Biologický úder

Tom Clancy

(2000)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Když jednoho slunného dne Roger Gordian, šéf nadnárodní telekomunikační společnosti UpLink, při práci na zahradě své dcery omdlí, všichni v jeho okolí si nejprve myslí, že jde o následky přepracování. Teprve Gordianův neustále se zhoršující zdravotní stav ostatní přesvědčí o vážnosti a naléhavosti situace. Současně přestane do práce docházet předák ranní úklidové směny Palardy. Po několika dnech je nalezena Palardyho mrtvola a v jeho e-mailové schránce v UpLinku pracovníci společnosti objeví šifrovanou zprávu, kterou si tam poslal on sám. E-mail se podaří dekódovat a na jeho základě vyjde najevo, že Palardy Gordiana infikoval zkázonosným virem, vyvinutým v prostředí nebezpečné teroristické skupiny. Rozbíhá se skutečný závod o život šéfa UpLinku, jenž vyústí do tvrdých bojů vysoko v kanadských horách… Politické vraždy, genetické laboratoře, supermoderní technologie a neprůhledné struktury teroristických organizací – to jsou hlavní ingredience, jimiž autorský tým Toma Clancyho okořenil nyní již čtvrtý díl úspěšné série Power Plays.

Tom Clancy

Martin Greenberg

BIOLOGICKÝ ÚDER

Napsal Jerome Preisler

KNIŽNÍ KLUB

PŘELOŽIL JAN JIRÁK

BIO-STRIKE

Copyright ©2000 by RSE Holdings, Inc.

All rights reserved

Copyright of the Czech edition © Euromedia Group, k. s., 2003

Translation © Jan Jirák, 2003

ISBN 80-242-1013-4

1.

Na různých místech

7. října 2001

Život amerických měst se řídí podle hodin. Nejvíc to platí o těch největších a nejrušnějších městech, v nichž minutová ručička postrkává lidi jejich každodenní činností, aniž jim dá chvilinku, aby si oddechli. V pět hodin ráno začnou popeláři rachotem, který ničí poslední naděje na spánek, následuje krkolomný úprk na vlak podzemní dráhy a v diáři se na sebe tlačí začátky porad, pracovní obědy, setkání po práci a nakonec další běh na vlak – milníky na uzavřeném sprinterském okruhu lidí města, denní maratón schůzek a jednání, kde se i nepředvídatelná prohlášení pronášejí v předvídatelných časech, jakkoliv to vypadá jako protimluv.

A právě pro tohle přesné dodržování časového rozvrhu, pro tenhle pravidelný příliv a odliv lidské masy byla newyorská burza zvolena za první místo pro severovýchodní vylodění ve Spojených státech, za epicentrum výbuchu, který neuvidí ani neuslyší žádná z tisíců příštích obětí. A přece půjde o výbuch potenciálně daleko ničivější než nejmohutnější jaderný útok.

Kolem sochy George Washingtona na Federal Plaza prošel muž v tmavém obleku. Byl stejně nenápadný jako zbraň, kterou nesl. Došel na Wall Street k majestátní stavbě postavené v antickém stylu a obléhané rojem finančníků a úředníků, kteří se už nemohli dočkat, až se ozve zvonek zahajující dnešní obchodování. S tabákově hnědým kufříkem v pravé ruce muž vystoupal po širokém vnějším schodišti, prošel kamenným portálem střeženým sochami bohů financí a investic a rázným krokem vstoupil do hlavního sálu burzy. Jakmile byl uvnitř, nechal se dál unášet proudem mužů a žen stejně střízlivě oblečených, jako byl on. Všichni se tlačili k makléřským kabinkám, obchodním místům a k řadám telefonů a monitorů, jež spojovaly burzu se sítí vnitrostátních i zahraničních akciových trhů.

Muž se rozhlédl po místnosti a našel si neobsazený telefonní přístroj. Protlačil se k němu, kufřík si postavil u nohy a zvedl sluchátko.

Dlaní tiskl vidlici, prsty namátkou vytočil několik čísel a předstíral, že telefonuje.

Bude tam stát a čekat, dokud nebude mít pocit, že nastala ta pravá chvíle.

Za několik okamžiků se rozezněl zvonek umístěný na pódiu a nejmocnější světový stroj na obchodování se rozeběhl vysokou rychlostí. Hlasy bzučící kolem muže se změnily ve vzrušené pokřikování, hlasité nabídky burzovních makléřů a obchodníků se odrážely až od klenutého stropu a oslňovaly dražitele jako jasný třpyt zlata a drahokamů.

Muž získal jistotu, že si ho nikdo nevšímá. Se svým usedlým zevnějškem tady byl naprosto nepostřehnutelný. Kdokoliv by se tu na něj podíval, musel vidět jen dalšího profesionála, který se telefonicky spojil se svou mateřskou kanceláří, sotva zazněly první nabídky a prodaly se první tituly.

Sevřel němé sluchátko mezi bradu a rameno, sklonil se a stiskl tlačítko západky vedle jednoho číselného zámku kufříku. Západka se neuvolnila a nevyskočila. Také to nebylo jejím úkolem. Muž zůstal předkloněný a slyšel, jak od boční stěny zaznělo tiché zasyčení.

Ssssss.

Jako syčení jedovatého hada.

Celé zařízení mělo vzhled diplomatického kufříku a bylo vyrobeno podle vzoru stejně upravených diplomatických kufříků, které policie kdysi našla v prostorách, kde sídlila japonská teroristická organizace Aum Shinrikyo. Tento extremistický spolek nesl odpovědnost za útok na tokijské metro v roce 1995, při němž po zasažení nervovým plynem sarinem zahynulo dvanáct lidí a dalších více než pět tisíc cestujících utrpělo vážnou újmu na zdraví. I mužova kufříková souprava se, podobně jako ta japonská, skládala z malé nádržky s aerosolem, příručního ventilátoru na baterku a z hadice vedoucí k zamaskovanému průduchu ve stěně kufříku. Jediným vylepšením původní předlohy bylo zabudování spouštěcího mechanismu do zámku. Díky němu nebylo nutné zvedat víko kufříku, a tím se snižovalo nebezpečí, že manipulace se zařízením přiláká nežádoucí pozornost.

Muž v tmavomodrém obleku zavěsil sluchátko, zvedl kufřík a ustoupil do davu. Někdo se kolem něj okamžitě protlačil, aby se zmocnil telefonu. Muže si přitom ani nevšiml. Výborně, pomyslel si. V celkovém ruchu burzy nebude unikání aerosolu vůbec slyšet. Stačí se jen prodírat místností trochu klikatě, aby se látka pořádně rozptýlila, a tím bude úkol splněn. Cíle, které měl zasáhnout, se už o svůj osud postarají samy tím, jak budou pospíchat od jedné schůzky ke druhé, jak se budou scházet o páté na skleničku a pojedou namačkáni tělo na tělo v přecpaných vlacích a autobusech domů. Budou se potkávat se spolupracovníky i náhodnými známými či přáteli, políbí manželku a obejmou děti, budou se vysokou rychlostí pohybovat sem a tam po zažitých, neustále se opakujících oběžných drahách, a tak bude zařízeno, co má zařízeno být.

Sotva muž vyšel z burzy a zahnul do Broad Street, nádržka v kufříku se zbavila posledních zbytků svého obsahu. Jemu ale přesto dál v uších znělo zlověstné syčení ventilátoru: Ssssss.

Při té vzpomínce se mu zježily chloupky vzadu na krku. Ujišťovali ho, že se nemá čeho bát. Navíc dostal tak štědře zaplaceno, že inkasovaná částka dokázala potlačit jakýkoliv náznak probouzejícího se strachu. Přesto byl teď rád, že už je venku z budovy. Vděčně uvítal i těžký a na to, že byl podzim, neobvykle teplý vzduch Manhattanu… A věděl, že tam po sobě nenechal ani stopu. Nic, podle čeho by ho bylo možné vystopovat.

A jestli to, co tam nechal, teď ještě není v ulicích, záhy se to do nich rozšíří.

Záhy to totiž bude všude.

Turbovrtulový letoun AT-802, zvaný vzdušný traktor, je snad nejznámější stroj, jaký kdy zemědělcům nabídl letecký průmysl, a na obloze nad střední Floridou patří jeho silueta ke zcela běžným jevům. Vždyť v této oblasti vyrůstá a zraje téměř sedmdesát procent celostátní produkce citrusových plodů. Na palubě letadla je umístěna nádrž o objemu osm set galonů, do níž se dá napustit všechno možné od hnojiv po jedy hubící plevel, hmyz či plísně. Pumpy umístěné pod trupem čerpají chemikálii z nádrže do rozprašovačů na křídlech. Ty pak jsou opatřeny dvojími nástavci – jedny se používají pro tekutiny a druhé pro prášky. Díky tomu lze postříkat či poprášit obrovské plochy s pomeranči, grapefruity, citrony či limetami.

Onoho rána startoval AT-802 z travnaté rozjezdové plochy poblíž Clermontu s nákladem, jenž byl na hony vzdálen všemu, co jeho piloti nad zemí běžně vypouštěli. Látka určená k vypouštění byla vysušena v hlubokém zmrazení, aby se zabránilo jejímu poškození při skladování a nebo při přepravě. Vznikl tak velice jemný, bělavý prášek, který při pohledu pouhým okem připomínal moučkový cukr. Jednotlivé částečky byly uloženy do drobných kuliček z materiálu, jenž se sám biologicky rozkládá. Tím se zvyšovala stálost látky a bylo možné lépe řídit její uvolňování. Miniaturní kapsle byly dokonale hladké a oblé, takže se pohybovaly prakticky bez sebemenšího tření a nenabíjely se statickou elektřinou, jež by je přitahovala k nejrůznějším předmětům, se kterými se setkají, a držela je u nich. Látka se tak dále mohla šířit rozháněná větrem, pohyby ptačích křídel či pneumatikami dodávky řítící se po dálnici.

Výrobce látky chtěl mít všechno co nejlepší a za cenu vynaložených milionů to také získal. Věděl, že jeho zákazníci nedokážou takovému výrobku odolat, a byl si jist, že se mu vložené investice bohatě vrátí.

Práškovací letadlo zamířilo na jihovýchod, drželo se nízko při zemi a letělo kolmo na vítr. Pilot sedící za panelem s kontrolkami mohl sledovat, jak se před ním až za obzor táhnou jedna vedle druhé dlouhé řady stromů a jejich těžké, zelené koruny zdobí oranžové a žluté plody, které lidé brzy sklidí, naskládají do bedýnek a rozešlou po celé zemi od pobřeží k pobřeží. Dokonale pracující displeje na kontrolním panelu mu pomocí přesných souřadnic ukazovaly mapu sadů, na které má chemikálii rozprášit. Navíc mohl pilot v reálném čase sledovat všechny údaje o vnějších podmínkách, které mají vliv na průběh rozprašování. Podle těchto přístrojů převládalo nad územím inverzní počasí, jež drželo u země pás studeného vzduchu. To byly ideální podmínky pro postřik a práškování, jelikož bránily tomu, aby teplejší proud vzduchu zvedl prášek ze žádoucích cílů a odnesl ho pryč.

Pilot prolétl nad stromy, jednou, dvakrát a ještě jednou, a při každém průletu se za jeho křídly vytvořily dlouhé, táhlé stopy připomínající oblaka. Aerosol zůstal viset pod azurovým nebem, prohnul se do oblouku, rozťal modrou oblohu širokými, bělostnými rovnoběžkami, které se pomalu rozplývaly a měnily se v klesající, mléčně bílé, lehounké záclony.

A ty – pomalu a jemně – klesaly k zemi.

Boeing 747, mohutný dopravní letoun se širokým trupem zvaný Jumbo, dokáže při mezinárodních letech pojmout přes čtyři sta cestujících. V jedné řadě jich může sedět až deset vedle sebe. Jumbo tak zřetelně převyšuje kapacitou ostatní letadla sloužící komerční přepravě osob. Pro Steva Whitforda byla tahle skutečnost na jedné straně požehnáním, protože právě díky velikosti letadla teď čekal, až letoun, v němž seděl, zastaví při mezipřistání u příslušného východu letiště v Sydney. Bylo to ovšem na druhé straně požehnání spojené se smíšenými pocity.

Když se mu na poslední chvíli podařilo získat rezervaci na jediné zbývající volné místo, bylo mu jasné, že bude muset být vděčný za posezení, kdy nemá kam dát nohy ani o co si opřít lokty. Sotva nastoupil do letadla, zmocnil se ho pocit, že pokud se na palubu pokusí nacpat ještě třeba jen jeden jediný člověk, trup se nepochybně rozletí, jako když zmáčknete čerstvě usmažený vdolek plný marmelády. Seděl zkroucený v úzkém prostoru vysokém tak sto osmdesát centimetrů a připadal si jako hrách popínající se po tyčce, přičemž nejvíce prostoru měl v partiích od hýždí k holením. Byla to od něj možná čirá zaujatost, ale musel myslet na jednu větu, jejíž význam konečně dokázal ocenit. Žádný člověk nemůže svými myšlenkami převýšit sebe sama. Nepronesl tohle svého času nějaký věhlasný filozof?

Steve v sobě nezapřel dobrého právníka, a tak nikdy nevynechal možnost podpořit svůj postoj nějakým vhodným citátem.

„… Ať už zůstáváte v Austrálii nebo pokračujete v cestě dalším letadlem, rádi bychom vám poděkovali za to, že jste se rozhodli cestovat s našimi aeroliniemi. Ti z vás, kteří letí s námi dále do Londýna, si teď mohou protáhnout nohy a navštívit letištní restauraci, obchody a další zařízení…“

Steve si rozepnul bezpečnostní pás, vklouzl do uličky a využil rady palubního stevarda. Protáhl se a klouby na rukou si promasíroval záda v kříži. Když si odmyslel rozbolavělé tělo a celkový pocit nespokojenosti, musel uznat, že zažil horší věci, než tisknout se ke své spolucestující sedící u okna.

Podíval se na ni a uviděl přitažlivou plavovlasou třicátnici, oblečenou v jakémsi retrostylu připomínajícím dobu hippies. Měla na sobě prostou selskou halenku, kalhoty do zvonu obepínající boky a veliké kulaté červené náušnice, které vypadaly jako rozpustilé puntíky na plavkách z šedesátých let. Stevovi bylo čtyřiačtyřicet a pamatoval si dobu, kdy podobné oblečení nebylo tak, no, tak dobře tvarované. Na téhle ženě vypadalo, jako by ještě před chvílí viselo ve výloze nějakého hodně nóbl módního salonu.

Ne že by jí to neslušelo. Steve si ve skutečnosti dobře uvědomoval, jak moc jí to sluší už od okamžiku, kdy v Hongkongu nastoupili do letadla. A sotva se vznesli do vzduchu, pokusil se zapříst se ženou rozhovor. Jen takové nezávazné poklábosení, při němž se jí podíval na prsty, jestli má snubní prstýnek – stačil letmý pohled, aby se ujistil, že ho nemá. Vlastně se pokoušel odhadnout, jestli by později mohla mít zájem o nějakou důvěrnější konverzaci. Představil se a vyložil jí, že pracuje jako právník, že byl v Asii vyřizovat nějaké patentové a licenční záležitosti pro jednoho výrobce hraček z Massachusetts a že má v plánu dopřát si pár dní volna v Londýně, než se vrátí ke své práci. Ona se mu pro změnu představila jen jako Melina. Žádné příjmení nepřidala, ale také ho po ní vlastně nikdo nechtěl. Její angličtina byla poznamenaná nějakým lehkým cizím přízvukem, Steve ale nemohl přijít na to, ke které národnosti by mohla žena patřit. Jméno znělo tak trochu exoticky – zvlášť když zůstalo viset ve vzduchu takříkajíc osamoceně. V návalu sentimentální nálady, velmi nečekané u osamělého cestujícího, ho napadlo, že by to mohla být herečka nebo popová zpěvačka.

Ať je to jak chce, chovala se rezervovaně, ale příjemně, odpovídala na jeho poznámky o počasí, čekání na rozjezdové dráze i nechutném jídle, které se podává v letadlech, ale o sobě toho celou dobu mnoho neprozradila. Když o tom tak přemýšlel, působila vlastně téměř tajuplně… Musel ale vzít v úvahu, že má za sebou příliš mnoho dnů strávených právnickými tahanicemi, než aby to uměl rozumně posoudit.

Steve vyndal z přihrádky nad hlavou příruční brašnu a uvažoval o tom, že najde na letišti restauraci, sní nějaké alespoň trochu přijatelné jídlo a pak si možná na pánském záchodku nakape na dlaně trochu kolínské a poplácá si obličej, aby se osvěžil před dalším dlouhým úsekem nepohodlného mezikontinentálního putování. Pohrával si s myšlenkou, že pozve Melinu, aby se k němu přidala, ale pořád se neuměl rozhodnout. Proč by měl brát její rezervovanost nutně jako odmítání? Je docela pochopitelné, že žena, která cestuje sama, přistupuje obezřetně k cizímu chlapíkovi, jenž ji osloví. Kromě toho také neviděl na přátelském pozvání nic nepřijatelného.

Stál v uličce a díval se na ženu. Zůstala sedět na svém místě, sáhla do kabelky a vylovila pero a papírový sáček s nápisem Dárky natištěným zdobným stříbrným písmem s kudrlinkami. Vysypala ze sáčku několik pohlednic. Zřejmě hodlá celé mezipřistání strávit na palubě letadla… Pokud ji ovšem nepřesvědčí, aby svoje rozhodnutí změnila.

Nadechl se a naklonil se k ní. „Promiňte,“ začal, „tak mě napadlo, jestli si se mnou nechcete zaskočit na šálek kávy a případně i slupnout nějakou drobnost. Zvu vás.“

Úsměv, který mu věnovala, byl zdvořilý. Nic víc, nic míň. „Děkuju vám, ale já musím napsat tyhle pohledy. Opravdu.“ Položila pohlednice na sklápěcí stolek před sebou. „Patří to mezi věci, na které člověk snadno zapomene,“ dodala na vysvětlenou.

„A co kdybyste si je vzala s sebou? Změna prostředí vás může inspirovat k tomu, že se vám bude líp psát. Nebo že vám to alespoň půjde rychleji.“

Chladný neměnný úsměv byl sám o sobě odmítavý a zdůraznil povýšenost její úsečné odpovědi. „Ne, radši zůstanu tady.“

Steve pochopil, že mu nezbývá než začít zachraňovat vlastní tvář. Jakmile se letadlo zase vznese, budou vedle sebe muset strávit nějakých sedm hodin a on se nechtěl dostat do trapné situace.

Kývnutím hlavy ukázal na pohlednice ležící před ženou.

„Koukám, že jich máte opravdu hodně,“ poznamenal.

„Ano.“ Podívala se na něj. „Vždyť to znáte, jak to chodí, když má člověk pocit, že něco musí udělat. Je to, jako kdyby vám mysl sužoval takový malý mor.“

Steve pohled opětoval. No jasně, když to říkáš, pomyslel si.

Nahlas vyjádřil naději, že se vbrzku zase uvidí, otočil se do uličky a přidal se k ostatním cestujícím, kteří postupovali k východu.

Sledovala ho pohledem a čekala, až vystoupí z letadla. Pak se honem začala věnovat svým povinnostem.

Odšroubovala víčko pera a položila je na stolek vedle pohlednic. Bombička s inkoustem byla kovová a ve správné poloze ji držela malá umělohmotná objímka, která zároveň zakrývala otvor, jímž bylo možné bombičku znovu naplnit. Žena objímku odšroubovala, aby bombičku uvolnila, vyklepala ji z pera a pak její spodní část položila na stolek vedle ostatních předmětů.

Takový malý mor, pomyslela si. Muž, který byl jejím zaměstnavatelem i milencem v jedné osobě, by tuhle volbu slov možná docela ocenil, i když by se mu jistě nezamlouvalo, že je pronesla nahlas.

Sevřela víčko palcem a ukazováčkem, lehce zatáhla a oddělila je od válcovitého těla bombičky. Ujistila se, že ji nikdo nesleduje, natáhla ruku s bombičkou co nejdál od sebe, otočila ji vzhůru nohama a špičkou ukazováčku na ni poklepala. Z hrdla bombičky se vyhrnul bělostný prášek a okamžitě se rozptýlil v cirkulujícím vzduchu kabiny. Novější dopravní letouny mají tak výkonné filtrační soustavy, že by významné množství látky dokázaly zadržet, jenže v zastarávající letce Boeingů 747 se používají větrací systémy, které vzduch – a nyní i prášek – nasají, smísí ho se zásobami kyslíku v letadle a znovu ho použijí.

Jakmile mikroskopické kapsle vniknou do dýchacího ústrojí členů posádky i cestujících, uvolní látku, jež v nich nečinně odpočívá. Její hostitelé ji pak budou přenášet od člověka k člověku, od letiště k letišti, od města k městu, až ji rozšíří po všech zemích a světadílech. A pak tihle nenápadní vetřelci nesmlouvavě vykonají to, k čemu byli stvořeni.

Budou zrát a množit se. Budou se líhnout další a další. A budou tiše doutnat, dokud je někdo nerozfouká do velikosti nezvladatelného požáru, který vypálí ničivé prstence zkázy po celém světě.

Plavovláska se podívala na hodinky a dospěla k závěru, že je na čase sebou trochu hodit.

Vyndala z kabelky náhradní bombičku s inkoustem, zasunula ji do plnicího pera, načež uložila balíček prázdných pohlednic zpátky do sáčku s nápisem. Vrátila sáček i pero do kabelky, na prázdnou bombičku nasadila zpátky víčko a schovala si ji do kapsy svetříku, aby ji později mohla vyhodit. Všimla si, že na sklápěcím stolku před ní zůstalo ležet několik bílých smítek a lehounkým, krátkým vydechnutím je sfoukla. Okamžitě je odneslo uměle udržované proudění vzduchu v kabině.

Žena spokojeně pokývala hlavou. Svůj úkol splnila.

Zajistila stolek ve svislé poloze, zvedla se ze sedadla a vykročila do uličky. Až na pár pasažérů a jednoho stevarda postávajícího hned vedle východu bylo letadlo úplně prázdné. Usmála se na stevarda a vyšla ven.

Usmál se také a v jeho úsměvu se objevil náznak obdivu.

Prošla tunelem do letištní haly a zadívala se na monitory zobrazující seznam příletů a odletů. Její další spoj měl odlétat přesně za dvě hodiny. Bude v pořadí sedmý a poslední. Měla dost rozumu, aby věděla, že ten počet není nahodilý. Kdepak, bezpochyby to byl jeho ďábelský úradek. Žertík satana, jemuž dala zcela dobrovolně a samozřejmě svou duši i své tělo.

Malý mor. Sedm morů a pak ještě pár navíc.

Z dlouhého přelétávání kolem zeměkoule byla unavená, vlastně unavená je málo, byla přímo vyčerpaná. Ale podařilo se jí rozšířit téměř všechny zásoby látky, a až dorazí do Frankfurtu, nebude už mít u sebe vůbec nic.

Teď by si mohla najít místo, kde by si šlo chvíli odpočinout a možná i něco sníst. Proč ne? Ale musí se držet co nejdál od svého posledního souseda.

Než se bude muset vydat k dalšímu letadlu, zbývá jí ještě dost volného času.

* * *

Oči věří tomu, co vidí, jelikož pohled je to jediné, co mohou pro člověka dělat. Ze všech sil se sice snaží udržet nás na správné stezce, ale právě proto často něco přehlédnou jen proto, že jim to připadá obvyklé. A právě proto je také tak snadné oči ošálit.

Obchodník v usedlém obleku v centru světových financí na Manhattanu. Práškovací letadlo nad lány zemědělské půdy. Pasažérka v letadle píšící pohlednice, aby zabila čas během mezipřistání. To jsou všechno výjevy očekávatelné, známé a v daném prostředí se často opakující. A přitom se může ve skutečnosti odehrávat něco úplně jiného, něco, co se za těmito běžnými výjevy, které vidíme, jen skrývá, aby to uniklo našemu bezelstnému oku.

Po kalifornském San José se pohyboval kropicí vůz patřící městu a v určené čtvrti rozstřikoval aerosolový přípravek z přídavné nádrže, kterou měl namontovanou na masivním ocelovém rámu. Coural se po Rosita Avenue, jantarově žlutá světla na jeho kabině blikala a voda tryskající z hubic na kruhovém držáku omývala chodníky, zatímco v laboratoři vyrobená látka umístěná do druhé nádrže se uvolňovala do vzduchu.

Ve velkém městě je kropení zcela běžný výjev. Kropicí vůz proto jen málokdy přiláká pozornost lidí. Vidí v něm jen takovou drobnou nepříjemnost, krátké vyrušení na jejich pouti celým dopolednem. Motoristé přejedou z pruhu do pruhu, aby se vyhnuli pokropení. Chodci ustoupí od obrubníku, aby se dostali z dosahu rotujících rozprašovačů. A v konverzaci nepatrně zvýší hlas, aby překonali nenadálý hluk, ale jinak si vozu nevšímají.

Přitom se nadechnou neviditelného mraku aerosolu, ale nikdo z nich nespojí to nepatrné zašimrání v nose nebo zaškrábání hluboko v hrdle s ničím vážnějším než s podrážděním způsobeným zvířeným prachem ulice. A přece nachytají mikroskopické částice na podrážky bot, odnesou je na oblečení a na kůži a pošlou je množstvím nevyzpytatelných cest dál s penězi, jež vymění za noviny a kávy.

Jejich oči nezaznamenají nic nezvyklého, žádné narušení spořádaného a zažitého obvyklého běhu vlastních životů, a tak půjdou dál do zaměstnání a nebudou mít ani tušení, že se stali nositeli zcela nového a zákeřného druhu infekce. Mnozí z nich přitom míří po Rosita Avenue na sever, k vysoké, štíhlé věži, kde sídlí proslavené nejvyšší ředitelství firmy UpLink International, jednoznačně nejvýznamnějšího podniku a největšího zaměstnavatele ve městě a širokém okolí.

Kropicí vůz zamířil stejným směrem, což zcela jistě nebyla náhoda.

Když Rogeru Gordianovi zavolala dcera a řekla mu, že je zrovna na cestě od soudu, nevěděl, co na to má říct. Bylo úplně jedno, že výsledek soudního jednání se dal předvídat a že on sám měl několik měsíců na to, aby si na tuhle dnešní novinu zvykl. Stejně tak bylo jedno, že je zvyklý jednat s kapitány průmyslu a hlavami států z celého světa, a to často za pohnutých okolností, které od něho vyžadovaly rychlé rozhodování a svižný jazyk. Julia byla jeho dcera a on prostě nevěděl, co má právě jí říct – mimo jiné také proto, že téměř všechno, co jí v posledních měsících řekl, se ukázalo být naprosto mylné a vedlo mezi nimi jen k řadě nepochopitelných střetů. Gordian zjistil, že se musí vší silou své vůle bránit tomu, aby si zase nepřipadal jako rodič dospívajícího dítěte, jenž musí být připraven na to, že každé slovo, které řekne, se mu vrátí a vybouchne mu do obličeje. Bylo to nesmyslné, zbytečné a jejich vzájemné vztahy by to jen nahlodalo. Julia je mimořádně schopná třiatřicetiletá žena, která už řadu let žije svůj vlastní život a zaslouží si od otce něco víc než jen otřepané rodičovské fráze… Někdy je ale těžké takovému předsevzetí dostát.

„Tak je to za námi, jsem rozvedená,“ oznámila mu do mobilního telefonu. „Papíry jsme podepsali a za pár týdnů bych měla dostat jejich kopie.“

Tahle slova zazněla před dlouhými čtyřmi vteřinami.

Teď už jich bude pět.

Roger cítil, jak se mu svírá žaludek.

Nevěděl, co jí na to má říct.

Uplynula šestá vteřina a čas se odmítal zastavit.

V tichu kanceláře jasně slyšel tikání hodinek na zápěstí.

Gordian nebyl od přírody hloubavý člověk. Sám sebe vnímal jako docela jednoduchého mužského. Miloval manželku a své dvě dcery a měl rád svou práci. Manželka a dcery byly pro něho vždy přednější. A to přesto, že už několik let musel práci věnovat víc času, než by sám chtěl, a jeho rodina se tím dostávala na vedlejší kolej. Zvláště manželka. Ani si zpočátku neuvědomoval, jak moc ji zanedbává.

Nejdřív bylo přece potřeba zařídit spoustu jiných věcí. Celé desetiletí bojoval za to, aby od základů vybudoval svou elektronickou firmu. Měl v sobě od mládí zakódovanou potřebu vydělávat, vyrábět. Jeho otec zemřel dřív, než se mu mohl stát pojem kvalita života běžnou záležitostí. Thomas Gordian by ale stejně nejspíš nedokázal pochopit, co se tím myslí. Příliš ho zaměstnávalo to, jak si dělal další a další vrstvy mozolů při zvelebování strojírenského podniku, v němž si od svých šestnácti vydělával skromnou, ale stálou mzdu a kvůli kterému zanechal střední školy, aby živil rodinu stiženou velkou hospodářskou krizí. Gordian starší vyjadřoval svou lásku k rodině tím, že domů nosil šek s výplatou, a tuhle zkušenost, typickou pro dělnické vrstvy, od něj převzal i jeho jediný syn. A vydržela mu i poté, co se vrátil z Vietnamu a s pomocí pojišťovacích agentů a hrstky investorů si za žebráckou cenu dvanácti milionů dolarů koupil děsivě zadlužený podnik v San José zvaný Global Technologies.

Odměna za tenhle riskantní krok mnohonásobně předčila Gordianovo očekávání. Za necelých deset let dokázal změnit Global v úspěšný podnik v elektronickém srdci Spojených států Silicon Valley s řadou neuvěřitelně výnosných patentů navazujících na průmyslové aktivity ministerstva obrany. Zakázky se začaly postupně množit a Gordian dělal, co bylo v jeho silách, aby je dodržel. Musel přitom dřít jak nikdy předtím. Využil technologického pokroku, který představoval jím vyvinutý systém prostředků nezjistitelného zkoumání a zjišťování cílů, a vedl svou firmu k tomu, aby rozvíjela využití satelitních spojení pro civilní účely. Výsledkem byl vznik firmy UpLink International.

Vydělával hodně. Zajistil hmotně svoje milované. Vydělával víc peněz, než kolik bude kdy v životě potřebovat.

Ale dřel pořád dál a vždycky si našel dobrý důvod, proč nesmí přestat.

V době okolo roku 1990, kdy se jeho firma stala nadnárodní – a v žebříčku časopisu Fortune se dostala mezi prvních pět set nejvýnosnějších podniků – začal Gordian přemýšlet o tom, co jeho manželka zpravidla nazývala „tím pravým snem“. Pro něj to bylo stejně jednoduché jako celý jeho způsob uvažování: být informován znamená být svobodný. Možná tohle zjištění nikoho neoslní velkou originalitou, ale skutečně podnětné bylo to, jak Gordian dokázal měnit všeobecné úvahy v konkrétní výsledky. Jako hlava největší civilní komunikační sítě na světě mohl rozhodovat o tom, jaký budou mít lidé přístup k informacím, a to je měna, za niž mohl pořídit lepší životy nespočetným milionům obyvatel planety. Zvláště ve světě, kde se totalitární režimy držely při životě tím, že dělaly pravý opak – odřezávaly se od komunikačních kanálů, izolovaly svoje obyvatele od informací a poznání, jež by mohlo ohrozit jejich neotřesitelnost založenou na útlaku. Dějiny zřetelně ukazují, že po každé zásadní změně vlády záhy přicházejí nenápadnější revoluce ve společenském vědomí. A prastaré tvrzení, že demokracie je nakažlivá, neztratilo od chvíle, co se užívá jako politické heslo, nic ze své pravdivosti.

Gordian slavil úspěchy, které předčily veškeré jeho očekávání – jenže ironií osudu bylo, že k němu přes bohulibé cíle, které si vytyčil, nedolehly signály, které mu vysílala Ashley z domova a které mu měly napovědět, že je nešťastná. Nakonec přece jen upoutala jeho pozornost slovy, která do smrti nezapomene.

„Vím, že to, čeho jsi všude po světě dosáhl, znamenalo pro lidi obrovskou změnu. Vím, že je to tvoje poslání; něco, co musíš dělat. Jen nevím, jestli mám dost síly, abych čekala, až budeš hotov.“

Její slova, ta šokující, nezapomenutelná slova, ho přiměla, aby se pořádně podíval do zrcadla. Uviděl v něm věci, které přijímal nerad. Ještě důležitější však jistě bylo, že mu ta slova zachránila manželství.

Měl daleko větší štěstí, než si v té chvíli dokázal uvědomit.

„Tati, jsi tam ještě?“ skočila mu do úvah Julia. „Stojím v odstavném pruhu na výpadovce a je tu pořádný rachot.“

„Jsem tady, zlato,“ ujistil ji honem Gordian a pokusil se urovnat si myšlenky. „Jsem rád, že máš nejhorší kus toho martýria za sebou a že si teď můžeš začít dávat život trochu do pořádku.“

„Amen,“ dodala s ostrým zasmáním. „Víš, co se stalo, když jsme odcházeli od soudu? Po všem, co jsme si prožili, po všech těch právnických tahanicích, po těch odpornostech – on mě pozval najednou na oběd! Do té italské restaurace v centru, kam jsme kdysi chodívali.“

Nečekaně se odmlčela.

Gordian čekal a rukou křečovitě svíral sluchátko. Ten smích – tak ostrý a bez sebemenšího náznaku veselosti – ho vyděsil. Znělo to, jako když tenká tabulka skla náhle praskne mrazem.

„Počítám,“ ozvala se konečně Julia, „že jsme si měli nad vínem a těstovinami připít na budoucnost a naši znovunabytou nezávislost.“

Gordian změnil polohu a slyšel, jak pod ním zapraskalo kancelářské křeslo. On byl člověk, o němž se kdysi mluvilo jako o Craigovi. Sedm let byl Juliiným manželem. Doteď nebylo tak úplně jasné, proč se vlastně rozešli. V žádosti o rozvod, kterou Craig podal, stálo, že důvodem jsou nepřekonatelné rozdíly. Nijak to ale neupřesnil. Během měsíců, které pak Julia strávila u rodičů, se čas od času zmínila o dlouhých obdobích odloučení způsobených Craigovou prací, o pocitech osamělosti, které prožívala, kdykoliv odjel. Pracoval jako stavební inženýr, oficiálně byl na volné noze, ale v poslední době většinou pracoval pro velké naftařské společnosti. Specializoval se na navrhování pevných vrtných plošin umísťovaných do moře a často trávil na staveništi mnoho týdnů a dohlížel na stavební práce. Jeden měsíc byl na Aljašce, další v Belize. Jeho nepřítomnost jistě přispívala k manželským problémům, ale Gordian měl podezření, že musí jít ještě o něco víc. Jestliže si připadala zanedbávaná Julia, proč žádost o rozvod podával Craig? Gordian se nijak nesnažil z dcery vypáčit odpověď a Julia sama od sebe mnoho ani jemu, ani Ashley neřekla. Prohlásila, že nevěra v tom není, a oni se jí ze všech sil snažili uvěřit. Proč se ale před nimi chovala tak uzavřeně? Že by skutečná příčina byla příliš bolestivá, než aby se o ní dokázala bavit? Nebo si to ani samotná Julia ještě nestačila pořádně ujasnit?

Gordian se v křesle znovu narovnal. „Co jsi mu na to řekla?“

„Nic. Nevěřila jsem vlastním uším,“ odpověděla. „Ale počkej, to nejlepší mělo teprve přijít. Jak jsem tam tak stála a civěla na něj, opravdu zaražená jak kolík, najednou se ke mně naklonil a pokusil se mě políbit. Na rty. Sotva jsem si uvědomila, co dělá, tedy vlastně, co má v úmyslu, uhnula jsem hlavou. Takže mu z toho vyšlo jedno políbení na tvář. Musela jsem se silou vůle přinutit, abych si ji neutřela. Jako malá holka, která dostane vlhkou pusu od nějakého strýčka, kterého sotva zná.“

„Co se dělo dál?“

„Pak mi popřál hodně štěstí, otočil se a vyrazili jsme každý svou cestou. Bože, bylo to tak trapné a nepříjemné.“

Gordian potřásl hlavou.

„Třeba to měla být předehra k tomu, abyste záporné pocity odložili stranou,“ pokusil se o vysvětlení. „To měl podle mě na mysli. Nebyl to ovšem od něj moc dobrý nápad, nepovedlo se mu to a snad si vůbec ani nedokázal představit, jak to na tebe může zapůsobit.“

„Ale, tati, v dohodě o rozdělení majetku si dělal nárok i na chrty. Kdybych tehdy v tom psím útulku nepodepsala smlouvu místo něj, vzal by mi i Jacka a Jill. Takhle jsem ale měla černé na bílém, že jsem jejich majitelka. To byla skutečná předehra, na to nezapomeň.“

Gordian se zoufale snažil vymyslet, jak by se na to dalo odpovědět. Nakonec se zmohl jen na další opakování svých předešlých slov.

„Už to máš za sebou, Julie. Můžeš si dát život do pořádku. Buď ráda.“

Další významná odmlka. Gordian v sluchátku slyšel, jak na druhém konci linky troubí auta. Mrzelo ho, že dcera trvala na tom, že půjde k soudu sama, vadilo mu, že teď musí řídit sama a nikdo u ní není – a přál si, aby to na ni nedoléhalo tak, jak to na ni soudě podle jejího hlasu doléhalo.

„Radši už pojedu, tady je hrozný provoz,“ řekla. „Na večeři budu doma.“

Vždyť je teprve devět hodin dopoledne, pomyslel si Gordian.

„Od večeře nás dělí ještě hezkých pár hodin,“ poznamenal neutrálně. „Co máš v plánu podniknout?“

Nedostal odpověď.

Vyčkával a uvažoval, jestli ho slyšela.

Pak se najednou ozvala a hlas měla zničehonic odmítavě ostrý: „Chceš kompletní denní rozvrh?“

Gordian překvapeně zvedl obočí. Na prstech svírajících sluchátko mu zbělely klouby.

„Chtěl jsem jen –“

„Klidně se můžu stavit v nejbližší restauraci a poslat ti ho faxem, abys mi ho schválil.“

Gordian v zoufalství máchl rukou do prázdné místnosti. Tlak v žaludku se ještě zhoršil.

„Julie –“

„Jsem dospělá žena,“ přerušila ho. „Takže si myslím, že nepotřebuješ předem přesně vědět, kdy budu odcházet z domu ani kdy se vrátím.“

„Julie, počkej –“

„Zatím se měj,“ skočila mu znovu do řeči.

A vzápětí zavěsila.

Podělal jsi to, osopil se Gordian v duchu sám na sebe. Zase jsi to něčím podělal.

