělal,“ přitakala Carrieová. „Chcete tím říct, že jsme tam Hooda měli nechat bez podpory?“

„Na prvním místě měla být ta mise.“

„Promiňte, ale myslím, že byla. To hlášení jsem četla také, pane předsedo. Zdá se, že jsme zastavili útok na Tchaj-wan.“

„To je jen spekulace.“

„Tchaj-pej hlásil, že radar zachytil nezvykle zvýšenou činnost Čínské lidové armády v té oblasti.“

„Se kterou skoncovalo velení v Cu-chaji,“ odtušil Carew. „Nevíme, co tam měli v plánu. Od toho je výzvědná činnost, Morgan. A teď jsme přišli o čtyři její zdroje. Vaši mariňáci šli do Číny s krytím jako příležitostná síla. Jejich úkolem bylo chránit družici před zničením. Zpravodajské informace, které měl pan Herbert, byly určeny veliteli týmu, aby mohl stanovit postup akce. Paul Hood je dostat neměl.“

Carew to jméno vyslovil jako kdyby si odplivl. Carrieová nyní pochopila, proč Hood byl pro generála jen „on“.

„Námořní pěchota i Hood byli na stejném místě,“ opáčila. „A ty zpravodajské poznatky Rodgers dostal z čínského pramene.“

„Vy mi pořád nechcete rozumět,“ prohlásil přísně Carew. „Ti mariňáci byli zatažení do akce, kterou měl provést Paul Hood. Pan Hood byl nahrazen proto, že se nikdy nedržel pravidel. Operační centrum řídil na základě kamarádíčkování, pochybných mezinárodních zájmů, a při vojenských operacích používal civilisty. Jeho přístup způsobil vojákům desítky ztrát na životech.“

„Já panu Hoodovi nijak nefandím, ale abych byla spravedlivá – také zamezil celé řadě mezinárodních krizí.“

„To udělal Mike Rodgers. Udělal to Brett August. A podplukovník Charlie Squires. Ti byli v terénu, improvizovali v situacích, do kterých je dostal Hood. Naši hoši se zavázali chránit Spojené státy a místo toho položili životy v Indii, Japonsku a v Rusku. Nejsme světová výzvědná policie, Morgan.“ Proti tomuto jeho vyjádření nemohla nic namítat. Likvidaci domácích krizí – činnost, přidělenou Operačnímu centru, Národnímu krizovému středisku, zakládací listinou – před několika lety převzalo ministerstvo vnitřní bezpečnosti.

„V Si-čchangu Hood znova provedl jeden z těch svých kousků, úplně z luftu a navíc bez ohledu na všechno ostatní,“ prohlásil Carew. „S nikým se neporadil, nikdo ho neseznámil s parametry operace. A on do ní zatáhl vaše lidi. Tisk i prezident vidí to, co se získalo. Vytrubujou, jak ti lidé zachránili lidské životy, jak vybudovali jakýsi mezinárodní svazek. Já vidím stranu ‚má dáti‘. Ta raketa je mi úplně volná, kašlu na ministerského předsedu, a vůbec mi nezáleží na nějakém krátkém závodě v tom, kdo koho někde v Tchajwanském průlivu přečurá. Vlastně bych si s tím býval dokázal poradit sám.“

„S bitvou na moři a ve vzduchu, které bychom se bývali zúčastnili?“

„Netrvala by ani tak dlouho, abychom toho nějak moc stačili udělat,“ odtušil Carew. „Četl jsem Tam Liho svazek. Je to pokrokový člověk, kapitalista černého trhu. Zbavil se Čou Šena, zavilého komunisty, který vůbec nebyl naším přítelem. Tu loď v Charlestonu a noční klub v Tchaj-peji očividně vyhodil do vzduchu on. Premiérem se měl stát Tam Li. S takovým bychom si bývali dokázali poradit.“

Generál Carrieová se pokoušela přijít na to, kam Carew míří. Takovéhle chvástání nebude jen tak pro nic za nic.

„Není na mně, abych vypočítával, o kolik politické půdy pod nohama jsem přišel,“ pokračoval Carew. „Čínské bezpečnostní služby teď určitě procházejí pásky se záznamem událostí v Si-čchangu a snaží se tým identifikovat. A mně dělá starosti, že bude nutné stáhnout čtyři dobře vycvičené zpravodajské operativce.“

Na to Carrieová neměla odpověď. Pochopila, oč Carewovi běží. Týmu hrozí vyzrazení v důsledku toho, že chránil čínské zájmy, včetně družice postavené převážně evropským průmyslovým uskupením. Zisk Spojených států je okrajový a navíc sotva vůbec rozpoznatelný.

„V souhrnu je to takhle,“ pokračoval Carew. „Moje představa Operačního centra je, že se ho budu snažit rozšířit a jeho činnost zefektivnit. To vy sama víte a já zase vím, že tuhle mou představu sdílíte, jinak byste zůstala v G2. Ale nemůžu vám obstarat rozpočet jaký potřebujete, když váš tým dělá hezkým někoho jiného. Určitě se do ničeho takového nepustím, když tenhle člověk – tím myslím Paula Hooda – si z označení Operační centrum, OC, udělá označení Osobní Cíle. Chci, aby Operační centrum mělo dobré vztahy s ostatními zpravodajskými organizacemi a službami, pokud to neohrozí vaše zaměření nebo zásady zakládací listiny. Obojí stanoví úkol řešit krize, které se týkají naší země.“

„Rozumím.“

„Nejde tu o mě, ani o vás. Jde tu o uniformy, které nosíme, a o jedinečné pouto, které nás váže k zemi, kterou ty uniformy reprezentují.“

„Tomu rozumím také.“

„Rád bych, kdyby byl pan Herbert propuštěn,“ pokračoval Carew.

Carrieovou jeho žádost překvapila. „Pane předsedo, určitě se mi podaří přimět ho, aby pochopil –“

„A v tom to právě je, ne?“ opáčil Carew. „Nemůžete si dovolit držet si lidi, kteří potřebují, aby je někdo k něčemu přiměl. Už jsem mluvil s novým velícím seržantem v G2. Jako prozatímního šéfa zpravodajců si můžete vzít kohokoli budete chtít a zatím hledat někoho pro trvalé zařazení místo Herberta.“

Carrieové připadalo, že předseda Sboru náčelníků štábů skutečně reaguje nepřiměřeně. Jeho vizi Operačního centra však sdílela. Carewův požadavek, aby Herberta propustila, sice mohla odmítnout, ale dát šéfovi zpravodajců za vyučenou mohlo být k jistému užitku. Národní krizové středisko nemůže tolerovat nějaké nespoutané elementy. Nemůže potřebovat lidi, jejichž loajalita není jednoznačně daná.

Slíbila, že to zařídí, a zavěsila. Nejprve zavolala Liz Gordonové, sdělila jí, k čemu dojde, a požádala ji o radu jak s Herbertem jednat. Psycholožka ho zná už řadu let a sestavila o něm skoro tucet psychologických profilů. Pro situace, na něž se v jeho případě mohl vztahovat vznik posttraumatického stresu – vyvolaného ztrátou manželky a ochrnutím nohou následkem atentátu v Bejrútu –, byla každoroční prověrka povinná.

„Upřímně řečeno, myslím, že je připravený pokračovat,“ řekla Liz. „To ale neznamená, že to půjde lehce. Opravdu ho musíte propustit?“

„Musím. Tak co mi radíte?“

„Zůstane prostě Bobem Herbertem.“

„A to znamená…?“

„Očekávejte, že ho to velmi rozhořčí a bude hodně sarkastický, ale nenabízejte mu, že pro něj něco najdete. Nemá rád, když mu někdo vnucuje pocit, že je v nějakém ohledu neschopný.“

„Dobrá.“

„A ještě – můžu za vámi přijít, až budete hotová?“

„Ovšem. V jedenáct.“

Liz jí poděkovala a Carrieová zavěsila. Požádala Bugse, aby Herbertovi vyřídil, že k ní má přijít. Již se rozhodla, že ho z budovy nevyvede bezpečnostní služba. Takové propuštění to nebude.

Bob Herbert dorazil. Vypadal odpočinutější, než jak ho Carrieová od doby, kdy přišla do Operačního centra, kdy viděla. Po dokončení mise spolu mluvili jen krátce a zdálo se, že Herbert má radost z toho, jak operace proběhla. Carrieová ho požádala, aby za sebou zavřel.