A opět se snažil přijít na to, co udělal špatně. A stejně jako kdykoli předtím se mu to opět nepodařilo.

Prostě to nedokázal pochopit.

Mnoho pater pod ním na Rosita Avenue se začali sjíždět Gordianovi zaměstnanci, aby zahájili další pracovní den, a kolem budovy projel kropicí vůz. Ale drnčení jeho mechaniky by Gordiana nevyrušilo, ani kdyby dolehlo až k tlustému sklu v okně jeho kanceláře; které sahalo od podlahy až ke stropu. Seděl sám za stolem a v ruce svíral ztichlé, němé sluchátko…

Z místa, kde seděl, vypadal celý svět neuvěřitelně vzdálený.

2.

La Paz, Bolívie

15. října 2001

V centru La Pazu, na hlavní třídě táhnoucí se dolů z hor do moderní obchodní čtvrti, se člověk může zadívat přes střechy rozpadajících se malých chatrčí krčících se na svazích průsmyku a uvidí tři z pěti zasněžených vrcholků hory Illimani, jež nad městem ukrajuje hodný díl z andské oblohy. Na tenhle pohled žádný návštěvník města do smrti nezapomene. Dokonce i domorodí ajmarští indiáni, v jejichž žilách koluje ozvěna krve dávných Inků, kteří zde kdysi byli nezvanými návštěvníky, mají při pohledu na horu v očích děs a úctu.

Vozidlo Národního policejního sboru i jeho doprovod na motocyklu mířily po Avenida Villazón na jihovýchod k veliké rozdvojce asi míli za Universidad Mayor San Andrés. Tam malá kolona zahnula na Avenida Anicento Arce vedoucí k Zona Sur. V Calocotu a dalších příměstských čtvrtích, utopeni hluboko v kaňonu a chráněni před bodavými poryvy studeného vysokohorského větru vysokými zdmi a bránami, žijí zazobaní obyvatelé města. Bydlí v nadměrně velkých horských chatách a honosných usedlostech postavených z nepálených cihel tak, aby svým stylem záměrně napodobovaly hollywoodské filmy.

Na zadním sedadle policejního vozu seděl hubený, asketický muž v uniformě vyššího důstojníka. Většinu cesty měl oči sklopené, kostnatou ruku měl položenou na plátěné tašce, která stála vedle něj, a téměř neustále pohyboval rty v neslyšném šepotu. Z okna se podíval jen dvakrát – poprvé čistě náhodou, když míjeli Calle Sagárnaga přeplněnou jako vždy zákazníky, kteří se cpali na Čarodějnický trh. Prodavači tam v malých stáncích prodávali kouzla, lektvary, prášky a plody vyříznuté z děloh lam kvůli tomu, že zaručeně mají přinášet štěstí. Vyschlá kůže jim pevně obepínala nehotové kosti a kroutila je do polohy, jež připomínala – nebo možná uchovávala – předsmrtnou křeč. Důstojné domorodé matky s tradičními buřinkami a ponči tu procházely vedle žen oblečených podle pařížské či milánské módy a jediné, co je spojovalo, byla víra v moc předkřesťanských bůžků či strach z nich. Takové setkávání příslušníků různých tříd a kultur bylo ve městě velmi řídké. Kouzelníci yatiri bedlivě prohlíželi lidi postupující v davu a vyhledávali potenciální zákazníky. Odhadovali jejich bohatství v bolivianos či dolarech a obezřetně se rozhodovali, kolik jim můžou naúčtovat za věštění budoucnosti či za jiná podvodná kouzla.

Pasažér v autě se nesouhlasně zamračil. Strávil hodně času mezi nejchudšími obyvateli této země a věděl, že se uchylují k prastarým pověrám z nevědomosti a zoufalství. Jaký k tomu má ale důvod majetná, vzdělaná elita? Věří snad, že si může své štěstí rozložit a po částech uložit jako peníze na různé bankovní účty? Myslí si, že může na každý z nich dát jen malou částku a žádnému bohu nevěřit úplně, zato doufat, že dostane od každého něco?

Vůz i s doprovodem nechal za sebou Calle Sagárnaga, jel dál po bulváru, jenž kopíroval tok řeky Choqueyapu svedený pod zem, směrem k předměstím. V tu chvíli muž vyhlédl z auta podruhé a zabloudil pohledem k chýším krčícím se na úbočí hory. Na první pohled to vypadalo jako urážka božího úradku – jako by nebe bylo dole a peklo nahoře. Vždyť lidé žijící na dně údolí měli všeho požehnaně, zatímco obyvatelé výšin neměli vůbec nic. Jenže tenhle závěr přehlížel skryté poselství obsažené v pohledu na horu Illimani tyčící se v pozadí: Její ostré bílé štíty totiž člověku okamžitě připomněly nebetyčnou velkolepost boží, jakož i varování, že On má zuby.

Hubený muž opět sklopil hlavu a soustředil se na to, co ho čeká v následujících třiceti minutách. Prsty měl položené na tašce a zpaměti si rychle odříkával předepsané formule.

V tu chvíli vůz uhnul k pravému okraji vozovky, zpomalil a opatrně zajel na odbočku s kruhovým objezdem. Policisté doprovázející auto vepředu i vzadu vypnuli motorky. Na konci příjezdové cesty uviděl muž v důstojnické uniformě rozlehlou šedivou nemocniční budovu obklopenou upravenými trávníky s dlážděnými cestičkami, lavičkami ve stínu a třpytícím se bohatým vodotryskem, který ve slunečním svitu vrhal kolem sebe desítky roztřepených duhových čmouh.

Nemocnice De Gracia byla nejnovějším a nejlépe vybaveným zdravotnickým zařízením v Bolívii. Tým zdejších lékařů představoval ve své profesi výkvět s nejlepšími možnými doporučeními. Nemocnice byla, stejně jako luxusní domy rozeseté kolem ní, postavena z peněz získaných nezákonným obchodováním s kokainem a léčit se v ní si mohli dovolit opravdu jen ti nejvýše postavení a nejvyvolenější.

Ironií osudu bylo, že pacient, kterého do ní před deseti dny za naprostého utajení přijali, přísahal před celým národem, že zlikviduje drogové kartely a že dopadne a potrestá tajemného cizince, který si říkal El Tío. Ten naopak využil své současné převahy a kartely sjednotil.

Muž v důstojnické uniformě se ještě více zabral do odříkávání veršů a z jeho rtů bez sebemenších obtíží plynula příjemná latina.

„Averte faciem tuam a peccatis meis, et omnes iniquitates meas dele…“

Odvrať svou tvář od mých hříchů, zahlaď všechny moje nepravosti…

„Cor mundum crea in me, Deus, et spiritum rectum innova in visceribus meis…“

Stvoř mi, Bože, čisté srdce, obnov v mém nitru pevného ducha…

„Ne proicias me a facie tua, et spiritus sanctum tuum ne auferas a mei…“

Jen mě neodvrhuj od své tváře, ducha svého svatého mi neber…

Motocyklisté zahnuli do prostorné mezery, jež zůstávala volná přímo před vchodem do nemocnice, a kopli do stojánků, aby mohli z motorek sesednout. Jeden z mužů tvořících čelo doprovodu došel k zadním dveřím vozu a otevřel je, aby pasažér mohl vystoupit. Ten uchopil držadlo tašky ležící vedle něj a při vystupování využil nabízené pomocné ruky. Téměř cítil pohledy, které ho sledovaly z aut postavených na parkovišti před nemocnicí. Zírali na něj kouřovými okny vozů.

To se přece dalo čekat, pomyslel si. Musí tady přece být spousta příslušníků tajné policie.

Vyšel po schodech ke vchodu do nemocnice. Hlavu měl přitom stále mírně skloněnou a po obou stranách vedle něj kráčel policista. Uvědomoval si, jak jsou uniformovaní muži zaražení z toho, že si i nadále soustředěně šeptá verše z padesátého prvního žalmu, tedy z Miserere, jimiž se poskytuje útěcha a rozhřešení umírajícím.

„Libera me de sanguinibus, Deus.“

Vysvoboď mě, abych nebyl vinen krví, Bože.

Ve vstupní hale čekala na příchozí zasmušilá delegace představitelů nemocnice a lékařů v bílých pláštích a bez velkých formalit se s nimi vydala k výtahům. Na konci chodby stála na stráži dvojice vojáků v šedozelených polních uniformách. V rukou drželi samopaly a na stejnokrojích měli odznak vojenské elitní jednotky pro potírání obchodu s narkotiky Fuerza Especial de Lucha Contra el Narcotráfico.

Vojáci zběžně zkontrolovali doklady, které jim členové skupinky ukázali, a pustili příchozí do výtahu. U ovládacích tlačítek stál další příslušník FELCN. Stiskl tlačítko pod jedním podsvětleným číslem a kabina vyrazila vzhůru do třetího patra.

Netrvalo dlouho, dveře výtahu se znovu otevřely a celé procesí se vydalo ke dveřím vedoucím na jednotku intenzivní péče.

V předpokoji na ně čekal Humberto Marquéz, nedávno zvolený viceprezident. Přistoupil k muži v uniformě a pevně mu stiskl ruku.

„Děkuji vám, že jste na naši žádost tak rychle reagoval,“ prohlásil místo pozdravu. „Jsem vám vděčný i za to, že jste přistoupil na ta vcelku dost neobvyklá bezpečnostní opatření, která jsme museli přijmout, abychom vás sem se vším utajením dostali.“

„Kdyby to nebylo nutné, jistě byste to nedělali.“

„No právě,“ připustil Marquéz neurčitě. „Naši koaliční vládu drží pohromadě jen velmi křehké vazby. Kdyby se zpráva o důvodech vašeho příchodu dostala na veřejnost dřív, než se stačím setkat se svými dlouholetými odpůrci, s nimiž se teprve nedávno podařilo překonat existující rozpory…“

„… mohly by se ty křehké vazby rozpadnout ještě dřív, než stačíte složit přísahu a nastoupit do úřadu. Chápu,“ řekl muž a odložil plátěné zavazadlo na nízký stolek vedle dveří. Zaznamenal, že průvod lékařů a pracovníků nemocnice, kteří ho doprovázeli, vešel společně s ním do předpokoje, zatímco policejní eskorta zůstala uctivě stát v hale, aby policisté byli z doslechu. „Povězte mi, prosím, jaký je jeho zdravotní stav.“

Marquéz na otázku hned neodpověděl. Kdysi se živil jako obhájce a tehdy si vypěstoval návyk dávat si automaticky pozor na to, co řekne. Když vstoupil do politiky, náramně se mu tahle dovednost hodila. Kývl na jednoho z doktorů. Zachoval si uhlazeně zdvořilé vystupování. Pro jeho vzhled byla charakteristická postava se širokými rameny a úzkým pasem, stejně jako tmavě šedý oblek, který měl na sobě.

„To by vám asi nejlépe vyložil doktor Alvarez, patří k těm, kteří mají tenhle případ na starosti,“ prohlásil.

Lékař přejel pohledem z Marquéze na muže v uniformě.

„Pan prezident,“ začal nejistě, „je jen částečně při vědomí a je napojen na umělé dýchání. Doufám, že mi prominete nevhodnou otevřenost, ale rád bych vám dal jednu radu: Urychlete poslední pomazání, jak to jen jde. Vynechte všechno, co se vynechat dá, protože času zbývá opravdu málo.“

Návštěvník se na lékaře na dvě či tři vteřiny zadíval. Pak beze slova kývl. Co by na to taky mohl říkat?

Rozepnul si blůzu stejnokroje, kterou dostal, aby zakryla černé oblečení kněze, svlékl si ji a pečlivěji pověsil přes opěradlo židle. Zbytek oblečení měl v tašce spolu s předměty, které bude při návštěvě umírajícího potřebovat. Otevřel tašku a začal je vyndávat na stůl.

„Un momento, Padre Martín. Por favor,“ ozval se ještě jednou lékař.

Kněz se na něj podíval přes rameno.

„Ano?“

„Mrzí mě, že vás takhle ruším. Pokud jde o oblečení, musíme dodržovat jisté bezpečnostní předpisy. Uvnitř oddělení musíte mít na sobě ochranný oděv.“

„Co to obnáší?“

„Základ tvoří gumové rukavice a plášť. A k tomu maska s filtrem.“

Muž zvedl obočí. „Už se podařilo zjistit, že prezidentova nemoc je přenosná?“ podivil se.

„Prezidentovu nemoc se stále ještě vůbec nepodařilo určit.“

„Na to jsem se neptal.“

Alvarez se mu zadíval do očí.

„Žádné další případy nákazy zatím nemáme hlášené,“ prohlásil. „Alespoň pokud vím.“

„V tom případě se budu řídit předpisy církve. A s boží pomocí odtud vyjdu zdráv.“

Doktor zvedl ruku v odmítavém gestu. Otec Martín se zarazil, ale přiměl ho k tomu především utrápený výraz v Alvarezových očích.

„Vyslechněte mě, prosím,“ požádal ho lékař. „Za dobu své lékařské praxe jsem viděl mnoho utrpení, ale když přijdu domů k rodině, dokážu to všechno zapudit z mysli. Díky tomu se mi to povolání daří zvládat – tedy až doteď se mi to dařilo.“ Zaváhal. „Trápení, které stihlo prezidenta Colóna, zůstává pro nás naprostou záhadou. Před deseti dny jsme ho k nám přijali na vyšetření, jelikož si stěžoval na potíže odpovídající příznakům běžné chřipky. Normální projevy, včetně bolestí kloubů. Trochu zvýšená teplota. Lehké zažívací potíže. Jenže se ukázalo, že na té chorobě není vůbec nic běžného. Když jsem sledoval, co dokázala provést s jeho tělem a jakým tempem to zvládla… Nedokážu na ty výjevy a své představy přestat myslet. Často se mi vybaví v nečekaných chvílích – když obejmu manželku nebo když se podívám do tváří svých dvou synů. Když k tomu dojde, bojím se o ně. Mám strach.“

Martín se na lékaře klidně díval a oceňoval jeho upřímnost. Zřejmě pro něj bylo obtížné a nezvyklé vystoupit zpoza hradby běžné profesionální odtažitosti. Přesto Martín svoje rozhodnutí nezměnil.

„Naše poslání se točí kolem tajemství různé povahy, milý příteli,“ prohlásil po několika vteřinách mlčení. „Vy se musíte vyrovnat s vašimi záhadami a já se svými. A způsobem, který každý z nás považuje za přijatelný a nutný.“

Chvíli bylo ticho. Alvarez se zadíval na jednoho z představitelů nemocnice. Martín zaznamenal, jak muž téměř nepostřehnutelně přikývl. Pak se doktor opět zadíval na kněze a povzdechl si.

„Tak dobře,“ řekl odevzdaně, „dovedu vás na oddělení.“

Pokoj, kde ležel prezident, byl od zbytku jednotky intenzivní péče oddělen a hlídali ho další příslušníci FELCN. Alvarez s otcem Martínem rychle prošli další bezpečnostní kontrolou a pak se s duchovním vydali dlouhou chodbou ke dveřím pokoje.

Když k nim došli, Martín měl dojem, že zevnitř slyší nějaký hluk. Nejprve jako by někdo něčím rozdíral látku a drásavý zvuk vystřídala řada nepravidelných bouchnutí. Kněz vyčkával vedle lékaře a naslouchal. Po chvíli uslyšel zvuky znovu.

Tázavě se zadíval na Alvareze.

„Křeče dokážou být velmi silné,“ vysvětloval lékař. Hlas mu tlumila maska, jež mu zakrývala spodní část obličeje. „Museli jsme ho zajistit, aby si nepřivodil nějaké zranění nebo se neodpojil od přístrojů podporujících životní funkce.“

Sáhl po klice, aby otevřel dveře, ale Martín ho lehce vzal za zápěstí, aby ho zadržel.

„Počkejte chvilku,“ požádal lékaře. „Potřebuju trochu času.“

Stoupl si před Alvareze a pronesl rituální požehnání, které se říká při příchodu k umírajícímu. A protože tam nebyl nikdo, kdo by na to zareagoval, odpověděl si sám tichým hlasem.

„Nechť mír vládne tomuto místu.“

„S tebou konečně přichází.“

Sotva to dořekl, sám stiskl kliku a otevřel dveře. Misál a úhledně složenou bílou štólu si paží tiskl k tělu. Na šňůře kolem krku mu visela bursa se svátostí vepředu zdobená velkým červeným křížem. Přes rameno měl pověšenou plátěnou tašku, do níž si naskládal svíčky, svěcenou vodu a korporál. Měl tak s sebou všechno, co bude Colón potřebovat, aby mohl přijmout poslední pomazání.

Martín vešel do místnosti. Uvnitř syčel kyslík měkkými gumovými hadičkami vedoucími od přístroje na umělou podporu dýchání do nosních dírek pacienta a jimi za jazykem dolů až do hrtanu. U nohou postele stála sestřička a v gumových rukavicích natažených na ruce držela podložku s poznámkovým blokem.

Veliká neforemná čepice, dýchací maska a sterilní plášť zakrývaly veškeré tvary jejího těla i rysy obličeje, s výjimkou očí, jež byly vidět průzračně čistými skleněnými zornicemi. Měla veliké, hnědé a moc hezké oči a byly plné stejného děsu, k jakému se přiznal Alvarez v předpokoji.

Martín se na dívku krátce zadíval a obrátil pozornost k muži, kvůli kterému sem vlastně přišel.

Ten byl buď v bezvědomí, nebo spal. Rány na očních víčkách, tvářích a rtech se pronikavě odrážely od voskově bledé pokožky. Pokrývku měl zčásti odhrnutou, aby byla odkrytá pravá paže, do níž byla zavedena umělá výživa. Ruku pokrývaly temně rudé skvrny a vypadalo to, jako by z ní už zbývala jen vyschlá kůže s vystupujícími klouby a kostmi. Martínovi připomněla příšerné mumie lamích plodů na Mercado del Hechicería. Tři prsty na každé ruce byly až po druhý článek zastrčené do otevřených válečků spojených s řemenem pověšeným kolem rámu postele. Na zápěstí měl prezident tmavé modřiny připomínající manžety.

„To zařízení na prstech jsou vlastně pouta, ale ukázalo se, že účinně pomáhá omezovat poranění kůže,“ vysvětloval doktor Alvarez stojící za Martínem. „Jakýkoliv tlak způsobuje, že se krev začne valit póry ven. Sám vidíte, jak to dopadlo s jeho zápěstími, když jsme se ho zpočátku pokusili připoutat obvyklým způsobem.“

Martín stále upíral pohled na pruh barevné kůže kolem Colónova zápěstí.

„Ano,“ přikývl. „To vidím.“

Noční stolek vedle pacientovy postele stačili uklidit již před knězovým příchodem, takže teď k němu Martín jen přistoupil, vzal si na sebe štólu a z tašky vylovil svíčky. Zkontroloval si, že pevně drží ve svícnech, postavil je na stolek a zapálil je sirkou. Z bursy vytáhl schránku na hostie a postavil ji na stolek před svíčky. Pak ji přikryl korporálem a poklekl.

Když se opět zvedl, sáhl do tašky pro svěcenou vodu, přešel k nohám postele a pokropil umírajícího pohyby ve tvaru kříže – jednou doprostřed, jednou doleva a jednou doprava. Pohybujícími se rty tiše odříkával modlitbu jako předtím v policejním voze a přitom kropenkou vysvětil zbytek místnosti, včetně zdí a podlah kolem sebe. Nakonec se otočil a stříkl pár kapek svěcené vody i na sestřičku a doktora Alvareze.

Zrovna se vracel kolem postele k nočnímu stolku, když vtom dostal Colón další záchvat. Zničehonic stáhl rty tak, že úplně odhalil dásně. Obličej se proměnil v podivný jícen. Svaly na krku a na čelistech se začaly chvět. Z úst se mu vydralo bublavé sténání, hruď se mu zvedala a napínala a umělá plíce začala o poznání hlasitěji syčet, jak se zvedl odběr kyslíku. Prezident se na matraci prohnul do oblouku, pravé koleno se pokrčilo a zvedlo pokrývku, nohama házel ze strany na stranu jako odchycené zvíře.

Martín si přitiskl misál těsněji k hrudi a obrátil se na Alvareze.

„Nemůžete s tím něco udělat?“

Doktor zavrtěl hlavou. „Křeče jsou nepříjemné na pohled,“ odpověděl, „ale odezní.“ Zadíval se na monitory podpůrných přístrojů na stěně. „Dáváme mu prostředky uvolňující svalové napětí. Jinak by to bylo o hodně horší.“

Martín měl nutkání odvrátit tvář, jenže pro jeho svědomí by to byl projev sobectví, a tudíž i zpronevěření se vlastnímu poslání kněze. V téhle místnosti měla patřit veškerá pozornost jen a jen umírajícímu.

Uviděl, jak sebou Colónova pravá ruka křečovitě trhla po prostěradle a pak se vymrštila do vzduchu a několikrát udeřila do matrace. Když prezident trhl rukou nahoru, táhl za sebou hadičky umělé výživy namotané na bezpečnostní rám, ale trubičky nastrčené na prsty a kožený pás ho zarazily dřív, než si jehly na konci hadiček vyrval ze žil.

Uplynulo sotva třicet vteřin, křeče polevily a Colónovi spadla ruka přes okraj postele a zůstala bezvládně viset, dokud sestřička nepřistoupila a nepoložila mu ji zase spořádaně vedle těla.

Martín se díval na ležícího státníka. Tváře mu díky fungující klimatizaci chvílemi hořely, až pálily, a chvílemi byly mrazivě studené. Přes syčení umělé plíce slyšel sám sebe, jak těžce oddychuje.

Poručil nohám, aby udělaly krok směrem k posteli.

„Seňore Colóne,“ oslovil ležícího muže tichým hlasem. „Jsem otec Martín.“

Nedočkal se žádné reakce.

Naklonil se nad lůžko umírajícího. Rány na prezidentově obličeji byly pokryté žlutavými strupy. Martín ucítil pach masti, kterou byly potřeny, a pod ní daleko nepříjemnější odér infekce.

„Vzpomínáte si na naše debaty?“ ozval se znovu. „Bavili jsme se spolu mnohokrát a o nejrůznějších tématech. O víře. A taky o síle.“

Měl dojem, že zahlédl, jak se Colónovi pod zavřenými víčky pohnuly oči.

„Společně teď požádáme Boha o milost a najdeme obnovenou sílu ve svém spojení s jeho duchem,“ pokračoval. „Vy a já společně…“

Alvarez pokročil dopředu. „Otče, je přece jen příliš slabý,“ upozornil duchovního prosebně.

Martín na něj za zády mávl rukou, aby ho umlčel.

„Mi presidente,“ oslovil znovu umírajícího. „Jste připraven přijmout rozhřešení?“

Čas ubíhal. Colónovy oči se začaly pod víčky pohybovat podstatně rychleji. Pak se jedno oko otevřelo a zadívalo se na Martína.

Jeho bělmo bylo zalité krví.

Martína opět začaly tváře střídavě pálit a mrazit. Uvědomil si, že je celý zalitý potem.

„Jste připraven přijmout rozhřešení?“ opakoval otázku a snažil se co nejvíc potlačit chvění v hlase.

Colón se snažil odpovědět, ale nedokázal ze sebe vypravit nic víc než zachrčení.

„To by stačilo,“ protestoval znovu doktor. „Nemusí přece –“

Tentokrát zmlkl, aniž ho k tomu musel kněz vybízet.

Colón projevil svou vůli slabým, ale nepřehlédnutelným pokývnutím hlavy. Krvavé oko se přitom ani na okamžik nepřestalo na Martína dívat.

Martín se obrátil k nočnímu stolku a znovu před ním poklekl. Pak zvedl korporál ze schránky na hostie. Jestli je srdce Alberta Colóna zatíženo nějakým hříchem, bude si od něj muset ulehčit až před tváří Boha všemohoucího. Nebylo dost dobře lidsky přijatelné, aby se v tomhle stavu zpovídal.

Martín se obrátil k posteli, zasunul umírajícímu muži korporál pod bradu a odříkával přitom Conteor, nabízel prezidentovým jménem pokání a prosil za něj o odpuštění všech pozemských hříchů: „Mea culpa, mea culpa, mea maxima culpa.“

Když domluvil, vyndal ze schránky hostii, požehnal ji a podal ji Colónovi.

„Pokuste se to polknout,“ vyzval ležícího muže. „Kdyby vám to nešlo, snad pomůže hlt vody.“

Colón se na něj díval stále jedním okem a duhovku měl nepříjemně jasnou, jako kdyby jí prozařovaly vůle a odhodlání, jež ho vynesly až do prezidentského paláce – do postavení, které si vydobyl ve svobodných volbách proti mocné klice zkorumpovaných protivníků.

Samým úsilím zasténal. Pak pomalu rozevřel popraskané rty. Pach nemoci, který mu vycházel z úst, byl ještě o poznání silnější než odér linoucí se z pórů v kůži. Na jazyce a na patře měl trsy purpurově zbarvených ran. Přední zuby měl zčernalé krví, která se mu řinula z okrajů dásní.

S oplatkou mezi palcem a ukazováčkem se Martín naklonil, aby mu ji vložil do úst… A najednou se v něm všechno vzpříčilo.

Stál tam, byl naprosto strnulý a ruku měl jen několik palců od úst umírajícího muže.

Ty vředy na jazyku. Otevřené. Valila se z nich nějaká tekutina.

Martín se nebyl schopen ani pohnout.

Nebyl schopen se umírajícího dotknout.

Jak mu to řekl Alvarez v předpokoji?

„Nedokážu na ty výjevy a představy přestat myslet… Mám strach.“

Kněz se propadal studem. Vzpomínka na to, jak doktorovo doznání rázně odbyl, se mu najednou vracela, jako by se vysmíval sám sobě.

Mám strach.

Odvrátil oči od Colóna, aby byl schopen položit mu hostii na jazyk. Po čele se mu přitom řinul pot. Nedokázal se ovládnout natolik, aby se mu netřásla ruka. A neubránil se, aby jí rychle neucukl zpátky, jakmile splnil svůj úkol. Když pak začal odříkávat modlitbu patřící k přijímání svátosti, měl pocit, že z něj jednotlivé verše vypadávají, jako by je ztrácel – nebo jako by se jim ztrácel. Takovéhle odcizení Martín ještě nikdy předtím nezažil. Připadalo mu to, jako by klouzal do temné díry, do nějakého pustého vnitřního prostoru, kde se veškerá slova víry rozpouštějí do prázdného ticha.

A přestože se sám sebe celou dobu snažil přesvědčit o opaku, právě tam, v tu chvíli, kdy se v tichých mukách modlil zrazen vlastní vírou, s děsivou jistotou věděl, že jeho pád teprve začal.

3.

Zátoka Monterey v Kalifornii

28. října 2001

Rollie Thibodeau cítil, jak se mu postroj s rybářským prutem napjal, když obrovský mořský okoun vyrazil ze zátoky, jeho vysoká hřbetní ploutev se vynořila z vody jako hlavní stěžňová plachta a pěna mu odlétala od strakatých boků.

Rollie sebral všechny síly a pevně se rozkročil. Věděl, že nesmí dát rybě vůbec žádný prostor. Silný vlasec byl k prasknutí napnutý. Mohutný prut rybář pevně svíral v rukou a jeho spodní konec měl opřený o břicho. Zesílil stisk. Popruhy postroje se mu zarývaly do ramen a svaly na rukou se praly se vzrůstajícím tahem na konci vlasce.

Pak se v něm něco zlomilo a vzdal to. Nešlo ani tak o bolest, spíš o jakousi náhlou neodbytnou slabost, která se uhnízdila mezi žaludkem a slabinami. Noha mu sklouzla po palubě Pomony dopředu a Rollie hned viděl, že se ocitl o kousíček blíž k zábradlí lodě. Šlo o nějaké tři, možná čtyři palce, ale okounovi takové uvolnění stačilo. Okamžitě vyrazil z vody, plácl sebou o hladinu, na níž se vzedmul mohutný gejzír, a pak znovu vyrazil do vzduchu. Širokou šedivou hlavou přitom zuřivě mlátil ze strany na stranu.

Napjatý vlasec se po celé délce rozkmital jako struna a náhle se přetrhl hned za navijákem.

Rybu nečekané osvobození vymrštilo do vzduchu přímo za zádí motorové jachty. Thibodeaův háček měla přitom stále ještě zaseknutý do čelisti. Na neopakovatelný okamžik se celé její tělo ocitlo nad hladinou. Její šupiny jako by se rozsvěcely a zhášely, jak se obrovský okoun obracel v slunečním svitu. Rollie odhadoval, že může být tak pět až šest stop dlouhý.

Zatímco se trup zvířete opět zařízl do vody, převrátil se a ponořil pod hladinu, Thibodeau za ním vykřikoval nadávky. Než ryba zmizela z dohledu, vytvářela za sebou ve vodě ocasní ploutví spirály bublinek.

Thibodeau zhnuseně odhodil prut na prkna paluby a naklonil se přes zábradlí. Byl zadýchaný a obličej nad krátkým hnědým plnovousem měl zarudlý rozčilením.

„Kruci,“ zabručel. Pak kopl do zábradlí. „Krucipísek!“

Megan Breenová se mu několik vteřin dívala do zad a pak obrátila pohled k Petovi Nimecovi, který stál vedle ní. Když ryba zabrala, oba doběhli k Rolliemu a stoupli si za něj, aby ho povzbuzovali.

Nimec beze slova naznačil basketbalovou předávku. Míč je na tvé straně hřiště.

Ještě chvíli se na něj dívala. Na otevřeném moři vanul ostrý, studený vítr. Megan měla zaháknutý palec za okraj zadní kapsy svých džín a husté kaštanově hnědé vlasy jí padaly na ramena skrytá v kožené bundě šité na míru.

Pak pokrčila rameny a přistoupila blíž k Thibodeauovi.

„To se stane, Rollie,“ poznamenala chlácholivě. „Každý má v zásobě vyprávění o tom, jak mu jednou zdrhla ryba.“

Prudce se odvrátil od zábradlí.

„Houby,“ vydechl přerývavě a zavrtěl hlavou. „Už jsem ji měl na lopatě.“

„Mně to připadalo, že má ještě dost sil.“

„Ty tomu nerozumíš!“ okřikl ji. Tváře a čelo mu ještě o odstín zrudly. „To nic neznamená, když sebou ta potvora hází jak čert ve svěcené vodě. Byla utahaná a já ji měl dostat!“

Výraz v očích mu ztvrdl.

„Uklidni se, Rollie,“ zkusila to znovu. „To není náhoda, že tomu, co děláš, se říká sportovní rybaření. Máš se u toho totiž bavit.“

Znovu zavrtěl hlavou, zhluboka se nadechl a pak vzduch vyfoukl.

„Ca marche comme unpapierde musique,“ řekl. „Tak jo, všechno jde skvěle, jen jsem trochu otrávený.“ Zatvářil se zaraženě. „Doufám, že jsem se tě nedotkl tím, jak jsem na tebe vyjel.“

Klidně si ho prohlížela.

„Ne,“ odpověděla. „Ani trochu.“

„V tom případě si teď zajdu dolů, sbalím ten podělaný prut a užiju si luxusní vybavení, co tu šéf má.“

Přikývla.

Thibodeau se sehnul, zvedl zahnutý prut a vykročil po palubě jachty měřící dobře sto stop. Nimeca minul, aniž mu věnoval sebemenší pozornost.

Nimec přistoupil blíž k Megan a zůstal stát.

„Ještě jsem nikdy nezažil, aby se takhle choval,“ poznamenal zamyšleně. „Ty jo?“

„Ne,“ odpověděla a sledovala Thibodeaua, jak mizí na schůdkách do podpalubí pod kapitánským můstkem. „A to jsme přátelé už spoustu let.“

„Myslíš, že za to může přetahovaná s rybou, nebo spíš kapky, co mu dal na schůzi Ricci?“

„Možná obojí. Neumím to odhadnout.“ Povzdechla si a obrátila pohled k přídi. „Když už ses zmínil o našem dalším celosvětovém inspektorovi, ten má zřejmě svých starostí dost.“

Nimec se zadíval stejným směrem. Tom Ricci stál na přídi, zíral do vln a nabízel jim profil své vážné tváře.

„Tak mě napadá, jestli jsme to někde trochu nezvorali, když jsme připravovali podmínky pro to, aby ti dva mohli spolupracovat,“ poznamenal.

„Už sedm měsíců to běží, takže je teď trochu pozdě na tom něco měnit,“ upozornila ho. „Musíme zařídit, aby to klapalo.“ Položila mu ruce na ramena. „Ty jsi kluk,“ upozornila ho. „Ty to zařiď.“

Nimec ji nechal, aby ho otočila směrem k Riccimu a odstrčila od sebe.

Ricci byl vysoký, štíhlý, a nebýt několika příliš ostrých rysů v obličeji, i pohledný. Když k němu Nimec přistoupil, dál se díval přes sluneční brýle na vodu.

„Už se ten zjančený indián vyrovnal s tím, že přišel o takový kapitální úlovek?“ zeptal se, aniž se pohnul.

Pete si stoupl vedle něj a ruce si zkřížil nad zábradlím.

„Měl jsem pocit, že ani nevnímáš, co se děje,“ poznamenal.

Ricci se dál nehýbal.

„Starý policejní zvyk,“ prohlásil. „Všímám si úplně všeho.“

Pohroužili se do mlčení. Pár metrů od nich se Megan usadila do skládacího křesla a nastavila si je tak, aby se mohla opalovat v odpoledním slunci. Dlouhé nohy si natáhla před sebe. Ricci nepatrně pootočil hlavu směrem k ní, ale zdálo se, že nespustil oči z vodní hladiny.

„Vezmi si například ty levisky,“ poznamenal. „Říká se, že vypasované džíny jsou z módy a že teď letí všechno hodně volné. Ti, kdo to říkají, zřejmě neviděli vypasované džíny na Megan Breenové.“

Nimec se nepatrně pousmál.

„Nachytal jsem tě,“ podotkl.

Chvíli mlčky pozorovali klidné modré perlení hladiny v zátoce. „Od osmdesátých let je lov velkých okounů zakázaný,“ prohodil Ricci po několika minutách. „Thibodeau by ho nakonec stejně musel pustit.“

„Člověk to dělá kvůli lovu, a ne kvůli úlovku.“

„Rád bych tě slyšel, jak tohle vykládáš rybářům, které jsem poznal nahoře v Maine,“ ušklíbl se Ricci. „Je to sranda, ale nenajdeš mezi nimi jediného chlapa, který by dokázal moře popsat jako něco krásného. Pro ně moře představuje vstávání do zimy před východem slunce a dlouhé hodiny tahání sítí na mokré palubě děravých kocábek. Ale je to zdroj jejich obživy, takže nakonec k tomu mají přece jen velice uznalý vztah.“

Nimec se na druhého muže zadíval. „Nějak nemůžu přijít na to, co tím chceš říct.“

Ricci se opřel o zábradlí.

„Já to taky tak úplně přesně nevím,“ připustil a pokrčil rameny. „Jsem dítě z východního pobřeží, Pete. Vyrůstal jsem deset minut od bostonských doků. O Atlantiku jsem vždycky uvažoval jako o oceánu, který dává práci. Asi to nemá moc logiku, ale pro mě znamená pacifické pobřeží katamarany, blonďaté holky na surfech a ještě blonďatější holky z Pobřežní hlídky.“

„Aha,“ přikývl Nimec. „A myslíš si, že možná nejsi stavěný na klidnější vody, je to tak?“

Ricci se nadechl, aby odpověděl, pak zaváhal a nakonec se pomalu obrátil k Nimecovi.

„Netušil jsem, že se na té schůzi s Thibodeauem tak chytnu. Neudělal jsem to schválně,“ prohlásil nakonec.

„Nikdo nic takového netvrdil.“

Ricci zavrtěl hlavou.

„O to přece nejde,“ namítl unaveně. „Pro mě není důležité, co kdo tvrdí nebo netvrdí. Takovéhle kecy propříště vynech.“

Nimecovi se v obličeji usadil zamyšlený výraz.

„Platí,“ přikývl. „Skutečně důležité je, jak ses rozhodl celou záležitost vyřešit.“

Ricci se narovnal proti větru a rukávy trička se mu třepetaly kolem šlachovitých paží.

„Nevím,“ přiznal. „Všichni, kdo se té schůze zúčastnili… kromě mě… dělají s Gordianem už spoustu let. Máte podobné představy, jak by měl Meč vypadat. Jste zvyklí řídit se určitými organizačními zásadami. Sami jste je přece vymýšleli.“

„Tohle mi připadá, jako by ses už rozhodl, že se na to nehodíš,“ poznamenal Nimec. „Buď protože nechceš, nebo protože to nezvládneš.“

Ricci se na něj zadíval.

„Snažím se dívat se na to realisticky,“ řekl. „Jen se nedělej, Pete. Neříkej mi, že o tom po dnešku sám nemáš tak trochu pochyby.“

Nimec se nad tím zamyslel. Meč byl zpravodajský a bezpečnostní systém, který vyvinula společnost jeho zaměstnavatele rozprostírající se po celém světě. Název měl připomínat starověkou pověst o gordickém uzlu, který odolával jakémukoliv pokusu o uvolnění složitých kliček, až přišel Alexandr Veliký, odložil veškeré ohledy a uzel rozťal jediným rozhodným máchnutím svého ostrého meče. Označení hodně vypovídalo o věcném přístupu Rogera Gordiana k řešení všech současných problémů, jež by mohly ohrozit jeho zájmy. Využíval specifickou politickou a ekonomickou situaci v jednotlivých zemích a s její pomocí dokázal předvídat valnou většinu potíží dříve, než se vyvinuly v plnokrevnou krizi. Odhaloval tak nepředvídatelná nebezpečí, která číhala na pracovníky jeho firmy UpLink, a mohl je ochránit s pomocí krizové jednotky sestavené ze skvěle vycvičených a dokonale vybavených mužů.

Každých dvanáct měsíců, těsně předtím, než naplno propuklo šílenství Díkůvzdání a vánočních svátků, vzal Gordían vedení Meče na palubu své jachty na takové neformální výroční zasedání vylepšené bezcílným křižováním mořské hladiny. Bylo to takové otevřené setkání, na němž bylo možné probrat všechny nové úspěchy i nedostatky firmy, vyhodnotit momentální stav její připravenosti a při troše štěstí dospět k nějaké shodě, pokud jde o její další směřování.

Jenže letos setkání u kulatého stolu nevedlo ani tak ke vzájemnému porozumění, jako spíš k prudkému střetu mezi jeho dvěma klíčovými účastníky.