„Mezi čtyřma očima a před obědem,“ poznamenal Herbert, „to nevěstí nic dobrého.“

„Proč myslíte?“

„V zahraničí se nic neděje, četl jsem všechna zpravodajská hlášení. Takže to je něco místního. Věci se upečou přes politický systém D. C. v noci, rozhodnutí se udělají ještě potmě, a všechny ty encykliky se servírujou hned po ránu. Pro nejvyšší šéfy to znamená krátce po desáté.“ Pohlédl na hodinky. „Teď máme půl jedenácté. Ať je to co chce, očividně to nemůže počkat.“ Pohlédl na Carrieovou. „A taky… volal mi domů Paul Hood. Prezident má radost, ale náčelníci štábů jsou naštvaní z toho, jak se ta záležitost skoulela, a zvlášť z prozrazení agentů. To musí někdo odskákat.“

Herbertova ucelená analýza situace na Carrieovou silně zapůsobila. Přiměla se ještě znovu se zamyslet nad tím, co musí udělat.

„Nemám radost z toho, jak si vaše pracoviště stanovilo priority, ani s celkovým vývojem mise v Číně,“ řekla.

„To jsme měli nechat tu bombu bouchnout a navíc dopustit, aby byly tchajwanské síly zničeny, zatímco jsme sháněli nějaké zpravodajské informace?“

„Operace se týkala nákladu rakety, a ten byl zničen,“ opáčila důrazně Carrieová. „O situaci na Tchaj-wanu můžeme jen spekulovat, a to ještě na základě poznatků z druhé ruky. A ke všemu je prozrazena totožnost členů týmu, přiděleného Operačnímu centru.“

„To ještě není tak zlé,“ poznamenal Herbert. „Své jednotky v terénu obvykle necháváme zabít,“ dodal ironicky.

Carrieová na to neřekla nic.

„Kdy chcete mou rezignaci?“

„Ta nebude nutná,“ odtušila.

Herbert se nyní poprvé zatvářil udiveně. „Co tím myslíte? Dáváte mi vyhazov?“

„S velkými rozpaky.“

„Kurva, takže mi dáváte vyhazov?“ zakřičel Herbert. „Za mariňáky to teda odseru já, abyste to nemusela odnést vy?“

„Za ty mariňáky to odnášíte proto, že jste zprostředkovával styk mezi nimi a lidmi mimo, a od těch lidí jste přijímal rozkazy,“ opáčila Carrieová. „Jednal jste jednostranně a nedbal na dlouhodobý dopad na Operační centrum.“

„Kdybych nejednal, tak se ten tým usmažil společně s dvěma našimi vynikajícími odchovanci!“ zařval Herbert.

„O tom jste neměl co rozhodovat.“

„Jo, velký kulový!“

„Kdybyste měl zájem, můžu vám ukázat váš popis práce,“ prohlásila Carrieová nevzrušeně. „Vedoucí zpravodajců nevydává rozkazy takové, které se přímo nevztahují na shromažďování zpravodajských poznatků. Jelikož ani generál Rodgers, ani pan Hood neměli oprávnění týmu velet, měl jste jít za mnou nebo za panem Plummerem.“

„Tak tomuhle nemůžu uvěřit.“

„Mně to taky nedělá radost, ale nepřizpůsobiví šéfové pro mě nemůžou pracovat.“

„No tak dobrá, už to neudělám.“

„To vím,“ prohlásila Carrieová pevně.

Herbert pochopil. „Jděte do pytle, dámo,“ odsekl, otočil se a otevřel dveře. Ještě se zastavil. „Jestli na mě pošlete ochranku, tak jim napliju do ksichtu,“ prohlásil výhružně, aniž se otočil.

„Neradi bychom, aby to byl váš poslední výstup tady,“ odtušila Carrieová. „Můžete odejít podle svého uvážení.“

„Budu pryč ještě před obědem,“ řekl Herbert a vyjel ven.

Generála Carrieovou mrzelo, že rozhovor nabral tenhle směr, ale nedalo se tomu vyhnout. To propuštění bylo ponižující, ale Herbert si nové místo sežene. A Operační centrum dostane na srozuměnou, že tu existuje posloupnost velení, kterou je třeba se řídit.

Stiskla tlačítko interkomu. „Bugsi, ať přijde Darrell, a spojte mi generála Selbyho z G2. Taky řekněte Lowellu Coffeyovi, že s ním chci za hodinu mluvit. A spojte mi i Liz, prosím.“

„Ano, paní.“

První, co Carrieová nyní musela udělat, bylo určit, kdo nastoupí po Bobu Herbertovi, a McCaskeyho připravit na to, že s tím novým člověkem bude pracovat. Předpokládala, že McCaskey zůstane. Na rozdíl od Herberta je bývalý agent FBI kariérním týmovým hráčem. Pokud šlo o Coffeyho, tam se potřebovala ujistit, že ohledně Boba Herberta nemusí Operační centrum podniknout žádné právní kroky. Chtěla, aby bylo dáno jasně na srozuměnou, že byl propuštěn kvůli vážnému přestupku proti pravidlům a ne kvůli svému tělesnému postižení. Neočekávala, že Herbert zvolí právní cestu, ale navztekaní lidé často jednají nepředvídaně.

Zavolal Bugs. „Liz Gordonová je na dvojce.“

„Děkuji.“ Carrieová si přitáhla telefon a zmáčkla tlačítko. „Liz, můžeme to naše povídání odložit na později?“

„Ovšem. Jak to proběhlo?“

„Hodně tak, jak jste říkala. Neměl z toho radost.“

„To, co mu ublížilo, nosí v sobě, ale zčásti ho to také pohání dopředu,“ řekla Liz.

„Potřebovala jste se mnou mluvit o něčem teď hned?“ zajímala se Carrieová.

„Ne,“ odpověděla Liz váhavě. „Teď hned ne,“ dodala.

„Fajn. Takže se sejdeme odpoledne, pokud vám to vyhovuje.“

„Jistě.“

V odpovědích psycholožky byla znát jakási podivná rezervovanost. Obyčejně mluvila velmi otevřeně a bez zábran. Ale tím se teď Carrieová nemohla zabývat. Měla velitelské povinnosti.

Odpovědnost, která na ní spočívala, byla větší než řešení momentálních problémů a záležitostí lidí, kteří se v této chvíli ocitli v nesnázích. Předseda Carew má pravdu. Je třeba zajišťovat bezpečnost země. Nic není důležitější než tohle.

63

Washington, D. C., pátek 10:43

Liz Gordonová seděla sama ve své kanceláři. Dveře byly zavřené a bylo slyšet jen šumění vzduchu ve výstupu klimatizace a sotva slyšitelné bzučení větráku vzadu v počítači.

Stroje dýchaly snáz, než jak se dýchalo jí.

Co se ksakru děje? ptala se v duchu.

Odpověď samozřejmě znala. Generál Carrieová ji silně zaujala a dráždila její představivost. Bob Herbert bude Liz chybět, je to fascinující muž a cenný spolupracovník. Ale rozhodný krok Carrieové proti Herbertovu chybnému vyhodnocení situace na ni víc než zapůsobil. Dodal jí odvahy a smělosti.

Byla to pitomost, jako u nějaké školačky, ale do té ženy se zakoukala. Otázkou bylo, co s tím dál.

Chtěla se sice s Carrieovou poradit o tom, jaký dopad bude Herbertovo propuštění mít na ostatní pracovníky a jak postupovat, až se o té záležitosti dozvědí. Ve skutečnosti se však chtěla s Carrieovou sejít proto, aby sama na sobě vyzkoušela, jak na ní bude působit další fyzický a emocionální kontakt s ní. Aby zjistila, bude-li s ní moci dál pracovat, aniž by jí Carrieová odváděla myšlenky. Aby zjistila, jestli Carrieovou nějak přitahuje, anebo možná víc než jen přitahuje.

Snad je dobře, že se setkání odložilo. Bude tak mít trochu víc času, aby se s tímhle nějak vyrovnala.

A k čemu to? Proto, aby navenek vypadala vyrovnaně? Uvnitř stejně zůstane stejná: neklidná, rozervaná a rozdychtěná, ustrašená a přitom plná naděje. Vzpomněla si na Marthu Mackallovou. Se zesnulou politickou styčnou pracovnicí to bylo něco jiného. Liz se ta žena sice líbila, avšak chyběl ten pravý chemismus. Martha byla průbojná, ale nebyla silná. Byla sama pro sebe, na dobru organizace jí nezáleželo. Morgan Carrieové na něm záleží hodně.

Opět si v duchu to jméno opakovala. Z toho jména vychází síla. Hodí se k pevnému a silnému charakteru jeho nositelky.