Jednání se konalo před obědem uprostřed plyšového čalounění a bohatého mahagonového obložení v hlavním, prostorném salonku Pomony. Vedle Nimeca, Megan, Ricciho, Thibodeaua a samotného Gordiana se ho účastnil ještě Vince Scull, hlavní analytik pro rizikové projekty UpLinku. Ten se právě vrátil z jižního Pacifiku, kde objížděl jednotlivá místa a vybíral možnosti pro postavení dalších pozemních zařízení nutných pro obsluhu satelitů. Nedalo se přehlédnout, že mu výlet vynesl dalších pár palců navíc kolem pasu a navrch drobné, leč propracované tetování na hřbetě pravé ruky. Vysvětlil jim, že mu ho udělala jedna žena z domorodého kmene jako trvalou vzpomínku na jejich přátelství.

Schůzi zahájil Scull zprávou o Francouzské Polynésii, která by mohla být vynikajícím místem pro postavení monitorovací a řídicí stanice. Chrlil fakta a čísla o přírodních i průmyslových zdrojích země, obchodní statistiky, údaje o složení vlády a spoustě dalších věcí a ani se přitom nemusel dívat do poznámek. Na závěr odpověděl na několik otázek týkajících se jeho návrhu a přešel k obecnějšímu pohledu na mezinárodní postavení UpLinku.

„Vzato kolem a kolem, měli bychom to zaklepat na dřevo,“ prohlásil na závěr a bouchl pěstí do desky stolu. „Od té ohavné příhody loni na jaře panuje všude mír a klid. Nikde, kde jsme zapojili svoje síly, nedošlo k žádnému územnímu ani etnickému střetu, který by se nedal zvládnout dřív, než by se vymknul z ruky. Můžeme za to děkovat nejen diplomatickým masážím, ale i snažení naší společnosti. A spousta míst, jejichž vnitřní stabilita mi dělala starosti, se dokázala vyhnout převratům, genocidám a krveprolitím, dokonce i vašim kabinetním mocenským hrátkám, které se nám obvykle v nejnevhodnější okamžik zakousnou přímo do řiti.“ Upravil si neposlušný pramen vlasů, kterým zakrýval čím dál tím větší vysoké čelo. „Vezměte si například Rusko. Náš starý kámoš prezident Starinov tam rezignoval a národovecká opozice se vzpamatovala a začala posilovat. Říkal jsem si, že asi budeme muset žádat nějaké odškodné za to, že jsme mu pomohli tak dlouho prudit v tom nádherném apartmá v Kremlu, abychom se trochu zahojili. Jenže to, co nám změna vynesla v pracovních místech i v hotovosti, vypadá tak dobře, že můžeme na jakoukoliv odvetnou akci zapomenout.“

„A jak to vidíš do budoucna?“ zeptal se Gordian. „Mám na mysli nejen v Rusku, ale vůbec kdekoliv na světě.“

Scull pokrčil rameny. „Nic netrvá věčně, to všichni víme, ale v tuhle chvíli mi na obrazovce nikde nebliká žádná rozevřená řiť. Nebo abych použil tvoji oblíbenou metaforu – na silnici nejsou žádné velké výmoly. Vyberte si kterékoliv místo na světě, kde mají pobočku UpLinku nebo jsou napojeni na naši satelitní síť, a najdete tam lidi, kteří vedou daleko kvalitnější život než jinde. A ani ten nejdivočejší tyran s koulema jak balony dneska nechce, aby se o něm říkalo, že je hovado, které si šlape po vlastním blahobytu. Přátelé, začíná to vypadat, že demokratizace svobodným trhem funguje.“

„A že strach z politického návratu do minulosti účinně nahrazuje u většiny hlav států svědomí,“ dodala Megan a sekla pohledem po Scullovi. „Jistě sis všiml, Vinci, že jsem dokázala svůj postřeh vyjádřit, aniž jsem se zmínila o intimních partiích těla.“

Gordian se nepatrně usmál.

„Ať je to, jak chce, mám z toho radost,“ poznamenal a upil ze sklenice kolu.

Pak se rozvinula debata dotýkající se řady témat. Jak se Meči daří plnit plány najímání lidí? A co v Jižní Africe? A nakolik pokročilo testování té nové pistole, kterou dává dohromady oddělení pro vývoj nezabíjejících zbraní? Podařilo se zavést novou verzi internetového programu? A co vyjednávání s Polskem? Jaké jsou možné důsledky náhlého úmrtí bolivijského prezidenta Alberta Colóna? Je to veliká tragédie – a nejen proto, že byl poměrně mladý. Jeho humanitární snahy a nesmiřitelný postoj k minikartelům mohly podnítit změny v celém regionu a dospěly už k předběžným jednáním mezi ním a UpLinkem o možnosti společných podnikatelských aktivit v jeho zemi. Jaké má asi tohle úsilí vyhlídky bez mladého Colóna u kormidla?

A tak to šlo pořád dál. V poledne si udělali přestávku na oběd. Dopřáli si studeného, mírně povařeného lososa s holandskou majonézou, kapary a okurkovým salátem. To vše připravili dva najatí sloužící v lodní kuchyni Pomony a s patřičnou okázalostí to přítomným hostům naservírovali. Ti to s náležitým uznáním pozřeli.

Nebylo to náhodou, že čekali až po jídle, aby se věnovali sabotáži na raketoplánu NASA, který na jaře nesl na oběžnou dráhu technické zařízení UpLinku. Meč dal tuto událost předběžně do souvislosti s placenými teroristy v jižní Brazílii a Kazachstánu. To byla ta „ohavná příhoda“, o níž se zmínil Scull. Celá řada problémů spojených s těmito událostmi zůstala nedořešená a Gordian chtěl mít všechno ostatní probráno, aby mohli celou druhou část jednání věnovat jen a jen tomuhle a nic už neodvádělo jejich pozornost.

Jakmile byly prázdné talíře uklizeny ze stolu, upřel Gordian svoje modré, pronikavé oči na Rollieho Thibodeaua.

„Tak,“ začal. „Můžeš ohlásit nějaký pokrok?“

Thibodeau stiskl rty.

„Nějaký ano,“ připustil po chvíli. „Týká se to Le Chaut Sauvage.“

Nimec si později vybavil, že v tu chvíli zaznamenal, jak je Ricci napjatý a pohybuje se mezi podrážděností a vysloveným vztekem. Způsobila to zmínka o přezdívce, již dali jinak bezejmennému polnímu veliteli teroristů. Šlo o označení divoké kočky v cajunské francouzštině. Ten chlap jim dvakrát dokázal uniknout, když se ho pokusili dopadnout. Podruhé se Riccimu doslova vytrhl z ruky během nesmlouvavé rvačky přímo na kosmodromu Bajkonur.

„Ještě před pár dny jsme neměli žádnou pořádnou stopu, která by nás k němu dovedla,“ pokračoval Thibodeau. „Náznaků jsme dostávali dost, jen co je pravda. Třeba jsme věděli o jednom americkém botanikovi v Peru, kterého v sedmadevadesátém unesli a chtěli za něj výkupné sedm milionů. Řekl, že chlápek, co mával tamními drogovými guerillami a udělal ten únos, byl vysoký, blonďatý a měl hodně světlou pleť a postavu jako vzpěrač. Ten přikázal, aby vědce rodině vrátili, ale bez obou očí.“

Gordian s odporem zavrtěl hlavou. „Takže i kdyby některého z jeho únosců čirou náhodou chytli, nemohl by ho jako oběť prakticky vůbec identifikovat,“ poznamenal. „Tahle chladnokrevná logika se k našemu muži dokonale hodí.“

Thibodeau přikývl. „A tohle ještě nebyl jeho nejhorší nápad. Ze Súdánu se nám doneslo, že tam na jihu maník, na kterého se hodí stejný popis, dal dohromady ze žoldáků vyhlazovací oddíly. Operují v oblasti, které se říká Trojúhelník smrti. Už je to nějaké dva roky. Tehdy se tam rozjížděla občanská válka a oni vypálili celé vesnice, které kladly odpor radikálům v Chartúmu. Pobili všechny, muže, ženy, děti, staré i nemocné, všechno jim bylo jedno.“ Zamračil se. „Ten chlap není jen chladnokrevný. Je to zrůda.“

„A umí se pořádně otáčet,“ přidal se Nimec. „Vzpomínáte si na to letadlo Air France, co ho loni unesli v Maroku? Další rukojmí, další obrovské výkupné. Alžířani, kteří únos provedli, začali vyhrožovat, že nejdřív začnou zabíjet děti, a podařilo se jim přesvědčit úřady, že to myslí vážně. Výměnou za propuštění zajatých rukojmí dostali soukromé letadlo, odletěli na neznámé místo a vyneslo jim to dvacet milionů franků a nikdo na ně nic nemá. Tedy skoro nic.“ Nimec se mírně naklonil dopředu. „Tohle stojí za poslechnutí, Gorde.“

Gordian vyčkával.

„Na betonové ploše si únosce, který rozdával příkazy, ani jednou nestáhl punčochu z hlavy. Ale uvnitř nefungovala klimatizace ani větrání, takže tam bylo brzy všechno jinak,“ pokračoval Nimec. „Můžeš hádat, jak ho popsali cestující, kteří ho viděli, když si stáhl masku.“

Gordian se na něj zadíval. „Blonďák s hodně světlou pletí.“

„A postavou vzpěrače,“ dodal Nimec a přikývl. „Zcela jistě to nebyl Alžířan, mluvil trochu s německým, nebo možná švýcarským přízvukem.“ Odmlčel se. „Když se to stalo, sestavil jsem o celé události krátké hlášení. Jenže protože našich aktivit se to nedotklo, nějak se mi to vykouřilo z hlavy. Pak jsem si kvůli nějakému jinému vyšetřování projížděl soubory v počítači a došlo mi, že ten blonďák, který to má na svědomí, by mohl být tentýž pacholek, jako ten, po kterém jdeme. Tak jsem to znova pořádně probral a našel jsem maličkost, která pro nás může mít rozhodující význam. Konkrétně jde o to, že na palubě byl tehdy i jeden francouzský velvyslanec. Když ten darebák nedával pozor, pan ambasador ho stačil vyfotit. Utrpěl ale při únosu takový otřes, že mu trvalo několik měsíců, než si na film vzpomněl a dal ho vyvolat.“

Gordian zvedl obočí.

„Tys doopravdy viděl kopii té fotografie?“ zeptal se.

„Tehdy ne,“ připustil Nimec. „Ale díky Rolliemu teď už ano.“

Thibodeau zmírnil pochvalu mávnutím ruky. „Jak jde o zdroj informací, na Peta nemám,“ řekl. „Jde o velitele letištní zásahové jednotky francouzské policie. Jediná potíž je v tom, že mi to podstrčil pod rukou a nebude se k tomu hlásit. Žádný důstojník z přepadovky z mnoha důvodů nikdy nepřizná, že na palubě letadla někdo fotografoval. Především se od nich čeká, že budou nejlepší, takže je žere, že jim ti únosci pláchli. Potřebují si pak vylepšit pověst, a tak to nebudou usnadňovat konkurenčním agenturám – ještě by únosce mohly chytit dřív. A navíc ten velvyslanec dostal strach, a začal tahat za provázky, aby ta fotka zmizela ze světa. Došlo mu, že kdyby ji někdo použil u soudu jako důkaz a teroristé se domákli, kdo tehdy fotografoval, mohli by se pomstít jemu nebo jeho rodině. Kdybych byl na jeho místě, možná bych uvažoval stejně.“

„Vysvětli mi, jak ses k ní dostal,“ pobídl ho Gordian.

Thibodeau pokrčil rameny. „Ambasador není jediný, kdo má styky,“ zabručel. „Jeden člověk v Europolu mi něco dlužil, tak jsem se na něj obrátil. On se pro změnu obrátil na někoho dalšího. Tak to prostě chodí. Chvíli to trvalo, než se to dalo do pohybu. Minulý týden jsem si takhle po ránu pustil počítač a našel jsem tam tu fotku jako přílohu k zakódovanému e-mailu. Okamžitě jsem poznal, že je to náš člověk z toho letiště v Pantanalu, ale pro jistotu jsem si to porovnal s tím satelitním snímkem, na kterém ho zachytil Hawkeye I, abych měl stoprocentní jistotu. Oba záběry jsem poslal Riccimu, jelikož ten měl možnost si toho prevíta prohlídnout zblízka.“

Gordian se přes stůl zadíval na Ricciho.

„A?“

„Je to on,“ přikývl Ricci. „O tom není pochyb.“

Gordian nasadil zamyšlený výraz.

„Ještě jednu věc mám rozdělanou,“ ozval se Thibodeau do nastalého ticha. „Možná se ukáže, že je to důležité, to teprve uvidíme.“

Gordian na něj soustředil pozornost. „Tak si to poslechneme,“ vybídl ho.

„Tentokrát nešlo o protislužbu za drobnost, kterou jsem udělal pro kamaráda. Na tohle jsem musel použít všechny svoje zásoby,“ začal Thibodeau. „Když už jsem po něm chtěl tu fotku, požádal jsem ho ještě, aby se podíval do databáze Europolu, kde mají známé teroristy. Možná to bude trvat o něco déle, ale říkal, že se mu to může podařit i během několika málo dní. Každého, kdo se bude alespoň něčím podobat Le Chaut Sauvage, proženu tím novým identifikačním programem, co na něm dělají naši lidé od počítačů. Uvidíme, jestli to něco vynese.“

„Program je udělaný tak, aby určoval totožnost podezřelých, kteří schovali celý obličej pod maskou, nebo si dokonce nechali udělat plastickou operaci. Srovnává digitálně zpracované popisy tělesných partií, které je obtížné změnit,“ vysvětloval Nimec. „Když to začalo vypadat, že by Evropani mohli Rolliemu něco vybalit, začali jsme být s Megan nepatrně optimističtější, pokud jde o spolupráci s bezpečnostními službami jednotlivých států. Snažíme se je přesvědčit, aby si nechali zavést naši zpravodajskou technologii.“

„A daří se to?“

„CIA je první vlaštovka,“ přikývl Nimec. „Ale i tam mě pořád jen honí od čerta k ďáblu.“

Gordian se podíval na Megan. „A co FBI? Podařilo se ti spojit se s Bobem Langem ve Washingtonu?“

Přikývla. „Na můj požadavek reagoval vstřícně, takže podle všeho z něj něco vyrazím.“ Pokrčila rameny. „Na začátek příštího týdne jsme si smluvili schůzku.“

„Zkus ho ukecat,“ poradil jí Gordian a udělal si jakousi poznámku do žlutého poznámkového bloku, který před ním ležel na stole. „Já mezitím zavolám Langleymu. Měli bychom se co nejvíc držet našeho hracího plánu, alespoň pokud jde o tuhle část zkoušky –“

„Jenže ta zdaleka není tak dobrá, jak by měla být.“

Zpětně si teď Nimec uvědomil, že ho Ricciho nečekaná poznámka překvapila míň než skutečnost, že až do té doby toho moc neřekl. Byl se svými kolegy v jednom kuse na kordy kvůli tomu, jak zkouška probíhá, a nesčíslněkrát Nimecovi vysvětloval, jak je z toho nešťastný.

Gordian se obrátil na Ricciho a Nimec, stejně jako všichni ostatní, to udělal po něm.

„Co ti na tom vadí?“ zeptal se Gordian klidným hlasem.

„Přizvali jste mě sem do týmu, protože jste chtěli někoho, kdo by vám to pomohl přebudovat, aby to bylo víc aktivní. Nechtěli jste to jenom tak vyzáplatovat,“ vysvětloval Ricci. „Alespoň takhle jsem to slyšel, když jste mě sem verbovali. A teď tady plkáme o tom, jak je potřeba zavolat Evropanům, a o jiných blbinách.“

Gordian si ho chvíli klidně prohlížel. „A ty jsi zřejmě přesvědčen, že bychom měli dělat něco jiného,“ prohlásil po pár vteřinách.

„Měli bychom dělat spoustu jiných věcí,“ přisvědčil Ricci. „Podle mě potřebujeme zvláštní tým, který by makal dvacet čtyři hodin denně sedm dní v týdnu. Myslím, že bychom měli ustavit zvláštní ústředí, které by bylo schopné poslat rychlé pohotovostní jednotky na lidi, kteří nám pustili žilou v Cuiabá a na té ruské raketové základně. Jsem přesvědčen, že musíme chtít ty parchanty vyšťourat pod kameny, stáhnout ze stromů, prostě ze všech míst, kde se poschovávali. Ať to stojí, co to stojí. Zabili naše lidi, aniž jsme je k tomu vyprovokovali, a my jsme promeškali celé měsíce, během nichž jsme je měli usilovně prohánět. Musíme přejít do ofenzivy.“

Ticho.

Gordian si muže i nadále prohlížel. Pak otevřel ústa, aby něco řekl, ale zase je zavřel. Poškrábal se na bradě.

„Teda musím říct,“ ozval se konečně, „že umíš svůj názor říct bez obalu.“ Znovu se podrbal na bradě. „Jen mě mrzí, že jsi s tím za mnou nepřišel dřív.“

Ricci jen pokrčil rameny, ale Nimecovi bylo jasné, proč o tom doteď s Gordianem nemluvil. I když spolu teď Ricci a Nimec nesouhlasili, byli přece jen dlouholetí přátelé. Kdyby Ricci oslovil Gordiana přímo, znamenalo by to, že Nimeca přeskočil, a udělat něco takového Riccimu nedovolovala oddanost, kterou k příteli cítil.

Po krátké odmlce se Gordian rozhlédl kolem stolu a zeptal se: „Chce k tomu někdo něco podotknout?“

Thibodeau velice rychle pohnul rukou, aby dal najevo, že chce něco říct. Možná až příliš rychle, pomyslel si Nimec, když si to v duchu znovu promítal.

„Musíme se na to dívat realisticky,“ prohlásil Thibodeau a zamračil se. „Nejde mi o to, kolik by nás takový hon na lidi stál peněz. Už dost těžké by bylo, abychom dostali povolení, že si můžeme sami hlídat naše pozemní stanoviště v cizích zemích. Na čí příkaz bychom nechali operovat ozbrojené týmy za hranicemi?“

„Na náš vlastní,“ odpověděl Ricci okamžitě.

Thibodeau se zamračil ještě víc.

„To se dá možná přejít, když jde o městského poldu, který vykope z ulice bandu gangsterů,“ odsekl. „Když se máš řídit mezinárodním právem, tak to moc nejde. Nemůžeme vletět, kam se nám zachce, a dělat tam, co se nám zlíbí.“

Ricci do něj zabodl ostrý pohled.

„Jako když se sám necháš rozstřílet na cucky, když si v Brazílii hraješ na Wyatta Earpa, je to tak?“ poznamenal.

Napětí v místnosti bylo náhle téměř hmatatelné. Thibodeau ztuhl v židli a zadíval se na Ricciho s neskrývanou nechutí a nenávistí.

„Ve Vietnamu jsem potkal hodně drsnejch chlápků,“ dostal ze sebe. Hlas se mu chvěl. „Buď se dokázali svých postojů vzdát, nebo na ně dojeli.“

Na to Ricci nijak nereagoval. Seděl naprosto klidně, v obličeji měl zcela nezúčastněný výraz a oči upíral na Thibodeaua.

Nimec pořádně nevěděl, o co mezi těmi dvěma jde, ale v hloubi duše vycítil, že to má jen velmi málo společného s rozdílnými názory na vyšetřování. V tu chvíli však neměl dost času na to, aby o tom přemýšlel. Bál se, že se Thibodeau na Ricciho, vrhne, a tak ho pozorně sledoval, aby je od sebe včas odtrhl, kdyby k tomu došlo.

Naštěstí to nebylo – díky Gordianově zásahu – nutné. Nečekaně si hlasitým odkašláním pročistil hrdlo a prolomil napjaté ticho.

„Mám takový dojem, že bychom to měli pro dnešek odpískat a užít si trochu toho, že jsme zase jednou na čerstvém vzduchu,“ prohlásil rozhodným tónem.

Thibodeau na to chtěl něco namítnout, ale Gordian ho ostře zarazil. „Konec jednání,“ oznámil a rázně vstal ze židle. „Zkuste se trochu uvolnit.“

A tím to jednoznačně vyřešil. Nebo přinejmenším zabránil tomu, aby nenávist ještě stačila vybublat a přetéct přes okraj hrnce. Mezitím uplynuly dvě hodiny a teď tu Nimec stojí vedle Ricciho na palubě a oba zadumaně hledí do modravé dálky.

Co má vlastně Thibodeau za potíže? přemítal Nimec. Proč v něm Ricci vyvolal tak zuřivou nenávist? Jak to bylo s tou rybou, co se mu vytrhla? Pete měl vždycky pocit, že Thibodeau je takový v zásadě rozumný chlapík s nohama na zemi, a teď se jen těžko vyrovnával s jeho nezvladatelným výbuchem. A mozek mu znovu a znovu vnucoval myšlenku, že skutečné kořeny jeho chování jsou i nadále nejasné… což ho vedlo k úvaze, kde až doteď bral sílu hrát tu hru, kterou tak úspěšně předváděli s Megan?

Nimec si tím nebyl jist – a nejistota byla, jak mu docházelo, v poslední době nejčastější stav jeho mysli – ale napadlo ho, že odpověď by možná šlo hledat v průběhu jiného podobného jednání, které se odehrálo v budově nejvyššího vedení UpLinku asi před půlrokem a skončilo poznámkou, jež se v ničem nepodobala ničivému úderu z dnešního velkého finále. Mohlo to být tak tři, čtyři dny poté, co se Ricci vrátil ze svého výletu do Kazachstánu, určitě ne víc. Sešel se tehdy s Nimecem, Megan a Gordianem, aby spolu probrali, které nepodchycené průšvihy ještě zbývá vyřešit. Nebylo jim v té době zrovna do skoku a Ricciho úvahy o celé záležitosti jim pomohly vzpamatovat se a dát se trochu dohromady.

Nimec se podíval na Ricciho a vzpomínal.

„Dělat malé krůčky, jedině tak člověk dokáže vnímat, jak se posouvá dopředu,“ řekl tiše. „Nepřipadají ti ta slova povědomá?“

Ricci se několik vteřin nehýbal. Pak se otočil k příteli a na tváři měl téměř neznatelný náznak úsměvu.

„Jo,“ přikývl. „Připadají.“

„Je to rozumná rada,“ pokračoval Nimec. „Neumím přijít na lepší způsob, jak ti říct, že bys měl věcem dát trochu času, aby měly možnost se pořádně projevit.“

Ricci něco zabručel a znovu se zadíval na hladinu.

„Předpokládejme na chvilku, že bych to měl udělat,“ ozval se po krátkém mlčení. „Když se po mně od téhle chvíle Thibodeau ožene, vrátím mu to mnohem větší silou. To tě trápí?“

Nimec pokrčil rameny.

„Na tom celkem nezáleží. Jestli jo, dokážu se s tím nějak vypořádat,“ odpověděl.

Ricci na to nic neřekl, jen se o něco víc předklonil a opřel se lokty o zábradlí.

„Zátoka je takhle pozdě odpoledne moc krásná,“ poznamenal po dost dlouhé chvíli.

„Jo,“ přitakal Nimec. „To je tím, jak se slunce z boku opírá do vln, když se blíží nad obzor.“

„A ta prasátka, co vrhají hřebeny vln, působí dojmem, že je hladina posetá miliardami zlatých střípků.“

„Jo.“

Ricci se podíval na přítele.

„Budu si toho teď víc všímat, Pete,“ prohlásil. „Odteďka už ano.“

Nimec přikývl a tentokrát byl na řadě on, aby předvedl drobný úsměv.

„Víc po tobě asi sotva můžu chtít,“ poznamenal.

Když se zrádce dokáže dostat daleko od toho, co způsobil, zbavuje ho to pocitu viny. Pro příklady nemusíme chodit jen do oblastí kriminality nebo politiky. Ten příjemný pocit odtažitosti je návnada, která na nás čeká u vchodu do pasti, a všichni jsme v každodenním životě slyšeli nespočet nejrůznějších výmluv. Třeba ta žena od vedle, co se odstěhovala a svou kočku nevzala s sebou. No nedivte se, přišel den stěhování, náklaďák už byl na místě, museli jet a to pitomé zvíře si klidně odejde na takovou dobu, a ona ji přitom pustila ven jen na chvíli. Anebo ten táta od rodiny, co si po úředních hodinách dopřává chvíle pomíjivé rozkoše se svou sekretářkou – o manželku přece pečuje, třeba minulý týden jí koupil drahý zlatý náramek. A děti stejně radši hrají počítačové hry, než aby se bavily s hloupým, starým taťkou, tím si je jist.

Když se člověku podaří jakékoliv vlastní jednání vytrhnout z patřičných souvislostí, snadno sám sebe přesvědčí, že o nic nejde. Už je vám jasné, jak snadno to jde? Stačí jen zavřít oči před následky a kráčet hezky dál světem jakoby nic.

Když se Don Palardy ocitl sám v kanceláři Rogera Gordiana v budově UpLinku v San José, říkal si, že odtud přece nechce odnést nic jiného než pár vlasů.

Jen pár vlasů, copak je to tak hrozný zločin?

Na ruce si nasadil bílé bavlněné rukavice, stoupl si k otevřené zásuvce Gordianova psacího stolu a z jedné z jeho úhledných přihrádek vytáhl kartáč na vlasy. Na to, aby z něj získal pramen vlasů, použil pinzetu. Opatrně ho pustil do zavíracího plastikového sáčku na skladování důkazů. Pak ze štětin kartáče vytáhl ještě pár vlasů a ty také spustil do sáčku.

Palardy tu pracoval jako vedoucí kontrašpionážní čety, jejímž úkolem bylo jednou týdně prověřit všechny kanceláře členů vedení a konferenční místnosti v budově, jestli v nich nejsou nějaká odposlouchávací zařízení. Proto se nemusel bát, že by ho někdo přistihl v nějaké nepříjemné či kompromitující situaci.

Věděl, že Gordian odjel na každoroční jednání na moři a že ho tady dneska nezaskočí. Věděl také, že si jeho počínání nevšimnou skryté špionážní kamery, a to především proto, že by je sem montoval on, Palardy, nebo některý z jeho podřízených, kdyby Gordian něco takového vyžadoval – a k tomu zatím nedošlo. Navíc si Palardy s sebou do kanceláře vzal širokospektrální detektor odposlouchávacích zařízení, kterému se u nich v oddělení říkalo Velký čmuchal. Šlo o přístroj za dvacet tisíc dolarů, který na první pohled vypadal jako obyčejný kufřík. Teď ležel otevřený na zemi a předváděl soustavu rádiových, zvukových, infračervených a akustických skenerů, vzájemně provázaných a řízených náročným mikropočítačovým systémem. Výsledek jejich činnosti bylo možné sledovat v podobě pulzujících křivek na velkém displeji nebo si jej vytisknout na papír jako výsledný graf. Velký čmuchal měl ve výbavě i nízkofrekvenční přijímač VLF citlivý na kmitočet 15,75 kilohertzů, jaký kolem sebe šíří horizontální oscilátory videokamer. A VLF neblikal ani nepípal, což svědčilo o tom, že tu žádnou kameru nikdo nenamontoval.

Takže tady v kanceláři byl v bezpečí – nevyskytovalo se v ní „nedovolení vniknutí“, jak se tomu říkalo v jeho branži. Proto teď Palardy v klidu sevřel sáček mezi palec a ukazováček, aby zavřel jeho patentní uzávěr, a zasunul ho do jedné z kapes, které měl našité na pracovní kombinéze. Pak zásuvku zase zavřel.

Jakmile měl ten hanebný skutek za sebou, zastrčil do zadní části Velkého čmuchala kabel od svého přenosného detektoru a s náležitou péčí se dal do běžného přezkoušení místnosti. Dal si pozor, aby se vyhnul starožitným švýcarským nástěnným hodinám, které velice obdivoval, a anténou ve tvaru mopu pomalu přejížděl po stěnách kanceláře. Číhal přitom na harmonické signály, jaké vydávají magnetofony, mikrofony a další typy aktivních i pasivních odposlouchávacích zařízení. Kdyby na něco nepatřičného narazil, bez prodlení by to zneškodnil a nález by ohlásil svým nadřízeným v bezpečnostní sekci Meče.

Don Palardy se považoval za slušného a starostlivého člověka, i když mu jistě nechyběly nějaké ty lidské slabůstky. Kdyby tu na koberci našel drahý šperk, třeba ztracený manžetový knoflík nebo sponu do kravaty vykládanou diamanty, jistě by to vrátil svému zaměstnavateli a bylo by mu jedno, nakolik by mu pomohlo vyřešit jeho vlastní dluhy, kdyby si nález nechal.

Jediné, co vzal, bylo pár vlasů.

Od té záležitosti v Brazílii je moc dobrý v tom, jak si dokáže zdůvodnit svoje prohřešky.

4.

Poloostrov Baja, Mexiko

31. října 2001

Tunel byl asi dva metry vysoký a tři kilometry dlouhý a vedl pod nehostinnou pouští mezi Tijuanou a Mexicali až téměř do Spojených států. Na jižním konci se do něj dalo vstoupit padacími dveřmi v zadní části seníku na dvoře jedné venkovské usedlosti. Severní vchod vypadal jen jako docela malá průrva ve svahu kopce nad vyschlým korytem potoka. Kalifornská hranice odtud už byla na dohled. Stará pověst říkala, že tunel vykopali jezuitští kněží, kteří si chtěli v tajnosti odvézt svoje nezměrné bohatství – to měli získat nezákonným obchodováním s piráty a manilskými galeonami. Jenže španělský panovník jezuitům poklady záviděl, a tak v roce 1767 dal příkaz, aby jim byly zabaveny. Tunel ale ještě po dvě stě třiceti letech využívali pašeráci ze všech svých sil, i když teď jím bylo s maximálním utajením přesunováno spíš jiné zboží: narkotika a nelegální přistěhovalci toužící dostat se do Ameriky. Jak říká jedno staré přísloví používané snad ve všech jazycích světa, „příležitost dělá zloděje“.

Dnes večer stály asi třicet metrů od severního ústí tunelu dva lehké terénní vozy bez jakéhokoliv příslušenství a jedna špinavá stará dodávka chevrolet. Všechna tři auta byla pečlivě ukryta před zraky příslušníků pohraniční stráže – maskování bylo pečlivě provedeno tak, aby to všechno vypadalo jako pár jabloní a suché roští. Přední sklo dodávky bylo rozbité a kousky skla se válely po kapotě i vnitřku vozu. Oba muži uvnitř byli mrtví, jejich zkroucená těla zůstala sedět na sedadlech a vlněné čalounění bylo nasáklé krví a roztrhané na zubaté cáry sprškou kulek, jež zčásti pronikly masem, zčásti těla minuly. Oba muži měli stažené kalhoty a uříznuté pohlavní orgány nacpané do otevřených úst. Oba byli zastřeleni, znetvořeni a usazeni stejným způsobem.

Nad křovím, které zakrývalo vozidla, leželo na pískovcových římsách podél východní i západní strany údolí dvanáct mužů. Terénní vozy, s nimiž přijeli z Tijuany, měli zaparkované o hodný kus dál. Vyzbrojeni byli krátkými samopaly s tritiovými bodovými hledáčky a s přídavnými reflektory. Na výstupku nejblíže k východu z tunelu stál šlachovitý mladík s tmavou pletí a upravenou krátkou bradkou. Uhlově černé vlasy měl sčesané dozadu z čela. Tiskl se zády ke skalní stěně za sebou a držel se v hlubokém stínu, který vytvářelo matné světlo srpečku měsíce. Na kamenném útesu vedle sebe měl muž postavený předmět tvarem připomínající konzervu s tenkou výsuvnou anténou nahoře. Zbraň měl svěšenou podél modrých džín a ze svého vyvýšeného stanoviště pozorně sledoval ústí tunelu. Neměl ani tušení, že také jeho někdo pozoruje.

O něco výš nad korytem vyschlého potoka se za širokým kamenným valem krčil Lathrop. Ústa měl pootevřená a horní ret stažený, jako by se snažil nasát vzduch. Soustředěně pozoroval muže pod sebou. Svým postojem podivně připomínal chování koček – v okamžiku, kdy Jacobsonovým orgánem, tím nepatrným čidlem v tlamě na patře, zachytí kočka několik molekul pohybujících se vzduchem. Je to vlastně jen vývojový pozůstatek připomínající lidskou kostrč, ale dokáže zachytit vjem stojící na pomezí mezi chutí a čichem. U lidí vede stejný vjem k závěrům, jež se obvykle skryjí pod neurčité označení „šestý smysl“.

Lathrop měl pro kočky slabost od útlého dětství, přitahovalo ho, jak žijí, a ještě dnes měl doma tři chlupaté mourky – i když to s největší pravděpodobností nemělo nic společného s jeho vlastním šestým smyslem, protože ten si ve skutečnosti ani neuvědomoval.

Teď stál osamělý ve svém úkrytu a bez hnutí a klidně sledoval z nadhledu muže čekající pod ním na římsách. Obličej měl natřený maskovacím krémem. Na sebe si vzal lehký černý maskovací oblek a k tomu taktickou výzbroj skládající se zaprvé ze samopalu beretta ráže .40 zasunutého do pouzdra na stehně. Vedle sebe na zemi měl položenou ostřelovací pušku SIG-Sauer SSG 2000. Zbraně si s sebou vzal jen pro všechny případy. Kdyby některou z nich musel použít, znamenalo by to neúspěch celé akce.

Zadíval se do hledáčku miniaturní kamery nahrávající na minidisk a přepnul ji do polohy, v níž je možné pořizovat jednotlivé fotografie, aby mohl seřídit nástavec pro noční vidění, který měl nasazený na objektiv.

Než bude po všem, bude mít na disku nahranou spoustu materiálu, ale přesto nechtěl riskovat, že by přišel o něco důležitého. Nakonec, když se tam nahraje něco nedůležitého, vždycky to může smazat, až bude digitalizované záběry přenášet do kapesního počítače, který měl připevněný k opasku.

„Tak do toho, Felixi,“ zašeptal Lathrop tiše, „koukej to udělat s citem.“

Zaměřil kameru na muže s bradkou a začal nahrávat.

Guillermovi se do tunelu ani trochu nechtělo. Nesnášel tu boudu plnou krmení pro prasata, nenáviděl okamžik, kdy začne sestupovat po dřevěných schodech, které se při každém kroku klepaly a k tomu ještě vrzaly a praskaly. Nenáviděl to lepkavé vedro, které dole panovalo ve dne, stejně jako noční lezavý chlad. Měl plné zuby nízkého stropu, jenž visel těsně nad hlavami a nejvyšší muže nutil kráčet v mírném předklonu. Nesnášel špinavé stěny, místy nedbale podepřené dřevem a vyztužené betonem, a přesto neustále působící dojmem, že se na něj můžou kdykoliv bez varování sesout. Nenáviděl houfy hlodavců a hmyzu, protože byly tak početné, až to ve tmě vypadalo, že člověku tečou po kůži, jako by to bylo nějaké černé bláto. Snad ze všeho nejvíc mu však lezl krkem ten smrdutý pach potu, nevypraného oblečení a lidských výkalů, jímž byl celý úzký tunel přesycen, přestože do něj po celé jeho délce hnaly čerstvý vzduch ventilační šachty.

Ano, nenáviděl cestu tunelem, nesnášel jeden každý okamžik té prokleté pouti, kterou musel absolvovat jeho úzkými a zapáchajícími zákrutami, jenže věděl s naprostou jistotou, že nebýt tunelu, těžko by vydržel celé desetiletí, a víc než desetiletí, dělat tuhle práci, za kterou se tolik lidí ocitlo za mřížemi v daleko kratší době. Díky té smrduté díře v zemi se mu s úspěchem, který neměl konkurenci, dařilo vyhýbat se pohraničním hlídkám. Tunel ho zvýhodňoval oproti konkurenci, takže bratři Salazarové jen a jen díky němu svěřovali veškeré zásilky svého neustále se rozrůstajícího podnikání právě Guillermovi. Na poloostrově byly desítky kojotů, jimž Los Reyes Magos de Tijuana zaručovali svou náklonnost i ochranu, ale Guillermo si byl jist, že nikomu jinému než jemu by nesvěřili nejnovější zásilku – šedesát kilogramů kvalitního mexického heroinu, což na severoamerickém trhu představovalo skutečné bohatství. A přestože to bylo daleko riskantnější než to, co běžně dělal, představovalo to na druhou stranu daleko méně práce než když se musel snažit dát dohromady dost lidí, kteří si mohou dovolit zaplatit jeho sazbu tisíc dolarů za osobu, aby se nechali převést přes hranice. Většinu času dělal totiž nejen převaděče, ale přijímal i objednávky. Dneska ale za něj veškeré úřadování vyřídili jiní a jemu připadl pouze úkol dostat zásilku na hranici a dostat od Lucia Salazara zaplaceno.

Un coyote, sí, říkal si Guillermo zamyšleně. Coyote byla oblíbená přezdívka všech pašeráků lidí a kontrabandu a on si moc dobře uvědomoval, že není jen lichotivá. Kojot je rychlé, mazané a nebezpečné zvíře, umí se přikrčit, když je třeba, ale současně využije každé příležitosti a urve si kus žrádla kdykoliv a kdekoliv to alespoň trochu jde. Sí sí, copak je na tom něco špatného? Prostředí, v němž Guillermo žil, nemělo moralisty příliš v lásce a on sám považoval za výhodnější přežít jako gauner než umřít jako svatoušek.

Kužel reflektoru svítil do matného šera tunelu a Guillermo kráčel v čele skupinky indiánů, kteří náklad přinesli na zádech ze Sonomy. Když přišli, hbitě si je spočítal – bylo to pětatřicet vesničanů, žádnému nebylo přes dvacet, většinou ale byli o poznání mladší a asi třetinu tvořily dívky. Skupinku mladých nosičů doprovázeli Salazarovi střelci, forzadores, se zbraněmi v rukou. Dohromady to bylo nějakých padesát lidí, takže dobře dvojnásobek počtu, který s sebou zpravidla do tunelu bral. Madre Dios, Guillermo jen doufal, že tyhle stěny vydrží otřesy tolika dupajících nohou.

Ať už to byly oprávněné obavy nebo ne, pocit sílícího strachu, že se stěny během téhle výpravy zhroutí, jen zhoršoval Guillermovy obvyklé neradostné pocity. Sám soudil, že k jeho náladě ještě přispívaly hlavně pušek namířené na niňas. Zvlášť jedno z dětí, půvabná čtrnáctiletá, možná patnáctiletá dívenka, mu připomínala jeho vlastní dcerku. Byla stejně stará, měla stejně dlouhé vlasy, a dokonce jí i velmi podobným způsobem padaly do čela… Nebyl ale ochoten připustit si ani v úvahách, že by taková nápadná podobnost pro něj měla mít nějaký zásadní význam. Vláda s oblibou poukazovala na to, že Salazarové mění vzdálené vesnice na Gran Desierto a dál na jih za Sierra Madres v opevněné tábory a dělají si z nich zdroj zotročené pracovní síly. Proč ale přitom nepoukazuje také na to, v jakých nesnesitelných podmínkách tihle lidé žili před salazarovskou „okupací“, proč neukazuje rodiny umírající hladem v chatrčích sestavených z kartonových krabic, které Salazarové odstranili a nahradili slušnými obydlími? Co je tak asi pro tyhle lidi lepší? Guillermo neuměl na tuhle otázku odpovědět. Neměl dost informací, aby si mohl udělat vyvážený názor. A navíc to nebyla jeho záležitost. V tomhle vlaku on nejel. Jeho úkolem bylo hledět si svého, dovést nosiče k Estación Lucio, a nic víc. Jo, a pak ještě inkasovat odměnu.

Guillermo zahnul do náhlého zákrutu, do něhož se stáčela stezka, a pohybem ruky rozšířil kužel světla linoucího se z reflektoru. Před sebou na hliněné podlaze uviděl bezpočet překrývajících se šlápot. Některé byly docela čerstvé, z jiných zbyly už jen matné obrysy. Ty byly možná o celé generace starší než on sám.

Pak se kužel světla svezl na špičatou hromadu odpadu, kterou Guillermo považoval za jakýsi milník. Podle ní poznal, že se dostává do poslední části podzemního pochodu. Zbývá ještě nějakých padesát až šedesát metrů a tunel se začne zvedat k východu v západním svahu kopce nad vyschlým potokem. Tam na ně budou čekat Luciovi chlapci s vozidly na přepravu zakázky. Než všechno naloží, Guillermo si trochu odpočine a pak se i s vesničany a s forzadores vydá do podzemí na zpáteční cestu. Byla to únavná práce i pro muže v nejlepší kondici – a narůstající duchna nad jeho opaskem byla usvědčujícím důkazem, že udržovat se v kondici nepatří ke Guillermovým přednostem.

Než se cesta začala zvedat, musel Guillermo jít ještě nějakých patnáct minut. Pak se konečně začala nehybná atmosféra tunelu míchat s proudem čerstvého vzduchu zvenku. A brzy zahlédl opar slabého měsíčního svitu, jak se dere dovnitř otvorem ve skále, jímž se dalo vyjít ven k potoku.

Najednou mu nevadilo, že je unavený. Zrychlil krok, jen aby už byl venku.

Felix Quiros uměl být trpělivý. Dokázal odolat pokušení, které ho nutilo začít jednat předčasně, a od chvíle, kdy se Guillermo ukázal u ústí tunelu, se zatajeným dechem čekal, až se za tímhle omezeným, podělaným cabrónem nacpe do úzkého koryta potoka i celý zástup nosičů a za nimi i hrstka prokletých Salazarových forzadores. V tu chvíli měl už jistotu, že celý náklad heroinu je venku z tunelu. Pak se teprve sehnul a sáhl po dálkovém odpalovacím zařízení, jež měl položené na plošině vedle sebe.

Pak jen rychle zatáhl za vysouvací anténu, aby se ujistil, že je úplně vytažená, a stiskl tlačítko k odpalování.

Přijímací zařízení umístěné v tunelu přijalo signál a vyslalo impulz do drátů vedoucích k obrovskému počtu trinitrotoluenových náloží, které Quiros a jeho lidé rozmístili na posledních metrech stezky a zakryli je kameny a hlínou.

K výbuchu došlo doslova okamžitě. Tlaková vlna vyrazila do koryta vyschlého potoka, otřásla všemi skalami kolem a vyplivla z ústí tunelu neuvěřitelnou kouli plamenů a dýmu. Z hořící koule odletovaly úštěpky kamenů jako malinké meteority a zasekávaly se do forzadores, kteří vyšli z tunelu jako poslední. Někteří ještě ani nebyli úplně venku a teď je srazil k zemi propadající se strop ústí tunelu.

Felix namířil samopal na Guillerma a stiskl spoušť. Zasáhl ho rychlou dávkou, která nebohého pašeráka srazila na záda. Kopal kolem sebe nohama a ruce si tiskl na krvácející hruď. Felix do něj vypálil ještě několik dávek, a když se muž konečně přestal hýbat, začal kropit kulkami i celé koryto potoka. Kulky zvedaly do vzduchu malé gejzírky písku a oblázků. Felix stáčel zbraň zleva doprava a pak zase zpátky a jeho muži stojící na opačné straně údolí dělali totéž. Bezmocní mladí nosiči ječeli bolestí a hrůzou, jak je kulky srážely na zem. Někteří se pokoušeli i s objemným nákladem na zádech plazit po zemi v marné snaze najít nějaký úkryt.

Hrstka zaskočených forzadores, kteří ještě zůstali na nohou, mezitím začala naslepo pálit směrem k útočníkům, ale pro křížovou palbu vedenou z bezpečných úkrytů za keři byli příliš snadným terčem.

Muži na skalách pokračovali ve střelbě, dokud neměli jistotu, že se v korytě potoka nikdo nehýbe. Pak přestali a rozhostilo se duté, zakouřené ticho. Znovu nabili. A na Felixův pokyn vypálili další dlouhou dávku kulek. Vyprázdnili zásobníky do těl rozházených po zemi pod nimi a dali si záležet na tom, aby po nich nezbylo nic jiného než mrtvoly.

Celý masakr trval od začátku až do konce sotva deset minut.

Lathrop ještě chvíli nahrával. Chtěl zachytit okamžik, až Felix a jeho lidé sestoupí do koryta pro heroin. Pracovali rychle, zavíracími noži přeřezávali popruhy, jimiž měli mrtví nosiči připevněný náklad na zádech, pak jim balíky strhávali z těla a nosili je na jednu obrovskou hromadu. Mezitím se pár Felixových hombres oddělilo od ostatních a vydali se směrem k severnímu okraji rokle, zřejmě proto, aby předjeli s vozidly, na nichž si odvezou získanou kořist.

Lathrop uvažoval, jestli nemá počkat, až se muži vrátí, aby je případně zachytil při nakládání heroinu, ale téměř okamžitě ten nápad zavrhl. Má Felixe nahraného při přepadení a zabíjení, takže má do posledního puntíku všechno, co potřebuje. Proč by měl tlačit na pilu? Někdy má člověk nutkání vytřískat ze situace víc, než je nutné. Věděl o téhle své slabosti a bylo mu jasné, že si musí dávat pozor, aby jí nepodlehl. Kdepak, chlápek v jeho postavení si něco takového nemůže dovolit.

Jinak by se mohl přidal ke Guillermovi a všem ostatním obětem, které i s ním odešly z tunelu přímo do velkolepého posmrtného života.

Opatrně sundal z kamery nástavec na noční nahrávání a každý kus uložil do příslušné brašny. Pak si hodil zbraně přes rameno a stáhl se do tmy.

5.

Na různých místech

2. listopadu 2001

„Podařilo se ti přimět Langa, aby zaplatil účty?“ zeptal se Nimec a nastavil ruku v boxerské rukavici.

„Začínáš mluvit jako Roger,“ poznamenala Megan a ohnala se po něm levým hákem, který ji vyhodil z rovnováhy, ale přitom se sotva dotkl vycpané kůže.

„Do prdele,“ zamumlala a těžce oddechovala. Obličej se jí leskl potem.

„Tak pokračujem, snaž se udržet rytmus.“

„Už tady takhle vyvádíme skoro hodinu, snad už by byl čas se na to –“

„Ale…“

„Pete, jsem zničená. Dneska ráno mi to prostě nejde a ještě se potřebuju osprchovat, abych mohla vyrazit do práce –“

„Pokud vím, tak jsi byla unavená, už když jsi složila v Kaliningradu toho ozbrojeného atentátníka. A to bylo dávno předtím, než jsi začala s tímhle tréninkem.“

„Tehdy jsem neměla na vybranou.“

„Teď nemáš taky,“ poznamenal a udělal krok doprava. „Dýchej zhluboka. A drž se blízko u mě!“

Megan otevřela ústa a nabrala do plic vzduch. Držela pravou nohu před levou a s odpruženými koleny postupovala směrem k němu. Pak se pokusila o další výpad. Tentokrát se jí úder vydařil o něco lépe. Zasáhla Nimecovu rukavici o něco blíž ke středu, který na ní byl namalovaný bílou barvou.

„To už je lepší,“ poznamenal. „Tak ještě jednou.“

Ohnala se pěstí a trefila se na okraj bílého terče.

„Ještě jednou! A hlídej si, abys měla paži v jedné přímce s přední nohou!“

Další úder šel přímo do středu rukavice.

„Dobrý,“ pochválil ji Nimec. Udělal krok dopředu, aby se na Megan trochu natlačil a máchl rukavicí těsně kolem její brady. „Kryj se, mohl jsem tě bez mrknutí dostat. Cos myslela tím ‚jako Roger‘?“

Megan zvedla ruce a přitiskla si bradu na prsa. Vlasy měla stažené do pevného ohonu, kolem hlavy jí pot zadržovala bílá čelenka a na sebe si vzala krátké bílé triko s logem Everlast vepředu, černé cyklistické šortky a tenisky Adidas.

„Oba přece předpokládáte, že by měl Bob mít pocit, že nám něco dluží,“ odpověděla na vysvětlenou.

Bob, pomyslel si Nimec.

„A není to tak?“ ohradil se nahlas.

„Podle mne si myslí, že jsme si kvit.“

„A co ho k tomu vede? Ta chvíle, kdy jsme zachránili atomovou ponorku před únosem, zrovna, když byl prezident na palubě? Nebo když jsme přišli na to, kdo stojí za tím bombovým útokem na Times Square, když jeho lidi nevěděli, kde jim hlava stojí?“

Megan nechala jeho otázky bez povšimnutí a pružně se pohupovala v kolenou, aby získala nějakou energii. Poskakovali proti sobě v boxerském ringu v nejvyšším patře komplexu budov v San José, které bylo plné výhradně zařízení na trénink a aktivní odpočinek – vedle profesionálně vybavené tělocvičny pro boxery tam byly i prostory pro výcvik v bojovém umění dojo, zvukově izolovaná střelnice a napodobenina typické kulečníkové herny z jižní Filadelfie – tak dokonalá napodobenina, že v ní byly snad i zkroucené nedopalky od cigaret zamáčknuté do rozlitého piva. Když bylo Nimecovi nějakých čtrnáct, sedřela mu v takovém podniku pel jeho mladické nevinnosti neúprosná rudá světla neonů. Megan se s ním o tomto období jeho života nikdy příliš nebavila. Věděla, že jako kluk pomáhal tátovi podvádět v hazardních hrách, chytili ho a stal se mladistvým delikventem a – podle jejích představ – obětí vykořisťování dětí. Co jiného to je, když takové dítě nesmí chodit do školy a musí dávat znamení v nějaké díře plné notorických hráčů? Díky tomu měla pro Nimeca slabost. Nevěděla jistě, jestli to je tím, že ona sama vyrostla ve zcela odlišných podmínkách, ale Ridgewood v New Jersey a jižní Filadelfi byly vlastně na úplně jiných planetách. Když chodila na přednášky o staré a středověké angličtině na přípravku v Grotonu, nebyla v učebních osnovách ani zmínka o takových věcech, jako je ‚dober‘, ‚táhni‘, ‚levá‘, ‚pravá‘.

Soustředila se na výpady proti Nimecovi, dotírala na něj opakovanými švihnutími vedenými z ramene a přitom se neustále mírně pohybovala doprava, aby si kryla vnější obvod obranného kruhu, který si kolem sebe představovala, jak ji to on sám naučil.

„Abych se vrátil k Langovi,“ ozval se Nimec, „musíme si projít databázi NCIC, jestli se nám nepodaří najít informace, které potřebujeme.“

„Přičemž on má sklon ptát se ředitele, jestli to smíme udělat,“ poznamenala Megan. „A to pokud možno co nejvyššího ředitele.“

„Téměř,“ dodal.

Přikývla.

„Ale ne úplně nejvyššího.“

Znovu přikývla.

„Což nás nevytrhne,“ pokračoval. „Průměrný pochůzkář v uniformě se dokáže na celý systém napojit rovnou z hlídkového vozu, pokud v něm má namontovaný počítač. Jenže já chci, aby nám Lang zařídil neomezený přístup.“

Nimec zvedl obě rukavice do vzduchu. Zasypala ho sérií krátkých úderů, pak ho zkusila zasáhnout levým hákem a odrazila ruku, která jí opět zamířila na hlavu, aniž musela byť jen o krůček ustoupit.

„Začíná to být trochu složité,“ poznamenala. „Národní bezpečnost je víc na jeho straně.“

Nimec se na ni podíval zmateně.

„On nám nevěří?“ zeptal se.

„To jsem neřekla.“

„Tak v čem je to složité?“

„To bych ti teď radši nevysvětlovala.“

Viděla, jak se zamračil a zmatek v jeho mysli zjevně zesílil.

„Vykašli se na to, Pete. Za pár dní poletím znova do Washingtonu. Uvidíme, co mi tam Bob řekne.“

Nimec se na ni chvíli díval.

Zase Bob, pomyslel si.

Pak se trochu stáhl, změnil směr a spustil pravou rukavici o kousek níž, aby se nachystal na zvedák. Megan švihla rukou, ale Nimecovy rukavice se sotva dotkla.

„Tohle jsi moc táhla. Ještě jednou.“

Lehce zvedla paži a tentokrát vedla švih až z ramene. S uspokojením ucítila, jak se jí pěst zabořila přímo do středu jeho kožené rukavice.

„Výborně, tohle bylo dokonalý. Dej si chvíli pohov,“ pochválil ji, přestal se pohybovat a zůstal rozkročený stát. „A teď poslouchej, protože tohle je důležitý.“ Poplácal si rukou v boxerské rukavici doprostřed hrudního koše. „Když jde nějaký chlápek přímo po tobě, musíš ho praštit sem. Když ti vyjde čistá a tvrdá rána, vyřadíš mu ze hry bránici – a je přitom úplně jedno, jak je veliký. Navíc něco takového nebude od ženské čekat. Lidé, kteří se neumějí prát, dělají v zásadě pořád stejné chyby. Buď míří na nos, nebo na bradu, což je ale těžké trefit, nebo na břicho, kde je víc svalů, tuku, prostě nejrůznějšího polstrování, než kdekoliv jinde.“ Zvedl druhou rukavici ke krku, těsně pod ucho. „Když nemáš přístup k horní polovině trupu a myslíš si, že dosáhneš semhle, tak ho koukej napálit pod ucho. Tady je tlakový bod. Jasné?“

„Hruď, nebo krk,“ přikývla Megan. Slova musela rychle vyhrknout mezi dlouhými, přerývavými nádechy. Rukavicí si setřela pramínek potu z oka. „Tohle už jsi mi říkal nejmíň stokrát.“

„Nikomu, koho jsem kdy trénoval, opakování nikdy neuškodilo,“ upozornil ji a zatřásl si rukavicemi před hrudním košem. „Tak honem, nasol mi sem pár –“

„Pete –“

„A budeme mít pro dnešek dost.“

Nezbývalo jí, než ho poslechnout.

O deset minut později už byli z ringu venku, přes ramena měli hozené ručníky a trička promáčená potem se jim lepila na těla. Nimec došel ke své skříňce, stáhl si rukavice a pak pomohl Megan rozvázat její.

„Ještě jednu pracovní záležitost musíme probrat,“ prohlásil a pověsil rukavice na věšák uvnitř skříňky.

„O co jde?“

„O ten Ricciho nápad, že bychom měli zřídit pohotovostní týmy,“ odpověděl. „Pořád se mi to mele v hlavě a mám pocit, že bychom to opravdu měli udělat.“

Megan si rozmotávala bandáže na rukou, její sportovní taška ležela rozevřená na lavičce u stěny.

„Souhlasím,“ přikývla. „Přechodně.“

„A v čem podle tebe je ta přechodnost…?“

„Muselo by se to chápat jako experiment a něco, na co je třeba neustále dohlížet. A chtěla bych, aby se o to starali všichni. To znamená Gord i Rollie.“ Podívala se na něj. „Vypadáš překvapeně, Pete.“

Nimec pokrčil rameny.

„Když to poprvé zaznělo, nevypadala jsi, že tě ten návrh kdovíjak nadchl,“ dodal na vysvětlenou. „Čekal jsem, že narazím na větší odpor.“

Megan zvažovala, jak na to má reagovat. Stáhla si z rukou lněné pruhy bandáže a pečlivě je smotala do ruliček, pak došla k lavičce a hodila je do tašky.

„V nejmenším nezpochybňuju Ricciho obavy,“ prohlásila nakonec, otočila se a zadívala se přímo na Nimeca. „Jen se mi nezamlouvá jeho chování nevrlého osamělého střelce. A čas od času potřebuju být na místě, o kterém vím jistě, že ho tam nepotkám.“

Nimec nepatrně pokrčil rameny a rukou se opřel o otevřená dvířka skříňky.

„Ale zřejmě jsme přece jen dospěli k nějakému řešení,“ podotkl.

„Můžeš to tak brát,“ přikývla. „Já to vnímám tak, že se potřebuju podívat na celou věc z většího nadhledu.“

Tázavě se na ni zadíval.

„Ať už nás loni na jaře v Brazílii napadl kdokoliv,“ začala vysvětlovat, „zabil spoustu našich lidí a mohl způsobit ještě daleko větší škody… mohl se dostat do situace, kdy by mu nedělalo potíže vydírat každou zemi na světě… kdybychom mu ovšem jeho plány nepřekazili. Zkusme se na to podívat očima našeho nepřítele. Asi nás v tuhle chvíli nemá moc v lásce. A představa, že nejsme připraveni na to, až se rozhodne vyrovnat účet, mě děsí jak máloco, Pete.“

Několik dlouhých vteřin se na ni díval a pak jedním švihnutím ruky zabouchl dveře skříňky. Zaklaply s tupým, kovovým úderem.

„To jsme dva,“ poznamenal.

Když byl před pár měsíci v Madridu, zašel si do budovy Villanueva, kde sídlí Museo dci Prado, aby se podíval na obraz Triumf smrti od Brueghela staršího. Doteď si nebyl jistý, jak dlouho před ním stál. Bylo to, jako by se kolem něj zastavil čas. Jako by se jeho nejvlastnější představy promítly na stěnu galerie.

Nevěděl, kam se má dívat dřív. Na zničenou oranžovou zemi posetou požáry, které chrlí oblaka černého, sopečného dýmu? Nebo na středověkou vesnici obleženou vražedným vojskem koster, jimž nad lebkami vlají válečné zástavy a prázdné důlky místo očí nevyjadřují nic jiného než nelítostné odhodlání dosáhnout svého jediného cíle? Tady se vrhli na živé ostřími širokých mečů. A tady je nabodávají na hroty kopí. Tamhle si jeden mrtvolný vrahoun kleká vedle své přemožené oběti a přikládá jí nůž k hrdlu, aby jí uštědřil smrtící ránu. A vpravo vepředu jedna venkovanka, která upadla na hromadu zkroucených těl, zvedá ruce v marné prosbě o milost. Kostnatý žoldák jí klade vítěznou nohu na hruď a neúprosně švihá válečnou sekerou dolů. Kam se jen podívat? Na který z těch výjevů pohádkového zmaru? Na loď smrti, která brázdí mokřinu zohavených těl a krve s posádkou kostlivců zahalených do bílých rubášů? Na měšťana, který bezvládně visí na jediné trčící větvi poničeného stromu? Na zdivočelého psa, kost a kůže – je to strašné zvíře, z kterého trčí žebra – jenž hladově očichává dítě, které svírá v náručí mrtvá matka? Nebo na flamendry, kteří se nastrojili jako pávové a teď se v bezmocné panice snaží uniknout od bohatě prostřené tabule, kolem níž se stahuje kruh nelítostných kostlivců?

Kam jen se má člověk dívat dřív?

Tohle je úžasný obraz. Siegfried Kuhl se nechal pohltit jeho pekelnou krásou a téměř věřil, že jeho tvůrce k němu natáhl ruku přes celá staletí, aby sáhl pro inspiraci hluboko do jeho mysli. Pocit, že je s malířem spojený pupeční šňůrou, Kuhla zcela ovládl. Měl pocit, že z něj mrtvý mistr čerpá energii a místo ní mu dodává svou vlastní sílu.

Až do tohoto nezapomenutelného okamžiku na Kuhla nikdy žádné umělecké dílo nezapůsobilo. Zašel do muzea z čiré zvědavosti, nic jiného za tím nebylo. Vlastně ho k tomu dovedla poznámka Harlana DeVanea, že by ho to třeba mohlo zajímat. To bylo před šesti měsíci. Po tom debaklu v Kazachstánu. Tehdy ho zachránilo jen náhodné odvedení pozornosti, které mu dovolilo vytrhnout se tomu člověku z Meče, s nímž se rval přímo na základně v místnosti, kde se zpracovává náklad.

Podobu toho muže měl zachycenou v paměti s fotografickou přesností. Kdykoliv si vybavil jeho tvář s ostře vystupujícími, hranatými lícními kostmi, pokaždé ucítil, jak mu vnitřnostmi projíždí chladná a neodbytná touha po odplatě. Cítil ji i teď, po šesti měsících, zrovna v tuto chvíli, kdy seděl u okna v restauraci La Pistou naproti parku Champs de Bataille v Quebecu. Díval se ke vchodu do parku a čekal, až se objeví jeho milovaný kurýr.

Kuhlův neúspěch na Kosmodromu představoval dost krutý zásah. On sám se stáhl a doufal, že má před pronásledovateli dostatečný náskok. Změnil si podobu, začal nosit barevné kontaktní čočky, nabarvil si vlasy na tmavší odstín, rty si nechal rozšířit kolagenovými injekcemi, dokonce si nechal narůst krátký plnovous. Pak se na svém putování po zeměkouli zničehonic ocitl ve Španělsku a zjistil, že ho tam nezavála žádná náhoda.

DeVane pochopil, jak mocně na něj zapůsobí Brueghelovo mistrovské dílo, které zachycovalo ponurou náladu doby, kdy po celém světadílu řádila Černá smrt a spravedlivě neušetřila nikoho, nehleděla na charakter ani na úřad, nezajímala se o vymoženosti civilizace. Byla to doba, kdy člověk nevěděl, jestli má za své utrpení spílat nebi, nebo peklu.

Jakou moc by uprostřed takového pozdvižení mohl mít někdo, kdo se nenechává svazovat vlastním svědomím, někdo, kdo má vůli a rozhodnost. Při násilných akcích byl Kuhl vždycky klidný. Uprostřed zmatku neztrácel hlavu. Nejvíce sil měl, když kolem něj zuřila bouře zoufalých výkřiků. A když byl silný, vždycky dosáhl toho, čeho chtěl dosáhnout.

Ano, DeVane to pochopil. Když o tom teď zpětně přemýšlel, DeVaneovy poznámky byly v tomto ohledu srozumitelné a současně návodné – nejspíš zcela záměrně. Zřejmě ho bavilo navádět své bližní na záhadné, do daleka se vinoucí stezky poznání a nechat je, aby se po nich vydávali.

Ať tak či tak, DeVanův projekt Spáč byl teď už docela dobře rozeběhnutý. Kuhl nebyl vědec, ale měl dostatečnou představu o základech genetického inženýrství, aby s jistotou věděl, že to bude trvat celá léta, než se podaří vyvinout takový patogenní činitel, na jakém pracovali v laboratoři v Ontariu. Získat kombinaci DNA a surového biologického materiálu bude složitá a drahá záležitost. Stejně jako hledání špičkových odborníků v tomto oboru po celém světě. A to tyhle počáteční obtíže vyblednou jako zanedbatelné maličkosti ve srovnání s tím, co je čeká v dalších fázích práce.

Nesmírně složité bylo, jak s pracovními vzorky genetického viru nakládat. Náročnost úkolu se ještě zvýšila, když se dodatečně ukázalo, že je vhodné vázat infekční schopnosti viru na zvláštní genetické rysy – na modré oči, na fakt, že je dotyčný levák, na dědičnou cukrovku, na etnické a rasové charakteristiky. Možností bylo nepočítaně. A proto se na vývoji postupu, který by vedl k vytvoření takového mikroba, soustřeďovalo velké množství experimentů v řadě soukromých i státních laboratoří nejvyspělejších zemí. A DeVane chtěl postoupit o několik kroků dál. Šlo mu o to, aby patogen Spáč reagoval na neomezený počet dědičných charakteristik člověka, a to na povel. Aby zůstal netečný, dokud ho neaktivuje nějaký chemicky činitel či soubor činitelů. Tak bylo možné probudit příznaky přítomnosti Spáče v konkrétních jednotlivcích, stejně jako v celé populaci najednou. Záleží jen na tom, který aktivační činitel si člověk vybere a použije.

Ve skutečnosti tedy DeVane směřoval k úspěšnému sestavení mikroskopické časované pumy. Ta se mohla usadit v jednom hostiteli a neškodně v něm přežívat, zatímco v jiném mohla způsobit výbuch nezvladatelného smrtonosného bujení. Mohla být přesná jako kulka atentátníka, nebo šířit zkázu všemi směry a bez výběru silou připomínající opravdovou morovou ránu.

Ona je to, říkal si teď Kuhl, vlastně nepřekonatelná biologická zbraň.

Podíval se z okna a uviděl, jak vychází z parku – jeho milovaná bledá společnice, přesná jako vždy. Přešla Grande Allée k restauraci a vítr si pohrával s jejími plavými vlasy. Límec černého tříčtvrtečního kabátu si svírala u krku, aby se chránila před pošmourným počasím. Podle kalendáře chyběl do začátku zimy ještě celý měsíc, ale přesto už vtrhla plnou silou do kraje a z temně šedé oblohy nad holými poli a stromy na západ od Citadely padaly husté chuchvalce sněhu.

Kuhl z toho měl radost. Na tomhle dlouhém palouku nad strmými břehy řeky Svatého Vavřince se kdysi střetla britská a francouzská vojska, aby se utkala o to, kdo získá vládu nad zdejším územím. Pokud bylo teplo, rostly tu ze země zkropené krví vojáků květiny, a běžci mohli na své cestě parkem nasávat vzduch provoněný spořádanými zahradami pokrývajícími celé okolí.

Tyhle květinové koberce teď ustoupily větru a na povrch vystoupily ostré obrysy nezkultivované přírody, které něčím oslovovaly Kuhlovo nelítostné, kamenné srdce.

Zahlédla ho již zvenku přes okno, jejich pohledy se střetly a na rtech se jí zavlnil nepatrný úsměv. Vstoupila do restaurace a rázným krokem zamířila přímo k jeho stolu. Kráčela před škrobeným vrchním, který k ní přistoupil, sotva se objevila ve dveřích. Pohybem ruky mu naznačila, že už našla společnost, kterou hledala. Kuhl vstal, aby ji přivítal, a když si stoupl za ni a pomáhal jí z kabátu, lehce se rty dotkl hebké kůže za jejím uchem. Ona ho přitom konečky prstů pohladila po hřbetě ruky, proto se odvážil nepatrně prodloužit letmý polibek na její šíji a pak se teprve obrátil k vrchnímu a podal mu kabát.

Posadili se. Kuhl zatím pil jen minerálku, a teď rázným pohybem ruky přivolal číšníka. Objednala si víno, americký Pinot Noir. Když nápoj ochutnávala, stál číšník v uctivém předklonu vedle stolu. Jakmile kývla na znamení, že je s vínem spokojena, honem se vzdálil, odháněn Kuhlovým netrpělivým pohledem, a dopřál jim vytoužené soukromí.

„Měla jsi příjemnou cestu?“ zeptal se.

„Ano.“

„A co ubytování?“ zajímal se dál.

„Ujde.“ V její angličtině se ozýval nepatrný, těžko určitelný přízvuk příznačný pro lidi, kteří tráví hodně času v různých částech světa. „Stýskalo se mi po tobě.“

Beze slova přikývl.

„Přijdeš za mnou dnes večer do hotelu?“ zeptala se. Otáčela přitom skleničkou v prstech.

Nepatrně se k ní naklonil přes stůl. „To bych udělal ze všeho nejraději,“ odpověděl. „Jenže máme jiné příkazy.“

„Copak je nejde ani o chvilinku odložit?“

„Odjíždím z Quebecu ještě před západem slunce,“ vysvětloval jí. „A tvoje letadlo do Států odlétá zítra brzo ráno.“

„Po něm letí ještě tolik letadel,“ namítla. Pak zaváhala. „Jsem unavená,“ povzdechla si.

Zadívali se na sebe. V posteli byla velmi vstřícnou partnerkou a on si ji oblíbil daleko víc než všechny ostatní ženy, s nimiž spal. Prozkoumávat její tělo a pronikat do něj bylo jako otevírat řadu skříněk vložených do sebe pěkně jednu po druhé. Odemykat stále větší projevy její vášně, až do chvíle, kdy byla zcela a bez výhrad jeho. Moci se dostat až na samu dřeň její touhy představovalo i velmi výlučnou moc. Stejně jako schopnost ovládat její ničivé projevy. A moc člověka vždycky láká.

„Brzy už budeme spolu. Už velmi brzy,“ utěšoval ji. „Ale…“

„Příkazy,“ dořekla větu za něj a sklopila pohled ke skleničce. Po několika vteřinách k němu opět vzhlédla. „Vždyť já to chápu.“

Kuhl přikývl, sáhl do náprsní kapsy své sportovní bundy a vytáhl černou lakovanou krabičku na dárky, v níž by mohl být například náramek, a spolu s ní ještě malou obálku na navštívenky. Oba předměty jí podal přes stůl.

„Dostal jsem něco opravdu jedinečného,“ prohlásil na vysvětlenou. „Nejvzácnější druh.“

Kdyby v tu chvíli někdo stál u stolu, zaznamenal by jen, jak se usmála a jak se jejich prsty na kratinkou chvíli setkaly, když si od něj dárek brala.

„Děkuju,“ řekla.

Naklonil se co nejblíž k jejímu obličeji a ztišil hlas téměř do šepotu.

„V San Diegu se sejdeš s někým, kdo se jmenuje Enrique Quiros,“ vysvětloval jí a rty se mu přitom sotva pohybovaly. „Zbytek se dovíš z kartičky, na kterou jsem ti to napsal.“

Přikývla na znamení, že rozumí, a krabičku i obálku pečlivě uložila do kabelky.

„Až se vrátím do svého pokoje, určitě si to přečtu,“ poznamenala a znovu se mu zadívala do očí. Měla prozářený pohled a úsměv na rtech se už ani trochu nesnažila skrýt před náhodným pozorovatelem. „Byla bych moc ráda, kdybys mohl být se mnou,“ prohlásila.

Kuhl si uvědomil mravenčení ve slabinách.

„Už brzy,“ řekl nahlas.

„Řekni mi, kdy –“

„Jakmile budeme mít tohle za sebou. Slibuju,“ skočil jí do řeči. „Když budeš chtít, vyrazíme si do Madridu.“ Na okamžik se odmlčel. „Vždycky pro mě měl zvláštní kouzlo.“

Zadívala se na něj.

„Na Madrid,“ vydechla, zvedla sklenku s vínem, jejím okrajem se dotkla horního rtu, a než se napila, chvíli ho tam nechala opřený. „Ano, to by se mi moc líbilo. Byla bych moc ráda, kdyby to mělo kouzlo pro nás oba.“

Kuhl ji sledoval a přikývl.

„O tom není pochyb,“ prohlásil. „Určitě to tak dopadne.“

„Jak dlouho jste na tom seděl?“ zeptal se Lucio Salazar. Prsty pravé ruky přitom zarýval do opěradla huňaté tmavočervené pohovky a v druhé ruce svíral digitální obrázky, které mu Lathrop předložil k posouzení. Zbytek fotografií pořízených technologií infračerveného záření ležel na konferenčním stolku před ním.

„Jak to myslíte?“ odpověděl Lathrop na Salazarovu otázku otázkou, přestože moc dobře věděl, co tím Lucio myslí. Ten prevít má tolik drzosti, že si myslí, že ho snad bude vyslýchat. To je k smíchu. „Včera vám vyfoukli zásilku a dneska jsem u vás,“ řekl nakonec.

Salazar se na něj zadíval. Byl to urostlý muž, táhlo mu na šedesátku a na sobě měl krémově světlý tropikový oblek, světle modrou košili s rozhalenkou u krku a kožené polobotky Gucci. Pravé zápěstí mu objímaly hodinky značky Rolex na zlatém řemínku hustě osázeném diamanty, na levé ruce měl náramek s drahými kameny a v pravém uchu diamantovou náušnici. Na masitém krku měl pověšenou zlatou figurku, snad to byl nějaký svatý. „Ptal jsem se, kdy jste přišel na to, že ty podělaný maricónes po mně chtějí vystartovat,“ poznamenal podrážděně. „Kdybych o tom věděl dřív, mohl jsem s tím něco udělat.“

Lathrop měl ve tváři klidný výraz podnikatele vyjednávajícího obchod.

„Špatnou informaci můžete dostat od kdejakýho vykuka z ulice,“ upozornil Salazara, „a skončíte tím, že se budete jak čokl honit za vlastním ohonem.“ Naklonil se dopředu a poklepal prstem na jednu z fotografií ležících na stole. Byl na ní zachycen Felix Quiros a jeho muži ve chvíli, kdy před kouřícími troskami vchodu do jeskyně odřezávali zmasakrovaným indiánům ze zad batohy. „Dostal jsem tip a prověřil jsem si ho, než jsem s tím za vámi vyrazil. Tomu se říká profesionální přístup, Lucio. Ode mne se nic jiného nedá čekat.“

„A stojí to dolary, co?“

Lathrop se usmál. „To si pište,“ přisvědčil.

Salazar se znovu odmlčel. Prosklenou stěnou domu otočenou k pláži, kterou měl za sebou, se dovnitř dralo oslnivé slunce a mihotavě se odráželo od zlata a drahých kamenů, jimiž byl ověšen. Dneska, uvažoval Lathrop, může obyčejný dům s vyhlídkou na moře mít základní cenu nějakých šest set, možná sedm set tisíc dolarů – tedy pokud má člověk na mysli nabídku realitní kanceláře Monopoly a stojí o barák, ve kterém si musí vylézt na střechu, stoupnout na špičky a použít dalekohled, aby alespoň na chvíli zahlédl kousek hladiny. Nemovitost, jako je tahle Salazarova katedrála hříchu, postavená k jeho potěše na útesu a rozlehlá tak, že by v ní mohli bydlet všichni obyvatelé mexické vesnice, odkud Lucio pocházel, včetně všech jejich bohabojných předků, mezi nimiž jistě nechybějí hrdlořezové, loupežníci a pasáci – taková usedlost musí jistě stát dobré tři miliony.

Po nějakých dvaceti vteřinách se Salazar naklonil nad stůl a zadíval se na další momentku. Obočí mu stáhly zasmušilé myšlenky. Když poznal mrtvolu kojota Guillerma, pomalu zavrtěl hlavou ze strany na stranu.

„El muerto nada lleva y todo se acaba,“ poznamenal tiše.

Mrtví si s sebou nic neodnesou a všechno má svůj konec.

Zadíval se znovu na Lathropa. „Myslíte, že je Felix takový trouba sám od sebe, nebo je to nějaký rodový znak?“ zeptal se.

„Felix? Ale jděte,“ mávl rukou Lathrop, aby si připravil půdu pro menší lež. „Ten sám jen příštipkaří. Zvládne tak přimět svoje kluky, aby vybrali palubní počítač v autě nebo vyjukali nějakého majitele restaurace. Snad by dokonce zvládl podívat se do nákladu, než ho předá, a odsypat si pár uncí stranou. Ale to mu jen jeho velcí bratránkové nechávají povolené vodítko, aby měl pocit, že si může dělat, co se mu zachce. Ani Felix není takový mameluk, aby nechápal, kam až může jít, aniž narazí hlavou do zdi. A to, co se stalo u tunelu – toho by se za celý svůj podělaný život neodvážil bez jejich posvěcení.“

Lathrop viděl, jak se vrásky na Salazarově čele prohloubily. Vztekal se a měl k tomu velice dobrý důvod. Ještě z dob, kdy celému klanu předsedal jeho otec, měl Lucio těsné vazby na tradiční jihoamerické pěstitele a výrobce drog. Luciova organizace pašovala přes americko-mexickou hranici všechno možné už přes půl století. Začalo to v padesátých letech kradenými auty a dnes bylo v Kalifornii největší dostupné odbytiště všech drog, na které si vzpomenete, od kokainu přes trávu, herák až po metamfetamin. To všechno převážel z Chula Vista rovnou do Los Angeles a Friska. Quirosové byli společensky v daleko nižším postavení – měli jen pár vnitrozemských tras ze severní Sonory do jižního Texasu a některých částí Nového Mexika. Až donedávna se nikdy nepokoušeli se Salazarovým impériem změřit síly a drželi se svého vcelku nevýznamného podílu na kokainovém trhu. Představovali malé drogové peníze, dalo by se říct. Jenže asi tak před rokem – Lathrop ani nechtěl věřit, že v té době ještě sloužil ve speciální jednotce v El Pasu, bože, jak se věci rychle mění – tedy, asi před rokem se stali součástí organizace El Tío a od té doby začalo být jasné, že se pokoušejí najít cestu na území ovládané Salazarem. Jestli v tuhle chvíli něco vyvolávalo v Luciovi pocit hluboké a nepřehlédnutelné úzkosti, tak to byla důkladnost celého činu – nejen že ukradli spoustu tvrdé drogy, ale zcela záměrně ho přitom ponížili, rozstříleli jeho nosiče po celém vyschlém řečišti, zabili mu řidiče, nacpali jim jejich vlastní uříznutá přirození do úst a nechali je na místě.

Když se rozhodnete takhle nabrat na vidle někoho, jako je Lucio Salazar, posíláte mu tím jasný a naprosto otevřený vzkaz, že je za vámi někdo hodně silný.

Salazar zavrtěl hlavou s výrazem, v němž se mísil vztek s pocitem, že něco takového snad ani není možné.

„Já to prostě nemůžu nechat být,“ prohlásil.

Což je, pomyslel si Lathrop, naprosto správné, a pokud chce Lucio zůstat v téhle branži, opravdu to ani jinak nejde.

„S tím se musí něco udělat,“ pokračoval Salazar.

Což jinými slovy znamená, rozjímal dál Lathrop, že bude následovat odpovídající odveta.

Salazar se na něj zadíval.

„Zjistíte mi, jak se Quirosové dověděli, kdy měl ten náklad přijít, a všechno, co mají ještě za lubem,“ řekl suše, „a já vám dávám čestné slovo, že z toho pro vás kápne pořádný balík.“

Lathrop přikývl a měl co dělat, aby se nezačal usmívat. Často přemítal, proč chlápkové jako Salazar přebírají celé věty z televize a z filmů. Nebo že by to bylo naopak? Ať tak či tak, byla to taková nekonečná, uzavřená, stále se opakující smyčka. Realita napodobuje fikci a fikce napodobuje realitu.