Liz Gordonovou si nezískala svým stylem řízení, nýbrž tím, jak je pozorná vůči ostatním. Liz strávila větší část své dvacetileté psychologické praxe tím, že se dívala lidem do očí, aby viděla, oč těm lidem jde. Ti, kdo neměli co skrývat, hleděli na člověka přímo. Ti, kdo se chtěli s něčím svěřit, tak učinili bez okolkování. I to se zračilo v jejich očích.

Během té krátké doby, co se znaly, se na ni generál Carrieová dívala zpříma a bez stydlivosti. Liz si nemyslela, že příčinou je sebevědomí Carrieové, které jednoduše pramení z toho, že má hodnost generála se třemi hvězdičkami. Liz byla přesvědčená, že všechny ženy spojuje vzájemné pouto, které překračuje praktické potřeby daného okamžiku. Představa sesterského vztahu, jemuž nelze nic vytknout, je mýtus. Touha a schopnost milovat jsou silné, zvlášť mezi ženami ve vojsku, kde jsou nuceny porušovat pravidla stanovící tradiční role pohlaví a chování. V době války musí být ženy stejně agresivní jako muži. V dobách míru pracují usilovněji, aby obnovily humánnost, příslušející právě ženám.

Vystupovat rázně u kormidla Národního krizového střediska bylo jako být ve válce. Generál Carrieová také bude potřebovat jakýsi oddechový čas, aby o tom uvažovala. Manžel, dokonce ani starostlivý a milující manžel, nemůže tohle chápat zcela stejně jako žena.

Opravdu nemůže. Jiná žena by nepotřebovala, aby jí někdo vysvětloval, jak se navrátit k humánnosti. Zvlášť když ta žena byla také v zákopech.

Samozřejmě ne každá žena chápe, že takovou pozornost potřebuje. Někdy je třeba ji poučit. A v tom spočívala delikátnost téhle situace. Liz nevěděla, co generál Carrieová ví, chápe nebo cítí.

Ale na to dojde. Psycholožka se snažila soustředit na práci, avšak srdce jí téměř ustrašeně bušilo až v hrdle. Sestavila seznam lidí, kteří úzce spolupracovali s Bobem Herbertem a které jeho vyhazov zasáhne nejhůř. Samozřejmě to bude Darrell McCaskey. Ale ten je profesionál a zvládne to. Pak ještě Lowell Coffey – který s šéfem zpravodajců nevycházel nijak dobře, avšak respektoval ho – a Ron Plummer, který Herberta považuje za bystrého, avšak drsně neotesaného. Jejich hlavní starostí nebude samotný Herbert, nýbrž to, aby je nepostihl jeho osud. Aby si zaručili, že Operační centrum bude fungovat hladce a efektivně. A to je určitě výsledek, cíl, o který Carrieová usiluje.

Liz musí být opatrná, aby tento záměr nějak nezmařila, jinak by mohla být propuštěna ona sama.

Byl to pocit plný vzrušení i obav, přitom však povznášející a útočící na nervy. Avšak poprvé po dlouhé době byl v psycholožčině divoce pádícím srdci i optimismus a silné vědomí, že někomu patří.

Život je krásný.

64

Washington, D. C., pátek 15:40

„Život stojí za starou bačkoru,“ pronesl Herbert ke své sklenici.

Seděl s Mikem Rodgersem u malého hranatého stolku v podniku „Mimo záznam“. Připojil se k nim i Paul Hood. Hospoda se nacházela pod úrovní ulice, patřila k honosnému hotelu Hay-Adams, stojícímu za Lafayettovým parkem, nedaleko od Bílého domu. Hood šel přes park a těšil se z teplého, jasného odpoledne. Bylo obdivuhodné, jak zde byl vzduch čistý oproti vzduchu v Pekingu a dokonce i v Si-čchangu. Anebo Hood byl možná jen tak prostě šťastný, protože je zpátky a nic se mu nestalo. Cestou zavolal dětem a zeptal se, jak se jim daří. Také zavolal Glorii Lyneh-Huntové, aby se ujistil, že rande na zítřejší večer platí.

Dětem se daří fajn. Rande platí.

Život je krásný.