„Uvidím, co se dá dělat,“ odpověděl a vstal ze židle. Byl se svým vystoupením nadmíru spokojen… a stejně tak byl přesvědčen, že ho to dovede k výsledkům, jichž toužil dosáhnout.

Další zastávka na cestě bude Enrique Quiros.

„Ten Ricciho nápad se mi docela zamlouvá,“ poznamenal Gordian sedící za stolem a podíval se na Nimeca.

Pak se natáhl pro krabici s kulatými oplatkami, která ležela před ním, jednu oplatku z ní vyndal a zamíchal si s ní kávu, aby nápoj získal vůni sladké oříškové náplně. Tenhle nový ranní rituál byl důsledkem nejnovějšího dietního přikázání, které formulovala jeho žena: Nepopiješ kávy s oříškovou příchutí. K zákazu téhle jeho oblíbené pochoutky ji vedlo podezření, že skryté kalorie a tuky mají na svědomí pět liber nadváhy a lehce zvýšenou hladinu cholesterolu, jež vyšla najevo při poslední běžné prohlídce.

Takže ochucená káva, které v posledním roce vypil tak tři až pět šálků denně, musela na příkaz jeho drahé polovičky pryč a nahradily ji oplatky se smetanovou náplní, které si směl dvakrát denně namáčet do kávy, aby ukojil svou náruživou touhu po oříšcích. Bylo to, jako když kuřák používá žvýkačku s nikotinem, aby se odnaučil kouřit.

Gordian musel připustit, že ta sladká kolečka jsou sama o sobě chutná a člověk by si na ně rychle vypěstoval návyk.

„Zprvu jsem z toho nebyl příliš nadšený, protože jsem se obával, že by rozmístění našich jednotek rychlého nasazení mohlo v hostitelských zemích vyvolat – možná i částečně oprávněný – pocit, že tím ohrožujeme jejich vlastní svrchovanost,“ pokračoval a nechal oplatku, aby do sebe nasávala kávu. „A ještě drsnější by bylo nasadit je v zemích, které nám nejsou nakloněny a kde bychom předem věděli, že je naše přítomnost nežádoucí.“

Nimec se na druhé straně rozlehlého stolu snažil nedat najevo potěšení nad tím, že se mu podařilo během jednoho dne získat už druhý souhlas – a tenhle byl zvlášť důležitý – a ještě ke všemu je oba získal tak nečekaně snadno.

„Můžu tvoje výhrady přednést Tomovi a požádat ho, aby se s nimi vyrovnal v řádně sepsaném návrhu,“ poznamenal.

Gordian vytáhl namočenou oplatku z nápoje a kousek si ukousl. „To by byl docela rozumný začátek,“ poznamenal. Pomalu žvýkal a vypadal přitom šťastně.

Nimec se začal zvedat z křesla. Chtěl být venku, dokud má hovor tak dobrý průběh.

Gordian zvedl ruku. „Ještě jednu věc ti chci říct, než odejdeš,“ řekl.

Nimec si opět sedl a vyčkával.

„Než to postrčíme někam dál, myslím si stejně jako Megan, že bys tím plánem měl alespoň jako s teoretickým nápadem souhlasit i Rollie Thibodeau.“

Nimec se nad tím na okamžik zamyslel a pak přikývl. „Požádám ji, aby s ním promluvila,“ navrhl.

„Ne,“ zarazil ho Gordian.

Nimec se na něj podíval.

„Ne?“

Gordian zavrtěl hlavou.

„Uděláš to sám,“ prohlásil.

Nimec na něj dál upíral pohled. „Vychází s Rolliem daleko líp než já. Ti dva se přece znají už dávno,“ namítl. „Mají k sobě blízko.“

„A právě proto ten hovor s ním povedeš ty,“ usadil ho Gordian. Napil se kávy a znovu do ní ponořil oplatku. Byla už nacucaná jak houba. „To vznikání bojůvek, které jsem viděl na palubě jachty, mi dělá starosti. Když to takhle půjde dál, naše organizace se rozpadne na oddělené tábory. Jakmile k tomu dojde, přestaneme fungovat jako tým. Přemýšlej o tom, Pete. To musíme zarazit.“

Nimec nabral dech, nafoukl tváře a pomalu vypouštěl vzduch.

„Mohla by to být docela zajímavá konverzace,“ poznamenal.

Gordian se usmál.

„To by mohla,“ přikývl a strčil si do úst zbytek vytoužené pochoutky.

6.

San José / San Diego, Kalifornie

4. listopadu 2001

Každý den to bylo stejné, celý den pořád totéž. Pořád se musel snažit probrodit hlubokým močálem papírů, které se před ním kupily. Pořád se musel snažit přijít na to, které rozhodnutí je třeba přijmout jako první a které je možné odložit na později. Po celém stole měl roztahané napůl dokončené ekonomické zprávy a operační plány, které se němým řevem snažily upoutat jeho pozornost. Z přeplněné přihrádky pro došlou poštu padaly žádosti o zaměstnání, osobní hodnocení a objednávky technického zařízení jako nájemníci z padajícího věžáku. Jen přihrádka pro vyřízenou poštu ležící hned vedle zela prázdnotou, a to nebyl zrovna povzbuzující pohled. Vypadala smutně opuštěná, jako by čekala, až do ní někdo něco hodí.

Od chvíle, kdy byl před šesti měsíci povýšen a dostal na starost dohled nad operacemi Meče v celosvětovém měřítku, musel Rollie Thibodeau stále ještě hledat rovnováhu mezi nutností neustále sledovat veškeré dění a zvládat administrativní nároky tak veliké organizace na jedné straně a možnostmi mobilizace svých osobních schopností potřebných k tomu, aby to všechno zvládl, na straně druhé.

Nebyl žádný utřinos, a když mu Megan tenhle post nabízela, věděl, co to obnáší a uměl si představit, že bude muset strávit v kancelářském křesle mnohem víc hodin, než když vedl noční ostrahu ve výrobním provozu UpLinku v Brazilii. Jenže…

Thibodeau se zamračil a obličej se mu zkrabatil zoufalstvím.

Když člověk příliš mnoho vysedává, prošoupe si kalhoty, pomyslel si. Byla to stará louisianská průpovídka a on si moc dobře vzpomínal, jak ho s ní matka neúnavně častovala, kdykoliv ho nachytala, že se jen tak poflakuje po domě. Když člověk příliš mnoho vysedává, prošoupe si kalhoty. Když člověk sedí na zadnici a poctivě dělá svou práci, kalhoty to odnesou. Je ovšem pravda, že v současné době je zadnice jedna z mála skutečně fungujících součástí jeho těla, jelikož patří k těm několika místům, které tehdy v Brazílii neprovrtala kulka.

Až doteď nikdo neprojevil s jeho výkonem ani sebemenší nespokojenost. Právě naopak, Gordian, Nimec i Megan působili dojmem, že oceňují, jak se dokáže se vším vypořádat. Veškerá nespokojenost, všechno to zoufalství pramenilo výhradně z jeho nitra.

„Co na to řekneš, hošánku?“ oslovil se nahlas. „No, co na to tak asi chceš říct, co?“

Thibodeau pokrčil rameny a sáhl do náprsní kapsy – měl na sobě indigově modrou blůzu od uniformy Meče, kterou většinou nosili spíš výkonní členové ochranky než vedoucí pracovníci sídlící v mrakodrapu v San José. Tady patřilo k dobrému tónu chodit v obleku. Z tlustého koženého pouzdra vylovil hladký doutník Montecristo číslo 2. Bylo to jedno z posledních torpéd, která si přivezl z Cuiabá, a stejná hned tak nedostane. Původně měl v úmyslu schovat si ho na večer nad pár drinků ve své oblíbené hospodě. Ale teď potřeboval nějaké povzbuzení a neměl dost sil, aby odolal pokušení.

Dostal jedno z nejvyšších míst v celém Meči, post, který ve skutečnosti zřídili jen a jen kvůli němu. A bylo s tím spojené zvýšení platu, které ho posunulo do příjmové kategorie, o níž ho ani ve snu nenapadlo, že by se do ní někdy mohl dostat. Přesto necítil ani náznak uspokojení či zadostiučinění. A dokonale mu chybělo sebevědomí, které by k téhle funkci patřilo. Co se to s ním stalo? Že by si něco namlouval?

Thibodeau moc dobře věděl, kolik lidí, které měl rád a kterých si vážil, v něj vkládalo důvěru, a strašně se za svoje pocity styděl.

A pak tam byl ještě Tom Ricci, který si rýpl, kdykoliv měl příležitost. Byl nejnaježenější a nejnadutější prevít, jakého kdy potkal. Thibodeau měl vztek, že se musí dělit o práci zrovna s tímhle chlápkem, a navíc ho štvalo, že se právě kvůli němu dostal do svého současného postavení. Nechal se vmanévrovat do pozice, že může odsouhlasit, nebo odstřelit krok, proti kterému usilovně brojil, když o něm poprvé slyšel, a který doteď považuje za nesmyslný, ale jejž všichni ostatní, kteří do toho mají co mluvit, považují za docela rozumný.

„Muselo by se to chápat jako experiment,“ prohlásil Pete Nimec, když vyjadřoval souhlas. „A něco, na co je třeba neustále dohlížet.“

Thibodeau ho poslouchal a měl pocit, že ho někdo zahání do kouta. Přitom se ze všech sil snažil tlumit v sobě všechny pochyby. Někdy, říkal si v tu chvíli, může člověk jedním špatným tahem prohrát celou hru.

Teď si odřízl špičku doutníku švýcarským armádním nožem. Dával mu přednost před drahou řezačkou ve tvaru gilotiny se dvěma ostřími, kterou dostal jako dárek na rozloučenou od svého týmu v Brazílii. Ta teď odpočívala ve stole v zadním rohu zásuvky. Vážil si toho daru kvůli jeho dárcům, ale současně to byl předmět příliš nápadný, než aby se mu líbil.

Thibodeau si zapálil zápalku, zvedl ji a pečlivě přidržoval konec doutníku nad plamínkem a otáčel jím, aby doutník chytil kolem dokola. Pak si vložil doutník do úst a vtáhl do sebe kouř.

Zadíval se přes stůl na prázdné křeslo, v němž ještě před několika minutami seděl Nimec. Thibodeau si znovu vybavil jeho vláčně útočné pohyby. Neuvěřitelně mu připomínaly Meganino vystupování, kvůli němuž mnohokrát přemítal, jestli se holka někdy neživila prodejem školních ukazovátek.

„Buď se nám to podaří zvládnout bez vnitřního napětí, nebo se na to vykašleme,“ prohlásil Nimec, sotva ho seznámil s novinkou, že Gordian a ostatní už souhlasili s tím, aby se zřídila sekce pohotovostních oddílů. „Takhle zásadní rozhodnutí nejde udělat, aniž by mělo tvou podporu.“

Thibodeau odpověděl naprosto bez obalu. „Svůj názor jsem řekl,“ prohlásil. „Nečekej ode mne, že ho změním, jen abych se zalíbil šéfovi.“

„To po tobě nikdo nechce, Rollie. Přišel jsem, abych zkusil, jestli by bylo možné tě přesvědčit, ne abys ustoupil nějakému tlaku.“

„A co Gordian?“

„Gord s tebou sdílí některé obavy. Zvlášť mu dělá starosti, nakolik bychom ohrožovali náklonnost zemí, kam bychom museli týmy poslat. Tys strávil víc než rok v Brazílii a musel jsi jednat s vládou a složkami dohlížejícími na dodržování zákonů –“

„A předtím jsem si vyzkoušel pár zatraceně nebezpečných hlídkových letů s Air Cav po Vietnamu, kde jsme se museli navzájem hodně dobře krýt,“ přerušil ho Thibodeau. „Prostě nás vysadili na nepřátelském území, sami jsme si vyhledali cíl a zničili ho. Moje skupina věděla, co máme za úkol, a byli jsme opravdu dobří. Jenže pak přišel jeden větší úkol, který nás vtáhl do války, která už nebyla tak jasná, a všichni víme, jak to dopadlo.“ Znechuceně odfrkl. „Byla to tvrdá lekce, alespoň pro mě.“

Nimeca to neodradilo. „Zrovna jsem to chtěl říct, Rollie. Všichni doufáme, že dokážeš patřičně využít svých zkušeností. Že pomůžeš určit okolnosti, které by nás mohly varovat před tím, abychom někam pohotovostní oddíl vyslali. Že navrhneš pravidla, jimiž bychom se měli řídit, abychom se vyhnuli nějakým politickým střetům. Že nám nabídneš celý strategický rámec pro tenhle nápad.“

Thibodeau zavrtěl hlavou.

„Řekněme, že se mi do toho nechce,“ poznamenal. „Co bude dál?“

Nimec se mu zadíval přímo do očí.

„V tom případě odtud vypadnu, půjdu rovnou cestou do Gordovy kanceláře a řeknu mu, že to můžeme odpískat,“ odpověděl. „Řekl jsem ‚bez vnitřního napětí‘ a myslel jsem to vážně.“

Thibodeau se odmlčel. Proti Nimecovu rozumnému přístupu se těžko argumentovalo, ale on se o to přesto nepřestal pokoušet.

„A jakou roli v tom plánu dostane Tom Ricci?“ zeptal se. „Co bude podnikat, až já budu dávat dohromady tu strategii?“

Vypadalo to, že Nimec je na tuhle otázku připraven. „Podle mě by se Ricci měl soustředit na taktické záležitosti,“ odpověděl.

„Na taktiku.“

„A na výcvik,“ dodal Nimec.

Thibodeau přemítal, proč se ho to dotklo. A snažil se, aby to nedal najevo.

„Už jsi to s ním probíral?“

„Ne, ale –“

„Tak jak víš, že to vezme?“

„Řekl bych, že proti tomu nebude nic namítat. Je to oblast, kde může nejlíp uplatnit svoje schopnosti a kde je nejvíc doma,“ vysvětloval Nirnec. „Budeme na tom dělat po dvou liniích, přičemž ty a Megan budete navzájem svůj postup jaksepatří koordinovat.“ Odmlčel se. „Je mi jasné, že ty a Ricci spolu trochu hůř vycházíte, ale já mám pocit, že když to uděláme takhle, je to vyvážené a mohlo by to docela klapat.“

Thibodeau neodpovídal. Znovu se ho zmocnil pocit, že se za každou cenu snaží najít nějaký důvod, jen aby se do toho nemusel zapojovat.

Nimec se v křesle naproti němu posunul trochu dopředu, opřel ruce o okraj stolu a zabodl do Thibodeaua pohled. „No tak, RoIlie,“ naléhal. „Alespoň to zkus.“

Thibodeau ještě pár vteřin vyčkával s odpovědí a pak si odevzdaně vzdychl.

„Tak se do toho dej a počítej se mnou,“ prohlásil. „Ale mám o tom svoje pochyby. A jsou dost velké.“

„Rozumím,“ přikývl Nimec.

Thibodeau zavrtěl hlavou. „Možná rozumíš, možná nerozumíš,“ upozornil kolegu. „Teď nejde o to, v čem si rozumíme my dva, chci prostě, aby moje výhrady byly v zápisu.“

Nimec reagoval rychlým pokývnutím hlavy.

„Není pro mě nejmenší problém napsat je do hlášení, které pošlu Gordovi, a tobě dám kopii,“ vyhrkl. „Platí?“

Po dalším němém váhání mu Thibodeau potvrdil, že jejich dohoda platí a že v podstatě dospěli víceméně ke shodě. To ovšem ani v nejmenším neznamenalo, že se Thibodeauovi podařilo vyřešit vnitřní konflikt, který prožíval – a kterému stále ještě ani pořádně nerozuměl.

Přenesl se v myšlenkách do současnosti a mocně natáhl kouř z doutníku. Jako obvykle mu chutnala bohatá vůně tabáku a líbil se mu i nepatrně štiplavý pocit, který doutník nechával na jazyku. Proč ho ale dnes kouření nedokáže uklidnit jako jindy? Proč nedokáže odvát v oblacích voňavého dýmu všechny obavy?

Rázně se zvedl z křesla, protože se ho najednou zmocnila nepřekonatelná potřeba opustit místo za stolem. Útržky hovoru s Nimecem mu neustále zněly v hlavě – zvlášť jeden – a on se jich zoufale potřeboval zbavit. Chtěl umlčet smíšené pocity, jež se v něm převalovaly jako nějaký bouřkový mrak, chvíli ho tížily v žaludku, vzápětí ho zase dusivě sevřely na prsou.

„Podle mě by se Ricci měl soustředit na taktické záležitosti. Je to oblast, kde může nejlíp uplatnit svoje schopnosti… a kde je nejvíc doma.“

Thibodeau vyšel zpoza stolu a s rukama za zády začal ráznými kroky přeměřovat kancelář. Doutník mu trčel mezi rty a dým mu stoupal z koutků úst.

Pak se náhle uprostřed chůze zarazil. Uvědomil si, že stojí před svým vlastním stolem a zírá na hromadu papírů v přihrádce pro došlou poštu.

Ricci. Taktické záležitosti. Oblast, kde je nejvíc doma.

Nečekaně smetl surovým pohybem ruky přihrádku ze stolu. S mohutným prásknutím udeřila do zdi a papíry se z ní vyvalily a rozsypaly se po zemi. Thibodeau pocítil naléhavou potřebu pořádně se napřáhnout nohou a kopnout přihrádku přes celou místnost jako fotbalový míč, rozšlapat ji na kousky a pak si kleknout a roztrhat všechny ty rozházené papíry na kousky, vyhazovat je do vzduchu a dívat se, jak si pomalu sedají na kancelářský nábytek jako drobounké útržky konfet…

A pak se konečně vzpamatoval. Zničehonic se dokonale ovládal. Rudý závoj vzteku se zvedl a Thibodeau se najednou chladným pohledem díval na rozházené formuláře a listiny, jež se vysypaly z převrácené přihrádky. Ve tváři měl užaslý a vyděšený výraz, jako by nemohl věřit vlastním očím.

Co to provedl?

Co se to s ním proboha živého děje?

Thibodeau tam bez hnutí stál, jako by čekal na odpověď.

Když se jí ani po hodné chvíli nedočkal, klekl si na zem a začal pomalu sbírat papíry z podlahy.

V tmavomodrém blejzru, olivově zelené košili a khaki kalhotách vypadal Enrique Quiros, jako by patřil do zvláštní kategorie současných řídících pracovníků: absolvent prestižní univerzity, třicátník, možná zakladatel nějaké internetové firmy. Vlnité černé vlasy měl nakrátko ostříhané a pečlivě upravené a učesané. Brýle, přes něž se díval na svět bystrýma hnědýma očima, měly obroučky z odlehčené želvoviny a kovové nožičky. Jeho štíhlá postava každého přesvědčila o tom, že má před sebou střídmého jedlíka, který pravidelně cvičí.

Enrique skutečně vystudoval ekonomii na univerzitě v Cornellu. A nápis na dveřích jeho kanceláře ve třetím patře jedné administrativní budovy v centru San Diega hlásal, že tam sídlí firma Golden Triangle Services. Její název zjevně odkazoval na oblast severně od La Jolly, kde se ve spoustě věžáků utěšeně rozvíjel obchod se špičkovými technologiemi.

Kancelář byla zařízena tak, aby působila světlým a prostorným dojmem. Povrchy ploch byly z hladkého plexiskla, koberce měly světle béžovou barvu, na stěnách viselo pár nenápadných abstraktních maleb a rozlehlý výklenek pro obchodní jednání, kde teď na pohovce ze surové kůže seděli jeho osobní strážci, vypadal úctyhodně a usedle. Kdyby Quirose přišel někdo navštívit, mohlo by ho to uklidnit, jako když divoký vlk naznačuje, že si dává pozor, ale nehodlá útočit.

Strážci měli sportovní saka trochu vyboulená od zbraní, které pod nimi skrývali. Průměrný host by si toho snad ani nevšiml, ale Lathrop to zaznamenal okamžitě, sotva se dostavil na dohodnutou schůzku. Ani trochu mu to nevadilo. Pistole měly strážným sloužit výhradně na ochranu jejich zaměstnavatele, a Lathrop ho neměl v úmyslu ohrožovat. Navíc sám měl u sebe zbraň a byl si jist, že v případě nějakého nepříznivého vývoje událostí by dokázal oba muže skolit, než by si stačili na svoje pistole vůbec sáhnout.

„Pěkná nová kancelář,“ prohlásil Lathrop místo pozdravu a vykročil ke stolu. „Nějak se vzmáháš.“

Quiros se usmál a ukázal na židli připravenou naproti němu před stolem.

„Ekonomika supí dál a píšťala píská ostošest,“ odpověděl. „Jsem na tom jako ostatní. Snažím se co nejlíp vybrat zatáčku a udržet si před ostatními alespoň malý náskok.“

Lathrop se posadil. Pamatoval ještě doby, kdy Enrique mluvil s těžkým přízvukem, kterému se tady na poloostrově říkalo špangličtina. Bylo to předtím, než šel do školy. Jeho otec byl tehdy ještě naživu a vedl celý podnik. Mezitím si Enrique osvojil v univerzitních kurzech onu bezvýraznou výslovnost a intonaci, jíž se říká standardní americká angličtina a v níž nezůstala ani stopa po místě původu či etnické příslušnosti mluvčího, a jeho projevy tak připomínají vystoupení televizního hlasatele. To jsou výhody vyššího vzdělání.

Quiros zatřásl rukou, aby mu hodinky vyklouzly z rukávu košile níž na zápěstí, a podíval se, kolik je hodin.

„Ozval ses v pravou chvili, Lathrope,“ poznamenal. „Být o půl hodiny víc, už jsem byl na cestě na schůzku.“

„Nezdržím tě dlouho.“

„Upřímně řečeno mě překvapilo, že jsi o sobě vůbec dal vědět. Udělal jsi spoustu práce pro Salazarovy. Kolikrát mě napadlo, jestli jsi nevyměnil nezávislost za stálé zaměstnání.“

Lathrop zavrtěl hlavou. „Volná noha má svoje výhody,“ poznamenal bodře. „Člověk si sám určuje pravidla hry a nemusí si hlídat nemocenskou.“

Quiros se znovu usmál. „Byl bych řekl, že Lucio a jeho bratři nebudou na tyhle věci tak přísní jako tvůj předcházející zaměstnavatel.“

Lathrop pokrčil rameny. „Jakmile si lidé začnou myslet, že vědí něco, co ve skutečnosti nevědí,“ prohlásil, „život se začne strašně komplikovat.“

Quiros se na něj zadíval. „Cos mi přinesl?“ vyštěkl a přestal si svého hosta dobírat.

„Informaci, co má větší cenu než všechny dolary, které by za ni šlo vyplatit.“

Quirosovy oči za skly brýlí ožily náhlým zájmem.

„Pokud se budu moct spolehnout na její přesnost,“ upozornil ostrým hlasem, „můžeš si být jist, že tě moje peníze svým množstvím neurazí.“

Lathrop se na okamžik zarazil, aby si ještě jednou zopakoval, jak má z Enriqueovy strany vypadat nejnovější verze jeho povídání. Už to začínalo být trochu složité, a on si nemohl dovolit ztratit přehled.

„V noci před čtyřmi dny sebrali tvůj synovec Felix a jeho přátelé náklad, který Salazarové dopravovali z Mexika,“ šel bez okolků rovnou k jádru věci. „Mluvím nejmíň o šedesáti kilech kvalitního zboží. Dostali celou skupinu Salazarových lidí a několika z nich uřezali ozdoby, aby bylo jasné, co tím chtějí říct.“

Quiros začal okamžitě nesouhlasně vrtět hlavou. „To jsi dokonale vedle,“ bránil se honem. „Felix dřív hodně vyváděl, ale udělat něco takového, to není jeho styl.“

Lathrop lehce pokrčil rameny. „Říkám ti jen, co se stalo. Ale jestli nechceš slyšet zbytek, mně je to jedno.“

Quiros si ho chvíli prohlížel a pak dlouze vydechl. „Tak si to poslechneme,“ přikývl rezignovaně.

Lathrop ani žádnou jinou odpověď nečekal.

„Moje zdroje říkají,“ pokračoval klidně ve vysvětlování, „že od té doby, co jsi začal v Jižní Americe spolupracovat s největšími hlavouny, se Felix chová, jako by byl nedotknutelný. Když dostal tip, že se bude převážet velká zásilka, úplně ho to vzalo. Nedokázal si odříct možnost počůrat patník na Salazarově dvorku, aby si vyznačkoval území.“

„Co mi tady vykládáš? Víš, že kdybych o tom věděl, nesouhlasil bych s takhle drsnou akcí. Felix by tedy něco takového musel udělat bez mého požehnání!“

Lathrop přikývl. „Abys do toho nezasáhl.“

Quiros se pořád ještě snažil tuhle možnost nepřipustit. „Felix je hrom do police a někdy se chová způsobem, který nesvědčí o příliš bystré hlavě, ale má dost rozumu, aby si spočítal, že se o takovéhle zlodějně stejně dozvím. Navíc v nejmenším nepochybuju o jeho věrnosti. Jestli mi chceš naznačovat, že mi to neřekl, protože měl v úmyslu nechat si výtěžek pro sebe –“

„Ty vůbec neposloucháš, co ti říkám, Enrique. Třeba ho napadlo, že zboží rychle prodá a udělá na tebe dojem nečekaně velikým balíkem. Já vím jen to, že to má na svědomí. Nevím, proč to udělal. A nepřišel jsem proto, abych tady rozjímal o jeho motivech, ani proto, abych se ti pletl do rodinných obchodů.“

Quiros se dlouho nešťastně mračil.

„Tak jo,“ vysoukal ze sebe nakonec a přidal k tomu povzdech ještě delší než ten předcházející. „Co tam pro mě ještě máš?“

Lathrop se chystal utáhnout smyčku svého promyšleného podvodu.

„Takže jak povídám,“ začal klást past, „Felix při tom přepadu pěkně vyváděl, ale z toho, co jsem slyšel, vyplývá, že jeden ze Salazarových lidí žil dost dlouho, aby stačil říct, kdo to má celé na svědomí.“ Sotva vlastní lež uslyšel nahlas, uvědomil si, že zní docela dobře. „Lucio prohlásil, že to máš na triku přímo ty. Nedokázal si představit, že by Felix nechal cajones udělat tak hroznou věc, aniž bys mu to přikázal, nebo mu k tomu alespoň dal požehnání.“

Quiros, viditelně rozrušený, nepromluvil snad celou minutu. Dlaně obou rukou měl položené před sebou na stole. Prsty prohýbal do oblouku, jako by hrál akord na klavír, a tlačil na ně, až mu kolem nehtů zbělely.

Lathrop vyčkával. Byl si naprosto jist, že mu Enrique skočil na lep, a uměl si téměř představit, jaké otázky se mu teď vynořují v hlavě. Důležité bylo nedat najevo, že ví, co se bude dál dít.

„Rád bych zjistil, jak se Felix dověděl o tom nákladu,“ prohlásil Enrique pomalu. Zjevně pochopil, že když sebou nehodí a nechá Salazara, aby si myslel, že za celým přepadením stojí on, čeká ho děsivá odplata. „Víš o tom něco?“

Lathrop zavrtěl hlavou. Přesvědčivě. A přemýšlel o setkání, které si smluvil s Felixem, aby si zajistil, že se to Enrique nikdy nedoví.

„Chceš, abych se na to podíval?“ navrhl nahlas.

„To by mi moc pomohlo,“ připustil Quiros. Pak se náhle podíval na hodinky a vztyčil se. „Radši to tady zabalíme. Musím už jít.“

Lathrop nepatrně zaklonil hlavu, v čelistních kloubech mu trochu povolilo napětí a ústa se pootevřela, jako by jimi chtěl nasát na zkoušku vzduch. Enrique byl ještě před chvilkou rozčilením bez sebe, ale dokázal se rychle ovládnout – přinejmenším navenek – a to Lathrop dokázal ocenit. Ale to, jak v podstatě vyskočil z křesla, sotva se kouknul na hodinky, vypadalo velmi podivně. Jestli byla schůzka, na niž si vzpomněl, tak naléhavá, že kvůli ní ukončil tohle důležité jednání, tak… tak to přinejmenším znamená, že zřejmě půjde o schůzku mimořádně významnou, ne?

Vlastně zatraceně významnou.

Lathrop si dal záležet, aby na něm nebyl poznat ani náznak zvědavosti, vstal, sdělil Quirosovi, že zůstanou ve spojení, otočil se, prošel kolem dvojice osobních strážců vyčkávajících ve výklenku určeném pro obchodní jednání a opustil kancelář.

Strašlivě toužil přijít na to, co to vlastně visí ve vzduchu.

7.

Na různých místech

4. listopadu 2001

Ať už to pro něj bylo dobře nebo ne, v Lathropově povaze bylo dívat se na všechno z té horší stránky. Nejspíš se už narodil s takovou tou… „nepřekonatelnou ponurostí“ – to je ten výraz, který používá Poe, že? Měl sklon v jednom kuse nakukovat pod koberec nebo zvedat kameny, aby zjistil, jestli pod nimi neodhalí nějaké obzvlášť odporné tajemství.

Když se procházel mezi chodci a rekreačními běžci na cestičce vedoucí kolem kolotoče v parku Balboa, vzpomněl si, že kdysi někde četl – v těch dávných dobách, kdy ještě procházel hromady knih a polykal je jako jiní lidé polykají smažené brambůrky – že slovo carrousel, z něhož vzniklo označení karusel pro kolotoč, ve francouzštině znamená „mučení“, zatímco italské „carosello“ lze překládat jako „malá válka“. Odkazuje ke způsobu, jakým se turečtí a arabští bojovníci zdokonalovali v házení oštěpem – přivázali na větev kolečko, jezdili kolem na koních a snažili se do kolečka trefit. Kdysi dávno si toho všimli příslušníci některého z křižáckých vojsk složených z rytířů a žoldnéřů z celé Evropy, kteří se snažili zahnat nudu tím, že táhli světem a prolévali krev, kde se dalo. Díky nim se slovo dostalo do angličtiny jako carousel a v různých podobách i do dalších jazyků. Když se mazaní evropští válečníci vrátili s tímhle nápadem domů – tedy pokud někde neskončili rozsekaní na fašírku, protože byli tak příliš udolaní pitím a přejídáním, že se nedokázali ani pořádně bránit – ze stromu se stal otáčející se kolík. Místa opravdových koní zaujaly dřevěné napodobeniny, jež jezdily kolem dokola poháněny řetězem, do kterého byl zapřažený mezek. Smyslem celého ježdění dokola ale zůstal vojenský výcvik.

Takže kolotoč byl původně přístroj, na němž se mladí mužové trénovali k tomu, aby zabíjeli nepřátele s vražednou přesností, a Lathrop to věděl od doby, kdy si na základní škole psal čtenářský deník. Ostatní děti se natahovaly po mosazném kroužku, aby si vysloužily jednu projížďku zadarmo. On si představoval, jak mu někdo zaryje meč do mladých vnitřností, pokud se mu nepodaří pořádně se trefit. A tak to bylo se vším. Když spolužáci sledovali, jak se jejich chlupatí miláčkové divoce vypořádávají s kvílícími gumovými hračkami, mysleli si, že je ten jejich Mourek, Ňufínek nebo Micinka prostě jen nejchytřejší a nejnádhernější kotě pod sluncem. Lathrop se ale vydal do knihovny a zjistil, že roztomilé škubání hlavou a trhání je projevem loveckého instinktu. Takhle si kočkovité šelmy v divoké přírodě loví ryby ve vodě a chystají si je k večeři.

Z toho všeho si Lathrop odnesl jedno podstatné poučení – kdykoliv si člověk hraje, musí vědět, že to nedělá jen tak… A když o tom teď přemýšlel, vlastně se mu to poznání neobyčejně vyplatilo, protože bez toho by neodešel od firmy Operations META and Impunity se všemi životně důležitými orgány v jakžtakž přijatelném stavu.

Jo, kde jsou ty slavné časy, kdy podnikal všechny ty přísně utajené operace, v nichž šlo pokaždé o hubu.

Lathrop se zastavil na okraji cestičky. Z místa, kde stál, měl na kolotoč dobrý výhled a ani nemusel chodit blíž. Byl to dýchavičný karusel, starý snad sto let, s orchestrionem, několika řadami staromódně vyřezávaných zvířat a s gondolami ve vnějším kruhu. Přestože byl všední den, teplé slunečné počasí vylákalo do parku spoustu návštěvníků a kolotoč byl plný.

Lathrop se sklonil, jako by si zavazoval tkaničku a nenápadně se zadíval na otáčející se plošinu lehkými brýlemi s černými obroučkami, které si nasadil v autě. Po chvilce stiskl ukazováčkem maličkaté tlačítko na levé nožičce brýlí a uviděl zvětšený obdélník. Působilo to dojmem, jako by se obdélník vznášel asi půl metru před ním ve vzduchu. Ve skutečnosti šlo o AR displej, který na horní polovinu skel v brýlích promítal MEMS, což byla zkratka pro mikroelektromechanický optický systém zabudovaný do obrouček.

Pootočením ovládacího tlačítka obraz na čočkách zaostřil a zvětšil a posílil kontrast mezi rámečkem a pozadím.

„Profily,“ zašeptal Lathrop do maličkého mikrofonu, který měl připnutý k límci.

Hlasový příkaz se přenesl po tenkém kabílku, který měl Lathrop natažený pod větrovkou až ke skrytému přenosnému počítači – stejnému, jaký si přidělal na opasek, když se byl před časem podívat na noční přepadení u tunelu. Impulz nastartoval operativní verzi vyhledávače známých tváří vyvinutou firmou UpLink International, který mu prodal Enrique Quiros. Cesty osudu jsou nevyzpytatelné.

Lathrop čekal, až se program nahraje. Aby šetřil paměť přístroje, nainstaloval si minimální verzi, jež obsahovala charakteristické rysy deseti tisíc teroristů, kriminálníků a jejich společníků a nabízela na displeji dvacet tváří, které byly nejpodobnější vyhodnocovaným obličejům. Úplná verze programu, kterou měl uloženou ve svém stolním počítači, by mu dovolila prověřit mnohonásobně více tváří a on dobře věděl, že se k ní může docela snadno dostat pomocí bezdrátového propojení sítě. Jenže to by tady v terénu znamenalo nepříjemnou ztrátu času. A navíc miniaturní digitální kamera v obroučkách brýlí si podobu sledovaného zapamatuje, takže si ji může vyvolat, až se mu to bude hodit.

Dál sledoval, jak se koně přidělaní na kůlech na kolotoči zvedají a klesají a točí se dokola za doprovodu mechanických varhan. Většina malých dětí byla připoutaná ke zvířatům, jež tvořila vnitřní kruh – kropenatá prasátka, usmívající se pohádkové žáby a jásavě nabarvení ptáci s dlouhými, prohnutými krky. Snad to měli být jeřábi či pštrosové. Na vysokých královských koních se drželi starší sourozenci. Vedle některých jeli ve stoje i rodiče, aby svoje ratolesti přidržovali. Zbývající nabarvené poníky okupovala skupinka rozjívené, halasně pokřikující mládeže, kterou Lathrop jen pohrdlivě sjel pohledem.

Nikdo z nich ho nezajímal.

Odhadoval, že má ještě asi minutu, během níž si může hrát s tkaničkami u bot, aniž by vzbuzoval pozornost. Soustředil se na dvojici usazenou v jedné z gondol na vnějším obvodu kolotoče a vyhlížející jako milenecký pár. Až na to, pomyslel si, že tihle dva se k sobě nijak zvlášť nevinou.

Muž byl Enrique Quiros. Pohlednou blondýnku, jež seděla vedle něj, Lathrop neznal, ale sledoval dvojici toho dne už dost dlouho, a měl dost času zaznamenat, jak se k sobě chovají. Byl si jist, že ať jde mezi nimi o cokoliv, zcela jistě je to přísně obchodní záležitost.

Ukázalo se, že dnešní odpoledne je daleko zajímavější, než původně očekával.

Sotva vyšel z budovy Zlatý trojúhelník v La Jolle, kde Quiros sídlil, vyzvedl si své volvo v garáži na krátké parkování. Vrátil se i svozem zpátky k místu, odkud vyšel, a znovu zaparkoval, tentokrát o kus dál přímo v ulici, na místě, ze kterého měl dobrý výhled na hlavní vchod do budovy. Pokud nepočítal zásobovací vjezd a nouzové východy, dalo se z domu vyjít jen tudy – a Enrique neměl nejmenší důvod plížit se ven zadem.

Asi po pěti minutách se na rušném chodníku objevil Quiros. Šel sám a vydal se směrem pryč od Lathropa. Na konci dalšího bloku zašel do jedněch z mnoha krytých garáží.

Lathrop ho sledoval, zastavil kousek od vjezdu do garáží a vyčkával. Netrvalo dlouho a Quiros se objevil – seděl za volantem Porsche Carrera 911 vyrobeného na zakázku. Tenhle vůz si často vybírají nadutí, slizcí a úspěšní obchodníci s drogami. Nejspíš předem zavolal správci garáže, aby měl auto nachystané.

Lathrop Quirosovi dopřál náskok o délce dvou vozů a pak se se svým volvem zasunul do řady ujíždějících aut. Porsche uhnulo doleva na ulici A a vzápětí vyrazilo na sever po Dvanácté avenue. Drželo se na ní až k místu, kde se měnila na Park Boulevard, a odtud se přiměřenou rychlostí vydalo směrem k parku Balboa. Na křižovatce za nadjezdem Quiros zastavil na červenou, když se posléze na semaforu rozsvítila zelená, zahnul doleva, ještě chvíli jel a pak zatočil na vyasfaltované parkoviště za Španělským uměleckým centrem.

Byla tam spousta volných míst a Lathrop zajel do stejné řady jako Quiros asi pět nebo šest míst od něj. Zařadil se mezi Ford Excursion, do něhož by se pohodlně nacpali všichni členové klanu Osmondových, a dodávku, jež byla jen nepatrně menší. Po očku sledoval Quirose, jak vystupuje z porsche a vyráží pryč od uměleckého centra, směrem ke vchodu do zoo a ke kolotoči. Přitom na sebe natahoval sportovní oblečení, jež měl nachystané v tašce ležící na sedadle pro spolujezdce. Narychlo do ní nacpal sportovní sako, černé kalhoty a boty z jemné kůže.

Kouřová okna jeho vozu a veliké prázdné dodávky stojící po obou stranách Lathropovi poskytovaly dostatečný úkryt. Byl si proto jist, že ho tam nikdo nepřekvapí. Ostatně, i kdyby ho někdo zahlédl, určitě by ani nezvedl obočí. Chlapi dělají v autech horší věci. Náhodný chodec by si nejspíš myslel, že má před sebou nějakého uštvaného chudáka, který se vyplížil z kanceláře, aby si trochu protáhl tělo, a využil tak téměř jarního počasí.

Lathrop dával pozor, aby neztratil Quirose z dohledu, a přitom si sčesal vlasy dozadu a nasadil si baseballovou čepici s nápisem Nike, která ležela na palubní desce. Tohle bylo jeho první pravidlo pro převleky – baseballová čepice je dokonalý převlek, pokud na ní člověk nemá logo konkrétního týmu, jež by mohlo někomu utkvět v paměti. Umělé plnovousy, paruky, vycpávky do tváří a další podobné pomůcky byly skvělé, jenže pokud měly skutečně zabrat, vyžadovala jejich příprava dost času, a Lathrop většinou pracoval pod tlakem.

Nakonec si nasadil brýle s AR displejem a spojil je se skrytým mikropočítačem, který měl připevněný k opasku.

Od chvíle, kdy Quiros vystoupil z vozu, uplynulo jen pár minut a Lathrop už byl také venku z auta a obezřetně kráčel ke kolotoči, kde na Enriqua poblíž fronty na lístky čekala štíhlá blondýna.

Teď je pozoroval, jak krouží dokola, rychle si o něčem povídají, jako by si to potřebovali všechno vyříkat, než pětiminutová jízda skončí. Lathrop doufal, že se mu jejich hovor podaří rekonstruovat, až si celou nahrávku přehraje na svém stolním počítači s pomocí programu na rekonstrukci řeči. Program měl dobře propracovanou složku vyhodnocování kontextu a dosazování chybějících částí. Snad se mu podaří doplnit prázdná místa, vznikající ve chvílích, kdy byla dvojice k digitální kameře v brýlích obrácená zády nebo kdy videonahrávku rozmazal pohyb kolotoče. Program také dokázal vyčistit hovor od skákání do řeči, jež se objevuje během každého běžného hovoru.

Zatímco se kolotoč otáčel, program nabízející profily vyhodnotil a nabídl tucet možných totožností. Na spodním okraji fotografií poskytl současně i známá či předpokládaná jména, věk, národnost a seznam známých porušení zákona.

Lathropa to trochu zklamalo. Docela rád by znal totožnost té plavovlásky na kolotoči, ale bylo na první pohled zřejmé, že před sebou nemá ani jednu z kriminálnic, jež se mu promítly na displeji. I tak byl rád, že se mu podařilo vystopovat tuhle nenápadnou schůzku, a měl spoustu nahraných hovorů, které si může prostudovat později.

Dospěl k názoru, že už se nad tkaničkou sklání dost dlouho, a narovnal se. Projížďka na kolotoči se navíc chýlila ke konci a Lathrop se obával, že by se Enrique mohl vydat směrem k němu. Ten kluk možná nemá ani tušení, že ho někdo sleduje, ale na druhou stranu to není slepý blázen.

Lathrop se chystal vyrazil dál po cestě, když vtom jeho pozornost upoutalo něco, kvůli čemu se rozhodl riskovat a zůstat na místě ještě pár vteřin. Zatímco se gondola vydávala na jednu z posledních pomalých otoček, blondýna náhle otevřela kabelku, vyndala z ní nějaký malý předmět a podala ho Enriquovi. Byla to krabička, tmavá a lesklá. Lathrop si představoval, že takovéhle věci by mohli mít v drahých obchodech s klenoty na Rodeo Drive.

Sledoval dvojici se soustředěnou pozorností. Předání se odehrálo tak rychle, že s definitivní platností vyloučil, že by mohlo jít o dárek, který si předávají milenci. Ani to nevypadalo nijak zvlášť přátelsky. Neusmáli se na sebe. Jejich rty se nesetkaly, nepohladili se po tváři, ani si neposlali políbení vzduchem. Enrique navíc působil dojmem, že si od plavovlásky krabičku vůbec nechce vzít. Téměř nervózně si ji nacpal do kapsy sportovního saka, jako by na dotek byla rozpálená do ruda.

Lathrop zamyšleně zvedl bradu. Pak pootevřel ústa a stáhl rty. Zadržel dech. Tak o tuhle záležitost šlo. O to předání. To byla pravá příčina setkání. A jemu se ji podařilo zachytit na přenosnou paměťovou kartu.

Nebo ne?

Rozčilený Lathrop už nedokázal odolat pokušení a hned si to ověřil.

„Skončit profily, spustit video,“ přikázal tiše do mikrofonu a díval se, jak se od něj gondola vzdaluje.

Zašeptal ještě dva další příkazy a na skle brýlí se mu začal celý výjev přehrávat.

Od páteře do paží a až ke konečkům prstů se mu tělem šířilo vzrušené nadšení. Tohle je nádhera. A ještě před pár vteřinami měl pocit, že to celé bylo na draka.

Uvažoval, jestli by se tam neměl ještě chvíli pohybovat, motat se v davu a zjistit, kam se Quiros a jeho dámská společnost vydají, až skončí s projížďkou na kolotoči. Zkušenost mu ale říkala, že je načase se stáhnout. A navíc si byl jist, že ti dva stejně půjdou každý svou cestou.

Enrique dostal to, kvůli čemu sem přišel. Lathrop ostatně taky. Pomyslel si, že může být se svou odpolední prací nadmíru spokojen, otočil se od kolotoče a vydal se zpátky k parkovišti.

„Three Dog Night. Jefferson Airplane. The Troggs,“ četl Ricci nahlas nápisy na tlačítkách velkého staromódního hracího automatu v Nimecově herně. „Teda musím přiznat, Pete, že jsi –“

„Těžkej frajer?“ luskl Nimec prsty.

„Nepřekonatelnej,“ pokýval hlavou Ricci.

Nimec se usmál.

„Je to stejný model hracího automatu,“ dal se do vysvětlování, „jaký stál v podniku, ve kterém jsem s otcem strávil celé léto 68. Wurlitzer 2600.“ Poplácal stroj po falešném dřevě, které tvořilo boční stěnu. „A jsou v něm i stejné písničky. Tři kousky za čtvrťák, deset za padesát centů.“

Ricci se na něj zadíval. „To už je hodně let,“ poznamenal.

„Zrovna se nám náramně dařilo a netoužili jsme po změně. Nenechali jsme si ujít jedinou příležitost praštit si do kulečníkové koule,“ rozvláčně vysvětloval Nimec. „V tu chvíli bylo úplně jedno, jestli jsme svázaní a máme pásku přes oči. Tehdy jsem mimochodem dostal pár moulů, které napadlo, že s námi zkusí vyjednávat, než nám zaplatí. A že to byli pěkně neodbytní a drsní hajzlové, to vám teda řeknu.“

„A jak jste je zvládli?“

„Můj táta byl ještě neodbytnější a drsnější.“

Ricci přikývl.

Nimec došel k barus limonádami. Pípa trčící z jeho středu byla celá bílá a jako korunka se na ní tyčila napodobenina víčka od kokakoly. Pult byl lemován chromovým páskem a stálo kolem něj půl tuctu bílých barových stoliček. Všechno vypadalo trochu ošuntěle. Chromovaný povrch byl poškrábaný a místy prohnutý. Desku hyzdily jizvy vypálené cigaretami. Koženkovým povlakem jedné ze stoliček se drala na povrch ušmudlaná a zežloutlá vycpávka.

„A co takhle dát si něco k pití?“ ozval se Nimec, který se mezitím přesunul za pípu. „Kola má ten správný poměr mezi sirupem a bublinkami. Mám tu pořádně vychlazené sklenice. A kdyby někdo chtěl, může si dát i pivo.“

Ricci se posadil na jednu ze stoliček a nasál těžký vzduch plný vyčichlých cigaret a laciné kolínské.

„Radši mi dej jen limču,“ prohlásil. „Začnu se tady nalívat a za tři hodiny skončím tím, že se někde poperu s nějakým neznámým maníkem. Jako když se v bibli pral Ježíš se Satanem v poušti.“

Nimec se na něj zadíval. „Až na to, že nejsi Ježíš,“ poznamenal.

Ricci ho za to odměnil mírně pobaveným úsměvem. „Pravda osvobozuje,“ prohlásil neurčitě.

Nimec načepoval z pípy dvě koly do ojíněných sklenic, z nichž přitom proudem tekutiny vyhnal sražený vzduch. Pak jednu sklenici podal Riccimu přes pult.

Mlčky popíjeli. Potom Ricci odtrhl sklenici od úst a uznale vydechl. „Dobrý je to,“ řekl uznale. „Ani moc sirupu, ani moc bublinek.“

Nimec se usmál.

Ricci dál držel sklenici za ouško a přitom do jinovatky, která se utvořila na jejím tlustém okraji udělal palcem rýhu. „Řekneš mi už konečně, proč jsi mě sem pozval?“ zeptal se.

Nimec přikývl. „Tvůj návrh na zřízení jednotek rychlého nasazení byl na zkoušku přijat,“ odpověděl. „Počítám, že z toho máš radost. Tak jsem ti chtěl poblahopřát osobně. Po telefonu to není ono.“

Ricci se nehýbal a dlouze se na něj zadíval. „Díky, Pete,“ prohlásil nakonec. „A nejen za to blahopřání.“

Nimec zavrtěl hlavou. „Já si za to žádné uznání nezasloužím. Byl to od samého začátku tvůj nápad. Tys pro to dokázal získat Gorda. Vlastně jsi dokázal získat všechny. Některým z nás jenom trvalo o něco déle, než přišli na to, že se je snažíš získat.“

„A kdybys netlačil na pilu, možná by na to ani nikdy nepřišli.“

Nimec pokrčil rameny a nic na to neřekl.

„Divoký domorodec mezi osvícenými cestovateli?“ zeptal se Ricci po chvíli.

„Abych pravdu řekl, ten z toho není zrovna nadšením bez sebe. Ale je odhodlán potlačit v sobě pochyby a dát celému projektu poctivou šanci na existenci.“

„Neměl jsem pocit, že by poctivost patřila k jeho přednostem.“

Nimec odložil sklenici a lehce se naklonil přes pult.

„Pokud jde o Thibodeaua,“ prohlásil, „je trochu paličatý a možná zrovna prožívá nějaké složitější životní období, to nevím. Ale je to dobrý chlap a do všeho jde naplno.“

„No a?“

„Ta tvoje poznámka na Pomoně o tom, jak ho postřelili, to byla trochu podpásovka. Ale možná si to v tu chvíli od tebe zasloužil, to nehodlám posuzovat. Ale mezi námi – jeho operace v Brazílii nebyly ani lehkovážné, ani ztřeštěné. Bylo to hrdinství a splnilo to svůj účel. Navíc přitom zachránil spoustu lidských životů a sám o něj málem přišel. Docela bych očekával, že to dokážeš ocenit.“

Ricci chvíli neodpovídal.

„Řekněme, že to oceňuju,“ dostal ze sebe nakonec. „Řekněme, že si ho za to vážím. Chceš po mně, abych to přiznal ještě někomu jinému než jen tobě?“

Nimec zavrtěl hlavou. „Poznám, kdy už toho chci příliš,“ poznamenal.

A tak tam spolu seděli a popíjeli kolu v tom záměrně ošuntělém baru v herně v prostředí vytvořeném z dojmů a pětatřicet let starých vzpomínek.

„Tak kdy můžu začít dávat dohromady nové oddělení?“ zeptal se Ricci po chvíli. „Kdy můžu začít přijímat dobrovolníky na zkoušku a podobné věci?“

Nimec se podíval na hodinky. „Teď jsou přesně tři hodiny,“ prohlásil. „Vyhovovalo by ti začít tak za pět hodin?“

Ricci mu věnoval neuvěřitelně široký úsměv a zvedl limonádu ke rtům. Jinovatka na stěně sklenice se mezitím rozpustila a změnila se v jiskřící sraženou mlhu.

„Ke strojům,“ poznamenal bodře.

Oficiálně se Felix Quiros živil tím, že na předměstí San Diega vedl rodinný podnik na šrotování starých automobilů. V balíku byl ale díky tomu, že dostával ze Spojených států kradená auta přes Mexiko a rozvážel je do nejrůznějších zemí po celém světě.

Někdy je na jeho pozemek o rozloze patnácti akrů vozili z ulic a garáží, kde je ukradli, přímo za bílého dne. Většinou se to ale dělo v noci. Nejelegantnější modely zavezli přímo do dlouhých hliníkových návěsů, v nichž je převezli přes hranice na nelegálních přechodech. Méně žádaná vozidla rozmontovali na součástky pro Felixovy prodejny s náhradními díly.

Lathrop stál mezi řadami slisovaných automobilových karoserií a v temnotě chladné bezměsíčné listopadové noci uviděl přízračnou řadu nějakých pěti či šesti vozidel, jak projíždějí branou v drátěném plotě a přejíždějí přes pozemek k místu, kde s vysunutými nakládacími rampami čekaly hliníkové návěsy. Dalších několik aut se vydalo po jiné štěrkové cestě ke zvedákům, řezačkám a lisům nachystaným v oddělení, kde se vozy recyklovaly na součástky, nebo rovnou demolovaly.

Vypadalo to skoro stejně, jako když auta najíždějí do automatické mycí linky. Bylo to dobře vymyšlené.

„Tak kdy se konečně dozvím, proč jsi mě hnal ven, kde mi mrznou koule, místo abychom si sedli uvnitř, kde je útulno a zatopeno?“ zeptal se Felix, který tam stál s Lathropem mezi vykuchanými a slisovanými vozidly. Choulil se, aby se trochu zahřál, a dlaněmi se čile plácal do ramen. „Co to má všechno sakra znamenat?“

„Soukromí,“ odpověděl Lathrop.

Felix ukázal hlavou k přívěsu stojícímu na vzdálenějším okraji pozemku. „Tamhleto je moje soukromá kancelář, comprende?“

Lathrop se na něj zadíval. „Moc ti to mluví, synku,“ usadil Felixe. „Měl bys začít přemýšlet o tom, že dokončíš školu. S Enriquem to udělalo zázraky. A právě kvůli němu jsem tady.“

Felix se bez většího úspěchu pokusil zastřít, jak obrovskou zvědavost v něm tahle poznámka probudila. „Nemusíš se hned štětit,“ ohradil se. „Chtěl jsem tím jen říct, že jsme oba slušní lidé a zasloužíme si slušné zacházení. Co máš vůbec s mým strýcem?“

„Z toho, co by se tě mohlo týkat, je důležité jen to, že jsem se s ním dneska setkal. A on se jen tak mimochodem zmínil, jak ho naštvalo, žes vystartoval proti Salazarovi bez jeho souhlasu.“

Felix tuhle představu odmítl gestem, které musel okoukat v nějakém hip-hop klipu na televizní stanici MTV – hodil hlavou dozadu a vypjal hrudník do oblouku. „Jak by přišel na to, že bych s tím mohl mít něco společného?“ namítl. „A proč by se o tom chtěl bavit zrovna s tebou?“

Lathrop si zhluboka povzdechl.

„No dobře, je načase přestat s těmi kecy,“ prohlásil. „Zřejmě jsi mě neposlouchal, když jsem ti vykládal, že jsme se tady sešli kvůli tobě. Enrique utrousil jednu poznámku, o níž mě napadlo, že by tě mohla zajímat. Pokud jde o to, kdo mu nakukal, žes to přepadení zařídil ty, o tom nemám sebemenší tušení. Třeba sis pustil tu svou nezvladatelnou hubu na špacír před někým, kdo ji má ještě nezvladatelnější.“

Felix rychle zavrtěl hlavou.

„Ani náhodou, ani náhodou,“ zabreptal. „A navíc, jestli kvůli tomu Enrique řádí, jak to přijde, žes ho nezklidnil dobrým slovem? To tys mi prozradil, kdy má ten Salazarův náklad dorazit. To tys mi řekl, že Enrique nebude mít koule na to, aby to udělal. Ty jsi ten chlápek, který mi poradil, abych celou tu zatracenou věc držel pod pokličkou, dokud nebude po všem, a pak si s ním rozdělil zisk. A třeba jsi to byl ty, kdo nakonec dovolil, aby mě poznal. Ty a nikdo jiný, Lathrope.“

„To neznamená, že jsem tvůj fanoušek. Ani tvůj právník. Nejde mi o to, abych se vecpal přímo doprostřed rodinných sporů. Předtím jsem ti dal nejlepší radu, jakou jsem dát uměl, a teď to dělám znova. Ani za to nechci zaplatit nic navíc. Jdi si promluvit s Enriquem. Řekni mu pravdu a dej si záležet, aby pochopil, že ho do toho nechceš zatáhnout. Jen vynech tu podrobnost, že jsem tě na ten náklad upozornil já.“

Felix pohodil hlavou a netrpělivě šoupl nohama. Špičkou boty přitom rozkopl prach pod nohama.

„No dobře, vynechám,“ zabručel. „Jak ale můžu vědět, že jsi mě strýčkovi neprásknul ty?“

Lathrop si dopřál další dlouhý povzdech a rychle se rozhlédl kolem sebe, aby se ujistil, že se vysokými stěnami kaňonu ze slisovaných karoserií, kam Felixe vlákal, nikdo nepohybuje. Nemohl si dovolit, aby se mu do všech těch zmatků ještě navíc zamíchal nějaký trouba. A on ty zmatky potřeboval hezký čistě vyřešit, než odtud odejde.

„Varoval jsem tě, že si máš dávat pozor na to, co říkáš,“ zavrčel. „Měl jsi mě poslechnout.“

Felix zničehonic ztuhl. Polkl. Z výrazu jeho tváře bylo zřejmě, že si uvědomuje do jaké situace se dostal – tentokrát to přehnal a řekl toho příliš. „Co to má znamenat?“ zeptal se přiškrceným hlasem.

Devítka Glock s tlumičem se v Lathropově ruce objevila naprosto nečekaně, jako by si ji přičaroval.

„To znamená, že tady končíš, Felixi,“ odpověděl Lathrop. „Sbohem a šáteček.“

Zvedl zbraň a dvakrát stiskl spoušť. Než si Felix stačil uvědomit, že dostal zásah, objevily se uprostřed jeho čela dvě dírky.

Úklid šel Lathropovi rychle od ruky. Nasadil si rukavice a odnesl tělo do jednoho z vozů, které stály o kus dál v uličce. Vybral si auto s rezavým, ale nepoškozeným kufrem, mrtvolu do něj nacpal, a dokázal dokonce i zavřít víko.

Pak se vrátil na místo činu a na cákance krve a úlomky lebky nasypal trochu prachu.

Lathropovi nešlo o to, aby mladíkovy ostatky kdovíjak dobře ukryl. Celkem mu bylo jedno, jestli tělo najdou Quirosovi poskoci nebo sežerou nenasytní hlodavci. Důležité je, aby mrtvolu nikdo nespojoval s ním.

O deset minut později vyklouzl z pozemku se sešrotovanými auty, aniž si ho kdokoliv všiml, a už se nemohl dočkat, až dorazí domů. Byl k smrti utahaný, ale nemohl se dočkat, až si pustí nahrávku strýčka Enriqua, jak se projíždí s plavovláskou na kolotoči.

Nemluvě o tom, že než padne do postele, budou jeho kočičky potřebovat nakrmit a taky se trochu pomazlit. Vždyť tam na něj všechny tři čekaly úplně samy od božího rána.

8.

Na různých místech

6. listopadu 2001

Margaret René Doucetteová žila sama v třípatrovém starém domě v samém srdci New Orleansu. Přicházela k ní pouze její dlouholetá služebná, stárnoucí kreolská žena Elissa, jež jinak bydlela v odděleném domku určeném původně pro otroky. Zaměstnali ji Margaretiny rodiče, když bylo malé Margaret, jejich jedinému dítěti, nějakých osm nebo devět let. Elissa pak zůstala v domě jako hospodyně i poté, co dům připadl Margaret René jako součást velkého dědictví po náhlém a předčasném skonu obou rodičů.

Když oba zahynuli v roce 1990 při automobilové nehodě, bylo Margaret René dvaatřicet let, krátce předtím se vdala za finančního poradce jedné makléřské firmy specializující se na dopravní odvětví a byla už tři měsíce těhotná. Přestože si s manželem koupili dům u řeky v Jeffersonově okrsku, rozhodli se, že tuto nemovitost opět nabídnou k prodeji a přestěhují se do rodinného sídla ve Vieus Carré.

Margaret René pomáhalo překonávat zármutek vědomí, že rodina, kterou se chystala založit, bude žít v prostředí, jež je pro ni plné milých vzpomínek, kde duch předků stále ještě obývá ložnice i verandy s vysokými stropy a příjemný vnitřní dvůr s terakotovým dlážděním a s množstvím tropicky šťavnaté zeleně působí laskavě a léčivě vlahým dojmem.

Od té doby uplynulo deset let a Margaretiny nadějné vyhlídky na krásný život, jež jí pomáhaly překonávat žal, vzaly bolestivě za své, jako by jí nějaký surovec ostrým nožem odřezával z těla krvavé pruhy kůže.

Její syn – dostal po otci jména Jean David – vypadal prvních šest měsíců života jako docela normální dítě, které jen trochu trpí kolikami. Jenže záhy se začaly projevovat neomylné známky onemocnění daleko vážnějšího, než jsou pouhé křeče. Měl potíže s polykáním a často se mu nedařilo udržet potravu v žaludku. Trpěl nečekanými vzestupy a poklesy teploty, jež se nedaly přičíst na vrub žádné běžné dětské chorobě. Když mu bylo deset měsíců, Margaret René zaznamenala, že chlapeček má nepřirozeně trhavé pohyby a postupně přestává zvládat i ty věci, které se doposud naučil. Ztrácel rovnováhu, i když se pevně držel tyčí ohrádky kolem postele, a nedokázal sedět vzpřímeně v židličce pro kojence. Hračky mu padaly ze zkroucených rukou a prsty měl často pevně sevřené kolem palce jako novorozenec – pěstičky přitom svíral tak pevně, až se mu nehty zarývaly hluboko do dlaní. Často si přitom udělal v měkkém mase modřinu, a jednou si dokonce poranil dlaň do krve.

Dětští lékaři začali mluvit o preventivních vyšetřeních, odebírat vzorky krve a odesílat je do laboratoře specializující se na zjišťování poruch uvnitř buněk. Margaret René ani její manžel do té doby o podobných chorobách neslyšeli, ale rychle se poučili, že jde obecně vzato o celou řadu poruch buněčných stěn. Když odborníci v laboratoři přišli na to, že dítěti téměř zcela chybí galaktosylceramid beta, enzym, který je životně důležitý pro rozvoj mozku a nervové soustavy, honem poslali vzorky k rozboru na další lékařskou kliniku, tentokrát do Filadelfie. Během netrpělivého čekání na výsledky se vystrašení rodiče seznámili s dalšími novými pojmy, jež na ně působily ještě daleko děsivějším dojmem – uslyšeli o leukodystrofii, mutacích DNA a myelinové pochvě. Jak se Margaret René snažila pochopit smysl těchto termínů, měla často pocit, jako by naslouchala nesrozumitelnému zaříkávání kmenového šamana, který prý procházel ulicemi kolem jejich domu v době, kdy byla docela malá holka.

Konečná diagnóza byla naprosto zničující. Ukázalo se, že Jean David trpí celkovou systémovou leukodystrofií čili Krabbeho chorobou, vzácnou dědičnou nemocí, kterou může přenést pouze určitý pár rodičů. Enzymatická vrstva obklopující nervová vlákna se rozpadla, jako když myši okoušou izolaci kolem elektrického drátu, a způsobila, že samotná vlákna začala odumírat. Projevy nemoci se dají jakžtakž zvládat, nebo alespoň zpomalovat, sama choroba se léčit ani zastavit nedá. Doslova ve všech případech končí smrtí dítěte. Jenom doba, po níž konec nastane, je nejistá.

U Jeana Davida byl postup nemoci rychlý. Když se přiblížil den jeho prvních narozenin – což je pro rodiče zdravých dětí krásná a radostná chvíle – dovedlo ho zhroucení pohybového systému k naprostému ochrnutí a téměř úplné slepotě. Měl proleženiny sahající až ke kostem. Celé dny se zmítal v horečkách a s prodlužujícími se návaly horkosti stále víc a víc slábl. Už vůbec nemohl přijímat pevnou potravu a byl zcela odkázán na umělou výživu.

Pro Margaret René bylo stále namáhavější zvládat napětí spojené s vývojem synovy choroby, a tak se snažila hledat oporu v manželovi, jenže ten se vinou svého vlastního žalu dostal na šikmou plochu a začal se jí vzdalovat. Přestal komunikovat s okolím a strašlivě pil. Následovaly potíže v zaměstnání, a ty vedly k tomu, že musel nastoupit nucenou dovolenou. V noci se často náhle zvedl z postele a beze slova vysvětlení odešel z domu. Někdy byl pryč pár minut, jindy celé hodiny. Někdy se vrátil až hezkou chvíli po rozednění. Když se to stalo poprvé, vysvětloval ženě po návratu, že si vyjel v autě, aby si trochu pročistil hlavu. Později už se ani neobtěžoval cokoliv objasňovat.

Později si Margaret René říkala, že si měla jeho záletů hned všimnout, jenže v té době nedokázala myslet na nic jiného, než na stav jejich slábnoucího synka. Soustřeďovala se jen na to, aby mu poskytla co nejlepší péči, a všechno ostatní jí připadalo podružné.

Nakonec dostal Jean David těžký zápal plic a bylo zřejmé, že se mu už nepodaří se s ním vyrovnat. V té době už se Margaret René přestala u jeho postýlky modlit za to, aby se stal zázrak, ale prosila Boha, aby ukrátil chlapcovo trápení a dopřál mu klidný a tichý odchod.

Její žadonění zůstalo bez odezvy. Jean David se trápil další týdny.

Když zemřel, bylo mu rovných šestnáct měsíců.

Margaretino manželství ho nepřežilo ani o celý rok.

Copak člověk může cítit vinu za to, že se do jeho biologického uspořádání vloudila nějaká chyba? A je možné přenést takovou vinu na člověka, s nímž prostou náhodnou kombinací zplodil zuboženého potomka odsouzeného k smrti? Přesto si Margaret René neuměla nijak jinak vysvětlit nechuť a zjevný odpor, které si vůči ní manžel vypěstoval. V posteli se k ní zásadně otáčel zády. Odmítal zajít do manželské poradny a v jedné prudké hádce přiznal, že se seznámil s jinou ženou. Prohlásil, že se do ní zamiloval. A že by chtěl začít znovu, dodal. A že chce rozvod, vyhrkl ještě.

Načež od Margarety odešel.

To bylo před deseti roky.

Už celé desetiletí uplynulo od chvíle, kdy se Margaret René stáhla do samoty. Elissa byla v sedmdesáti letech stále plná sil a udržovala v domě atmosféru starosvětské elegance, dohlížela na to, aby drahé hedvábné čalounění a ochranné dečky na křeslech byly vždy vyprášené a vyklepané. Aby byl starý nábytek z růžového dřeva nablýskaný do vysokého lesku a aby se ani smítko prachu nezachytilo na křišťálových lustrech, soškách ze slonoviny a starožitných porcelánových ozdobách. Když to bylo nutné, přišla jí s opravou či úklidem pomoct nějaká firma. Jinak se pro Margaret René stal rodinný dům studenou, temnou pevností. Když se vrátila ze smutečního obřadu, postavila urnu obsahující popel ze synkových ostatků na římsu nad krbem v hlavním přijímacím pokoji a pak zakryla velké zarámované zrcadlo visící nad krbem těžkým kusem látky, protože si nepřála vidět v něm odraz svého zármutku. Na její žádost tam ten provizorní závěs visel dodnes. Když procházela ztichlými pokoji a přemýšlela o zmařených nadějích a o lásce, jež se rozpadla v prach, měla pocit, že olejomalby visící na zdech a zachycující její předky, podobizny, které jí dřív přinášely útěchu, se dnes na ni dívají sveřepě.

Jen velmi vzácně vyšla Margaret René na balkon s vyhlídkou na Královskou třídu, opřela se o zdobené železné zábradlí a dívala se, jak pod ní procházejí obyvatelé města. Představovala si, o čem se asi tak mezi sebou baví, a snažila se odhadnout, který z nich už dostal od života jaksepatří za vyučenou a koho ta trpká zkušenost teprve čeká. Jinak ale téměř nevycházela ven. Nákupy potravin a další nezbytné pochůzky vždycky vyřizovala Elissa.

Přesto Margaret René neměla pocit, že by byla kdovíjak odříznutá od světa. Po rodičích zdědila obrovský majetek shromažďovaný po celé generace, a o dědictví bylo třeba se starat a ochraňovat je. Musela proto průběžně udržovat styky s právníky, obchodníky s realitami, investičními poradci a vybranou skupinkou dalších lidí. Staré peníze s sebou nesou stará tajemství, a některá z nich jsou hodně temná. Tomuhle Margaret René vždycky dobře rozuměla – stejně jako její rodiče a předtím jejich rodiče. Za ta léta, co majetek spravovala, setkala se s lidmi, kteří dokážou spoustu věcí zařídit, poskytnout jisté služby, zbavit se jistých závazků, prostě dělat věci, jež by pro obyčejné lidi mohly být nepřijatelné, nebo jim dokonce připadat nezákonné. Její otec těmto lidem říkal pomocníci. Jejich jména se nikdy nevyslovovala na veřejnosti, ale nebylo přípustné je zapomenout. A Margaret René měla dost rozumu, aby s některými z nich neztratila kontakt… zvláště s jedním takovým člověkem.

Aby si udržela možnost osobního spojení a nemusela podstupovat nepříjemnosti spojené s telefonováním, pořídila si stolní počítač, velmi brzy se s ním naučila zacházet a veškerou poštu běžně vyřizovala pomocí internetu. Vždycky pozdě večer zasedla k počítači, pročítala e-maily a odpovídala na ně. Když byla hotova, neukončila spojení, nýbrž se věnovala činnosti, která ji stále víc a víc pohlcovala.

Pomocí vyhledávače si našla a sestavila bohatý seznam webových stránek, které se věnovaly genetickým poruchám u člověka. Často se jednalo o spojení na nejrůznější komunikační uzly, jež nabízely e-mailové adresy rodin nějakou takovou chorobou postižených. Tak vznikala bohatá a dobře fungující síť lidí, kteří se mohli na základě vlastních prožitků o řadě věcí informovat a poskytnout si navzájem rady.

Zvědavý návštěvník mohl nepozorovaně procházet vzkazy, prohlížet si nabídky či žádosti týkající se potřebné péče, číst si o pokusných léčebných metodách i o pokroku v genetickém výzkumu, který by snad jednoho dne mohl vést k nalezení účinné léčby. Když se tím probírala a četla si jeden vzkaz za druhým, topila se v jejich přehnaně optimistickém tónu a hořká pachuť žaludečních šťáv jí stoupala do úst.

A přitom neustále přemítala o svých zmařených nadějích.

O lásce, jež se rozpadla v prach.

A naplněna tím, co považovala za soucit a dobrou vůli, rozhodla se Margaret René porušit mlčení, do něhož se pohroužila, a začala rozesílat e-mailové vzkazy těm, o nichž se domnívala, že jsou klamným povzbuzováním podváděni.

Uvědomovala si, že by adresáti nemuseli její úmysly správně pochopit, nebo že by si je dokonce mohli vysvětlit jako projev nepřátelství, a tak si zřídila e-mailovou adresu na veřejném internetovém portálu a nastavila si ji tak, aby odcházela bez udání odesilatele. Tak mohla zprávy rozesílat anonymně a bez údajů, jež by adresátovi dovolovaly odpovědět a zjistit si její totožnost.

Matce, jejíž malá dcerka trpěla GCL a jež se zrovna chystala zahájit léčbu jakýmsi experimentálním lékem, napsala: Zabij to dítě hned teď. Stejně už se z toho nikdy nedostane.

Rodičům, kteří pro svého dospívajícího syna se zděděnou neurologickou poruchou hledali dárce kostní dřeně, díky níž by bylo možné zpomalit postup choroby, poradila: Operace nebude k ničemu. Ušetřete si zbytečnou bolest a vyrovnejte se s tím, co vás nevyhnutelně čeká.

A rodičům, jejichž potomek trpěl pokročilým stadiem dalšího typu leukodystrofie, vzkázala: Připravte se na to, co vás čeká, až bude po všem. Viděli jste, jaké děsivé ovoce přinesla vaše vášeň, a to pak povede k tomu, že k sobě pocítíte nezvladatelný odpor. Zrušte své manželství v klidu a míru dřív, než se váš osud naplní.

Doktorovi, který nabízel pomoc zmírňující bolest a utrpení, napsala: Vaše lži jsou velmi průhledně Jste odporný upír, který se snaží vydělat na utrpení druhých.

Zprvu se rozesílání zpráv věnovala pravidelně v oněch neklidných nocích, kdy se v ní probouzely vzpomínky a odpočinek nepřicházel. V posledních měsících začala být ale Margaret René komunikací po internetu stále víc posedlá. Nehleděla na hodiny, psala zprávy až do rozednění a dostávala se přitom do rozpoložení připomínajícího náboženské vytržení. Přinutila se jít konečně spát, teprve když za ní začalo háčkovanými záclonami pronikat ranní světlo a přes évantails lataniers vedle okna a dlouhé listy připomínající palmu začalo vrhat do pokoje stín připomínající obrys větráku. Postupem času zjišťovala, že potřebuje stále míň a míň spánku. Vstávala před polednem, snědla lehkou snídani, kterou jí Elissa nachystala, začala přemítat o dalším sezení u počítače a hned pocítila, jak se jí hruď svírá nedočkavostí.

Jakmile se setmělo, Margaret René nejprve prošla poštu, jež jí docházela na její skutečnou adresu a týkala se většinou jejích finančních záležitostí. Kde bylo třeba, rychle na příslušné vzkazy odpověděla. Pak honem přešla na anonymní adresu a už vyťukávala své soucitné depeše, jejichž znění si během dne v duchu připravila.

Až do dnešního večera.

Dnes se stalo něco, co obrátilo celý její život vzhůru nohama. Margaret René seděla u počítače a zírala na monitor s otevřenou pusou. Před pár minutami se připojila k obvyklému veřejnému portálu a zjistila, že má v položce Doručená pošta jednu zprávu. Okamžitě se jí oči rozšířily údivem. Jenom jedné jediné osobě poskytla digitální klíč, s jehož pomocí jí bylo možné posílat vzkazy prostřednictvím anonymní adresy. Byl to člověk, který uměl zařídit úplně všechno, a její otec i bývalý manžel občas využívali jeho služeb.

Když vyťukávala na klávesnici přístupový kód, ruce se jí třásly rozčilením.

Na obrazovce se objevil zcela prostý text:

SPÁČ PROBUZEN

POPLATEK: 50 MILIONŮ

INSTRUKCE BUDOU NÁSLEDOVAT DO TÝDNE

Margaret René se zrychlil tep. Asi před rokem jí v jednom soukromém internetovém chatu někdo položil otázku, na niž odpověděla s obvyklou přímočarostí – přestože obsah celého rozhovoru považovala za čistě hypotetický.

Dodnes si dokázala celou konverzaci vybavit slovo od slova.

„Co byste dala za to, kdybyste mohla odstranit všechny děti stižené leukodistrofií ještě v děloze?“

„Za něco takového bych dala cokoliv.“

„A kdyby to znamenalo i smrt jejich rodičů?“

„To by bylo vůbec nejlepší.“

„A kdyby to znamenalo i vaši smrt?“

„Ještě lépe.“

A tím to skončilo. Její společník přerušil spojení a Margaret René o něm hodně dlouho neslyšela. Ale jeho zvídavé dotazy jí nešly z hlavy. Co ho k nim asi tak vedlo? Jakkoliv toužila pochopit, o co jde, měla dost rozumu, aby nevyzvídala – vycítila, že až přijde čas, dozví se co a jak.

Uběhla řada měsíců a pak najednou dostala e-mail s přílohou, v níž byl popsán neuvěřitelný projekt Spáč. Četla ho s podivnou směsicí nadšení a nedůvěry a pochopila z něj alespoň tolik, aby jí bylo jasné, čeho se vlastně týkal tehdejší virtuální rozhovor.

Z projektu vyplývalo, že jeho autor dosáhl zřejmě něčeho, co se s definitivní platností vymykalo lidské představivosti. A předčilo to všechny Margaretiny tužby.

S e-mailem dostala také radu, že má čekat, až dostane zprávu o konkrétním datu a podmínkách nabídky, a že se mezitím má vyvarovat jakýchkoliv pokusů o navázání spojení. Nějak se jí podařilo dát dohromady dost pevné vůle a vydržet to. Jak se dny měnily v týdny a další zpráva nepřicházela, dospěla Margaret René k závěru, že autor projektu svoje představy o úspěchu zřejmě přehnal. Nikdy se mu sice nestalo, že by nesplnil, co mu její rodina uložila, ale tentokrát to třeba bylo nad jeho síly.

A dnes večer najednou…

Dnes…

Margaretinu hubenou tvář zalévalo přízračné světlo z obrazovky počítače, v hrudi jí divoce bušilo srdce a ona sama měla pocit, jako by překračovala práh dveří vedoucích do snu.

Ano, dnes večer se všechno konečně změní.

* * *

SPÁČ PROBUZEN

POPLATEK: 50 MILIONŮ

INSTRUKCE BUDOU NÁSLEDOVAT DO TÝDNE

Arabský způsob uvažování vede k jasnému a konkrétnímu vyjadřování. Když súdánský ministr vnitra Arif al-Ashar seděl u monitoru svého počítače a četl přílohu emailové zprávy, jeho myšlenky okamžitě nabyly podoby jednoznačného přísloví: „V každém jednání je jen jedna cesta, na které opravdu záleží.“

Potíž byla v tom, že se před ním otevíralo několik cest, jež nabízely řadu pohádkových lákadel, jako by byly vydlážděny ryzím stříbrem.

Tak kterým směrem má vykročit?

Celá desetiletí vede jeho vláda v Chartúmu občanskou válku s povstalci na jihu země. Jejich odpor k oficiální vládě podporují lidé z afrického černošského kmene Dinka, kteří odmítají přistoupit na přísná islámská náboženská pravidla šaríja, která byla v zemi zavedena po revoluci. Místo toho se ti bezvěrci drží barbarského uctívání nejrůznějších bůžků, které převzali od předků, nebo přijali křesťanství, jež sem v uplynulých staletích dovezli misionáři. Přitom žádají úplnou, nebo alespoň částečnou nezávislost – podle toho, ke které skupině zrovna patří a kdy tato skupina zrovna zveřejňuje svoje požadavky. Ty se totiž podle všeho mění stejně rychle jako lidé stojící v čele povstaleckých jednotek.