Po poněkud rozkolísaném začátku dne se nový výkonný poradce pro krizové řízení cítil docela svěží. Spal až do jedenácti. Zívající, ale osvěžený, jel do své kanceláře v Bílém domě, kde se krátce sešel s prezidentem Debenportem. Jelikož již uložil soubor s přehledným hlášením, které sepsal během letu – film s Benem Affleckem nebyl zrovna to, co by chtěl vidět –, byla schůzka v Oválné pracovně v prvé řadě příležitostí k tomu, aby mu nejvyšší představitel mohl poblahopřát. Poklonu mu složila dokonce i vedoucí prezidentské kanceláře Lorraine Sandersová.

Po vítězství je snadné být velkomyslný, a Hood se hodně usmíval. Široké úsměvy tak pomohly zamaskovat zívání, které nechtělo přestat. Dostavil se i předseda Sboru náčelníků štábů; rozmáchle potřásl Hoodovi rukou, ve tváři však měl upjatý výraz. Přišel za prezidentem, ne kvůli Hoodovi. Tím také schůzka v Oválné pracovně skončila.

Hood měl v úmyslu zavolat dětem, projít si hlasovou schránku a potom se vydat na své nové pracoviště. Jeho asistent sice začne pracovat až v pondělí, Hood se však chtěl seznámit s prostředím a sžít se s ním. Jeho nové zařazení mu vyhovovalo a přál si podílet se na běhu věcí, ne vézt se jako cestující. Potom však zavolal Bob Herbert a požádal ho, aby za ním přišel do podniku „Mimo záznam“. Neřekl, oč jde, a Hood slíbil, že tam zaskočí.

Nevěděl, že tam bude také Rodgers. Přisedl k jejich tlumeně osvětlenému stolku, stojícímu dost daleko od baru. Byl to pro všechny tři divný pocit, být po řadě měsíců zase poprvé takhle pohromadě. Bývalo tomu tak denně, obvykle v prostředí plném napětí: kvůli událostem venku nebo kvůli jejich rozporuplným vlastnostem. Ale na tom nebylo nic špatného nebo škodlivého. Ať byly jejich názorové střety jakékoliv, prošli společně bitvami. A přežili.

Bob Herbert pronesl svou poznámku o životě a zmlkl. V ponuré náladě byl často, takže jeho výrok nebyl nic překvapivého. To, co rodák z Mississippi řekl potom, však bylo nečekané.

Vzhlédl. „Vysrali se na mě, Paule.“

„Cože?!“

„Madam generálka mi vylila perka.“

Hood zůstal jako opařený. „A bez předchozího upozornění?“

„Ani slovo.“

„A proč?“

„Za to, že jsem vám, hoši, pomáhal.“

„Tomu nemůžu uvěřit!“ řekl Hood.

„To já zas jo,“ poznamenal Rodgers.

Hood na něj upřel oči.

„Operační centrum teď řídí generál,“ řekl Rodgers. „Důstojníci řeší věci o moc jinak než civilisti. Bob vybočil z řetězce velení. Carrieová z něj udělala odstrašující příklad.“

Rodgers to vyslovil chladným tónem. Hood si to možná jen představoval, ale zdálo se mu, že v Rodgersových slovech se skrývá kritika toho, jak Národní krizové středisko řídil on. „Vy s jejím postupem souhlasíte?“ zeptal se ho.

„Z teoretického hlediska ano. Z praktického bych v takovém případě člověka předem nějak varoval.“

„Pánové, nemohli bychom nechat diskutování o tom, jestli ta moje poprava byla přemrštěná reakce?“ vložil se do hovoru Herbert.

„No tak promiňte,“ řekl Hood.

„To nic,“ odtušil Herbert a dopil svou sklenici. „To, co se stalo, není důležité. Důležité je, abych příště byl chytřejší. Na žádné inzeráty hlásající ‚Na výsledcích záleží méně než na cestě k nim‘ nebudu odpovídat.“

Hood i Rodgers mlčeli.

Přišel číšník. Herbert požádal ještě jednou o totéž, Hood si objednal kolu.

„Papež Pavel,“ zamumlal Herbert. „Víte, že jsme vám tak říkali?“

„Jo.“

„Všichni jsme vás viděli jako člověka spravedlivého a čistého, neúplatného.“ Herbert svá slova potvrdil pokývnutím hlavy. „Zavedl jste morálku, a to byl kus dobré práce. Takové ovzduší je ve státní službě vzácnost.“

Rodgers zvedl svou sklenici s pivem. Hood vzal poklonu na vědomí pokývnutím.