Celá situace je beznadějně neřešitelná a vždycky byla, kam až al-Asharovi sahala paměť. Zažil období, kdy Dinkové uzavřeli spojenectví s Nuery, domorodým kmenem žijícím přímo na hranicích země. S nimi Dinkové sdíleli – a často o ně i bojovali – pastviny a vodní zdroje na širých pláních v povodí Bílého Nilu. Chartúm se rozhodl, že přijme proti partyzánským bojůvkám přísná opatření, zřídil v celé oblasti vojenské pozemní a letecké základny a zakázal tam přístup pozorovatelům OSN i představitelům organizací, jež takzvaně poskytují humanitární pomoc a ve skutečnosti jsou to prostě jen nástroje americké CIA. Obyvatelé Západu by ve své nevzdělanosti, předpojatosti a slabosti rychle odsoudili al-Asharův národ za to, že uplatňuje svoje právo na zajištění své vnitřní bezpečnosti a provádí kulturní očistu, jež povede k politickému sjednocení a vzniku zbožné a bezúhonné společnosti.

Al-Ashar měl navíc pocit, že jeho vláda předvedla jižanům víc shovívavosti, než kolik si zasloužilo jejich odbojné chování. Vesnice, které poskytovaly přístřeší povstaleckým jednotkám, byly sice srovnány se zemí, ale ženy, děti a starší lidé nebyli popraveni.

Místo toho je vládní vojáci vystěhovali z rozpadajících se rákosových chatrčí, jimž jejich obyvatelé říkali kašasy, a převezli je do táborů, kde o ně bylo dobře postaráno. Chlapci by se jistě nechali naverbovat do partyzánských oddílů, kdyby je nechali, aby od svých rodičů sympatizujících s povstalci poslouchali lži a překrucování skutečnosti. Proto byli ve svém vlastním zájmu vytrženi ze svých rodin a převezeni do zařízení, kde dostali přijatelná arabská jména, naučili se vyznávat islám a cvičili se na to, aby se v dospělém věku stali poslušnými členy armádních jednotek. Uprchlíci, jimž se podařilo utéct do Etiopie, Keni či Eritreje, tomu říkali únosy, ale copak to ve skutečnosti nebylo velkorysé? Copak to nesvědčilo o chvályhodné zdrženlivosti?

Navzdory snaze chartúmské vlády nastolit pořádek pokračovali povstalci v kladení odporu. Naštěstí pro vládu však mezi sebou velitelé z kmenů Dinka a Nuer měli neustále nějaké spory, a tak zůstávala jejich Súdánská lidová osvobozenecká armáda rozdělená a oslabená. Ožívaly staré spory o pastviny a vodu a brzy proti sobě bývalí spojenci obrátili kalašnikovy. Z toho těžily vládní jednotky, neboť prolomily obranu a obsadily města, jež sloužila znesvářeným povstaleckým jednotkám jako základny. Sucho a hladomor, které se rozšířily po celém území, dále podlomily úsilí vzbouřenců a dávaly súdánské vládnoucí politické síle – Straně národního kongresu, k níž Arif al-Ashar patřil – naději, že by se mohlo konečně podařit povstání úplně potlačit. Vláda povolila, aby do jižní části státu měly přístup letecké zásilky mezinárodní pomoci se zásobami vody, obilí a léků. Udělala to částečně proto, aby umlčela protestní výkřiky mezinárodní veřejnosti vyvolávané propagandistickými vystoupeními uprchlíků z kmene Dinka, jimž s gustem naslouchala prodejná americká a evropská média.

Otevření prostoru pro mezinárodní pomoc však mělo ještě jeden důvod taktické povahy.

Sucha zasáhla i horské oblasti na severu země, což způsobovalo vládě značné potíže. Jednotlivé hordy příslušníků Osvobozenecké armády pronikly do hlubokých průsmyků a vysokých sedel a opevnily se ve svazích poblíž odlehlých vesnic, v nichž žijí Núbijci, domorodí obyvatelé, kteří se ve velké většině do povstání vůbec nezapojili. S kmeny žijícími na jihu totiž nesdíleli touhu po nezávislosti a s arabskou populací je nespojovala víra v islám. Když vláda dovolila, aby se na horské pláně dostala humanitární pomoc, hrála na to, že povstalci pohybující se v dosahu núbijských vesnic vylezou z úkrytů, protože sami mají málo zásob a budou chtít vyplenit zásoby vesničanů. Núbijci sami o sobě byli neozbrojení, a nepředstavovali tedy přímé nebezpečí. Nebyli však ochotni přijmout šaríju a rasová příbuznost s kmeny, které založily Osvobozeneckou armádu, z nich činila nežádoucí a potenciálně destabilizující společenskou sílu. Chartúm doufal, že se je také podaří převézt z vesnic do sběrných táborů a do měst ovládaných vládou.

S pomocí bojových vrtulníků a za bezděčné podpory nájezdníků, kteří na vesnice útočili, se podařilo nápad realizovat s předpokládanými výsledky.

Pak ale Alláh dopustil a na obzoru se objevily nové komplikace. V posledních třech letech se staršinům Dinků a Nuerů podařilo vyvolat řadu jednání mezi kmeny, což nakonec vedlo k tomu, že napětí mezi jednotlivými znepřátelenými bojůvkami pominulo. Současně Spojené státy a jejich spojenci v OSN vyvíjely na chartúmskou vládu – přímo i přes arabské prostředníky v Africe – stále větší diplomatický tlak, aby dovolila posílit humanitární pomoc Núbijcům a současně vyjednala příměří se vzbouřenci na jihu. Váhu tomuto nátlaku dodávala neustálá hrozba obchodních sankcí vůči Súdánu. Zvláště Egypt, který má se Súdánem dlouhou společnou severní hranici a při dopravě veškerého zboží a zemědělské produkce závisí na vodách Nilu, nestál o to, aby se jižní Súdán odtrhl a změnil v nearabský a potenciálně nepřátelský stát. Současně si ale Egypt nemohl dovolit riskovat, že ztratí ekonomickou a vojenskou podporu USA. Proto dával přednost kompromisu před dalším pokračováním občanské války.

Chartúmská vláda byla už unavena desítkami let bojů a přírodních pohrom. Navíc ji vysilovaly neustálé tahanice mezi náboženskými konzervativci a sekularizovanými reformátory v parlamentu. Tak se stalo, že nakonec kapitulovala před neustále sílícími požadavky a zahájila s rebely jednání. Vycházela přitom z předpokladu, že jižním provinciím zajistí jistou, zatím nijak blíže neurčenou míru práva na sebeurčení.

Árif al-Ashar a malá skupinka dalších konzervativců nebyla s postupem vlády spokojena, a proto se rozhodli, že v tomto bodě začnou tajně hledat nějaké stravitelnější řešení. Sám Árif al-Asha se spojil s jedním zkušeným obchodníkem operujícím na černém trhu se zbraněmi, vojenskými technologiemi a řízenými střelami, se kterým ho pojilo velmi dlouhé spojenectví – a výsledkem byl vzkaz, jenž se mu právě objevil na monitoru počítače a vzápětí zase zmizel.

A před al-Asharem vyvstala zásadní otázka: Kterou z nabízejících se zářivých cest se vydat?

Věděl, že bez oficiálního souhlasu vlády bude muset peníze na takovýhle podnik získat nezákonnou cestou, a to znamená, že přísun prostředků bude výrazně omezený. Tunelování stávajících kapitol ve státním rozpočtu totiž nesmí být příliš nápadné. Bohatší členové al-Asharova parlamentního bratrstva jistě také něčím přispějí, ale i tak je cena nabízeného výrobku stále ještě příliš vysoká. A to znamenalo, že bude třeba přijmout nějaké zásadní rozhodnutí.

Opřel se špičkou jazyka o přední zuby a soustředěně sledoval, jak příloha na obrazovce maže sama sebe. Jestliže stačí jeden faktor spouštějící danou chorobu k tomu, aby měl Dinky i Nuery na kolenou, aniž by nějaká epidemie ohrozila obyvatele subsaharské Afriky, musí jít o něco, co je napojené na genetický řetězec příslušných kmenů, že je to tak? I když nelze vyloučit, že během staletí se nějaké společné genetické znaky vytvořily, vždyť oba kmeny žily po generace velice blízko sebe, přece asi bude podobností méně, než by si al-Ashar přál. Manželské svazky mezi členy různých kmenů totiž tradice ani jednoho z nich nijak nepodporovala. K dosažení potřebných výsledků bude tedy třeba pořídit si dva spouštěcí faktory, což znamená sehnat dohromady sto milionů dolarů.

Co kdyby byl ale útok veden pouze proti jednomu z kmenů – řekněme proti Dinkům? Arif al-Ashar zamyšleně svraštil obočí. To by mohlo být velice výhodné řešení. Infekce by i tak skolila obrovské množství nepřátel, zásadním způsobem zmenšila jejich počet, a ještě ke všemu by způsobila vážné ztráty těm Nuerům, jimž v žilách koluje smíšená krev. Zakrátko by nemoc zmírnila dopad neblahé vládní dohody, jež jižanům zaručuje úplnou nebo částečnou nezávislost, a ti, kteří by přežili, by měli dost starostí s tím, aby se vyrovnali se ztrátami a nepředstavovali by vážnější nebezpečí pro sever. Současně bude moci Chartúm ukázat světu laskavější tvář, jelikož vláda bude mít prostor, aby předvedla snahu o dosažení dohody a ukončení občanského střetu. A pokud je spouštěcí faktor ke koupi, je klidně možné vyjednávat s Nuery samostatně.

Třetí cesta, kterou před sebou al-Ashar viděl, vypadala původně méně lákavě, ale on ji přesto hned nezamítl. Kdyby choroba propukla mezi Núbijci, zbavil by se sever Súdánu velké většiny etnicky a kulturně nečistých obyvatel. Zahraniční humanitární pomoc by bylo klidně možné vpustit do země, takže by vláda předvedla novou, starostlivou tvář, a předešla by výtkám, že je lhostejná k lidským právům. Vyjednávání s jihem by se protahovalo a mezinárodní vyjednávači by nutně dospěli k poznání, že tvrdá obhajoba povstalců zase jednou vedla k tomu, že mezinárodní pomoc se nedostane k těm opravdu potřebným. Z humanitární pomoci, kterou představitelé Západu s oblibou používají proti Chartúmu jako politickou páku, by se změnila v klacek, který by visel nad hlavou jim.

Obočí pod záhyby bílé emmy se ještě víc zkrabatilo a al-Ashar sáhl po šálku šaí-sáda, kořeněného čaje, který měl postavený vedle počítače. Zavřel oči, a než se poprvé napil, vdechoval chvíli páry stoupající z vonného nápoje. Cítil, jak se mu horká pára sráží na tvářích, a vychutnával vůni hřebíčku a máty, jež ho příjemně šimrala v nose.

Je bezpečnější zpomalit, než později litovat spěchu, přemítal soustředěně. Měl dost času, aby celou záležitost probral se členy bratrstva na ministerstvu a pak teprve dospěl k nějakému rozhodnutí.

Na okamžik se al-Ashar zamyslel nad možnostmi, které se před ním otevírají, nad cestami, jež se mu nabízely a jejichž zářivé čisté stříbro mu nabízelo možnost vykročit k dalším, dosud netušeným křižovatkám.

Ať už ho některá z cest dovede kamkoliv, je nepochybné, že samotné putování bude nezapomenutelné.

9.

Národní kódové označení: Zelený mys

6. listopadu 2001

Ubytoval se v hotelu před pěti dny, a než se mu podaří uskutečnit směnu diamantů za zbraně, bude tu možná muset zůstat ještě další dva dny. V téhle části světa je obchodování výrazně odpočinková činnost a jednání, jež by jinak byla zcela jednoduchá, se bez ustání zbytečně a nekonečně zamotávají. Je ovšem třeba na správné místo dopravit celý poklad drahých kamenů a on vždycky splnil úkol, k němuž se zavázal.

A nemohl si stěžovat, že by nevěděl, do čeho jde.

Antoine Obeng je lotr, uvažoval chladně, povstalecký bojovník, který si dokázal sehnat a zařídit oficiální vládní post pomocí nestoudné manipulace, sotva se rány způsobené občanskou válkou začaly trochu zacelovat. Teď z něj byl policejní náčelník v hlavním městě státu. Tahle funkce uspokojovala jeho ješitnost a dávala mu moc – a po té toužil ze všeho nejvíc, to bylo jasné na první pohled. Přesto potají i nadále velel nezákonným vojenským oddílům, které svévolně řádily ve městě a pomocí zbraní a násilí ovládaly neuvěřitelně bohaté doly na venkově.

Za pozornost stála už Obengova schopnost udržet se tak dlouho v úřadu, a to v zemi, kde jde politická moc z ruky do ruky velmi často, a mnohdy za velmi krvavých okolností, jež končí smrtí některého z bojujících válečníků.

Přestal uvažovat o Obengovi a zamyslel se nad svým postavením. Dokázal překonávat podrážděnost z neustálých a nepolevujících průtahů při smlouvání jen díky tomu, že pobýval ve špičkovém hotelu, kde byli zvyklí přijímat diplomaty a obchodníky z celého světa a uměli se o ně dokonale postarat.

Měl neobyčejně ukázněnou povahu, a tak to řešil tím, že se držel svých zaběhnutých návyků. Každé ráno si hned v šest hodin šel zaplavat do krytého bazénu. Tou dobou nebyl téměř nikdo vzhůru, a tak měl celý bazén jen pro sebe. Byla to také jediná část dne, kdy si dovolil pohybovat se bez osobního strážce a užít si pár vytoužených chvil samoty.

Vždy nejprve vyjel výtahem ze svého patra do dvacátého druhého poschodí, kde byly tělocvičny a další zařízení pro vyplnění volného času. V šatně mezi posilovnou a soláriem si natáhl plavky a osprchoval se, a pak prošel krátkou spojovací chodbou k zasklenému bazénu a přesně hodinu se v něm věnoval plaveckým tempům.

Prvního dne ho v jeho vzácné samotě vyrušil upovídaný nizozemský bankéř a vyzval ho, jestli s ním nechce v hotelové restauraci posnídat, až dokončí „to cachtání“. Protože nevyhledával styky s neznámými lidmi, odmítl pozvání a ignoroval toho muže tak dlouho, dokud se definitivně nestáhl.

Ve třech následujících dnech našel bazén prázdný a mohl se nerušeně oddávat brázdění hladiny úhlednými tempy.

Když dneska vstoupil do šatny, opět tam narazil na nevítanou společnost.

Ze zvyku zbystřil pozornost a pozorně se zadíval na dvojici mužů stojících v šatně. Oba byli v dobré kondici a mohlo jim být kolem pětatřiceti. Jeden byl plavovlasý a druhý měl hnědé vlasy. Měli na sobě sportovní oblečení a bavili se spolu americkou angličtinou s onou neformální nenuceností příznačnou pro blízké přátele nebo společníky. Blonďatý muž vypadal trochu neupraveně a na tvářích měl nenápadné strniště. Vycházkový oblek si pečlivě pověsil do skříňky. Jeho společník vyndával jednotlivé potřebné předměty ze sportovní brašny. Složený ručník a umělohmotnou láhev už měl položenou vedle sebe na lavici.

Na první pohled vypadali důvěryhodně. Dva profesionálové na zahraniční služební cestě. Vůbec by se o ně nezajímal, nebýt toho, že se vetřeli do místa, jež mezitím začal tak trochu považovat za součást svého soukromí.

Věřil ale v to, čemu říkáme instinkt, v ono nevědomé zaregistrování podnětů z okolního prostředí. A něco ve vzduchu mu říkalo, že by si měl dávat pozor.

Sotva prošel dveřmi, muži ho způsobně pozdravili pokývnutím hlavy. Podíval se na ně, neodpověděl na pozdrav a došel k nejbližší volné skříňce. Uši měl přitom nastražené, aby slyšel, o čem si ti dva povídají.

„A ty taxíky, co tu mají, kristepane, než jsem sem dorazil, měl jsem zadek úplně odřený. A ještě ke všemu jsme dvakrát jen o vlásek unikli nehodě,“ vykládal muž s jednodenním strništěm. Zívl. „Už jsem si myslel, že se na to jednání živý nedostanu.“

Muž rozkládající věci na lavici se na společníka pobaveně zadíval. „Říkal jsem ti, že si máš vzít drožku s taxametrem. Jejich řidiči musí mít licenci. A nosí u sebe průkaz totožnosti.“

„To by mi v tu chvíli asi nebylo nic platné. Nebo si vážně myslíš, že v tomhle městě se pojišťovny přetrhnou s vyplácením pojistek? Pokud tu vůbec nějaké pojišťovny jsou.“

„Možná ne, ale alespoň bys věděl, komu máš nadávat za to, že jsi celý v gypsu.“

Neoholený muž se ušklíbl a sáhl do skříňky, aby urovnal kalhoty visící na ramínku. Jeho kolega znovu sáhl do sportovní brašny.

Ranní plavec na nic nečekal, rychle odstoupil od skříňky a rázně vyšel ze dveří.

Sportovci v šatně si vyměnili pohledy.

Muž na lavičce vytáhl ruku z brašny a držel v ní pistoli NAA ráže .22 zvanou Černá vdova. Rázně se zvedl a zastrčil pětiranný maličký revolver za gumu tepláků pod tričko.

Neoholený muž se současně otočil od skříňky a nechal její dvířka otevřená. Z kapsy kalhot vytáhl poloautomatickou berettu 950 BS v pouzdře. Sám si tenhle postrach vybral. Nacpal pouzdro do kapsy volných tepláků.

Oba vyrazili ke dveřím, a když vycházeli do chodby, aby se po ní oběma směry rozhlédli, zřetelně zpomalili.

Po plavci nebylo nikde ani stopy.

Rozdělili se a vydali se každý jedním směrem. Silou vůle se drželi na uzdě, aby se nepohybovali příliš rychle. Pokud plavcův náhlý odchod neměl s jejich přítomností nic společného – a v to oba v tuhle chvíli doufali – nemá smysl, aby v něm teď probudili nějaké podezření.

Hnědovlasý muž došel na chodbu se třemi výtahy a zadíval se nad jejich dveře na čísla označující patra. Ukazatele nad prvním a třetím výtahem byly zhasnuté. Prostřední výtah klesal – ukazoval číslo jedenáct a měl rozsvícenou šipku mířící dolů. Muž stiskl tlačítko přivolávající výtahy, aby se ujistil, že ani jedna kabina není přímo u nich v patře a že se do ní plavec neschoval, aby je přivedl na myšlenku, že odjel prostředním výtahem někam dolů. Nechal by je, aby se za ním hnali po schodech dolů, a přitom by klidně zůstal nahoře.

Ale štěstí jim nepřálo.

Obě kabiny se k nim začaly blížit z přízemí a bylo jasné, že nejsou obsazené.

Vrátil se pohledem k číslům nad prostředními dveřmi.

Zrovna svítila osmička.

Sedm, šest, pět…

Kabina se zastavila ve čtvrtém patře a ukazatele zhasly.

Zamračil se, zadíval se přes chodbu na svého společníka a zavrtěl hlavou.

„Kruci,“ zamumlal si pro sebe.

Divoká kočka se stáhla do nory.

„Nemám představu, kde jsme to podělali,“ vysvětloval plavovlasý muž do kapesní vysílačky. „Jednu chvíli úplně klidně kráčel přes šatnu ke své skříňce, a vzápětí práskl do bot. Šlo to ráz na ráz…“

„Nevadí,“ řekl Tom Ricci do mikrofonu připevněného ke sluchátkům, jež měl na hlavě. Sledoval vývoj událostí v šatně pomocí skrytých odposlouchávacích mikrofonů a měl pocit, že je úplně jasné, proč to muži zkazili. Budete se chovat nenápadně, budete se držet toho, co znáte, a budete postupovat co nejjednodušeji. Místo toho jste blábolili nesmysly a vymstilo se vám to.

Ve vysílačce se rozhostilo nepřiměřeně dlouhé a těžké mlčení. Pak se muž zeptal: „Jak máme postupovat dál?“

Ricci se nadechl. Seděl se dvěma specialisty na odposlech Gallagherem a Thompsonem v narychlo pronajaté kanceláři přímo naproti hotelu. V posledních dnech ji používali jako pozorovatelnu.

„Zůstaňte v hotelu,“ odpověděl nakonec. „Ozvu se vám.“

Další ticho. Plavovlasý muž na druhém konci rádiového spojení pochopil, co Ricciho příkaz znamená. Jsou odepsaní. Právě je odvolal z akce a brzo přestanou patřit do jednotek rychlého nasazení. Dobrou noc, mějte se hezky, určitě se zase někdy uvidíme.

„Rozumím,“ prohlásil a jeho zármutek a zklamání byly slyšet i přesto, že modulovaný digitální přenos ubírá lidskému hlasu většinu doprovodných tónů.

Ricci ukončil spojení a vrátil sluchátka Thompsonovi. Nic proti přepadovému týmu neměl, ale taky ho zhrzené pocity jeho dvou členů nijak zvlášť nezajímaly. Promarněná příležitost v hotelu znamenala, že teď to pro něj i pro celou přepadovou jednotku bude daleko těžší.

Měli Le Chaut Sauvage – Divokou kočku – pod neustálým dohledem v podstatě od okamžiku, kdy terorista přicestoval do země, a to díky spolehlivé hlášce, jež pocházela od lidí v nejbližším okruhu kolem Antoina Obenga. Operační plán, na který se soustředili, byl v zásadě stejný jako ten, podle něhož se řídil Mossad, když před půl stoletím unesl Adolfa Eichmanna z jeho bezpečného útulku v Argentině: úspěch spočíval v jednoduchosti vlastního plánu a přímočarosti jeho provedení. Jedna malá skupinka sledovala, jaké má cíl zvyky, a jakmile nastala příhodná chvíle, měli se ho zmocnit a rychle ho dostat ze země.

Žádní svědci, žádný povyk, žádné rvačky.

Přesto se současný scénář od své historické předlohy v některých podstatných rysech lišil. Izraelští agenti sledovali svůj cíl několik měsíců, aniž se jim do toho pletly argentinské úřady. Ty měly s jejich vládou spořádané politické vztahy, věděly o působení agentů na vlastním území a poskytovaly jim něco jako pasivní podporu. Ricciho tým naproti tomu nepracoval v atmosféře zrovna dvakrát příznivé k tomu, aby v ní mohl v klidu uskutečnit akci, jež musela být nutně plánovaná s jen minimálním předstihem. Jednotka měla málo příslušníků a nedostatek prostředků. Pohybovala se v zemi, jež měla se Spojenými státy velmi nejisté diplomatické styky a již teprve před nedávnem americké ministerstvo zahraničí vyškrtlo ze seznamu sponzorů, kteří podporují teroristy. Policejní náčelník v hlavním městě byl zkažený, zkorumpovaný prevít, který se udržoval u moci jen s podporou bandy všehoschopných zlodějů a lotrů. Příznačné bylo, že Divoká kočka přijel do města na jeho pozvání, a byl tedy pod ochranou jak policie, tak zločineckých hord, neboť Obeng velel oběma typům jednotek se stejnou beztrestností.

Pro Ricciho a jeho muže to byla složitá a potenciálně nepříjemná situace. Kdyby je dopadli, nepostaví se za ně žádný – ale opravdu žádný – jejich spojenec v USA, aby za ně zaplatil kauci. Budou se o sebe muset postarat výhradně sami.

Říkal sis o to, pomyslel si Ricci, tak to teď máš.

Thompson se obrátil od vysílačky a zadíval se na něj.

„Co podnikneme dál?“ zeptal se.

Ricci se na židli narovnal. Odpověď na tuhle otázku záležela na tom, nakolik se mu podaří odhadnout, jestli Divoká kočka pojal nějaké podezření, a pokud ano, jak velké to podezření je. To znamenalo, že se Ricci musí pokusit vžít do myšlení bezcitného vraha a mezinárodně hledaného uprchlíka. Hrozné na tom bylo, že mu to nedělalo potíže. Bylo to pro něj tak snadné, že když pracoval jako tajný agent u bostonské policie, málem ho to přivedlo na scestí. Nakonec se raději nechal od speciální jednotky přeložit pro údajné psychické potíže.

A teď v tom lítal znova. Už se zase ocitl v situaci, do jaké se už nikdy nechtěl dostat. Uměl se vžít do myšlení svého nepřítele, porozumět mu, vidět svět jeho očima, chodit v jeho botách. Věděl, že to dokáže. Měl k tomu vrozené předpoklady, kvůli nimž mu dělalo potíže rozlišovat, co je dobře, a co špatně. Bez námahy mohl sáhnout do temného kouta ve své duši.

Kdyby byl na místě Divoké kočky, co by dělal?

Kdyby se ti dva v šatně bavili o čemkoliv bezvýznamném, kdyby tlachali o počasí nebo o tom, jaká je v hotelu kuchyně, kdyby si vykládali historky o tom, jaké to je být otcem, jak doma něco opravovali, jak nestíhají termíny, prostě kdyby se bavili o něčem jednoduchém, je dost pravděpodobné, že by si jich Divoká kočka ani nevšiml a oni by na něj mohli podle plánu zaútočit, až by se chystal vlézt do vody. Jenže oni se místo toho rozhodli povídat si o místních taxících, což připadalo nepřesvědčivé i Riccimu. Když přijede nějaký Američan do téhle země na obchodní jednání a bydlí v drahém, prvotřídním hotelu, není u své firmy, kterou tu zastupuje, žádný podřadný podržtaška. Proto je dost pravděpodobné, že by na něj na letišti čekala limuzína s řidičem. A ten by se k návštěvníkovi na příkaz hostitelů choval, jako by to byl člen královské rodiny.

No dobře. Plkání těch dvou chlapíků mělo v sobě falešný tón a jejich kořist na to citlivě zareagovala. Ale všichni hostitelé nejsou stejně pohostinní. Nedalo se vyloučit, že se z letiště skutečně dopravovali taxíky. Nešlo o žádný jasný a hmatatelný prohřešek – jako kdyby například příliš brzy tasili zbraně. Povede jejich nešikovnost k tomu, že Divoká kočka zapomene na neuvěřitelně výnosný obchod, který už byl skoro uzavřený, a ztratí se z dohledu? Nebo jen přijme přísnější bezpečnostní opatření, zrychlí tempo vyjednávání a bude se snažit obchod uzavřít, než vypadne ze země?

Ricci zíral do stropu a mlčky o celé věci přemítal. Představoval si, jaký je to svědivý pocit držet v ruce nezákonně získané drahokamy, cítit v dlani jejich váhu a hebkost, prsty pevně svírat jejich hrany.

Pak se narovnal a zadíval se na Thompsona a Gallaghera.

„Přejdeme na záložní plán,“ oznámil jim. „Pozorovací skupiny umístíme na letiště a další ústupové cesty – ale jen pro všechny případy. Ale vsadím deset ku pěti, že náš člověk odtud neodjede, dokud se znovu nesejde s Obengem.“

Ricci by svou sázku vyhrál.

Když se Le Chaut Sauvage objevil, bylo už pozdě odpoledne.

Dva z jeho osobních strážců vyšli z hotelu a rozhlédli se napravo i nalevo ulicí, jestli někde nezahlédnou známky nějaké hrozby.

Pak jeden z nich rukou nenápadně naznačil, že je vzduch čistý a Divoká kočka se objevil na chodníku. Další dvojice ochránců spěchala několik kroků za ním.

Pár minut předtím dorazila ke vchodu do hotelu kolona pěti policejních vozů. Vepředu jely dvě obyčejná hlídková auta a za nimi dieselový jihoafrický Lion 1, zesílený od rámu po blok motoru vrstvou z karbonových vláken odolnou proti výstřelu i výbuchu. Sotva mohutný terénní vůz zastavil u obrubníku, vystoupilo z něj několik uniformovaných policistů, opřeli se boky o kapotu, střelné zbraně působivě pověšené přes hruď.

Skupinka, jež vyšla z hotelu, zamířila rovnou k Lionu 1. Jeden z uniformovaných mužů otevřel zadní dveře a Divoká kočka vlezl dovnitř, aby se tam vklínil mezi dvojici strážců, kteří vyšli z hotelu jako první. Druzí dva stáli u auta, dokud za jejich šéfem nezaklaply dveře, a pak se vydali k prvnímu policejnímu vozu a nasedli do něj.

Ricci a jeho specialisté seděli za spuštěnými žaluziemi na druhé straně ulice a sledovali na plochém monitoru, jak se kolona vozidel vydává po dvouproudové třídě rozdělující střed města na dvě části a míří na východ. Obraz jim nabízely otočné miniaturní kamery přidělané na okenní tabulce.

Ricci se podíval na mapu města pověšenou na zdi nad sledovacím zařízením. Na východě bylo policejní ředitelství, Obengovo oficiální sídlo a centrum korupce. Místo označoval na mapě červený kroužek. Soukromé Obengovo sídlo leželo na západ od středu města a bylo na mapě označeno modře. Ricci k modrému kroužku připsal „Hlavní ústředí gangu“.

Uprostřed čela se mu vytvořila hluboká svislá vráska. Na tom, co zrovna sledoval, nebylo něco v pořádku. Vlastně mu na tom nesedělo víc věcí. Jestliže měl Divoká kočka podezření, že ho někdo sleduje, proč tak okázale vyšel hlavním vchodem z hotelu, naprosto otevřeně zamířil na policejní ředitelství, a ještě se nechal nápadně doprovázet celou kolonou vozidel?

„Oznam úderné jednotce u Hlavního ústředí, že společnost je na cestě,“ obrátil se Ricci náhle na Thompsona.

Oslovený technik se otočil na židli a zadíval se na svého nadřízeného. „Provedu,“ prohlásil, ale v hlase mu zněly pochyby. Pohledem zabloudil na nástěnnou mapu. „Ale –“

„Vidím to stejně dobře jako ty,“ přerušil ho Ricci. „Celé to divadlo před hotelem mělo jen zmást pronásledovatele. Jako když se hrají skořápky. Sotva Divoká kočka dorazí na policejní ředitelství, vypadne zadním vchodem v úplně jiném autě.“ Odmlčel se a mozek mu pracoval na plné obrátky. „Jeden vůz ze sledovačky na něj pověsíme. Ostatní auta necháme stát před policejním ředitelstvím. Zařiď, aby se naši lidé chovali přiměřeně nenápadně. Dopřejeme našemu člověku, ať si myslí, že nás převezl.“

Z výrazu Thompsonovy tváře bylo zřejmé, že pochopil, o co jde. Rázně přikývl a otočil se k vysílačce.

Ricci naprázdno přežvykoval a přitom usilovně přemýšlel, aby měl jistotu, že nezapomněl na nic podstatného. Pak se zvedl ze židle a sáhl po pouzdře s pistolí FN pět-sedm pověšeném přes opěradlo.

„Ať Simmons a Grillo předjedou s operační dodávkou,“ přikázal a přehodil si řemeny vedoucí od pouzdra přes rameno, aby měl zbraň po ruce. Čas běží – pořádně si pistoli připevní až po cestě. „Jdu jim naproti,“ dodal.

Již od dob před občanskou válkou řídil Antoine Obeng svoje gangsterské akce z pětipodlažní budovy zatlačené trochu dál z ulice na vrcholu nízkého návrší v jednom z tišších předměstí metropole. K vjezdu vedla dlážděná příjezdová cesta, jež dovolovala dojet až před hlavní vchod a současně umožňovala přístup k podzemním garážím. Za budovou byly tři nebo čtyři metry stupňovitě klesajícího svahu s dobře udržovanými keři a dál upravená zahrada ustupovala prorostlé divočině, jež se táhla dalších deset metrů až na úpatí návrší a tam přecházela v jalovou, neúrodnou bažinu.

V přízemí budovy sídlily dvě firmy, jež Obeng vlastnil a řídil prostřednictvím dvou neochvějně poslušných zástupců: ředitelství zásilkové a dodavatelské služby a cestovní agentura. Tyhle dva podniky Obengovi nabízely dostatečné krytí, aby v nich mohl prát podstatnou část příjmů z nezákonné činnosti, distribuovat přes ně padělané dokumenty a řídit s jejich pomocí pašování všeho možného, včetně kradených luxusních aut a starožitností, pirátsky vyrobených hudebních nahrávek a videokazet, zbraní a narkotik, ale také masa, kůže, rohů a paroží nejrůznějších exotických zvířat, jež zabili pytláci v chráněných rezervacích po celém území západní a střední Afriky.

Všech třicet zaměstnanců těchto dvou firem, stejně jako všichni lidé ve městě, pochopitelně vědělo, že Obeng řídí vlastní nezákonné milice, a zcela jistě jim neušlo, že do budovy pravidelně přicházejí nejrůznější všehoschopní poskokové. Ale jen velmi malá část těchto zaměstnanců se vědomě podílela na Obengových nezákonných obchodech, nebo z nich dokonce měla nějaký zisk. Většina mužů a žen, kteří zde pracovali, přicházela ráno do naprosto poctivého zaměstnání, ve správný čas se vracela domů k rodině a na konci týdne přinášela svým bližním šek s docela skromnou mzdou.

V dobách, kdy Tom Ricci nosíval plechový policejní odznak, říkával jim „slušní občané“.

Tvořili kolem Obenga docela příhodný živý štít.

A to nebylo z Ricciho pohledu nic příjemného.

Ricci se brodil smrdutým odvodňovacím kanálem na nedalekém opuštěném pozemku, boty mu zapadávaly do hnědé břečky a ruce, nohy i přilbu měl pokryté promočenými chuchvalci hnusu, který se odlupoval jako uschlé strupy ze zkroucených a stísňujících stěn kanálu, stejně jako ze stropu. Přitom si moc dobře uvědomoval, že nejhorší, co by se mu mohlo při téhle akci stát, by bylo, kdyby někdo během zásahu zajal nevinné civilisty jako rukojmí, kdyby ti utrpěli zranění, nebo kdyby – což pro něj bylo naprosto nepředstavitelné – dokonce přišli o život.

Bylo by to mravně nepřijatelné, profesionálně nezvládnuté, politicky nesprávné. Rollie Thibodeau na palubě Pomony zcela správně poukázal na to, že pouhá přítomnost jednotek rychlého nasazení na území cizího státu očividně porušuje několik článků mezinárodního práva. Kdyby se jim akce, na niž se právě chystali, nějak vymkla z rukou, zcela jistě by tím popřeli i všechna zbývající ustanovení.

Jenže Ricci už vynaložil hodně úsilí na to, aby Divokou kočku dostal, použil na to veškeré zdroje, které měl k dispozici, a teď nemohl dosáhnout úspěchu tím, že by zaklepal na Obengovy hlavní dveře a zdvořile ho požádal, aby předal svého hosta do napřažených rukou spravedlnosti.

Neudělal by to už proto, že se nebál předem propočteného rizika.

Měl teď vynikající příležitost dovést zátah na hledaného teroristu do vítězného konce a byl odhodlán nepustit ji z ruky a vyzkoušet, jestli vyjde. Pokud to zkazí, je připraven nést veškeré následky. A jeho drahá obdivovatelka Megan Breenová bude moct kolem sebe házet svůj úžasný úsměv, až se bude dívat, jak se on houpá ve větru jako lotr, který si nic lepšího nezasloužil.

Ricci zapudil tu nepříjemnou představu z mysli.

Vždyť dneska by už dvakrát vyhrál, kdyby si na sebe vsadil.

Cesta Divoké kočky na policejní ředitelství byla klasické divadelní představení, přesně jak to předpokládal. Brzy po příjezdu opustil terorista budovu v jiných šatech, než v jakých vykročil z hotelu. Vyšel postranním vchodem, a ne zadním – to byla jediná drobnost, kterou Ricci odhadl špatně. Neoznačený sedan s řidičem se s ním vydal přes celé město na západ. Proplétal se uličkami a jel podle všeho jen na dva válce, což působilo věrohodně a dovolovalo vozu pohodlně se ztratit mezi roztodivnými vozítky řízenými průměrnými motoristy této země hojnosti.

O třicet minut později zahnulo auto do garáže u Hlavního ústředí.

Ricci se svým útočným týmem byl připraven: čekal na bažinatém, plevelem zarostlém pozemku za domem.

A teď se podzemním odvodňovacím kanálem pod návrším blížil k budově a svítilna, již měl připevněnou na přilbě, ostře prořezávala vlhkou tmu. Stejně jako muži plahočící se za ním, byl i Ricci oblečen do strakaté maskovací uniformy s ochrannými návleky na loktech a kolenou a tenkou vrstvou neprůstřelného zylonu. Vedle pistole pět-sedm zasunuté do pouzdra na boku měl s sebou ještě krátkou verzi samopalu, který vyvinul UpLink jako součást svého VSS – variabilního střeleckého systému. Jednalo se o zbraň druhé generace, asi o polovinu kratší a lehčí než původní verze a se zabudovaným tlumičem a schopností pálit munici podzvukovou rychlostí. Otočný chránič, který mechanicky měnil zpětný ráz hlavně staršího modelu z vražedného na méně vražedný, byl nahrazen okruhem MEMS, který zařídil totéž sám a rychle, a stačilo jen zmáčknout tlačítko.

Zařízení připevněné zespoda k hlavni připomínalo laserový zaměřovač a vycházelo ze stejného technologického principu, ale sloužilo zcela odlišnému účelu. Riccimu se nelíbilo, že zařízení zmenšuje vyváženost zbraně, ale věděl, že se bez něj neobejde, jelikož je to klíčová pomůcka pro dosažení vytčeného cíle.

Z operačního vozidla si vzali ještě řadu dalších věcí, z nichž některé svou podstatou sloužily především pro zajištění případné obrany.

Protože Ricci nenechával nic náhodě, držel v levé ruce přenosný detektor par, který ze všeho nejvíc připomínal osmimilimetrové kamery, jež si matně pamatoval z dětství. Úkolem detektoru bylo vyhledávat případná nebezpečí plynoucí z kvality ovzduší kolem nich. Byl schopen rozeznat všechno možné od jedovatého metanu přes dusík a sirnaté plyny vytvářené hnijící bažinou až po komponenty chemických a biologických zbraní či výbušné složky nastražených bomb. Kdyby začal pípat na poplach, na displeji vzadu na přístroji se objeví podrobná informace o povaze nebezpečí. Pípání se bude zrychlovat, jak se přístroj bude blížit ke zdroji rizika. Pokud by detektor signalizoval přítomnost biologické či chemické zbraně, popřípadě výskyt plynů uvolňujících se při tlení, každý člen úderného týmu by rychlým trhnutím zipem přeměnil tenkou tašku maskovanou jako vesta s kapucí, kterou měl navlečenou na ramenou, ve výkonný dýchací přístroj s filtračním zařízením. Kdyby přístroj oznámil, že mají před sebou nálož, pokusili by se ji s trochou štěstí zneškodnit.

Měli s sebou spoustu dalších zařízení, a některá z nich jim mohla pomoci i v případě, že by bylo nutno vlastní vůli prosazovat násilím. Pracovníci právního oddělení tomu říkali nástroje sloužící k zajištění veřejného pořádku. Prokazovali tím jen to, jak pohotově jsou schopni stále vymýšlet nová přijatelná pojmenování.

Ať už se jim však říká jakkoliv, jejich základní poslání zůstane stejné. Byly vyvinuty k tomu, aby dokázaly zneškodnit cíl, aniž mu způsobí vážnější újmu na zdraví.

Ricciho nejvážnějším úmyslem bylo – hned na druhém místě po zajmutí Divoké kočky – nijak neublížit nevinným civilistům, kteří v budově pracují. Něco takového bylo pro Ricciho v podstatě naprosto nepřijatelné. Byl ostatně také odhodlán nepoužít smrtící prostředky ani proti příslušníkům zkažených Obengových policejních oddílů, a dokonce ani samotnému Obengovi nechtěl ublížit. Ty všechny musel oficiálně považovat jen za náhodné kolemjdoucí. Ani členové gangsterských milicí by při zásahu neměli přijít o život, pokud to bude jen trochu možné. V tomto bodě byl Ricci trochu méně přísný. Předně místní představitelé usilovali o zlepšení vztahů s Amerikou. Byli by proto sotva ochotni vznášet nějaké námitky proti zabití několika známých zločinců. Jejich kořistnické a násilné chování ohrožovalo přece i stabilitu zdejší vlády a život v zemi bez nich bude o poznání snazší.

Celý rozlámaný od lezení po kolenou plazil se Ricci úzkým kanálem ještě dalších deset minut. Pak kužel baterky osvítil pár metrů před ním kulatý otvor. Ricci se k němu dostal a uviděl, že ústí asi metr či metr a půl nade dnem vybetonovaného tunelu, dosti vysokého, aby tam on i jeho muži mohli kráčet vzpřímeně.

Zvedl ruku sevřenou v pěst, aby naznačil, že bude krátká přestávka, a pak se podíval přes rameno na Grilla.

„Průlez je asi metr od nás,“ upozornil ho Ricci tlumeným hlasem. „Dávejte všichni pozor. Mám dojem, že v ohybu tunelu je dost vody. Nebude tam velký proud, ale může to klouzat.“

Grillo přikývl a předal vzkaz Lou Rosanderovi, který stál za ním. Ten to pak řekl dalšímu muži v řadě.

Ricci dolezl k otvoru a spustil se dolů do tunelu.

Při dopadu mu trochu podklouzly nohy. Pod stojatou vodou na něj ve skrytu čekala vrstva řídkého bahna. Měl ale dobře vyvinutý smysl pro rovnováhu a hodně mu pomohly gumové podrážky s hlubokým vzorkem.

Ostatní členové týmu jeden po druhém seskákali do tunelu a rychle se řadili za sebe. Během chvilky vytvořili ukázněnou řadu.

Ricci se rozhlédl kolem sebe. Ve srovnání s kanálem, ze kterého se právě dostali, působil tunel téměř jako rozlehlá místnost. Různými směry z ní vedly další tunely, téměř stejně široké.

Zjevně se dostali na hlavní křižovatku celého systému.

Ricci se ani nemusel podívat na mapu podzemních cest, aby věděl, kterou z nabízených se mají vydat. Než odstartoval celou operaci, pečlivě se celou soustavu chodeb naučil nazpaměť. Stejně spolehlivě si vtloukl do paměti i místo, kde ústil na povrch odvodňovací kanál. Všechny potřebné údaje mu nabídl GIS, systém s vysokou rozlišovací schopností, o který se staralo oddělení satelitního mapování, jež bylo součástí Meče.

Ricci se bez zaváhání obrátil k temnému otvoru do tunelu, který měl hned po levé ruce, a vykročil do něj. Nohy mu přitom klouzaly v bahně.

Jeho muži ho bez váhání následovali.

„Dobrý,“ zašeptal Rosander. „Vidím jednoho hlídače. Řekl bych, že nepatří k Obengovým poskokům. A taky počítám, že nebude dělat potíže.“

„Je v budce?“ zeptal se Ricci.

Rosander se zadíval do tenkého periskopu z optického vlákna, které protáhl kovovou trubičkou nad sebou. Mezi podlahou garáže nad nimi a stropem stísňující sloje, kde by se stěží narovnalo šestileté dítě a kde teď stáli všichni členové Ricciho týmu namačkaní, byl asi metrový prostor.

„Ne,“ odpověděl Rosander. „Ten pacholek sedí na židli a opěradlem se opírá o stěnu.“

Ricci přikývl.

„Je tam okolo ještě někdo, na koho bychom si měli dát pozor?“ chtěl vědět vzápětí.

„Počkej chvilku.“

Rosander otáčel optickým vláknem mezi palcem a ukazováčkem levé ruky a druhou rukou si vylaďoval přístroj nasazený na očích, aby mu kamera nabídla co nejjasnější barevný obraz.

„Ani živá duše,“ odpověděl vzápětí.

„A kolik je tam vozidel?“

„Řekl bych, že asi tucet – včetně té rachotiny, co s ní přijel Divoká kočka.“

Ricci opět přikývl.

Sáhl do stahovacího pytle pro nálož, strhl plastikový proužek z její zadní, lepící strany a tiskl tenkou hrudku výbušniny C2 – úsporné a silné jako C4, ale stabilnější – tak dlouho na strop, až tam pevně držela. Pak vytáhl z jiného pytle rozbušky, kterým důvěrně přezdívali „rtěnky“, a vrazil je do výbušniny. Než nálož prorazí díru do garáže, útočný tým se stáhne do bezpečné vzdálenosti, aby ho neohrožoval výbuch a létající úlomky zdiva.

Po chvilce se Ricci obrátil k Simmonsovi a podal mu detektor par.

„Já půjdu první a složím toho hlídače,“ zašeptal. „Držte se za mnou a nezapomeňte na hlavní pravidlo: Za všech okolností musíte mít situaci pod kontrolou.“

„Jasně.“

Ricci vytáhl z pouzdra na opasku vysílačku.

I když nálož, kterou se chystal odpálit, byla malá a koncentrovaná, přece jen každý výbuch je z podstaty věci hlasitý. Proto kdyby ho něčím nezamaskoval, v domě by ho určitě slyšeli.

Kvůli tomu Ricci nachystal něco ještě daleko hlasitějšího.

O pár ulic dál na východ čekali na magistrále protínající město dva muži. Měli na sobě bílé uniformy nemocničního personálu a trpělivě seděli v kabině velkého sanitního vozu.

Sotva dostal řidič pokyn od Ricciho, vypnul vysílačku a obrátil se na svého kolegů.

„Jdeme na to,“ utrousil.

Zařadili se do proudu vozidel a vyrazili směrem k Hlavnímu ústředí. Světla ambulance blikala o všechno pryč a siréna kvílela, co jí síly stačily, a skučela jak tisíc týraných vlků.

Le Chaut Sauvage seděl v tu chvíli v prvním patře Obengova sídla. Když zaslechl neúprosné vytí rychle se blížící sanitky, pohodil hlavou k oknu.

„To je někdo z vašich lidí?“ zeptal se zvýšeným hlasem, aby překřičel řev houkačky.

Obeng zavrtěl hlavou. „To je sanita,“ poznamenal na vysvětlenou.

Divoká kočka na něj upřel tázavý pohled.

„Víte to jistě?“

„Samozřejmě,“ uklidňoval ho Obeng. Musel téměř křičet, aby ho bylo slyšet. „I tady se lidem občas udělá špatně.“

Když se Ricci protáhl malým kráterem v podlaze garáže, nevěděl, jestli hlídače srazila z jeho vratké pozice na židli detonace C2, nebo jestli za to může ohlušující řev sanitky, při němž člověku praskaly v uších bubínky.

Ne že by na tom kdovíjak záleželo.

Židle dopadla na zem, ale strážný se mezitím už stačil vyhrabat do stoje. Když uviděl, jak se z rozšklebené jámy plné kouře, jež v podlaze ještě před chvilkou nebyla, dere muž v přilbě s krytem přes oči oblečený do vojenské maskovací kombinézy, rysy mu ztuhly.

Ricci k němu bez váhání přiskočil a stiskl rozprašovač přidělaný k nádobce s dimethylsulfoxidem, kterou svíral v rukavici.

Hlídač v obranném reflexu zvedl ruce před obličej, ale proud chemikálie bez vůně a zápachu vykonal svoje…

Chemikálie s neuvěřitelně pestrými možnostmi využití vznikla původně jako náhodný vedlejší produkt při přeměně dřeva na papírovinu. Pak se padesát let používala jako běžně prodávané rozpouštědlo, nějakých čtyřicet let jako lékařský roztok na uchovávání orgánů a tkání a necelých třicet let také jako lék proti bolesti s mírně protizánětlivými účinky…

Tatáž chemikálie v posledním desetiletí přilákala pozornost výzkumníků, kteří vyvíjejí zbraně, jež zneškodňují, ale neusmrcují. Na sloučenině je zajímala její schopnost okamžitě proniknout lidskou kůží a uspat osobu, do jejíhož organismu se dostane. To vše – při správné koncentraci – bez jakýchkoliv vedlejších účinků.

Látka přišla do styku s hlídačovými nataženými dlaněmi a prsty a způsobila, že se zhroutil jako jedna z loutek, které Ricci občas používal při nácviku boje muže proti muži.

Ricci chytil muže do náruče, aby zmírnil jeho pád, a opatrně ho uložil na podlahu. Pak se rychle narovnal a rozhlédl se po garáži, aby zjistil, jaké odtud vedou východy, jimiž by bylo možné dostat se do nadzemních podlaží budovy.

Asi osm metrů vpravo od sebe uviděl výtah. Do téhle smrtelné pasti jeho muži zcela jistě nevlezou.

Pak mu pohled padl na dveře nacházející se o hodně dál vlevo od něj. Byly na úplně opačném konci garáže.

Členové týmu se mezitím dostali otvorem za ním a teď stáli v nepravidelném kruhu zády k sobě a osobní zbraně měli připravené ke střelbě. Mířili jimi tak, aby měli pod kontrolou celou garáž, a periferním viděním sledovali velitele a čekali, až jim gestem něco přikáže.

Ricci se zrovna chystal, že jim pokyne, aby vyrazili ke dveřím, když vtom uslyšel zřetelné cvaknutí svědčící o tom, že se výtah rozjel. Honem se otočil za zvukem a pak se zadíval na ukazatele svítící nade dveřmi.

Výtah se k nim blížil z přízemí.

A pohyboval se rychle.

Grillo se otočil tváří ke dveřím výtahu a oči za stínítkem přilby se mu nebezpečně zúžily.

Sledoval, jak se dveře kabiny otevřely, hned jakmile se rozeběhl mechanismus, který je pohání. Vzápětí se mu naskytl pohled na pasažéry stojící uvnitř.

Za všech okolností musíte mít situaci pod kontrolou, pomyslel si, i když tentokrát mu zjevně žádné nebezpečí nehrozilo. Ve výtahu uviděl muže a ženu. Byli to nade všechny pochyby poctiví domorodí obyvatelé, nejspíš zákazníci, kteří se vraceli z návštěvy některého z „poctivých“ podniků v přízemí.

Stačili udělat jeden jediný krok a pak ztuhli, zjevně ohromeni pohledem, který se jim naskytl. Před sebou totiž uviděli přepadovou jednotku, hlídače garáží v bezvědomí a čerstvou díru v podlaze.

Grillo jim nedal šanci, aby se z počátečního úleku vzpamatovali.

Hbitě sáhl rukou k opasku, z pouzdra vytrhl zneškodňovací pistoli a dvakrát stiskl spoušť.

Dvě miniaturní nálože, které vylétly z hlavně, dopadly zkoprnělé dvojici přímo k nohám, obal připomínající ze všeho nejvíc vaječnou skořápku se při dopadu na tvrdý beton rozletěl na tisíc kousků. Ozvalo se nápadně hlasité zapraskání a garáž ošlehly dva oslepující záblesky.

Oba návštěvníci omráčeně zavrávorali, žena si zakryla oči oběma rukama, muž přepadl zpátky, takže se horní polovinou těla dostal zase znovu do výtahu, zatímco nohy měl venku. Dveře kabiny se zrovna zavíraly, jemně sevřely klopýtajícího muže v bocích měkkým gumovým obložením, automaticky se znovu otevřely, opět se zkusily zavřít, zase ho udeřily a hned se otevřely. Celé se to opakovalo ještě několikrát, zatímco muž se pomalu skládal na podlahu garáže.

Grillo zasunul zbraň do pouzdra, spokojen s tím, jak mu posloužila. Ten chudák na zemi bude mít pár odřenin, ale co jiného se dalo dělat? Alespoň bude mít co ukazovat, až bude vykládat o tomhle nečekaném dobrodružství.

Podíval se na Ricciho.

Velitel dokončil přerušené gesto, jímž svým mužům naznačoval, že se všichni společně vydají po požárním schodišti nahoru.

Celý tým se rychlými, kradmými pohyby vydal určeným směrem.

Členové jednotky zdolávali schodiště těsně za sebou, jako dobře vycvičený, dokonale sehraný organismus, chráněný syntetickými materiály. Zbraně z něho trčely jako vražedné ostny.

Pár schodů pod východem do přízemí se zastavili a nechali Rosandera, aby se podíval za roh pomocí teleskopického průzkumného zrcadla, jednoduché, technologicky nenáročné, zato spolehlivé pomůcky. Ricci se v tomto ohledu zásadně řídil prostým pravidlem: dokud ti jde o co největší utajení, používej optické kabely – ale jakmile jednou spustíš akci, je nejdůležitější rychlost. V tu chvíli nemá smysl komplikovat si život takovými ptákovinami, jako jsou ohebné elektronické vodiče a přenos videosignálu.

V dohledu nikdo nebyl, a tak se Ricciho muži přesunuli o kus dál, ke dveřím vedoucím do přízemí. Ricci pohybem ruky přikázal Seyboldovi a Beattymu, aby se oddělili od ostatních a zůstali na místě jako hlídka. Skupina byla organismus, který se dokázal podle potřeby dělit a zase spojovat.

Takže po schodišti do dalšího podlaží už jich místo deseti postupovalo jen osm. Ricci a Rosander šli v čele.

V polovině cesty Rosander opět vysunul za roh trubici se zrcadlem a na jeho vypouklém povrchu uviděl odraz tří mužů. Okamžitě to hlásil dál. Dvěma prsty si ukázal na oči: Nepřítel v dohledu. Pak zvedl tři prsty do vzduchu, aby oznámil, kolik protivníků proti sobě mají.

„Milice,“ naznačil bez hlesu pohybem rtů Riccimu, který se krčil těsně vedle něj.

Ricci přikývl.

Jeho muži se v rychlosti připravili na střetnutí. Tentokrát proti sobě nebudou mít vyděšeného hlídače v garáži ani dvojici lidí ochromených zděšením a doslova omráčených bleskem poté, co si v cestovní kanceláři v přízemí zamluvili zájezd do ráje.

Nachystali si zbraně do pohotovostní polohy.

Členové Obengových oddílů se blížili ke schodišti.

Ricci zvedl ruku a chvíli ji nehybně držel kousek nad ramenem: Zatím nestřílejte.

Tohle bude jeho číslo. Tedy jeho a Rosandera. A rozhodně nestáli o to, aby je nešťastnou náhodou zasáhla zbloudilá kulka vystřelená zezadu některým z jejich spolubojovníků.

Obengovi muži si nesli ruské útočné pušky značky AK. Jeden z nich před sebou zahlédl přepadovou jednotku. Výkřikem varoval svého společníka a současně začal zvedat hlaveň své zbraně.

Ricci stiskl spoušť svého malého samopalu. Elektronické ovládání zpětného rázu měl nastavené na maximum. Ať je výkon zbraně co nejvražednější. A co nejtišší.

Muž začal padat dolů ze schodů a na prsou se mu objevila rudá skvrna. Pak se po schodišti prohnala rychlá sprška kulek vypálených seshora ze samopalu.

Mrtvé tělo chlapa, kterého zasáhl, se opřelo Riccimu do holení. Cítil, jak je těžké, ale zůstal stát a obrátil zbraň proti zbývajícím dvěma mužům. Rosander se zrcadlem v jedné ruce mezitím také zvedl zbraň a už je kropil střelami. Druhý muž se zhroutil a kutálel se po schodech dolů. Olivově zelená pracovní uniforma se barvila krví. Třetí chlap ještě stál na nohou, a dokonce se zmohl na to, že střelbu opětoval. Ricci zaslechl, jak vedle něj Rosander zachroptěl, tyč s průzkumným zrcadlem mu vypadla z rukou a s břinknutím narazila na kovové schody kousek pod nimi.

Ricci se přikrčil u zábradlí, aby nestál přímo proti střelci, znovu zvedl zbraň a stiskl spoušť. Mířil muži na nohy. Když viděl, že se pod ním podlomily, dorazil ho dobře mířeným zásahem do hrudi.

Ticho. Světle šedý opar kouře ze střelného prachu.

Ricci se podíval na Rosandera.

Kryt helmy byl celý rudý. V místě, kde muž dostal zásah, bylo krve tolik, že přes ni Ricci ani neviděl obličej.

Ohlédl se po ostatních a zavrtěl hlavou.

Tady, na uzavřeném schodišti, nemohli dál otálet. Budou muset postupovat dál. Přestřelka byla krátká a přes betonové zdi požárního schodiště ji nejspíš nikdo ani nezaslechl. Pokud by se ovšem někdo vyskytoval poblíž, mohla by jeho pozornost přilákat.

Ricci měl neustále na paměti, kvůli čemu sem přišli, a tak poručil svému týmu, aby se urychleně vydal dál.

Když překračovali těla ležící na schodech, Grillo se sehnul pro průzkumné zrcadlo a sebral ho z místa, kam dopadlo.

Ještě by se jim později mohlo hodit.

Členové přepadové jednotky se protáhli dveřmi vedoucími do chodby v prvním patře. Každý z nich znal nazpaměť plán podlaží a všichni moc dobře věděli, že Obengova úřadovna se nachází v zadní části budovy.

Nikdo z nich ale netušil, jaké překážky můžou očekávat po cestě, až se tím směrem vydají.

Chodba byla prázdná, až kam dohlédli. Po obou stranách ji lemovaly zavřené dveře kanceláří. Asi deset metrů před nimi se chodba zatáčela. Tam se budou potřebovat dostat, pak zdolají další rovný úsek a ještě jednou zahnou. A pak už konečně budou na místě.

Snadno se to řekne.

Se zbraněmi připravenými u boku vyrazili kupředu a očima hlídali, co se děje kolem nich.

Ricci si všiml, že jedny ze dveří jsou trochu pootevřené. Třetí kancelář před nimi vpravo. Dal svým mužům znamení, aby zůstali stát. Všichni členové jednotky okamžitě ztuhli a přitiskli se ke zdem, aby se kryli.

Sledovali, co se bude dít.

Vyčkávali se zbraněmi namířenými na pootevřené dveře.

Štěrbina se nepatrně rozšířila, pak ještě trochu, a najednou se v ní objevilo ústí zbraně.

Muži čekali dál. Nekonečné vteřiny. Vynořil se další kus zbraně. Poloautomatická pistole. Její hlaveň se váhavě sunula do chodby.

Tahle zbraň a k tomu taková opatrnost, Ricci by se vsadil, že mají proti sobě policistu.

Naklonil se a zadíval se do oka, které se pátravě koukalo štěrbinou ve dveřích.

„Zahoď to,“ prohlásil.

Ruka se přestala pohybovat, ale pistoli třímala dál.

Ricci se dál upřeně díval do oka. Muž za dveřmi musel vidět, jak je přepadová jednotka vybavená a jakou má s sebou těžkou výzbroj. Snad má dost rozumu, aby si uvědomil, že proti tomuhle protivníkovi nemá sebemenší naději.

„Ty nás nezajímáš. Ani žádní další policisté, kteří jsou tam s tebou,“ oznámil mu Ricci trpělivě. „Zahoď zbraň, vyjdi s rukama nad hlavou, a všechno bude v pořádku.“

Následovala další váhavá pauza.

Ricci si nemohl dovolit dál s touhle malou rybou ztrácet čas.

„Poslední varování,“ řekl zřetelně. „Vzdej to.“

Mezera mezi dveřmi a rámem se rozšířila.

Ricci zvedl zbraň a připravil se ke střelbě.

Pistole vypadla muži z ruky a narazila na podlahu v chodbě. Pak poražený strážce vyšel z kanceláře s rukama nad hlavou.

No jistě, měl na sobě uniformu.

Ricci pokročil dopředu, odkopl zahozenou zbraň stranou, chytil policistu za rameno a přitlačil ho obličejem ke zdi, aby ho mohl prohledat.

Hbitě muže prohmatal, v pouzdře na kotníku našel revolver a podal ho jednomu z mužů, kteří stáli za ním, nováčkovi jménem Newton. Nic jiného u sebe strážce pořádku neměl.

Ricci odtáhl zajatce od zdi, stoupl si za něj, přitiskl mu hlaveň zbraně v kříži k páteři a volnou rukou mu stiskl hrdlo. Použil ho jako štít pro případ, že by se někdo v kanceláři pokusil o nějakou hloupost.

Na Ricciho kývnutí se Grillo a Simmons přemístili každý z jedné strany ke dveřím, nachystali si pistole k výstřelu a strčili do pootevřených dveří.

Ricci dokonal jejich dílo a otevřel dveře dokořán jedním kopnutím těžkou botou.

Místnost byla téměř prázdná. Pár židlí, kovový stůl s telefonem, vedle stolu plechový koš na odpadky.

Kromě nábytku byli uvnitř ještě další dva muži v uniformách. Ruce drželi vysoko nad hlavou.

Ricci se podíval na Newtona.

„Posbírej všechny zbraně, co tu mají,“ nařídil mu a trhnutím hlavy ukázal na koš na odpadky. „Telefon vezmi taky. Pak ten koš odnes ven do chodby.“

Newton splnil příkaz.

Ricci se na okamžik zamyslel a pak jeho pohled padl na prázdnou zásuvku po telefonu ve zdi. Prvnímu policistovi stále ještě tiskl paži na ohryzek.

„Už jste předtím zavolali šéfovi a řekli mu, že jsme tady?“ zeptal se vyděšeného muže a rty měl přitom těsně u jeho ucha.

Policista na to nijak nereagoval.

„Můžu zmáčknout tlačítko s opakovanou volbou, počkat si, kdo to zvedne, a hned budu vědět to, co potřebuju,“ vysvětloval Ricci. „Pro všechny bude lepší, když mi ušetříš čas.“

Policista stále neodpovídal.

Ricci mu zaryl ústí hlavně hlouběji do zad.

„Myslím to vážně,“ zasyčel.

Policista ještě chviličku váhal, ale nakonec přikývl.

O třicet vteřin později vycouvali Ricci a Newton zpátky do chodby. Odzbrojené policisty zanechali v kanceláři.

„Zůstanete tady půl hodiny, pak si můžete dělat, co chcete,“ poučil je Ricci. „Kdyby vás napadlo, že podniknete něco jiného, měli byste si uvědomit, že vašemu šéfovi nehodláme nijak ublížit. A že nikoho, kdo sem nepatří, nás ani nenapadne zabíjet.“

Zavřel dveře a otočil se na své muže.

„Obeng a jeho čestný host o nás už vědí,“ oznámil jim. „Ale v tuhle chvíli stojíme mezi nimi a výtahem i schody, což jsou jediné dvě únikové cesty z budovy, pokud nechtějí začít skákat z oken. A z Obengovy kanceláře na úpatí kopce je to pěkně dlouhá cesta. Takže buď musejí projít kolem nás, nebo zůstanou zalezlí tam, kde jsou.“

Rozhlédl se po členech týmu. Všichni na něj upírali pohledy. „Zvíře zahnané do kouta bojuje ze všech sil,“ prohlásil. „Capice?“

Do jednoho přikývli.

Ricci se nadechl.

„Tak dobře,“ potřásl hlavou. „Dáme se do toho.“

Načež se vydali chodbou k Obengovu útočišti.

Před posledním záhybem chodby vysunul Grillo zahnutou tyč se zrcadlem, díval se do něj sotva vteřinu a hned se otočil na ostatní, kteří se krčili za ním.

„Čtyři z těch Obengových šašků se k nám blíží se samopaly,“ zašeptal Riccimu. „Jsou sotva tři metry od nás a jdou středem chodby.“

„Odstraňte je,“ přikázal Ricci. „Škoda, že jsme to neudělali už včera.“

Přepadová jednotka se v sehrané formaci vyřítila zpoza rohu a vypálila krátké, přesně mířené dávky.

Dva ze členů Obengovy milice padli, než stačili palbu opětovat, a zbraně jim přitom vypadly z rukou, jako by jim někdo vykopl hole. Zbývající dva muži se bez meškání rozdělili. Jeden skočil napravo, druhý nalevo.

Ricci zaslechl svištění munice vylétávající podzvukovou rychlostí z krátké zneškodňovací zbraně a uviděl, jak muž na levé straně padl na zem a zůstal ležet s bezmocně rozhozenýma rukama.

Ještě zbývá jeden.

Člen milice, který uskočil na pravou stranu chodby, se přitiskl na zavřené dveře, téměř s nimi splynul ve snaze co nejvíc využít mělkého krytu. Přitom naslepo pálil před sebe.

Ricci se opřel o zeď‘ zamířil a vystřelil. Nepodařilo se mu ale cíl pořádně zasáhnout. Veliké střely muže minuly, odrazily se od dveřního rámu, ale alespoň ho přinutily, aby se přikrčil a na okamžik přestal tisknout spoušť.

Ricci si u zdi klekl. Koutkem oka zahlédl, že Grillo a ostatní členové týmu využili přestávky a hrnou se chodbou k Obengově kanceláři.

Držel zbraň naprosto klidně. Ať se ten zatracený šašek pohne alespoň o dva centimetry. Jen o mizerné dva centimetry…

O kus dál objížděl Simmons vchod do Obengovy kanceláře detektorem par, aby zjistil, jestli na dveřích není nachystaná nálož s nástražným odpalovacím zařízením. Všechno v pořádku. Ostatní se mezitím seskupili do formace pro vniknutí do místnosti. Grillo a nováček Harpswell si stoupli z jedné strany vedle dveří. Na druhou stranu si stoupl Nichols, další nováček v týmu, s beranidlem v ruce. Zkušenější Barnes a Newton se postavili za něj.

Náhle Ricci zaznamenal nějaký pohyb v místech, kde stál člen Obengovy milice. Záda stále tiskl na dveře a přitom zvedal ruce. Ukázalo se ústí jeho samopalu. Mírně pokrčil kolena.

Ricci nasál vzduch přes stisknuté zuby.

Teď přichází ta pravá chvíle.

Muž se samopalem se kotoulem vrhl přes chodbu a jeho zbraň přitom chrlila spršku kulek. Ricci ho dostal jediným zásahem umístěným doprostřed prsou. Muž ztěžka dopadl na zem a jeho zelená vojenská košile se zabarvila doruda.

Ricci se odrazil od stěny a rozeběhl se chodbou kolem ležících těl, aby se přidal ke své jednotce. Viděl, jak Simmons dokončil průzkum a odstoupil ode dveří –

Oči se mu rozšířily. Nichols náhle přistoupil ke dveřím s beranidlem v ruce, rozhoupal je, aby mělo patřičnou setrvačnost a mohl jím udeřit do zárubně zámku, a nevnímal Barnese, který k němu natahoval ruku, aby ho zadržel.

„Počkej!“ zařval Ricci. „Počkej sakra!“

Viděl, jak se Nichols na poslední chvíli snaží zbrzdit pohyb, k němuž se napřáhl, ale zaznamenal varování příliš pozdě. Celá horní polovina těla už se švihem pohybovala vpřed.

Beranidlo dopadlo na dveře a s mohutným zapraskáním je vylomilo dovnitř. V tu chvíli proti nim vyrazili bojoví psi. Byli to pitbullové, bylo jich pět a útočili naprosto tiše, jelikož měli odoperované hlasivky. Personální šéf celé jednotky rychlého nasazení, kterého Ricci znal ještě z doby, kdy dělal u policie, jim říkal štěňátka. Byla to zvířata zblblá příliš častými raziemi v nejrůznějších hašišových doupatech, zničená drogami, mučením a hladověním. Jejich vychovatelé tím z nich dokázali udělat zběsilé, agresivní bestie.

Svaly jim poskakovaly a cukaly sebou pod krátkosrstou kůží, cvakali čelistmi a pysky stažené vztekle dozadu odhalovaly vražedně bílé tesáky. Vyhrnuli se do chodby a už se chystali vrhnout mužům po hrdlech –

„Stát!“ zarazil je nějaký hlas z Obengovy kanceláře. „Sednout!“ Pitbullové rázně pronesený rozkaz okamžitě poslechli. Zarazili se v běhu a sedli si.

„To je ono, to je ono. Hodní pejskové,“ pochválil je hlas. Tentokrát už se ozýval přímo za dveřmi do kanceláře.

Vzápětí se ve vchodu objevila ruka s úhlednou řádkou zářivých zlatých a stříbrných náramků navěšených kolem zápěstí. Následovala ji paže oblečená do rukávu barevné košile šité na zakázku.

Muž, který vyšel o zlomek vteřiny později do chodby, hrál svou roli do všech podrobností. Dokonce se i oblékal jako zkorumpovaný domorodý velitel policie.

Sehnul se k psovi, který seděl nejblíže u dveří, podrbal ho za uchem, pak sáhl do kapsy u kalhot pro pár sušenek a začal je poslušným zvířatům rozdávat.

Šťastně je drtili mezi zuby, ohony přitom vrtěli ze strany na stranu a od tlam jim odlétávaly drobečky.

„Říkám to strašně nerad,“ došel až k Riccimu a zadíval se na něj. „Ale –“

V tu chvíli vyšel z kanceláře velitel Meče, který jim během celého týdenního výcviku hrál Divokou kočku, a dokončil větu za svého společníka.

„Ale vašim lidem by tihle milánci ukousli koule,“ prohlásil. „A pravděpodobně i některé další části těla.“

Ricci dlouze vydechl a znechuceně se odvrátil ode dveří do kanceláře. O kus dál v chodbě se zvedal ze země člen Obengovy milice, kterého složil zkušeným zásahem. Sotva vstal, stáhl ze sebe košili nasáklou červeným inkoustem.

„To je hrozný, jak ta sračka lepí,“ mručel otráveně. „A jak studí.“

Ricci přejel pohledem na Nicholse.

Pokud jde o tohohle mladíka, tak ten už se v tuhle chvíli nemůže těšit na nic jiného než na ukousnutí koulí.

Bez legrace.

10.

Na různých místech

6. listopadu 2001

SPÁČ PROBUZEN

POPLATEK: 50 MILIONŮ

INSTRUKCE BUDOU NÁSLEDOVAT DO TÝDNE

Na jednom předměstí ve státě Illinois se pohyboval jistý Lance Jefferson Freeman, dříve známý jako Ronald Mumphy…

Totožnost si změnil ve chvíli, kdy opustil federální vězení, protože se mu podařilo na základě takzvaných procesních nedostatků zvrátit rozsudek vynesený za investiční podvod. Soudce u odvolacího soudu musel chtě nechtě přiznat chybu žaloby při předkládání důkazů viny…

Kancelář měl znovuzrozený a přejmenovaný Lance Jefferson Freeman zařízenou doma, ve svém rozlehlém domě v Hanscomu. Někdy si říkal prostě jen L. J., protože tak říkali tomuto zakladateli a nejvyššímu duchovnímu Církve bílé svobody oddaní posluchači jeho pořadu internetového rozhlasu. Teď právě seděl L. J. ve své pracovně a věnoval se úvahám, jež se v mnoha ohledech shodovaly s myšlenkami Arifa al-Ashara ve východním Súdánu. Vezmeme-li v potaz obrovskou vzdálenost i rozdíly v kultuře, ideologii a osobním zázemí, jež oba pány rozdělovaly, nezbývá než konstatovat, že podobnost jejich uvažování byla dost výjimečná. Ještě pozoruhodnější byla skutečnost, že oba zformulovali své úvahy do shodně prostých pořekadel, i když L. J. takového, které se plně opíralo o typicky (i když ne výlučně) americkou zkušenost.

„Jako dítě v cukrárně,“ zamumlal si pro sebe. „Já už jsem prostě takový, pane…“

Tím mělo být jinými slovy řečeno, že L. J. dospíval k poznání, že si bude muset nějak vybrat mezi všemi etnickými skupinami, jichž by se chtěl zbavit – jako když se člověk v počítačové hře rozhoduje, kterou z potvor blížících se k němu na obrazovce monitoru zlikviduje.

L. J. zvedl ze stolu tužku a začal velkými, bílými, dokonale rovnými zuby okusovat gumu na jejím konci. Pak se vzpamatoval, vybavil si, jak ho zubař varoval, že by ho tenhle nervózní zvyk mohl stát nový kosmetický můstek, který si nedávno nechal udělat. Když se člověk pohybuje na veřejnosti, když je tak trochu mediální hvězda, slouží mu úsměv jako navštívenka. Tak koukej tu tužku zahodit. Nemusíš pokaždé něco okusovat, kdykoliv se snažíš dát dohromady nějaký plán, napomenul se.

Vytáhl konec tužky z úst, ale místo, aby ji odložil, přistihl se najednou, že jí netrpělivě bubnuje do desky stolu. No, tohle mi nemůže uškodit, pomyslel si. Kdykoliv začal o něčem opravdu usilovně přemýšlet, vznikl mu v hlavě jakýsi přetlak a on musel hledat způsob, jak trochu páry odpustit.

L. J. pokračoval v klepání do stolu. Tak kde jsme to přestali? Jo, u Židů. Takže Židi. Ti byli na jeho seznamu hodně vpředu. Možná dokonce na prvním místě. Došlo k tomu díky knihám, které mu nabídl jeden spoluvězeň v době, kdy L. J. seděl za mřížemi (asi největší dojem na něj udělala publikace nazvaná Moudrost a předvídavost Adolfa Hitlera, dále Protokoly sionských mudrců, a konečně Ďáblovo sémě: prokletá rasa). Z těchto knih se L. J. dověděl pravdu o Sionistické okupační vládě, která tajně získala kontrolu nad Amerikou. Posloužily jí k tomu významné finanční instituce. Jejich prostřednictvím se tato vláda stala součástí nadnárodního Nového impéria a měla k dispozici nekryté finanční prostředky…

Konkrétně šlo o všechny peníze vydané Národní rezervní bankou, od jednocentových mincí po bankovky všech hodnot…

Nekryté peníze nahradily zlaté a stříbrné standardy, které dříve sloužily jako poctivý podklad pro veškeré obchodování. Židům, kteří peníze půjčovali, dovolila tahle finta manipulovat s úroky a obírat Anglosasy, Germány a další spřízněné bílé rasy. Přitom právě tyto rasy měly – pro svou přirozenou nadřazenost – jako jediné od Boha požehnání, aby mohly zdědit království boží na zemi (tedy jinými slovy: Spojené státy). Stejně tak Židé šikovně štvali německý národ proti hrdinným mučedníkům z národně socialistické strany, kteří se jim odvážně vzepřeli.

Ťukání tužkou zrychlilo. No jistě, Židi, musí to být oni. Dát dohromady padesát milionů, aby zbavil zemi jejich nadvlády, nebude těžké. Má kolem sebe přece dost dobře zavedených sponzorů, semknutou skupinku vlastenců a lidí hluboce oddaných jejich věci, kteří budou jen rádi, že mohou otevřít peněženku pro dobrou věc. Ve skutečnosti L. J. vlastně už teď disponuje rezervními fondy, jež budou pomalu stačit na to, aby ze společnosti odklidil ještě další zkažený rasový prvek. Složité bude jen rozhodnout, která rasa to má být.

Tedy, popravdě řečeno, možná to ani tak těžké nebude. L. J. si vybavil dobu, kdy trpěl v cele a četl si o ochraně práv jednotlivých ras. Byl to rozsáhlý soubor textů od nějakého mimořádně schopného myslitele. Argumenty mu dodala také celá řada dalších vynikajících lidí. Třeba nejvýznamnější frenolog na světě, dnes dvaaosmdesátiletý průkopník vědy, který vedl před druhou světovou válkou v Rakousku svůj vlastní výzkumný ústav. Na tom nezáleží. Podstatné je, co si L. J. ze studia odnesl. Ujasnil si, že černá rasa představuje druhé největší nebezpečí pro děti Adamovy, tedy pro rasu vyznačující se růžovou barvou pokožky, pro niž se vžilo označení bílí, a to podle biblického jinotaje, který pro změnu odhalil další z autorů, jehož si L. J. oblíbil.

Černoši byli v seznamu hned na druhém místě, protože spolu s ostatními nebělošskými menšinami vstoupili do ďábelského úradku se Sionistickou okupační vládou, aby společně zosnovali genocidu…

Tohle slovo totiž znamená zničení nějaké skupiny lidí tím, že se jejich rasa smísí s jinými rasami, a ne masové vyhlazení, jak se snaží lidem vnutit encyklopedické příručky vydávané nakladatelstvími, jež se dostala do židovských rukou. Tyhle knihy překrucují význam slova genocida, aby mohly prodlužovat a posilovat mýtus o holocaustu. O jeho existenci ovšem neexistuje jediný důkaz, nýbrž pouze neuvěřitelná spousta lží a upravených fotografií, které vyrobilo Tajné dezinformační ústředí Eisenhowerových zrádných Spojeneckých ozbrojených sil. Což nakonec nebylo nic jiného než další plechovka plná odporných červů.

Černoši. Hrozba číslo dvě. A proč? Protože jejich cílem je porušovat boží vůli a vyhladit děti Adamovy tím, že se s nimi žení a páří.

„Což znamená, že budou muset jít,“ prohlásil L. J. nahlas. „A půjdou rovnou cestou do bezedné díry. Je to tak, pane.“

Na potvrzení vlastních slov ještě jednou rozhodně zabušil tužkou do desky stolu. Podařilo se mu přece dát dohromady pořádný plán postupu, a měl z toho zatraceně dobrý pocit. První půjdou Židi a černoši. A pak? No, pak bude potřeba vyhodnotit výsledky a vlastní finanční možnosti, a porovnat si mezi sebou další skupiny znečišťující společnost. Tak bude možné rozhodnout, která z nich v danou chvíli představuje největší nebezpečí. Takhle z první vody načisto by tipoval, že se rázem dostanou na první místo Asiati. U nich člověk totiž nikdy neví, jakou kulišárnu na něj zase vymyslí. A taky pochopitelně nelze zapomenout na Hispánce s jejich plány na připojení jihozápadní části Spojených států k Mexiku…

A L. J. Freeman, hlava Církve bílé svobody sídlící v Hanscomu ve státě Illinois, dál seděl doma ve své pracovně a myšlenky, jež se mu honily hlavou, se jako prstence kolem nějaké temné a nepřátelské planety