„Tak to by bylo,“ řekl. „Máte někdo nějaké nápady, co dál?“

„Třeba přestoupit ke druhé straně? Premiér Le Kwan Po mi možná dá flek,“ utrousil Herbert.

„O tomhle nežertujte,“ varoval ho Rodgers a rozhlédl se kolem.

„Proč ne? To teď bar vede armáda?“ poznamenal Herbert.

Rodgers neodpověděl. Hooda zamrazilo. Přinesli jim pití. Herbert se ve vozíku pohodlně opřel.

„Ne, Paule,“ navázal. „Nevím, co dál. Asi se podívám do své sítě a pokusím se najít si nějakou práci. Pravděpodobně v soukromém průmyslu.“

„Tam je to s dělením pravomocí ještě horší, zvlášť když jsou tam akcionáři. Proč byste si nezaložil svůj vlastní mozkový trust?“

„Nojo, poradenství,“ poznamenal Herbert. „Útočiště vyhozených, aby si zachovali tvář.“

„Tohle to zrovna být nemusí,“ řekl Hood. „Máte působivý životopis a mohl byste přilákat další nezávislé myslitele. Mohl bych vás zařadit do některého ze svých projektů.“

„Zachování tváře a milosrdenství můžou jít do prdele,“ odtušil Herbert. „Dík za nabídku, ale zrovna to nepotřebuju, hoši.“

„A co teda potřebujete?“ zeptal se Hood.

„Aby mě ta potvora v zeleným vrátila zpátky tam, kam patřím, kde jsem poctivě a loajálně makal,“ odpověděl Herbert.

Ostatní mlčeli. S tím, kam míří Herbertovy ambice a jak se on sám cítí, nemohli než souhlasit.

„Jestli chcete, promluvím s prezidentem,“ nabídl se Hood.

„Sám jste si nedokázal uchránit vlastní zadek, aby vás do něj nenakopali,“ utrousil Rodgers.

„To bylo něco jiného –“

„Krucifix, tohle mě mrzí,“ ozval se Herbert. „Neměl jsem po vás chtít, abyste sem šel. Sám se budu ještě nějakou dobu topit v průserech.“

„To není nic nového,“ poznamenal Hood.

Rodgers se usmál. Dokonce i Herbert se uchechtl.

Na okamžik jako kdyby se vrátily staré časy. Tři muži se úporně přou, avšak sjednocuje je jedna myšlenka: že každý zvlášť sice představuje těžko zvladatelnou, nerudnou, odlišnou a teoreticky nefunkční součást celku, společně však tvoří cosi jedinečného a významného.

Totéž by se dalo říct o Adamsovi, Jeffersonovi i Franklinovi, pomyslel si Hood ve vzácném okamžiku nekritického sebeuspokojení. Nikdo se nemohl lišit jeden od druhého víc než právník z Nové Anglie, diplomat z územního celku Middle Atlantic nebo farmář z Jihu, kteří stvořili nový národ.

Zmínka o minulosti je přivedla k hovoru o starých časech, o lidech, kteří přišli a zase se někam vytratili, o akcích, které uskutečnili, a o výzvách, kterým čelili, o vítězstvích a prohrách. Přes všechny rozdílnosti měli být na co hrdí.

Hood nasával atmosféru této chvíle. Lepší než nyní už pravděpodobně nikdy nebude. Ale kolik lidí má takové štěstí, aby se jim dostalo všeho, čeho se dostalo jim?

Míjely hodiny. Když byl čas odejít, všichni si navzájem potřásali rukama se silným pocitem kamarádství. A rovněž s pocitem, že se tu vznáší velký otazník nad tím kdy, a zda vůbec, se jejich cesty ještě někdy setkají.

Cestou přes park bleskla Hoodovi hlavou slova z jakéhosi filmu. Nedokázal si vzpomenout, který film to byl. Před lety se na něj jednoho deštivého odpoledne díval s dětmi. Nějaká mladá žena odcházela od otce na jakési vzdálené místo za svým snoubencem. Když přijížděl vlak, žena plakala. „Jen Bůh ví, kdy se opět shledáme.“

A otec zadrhávajícím hlasem odpověděl: „Pak to tedy ponecháme v Jeho rukou.“

Hood měl stejný pocit. Kráčel k Bílému domu a vstříc budoucnosti.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai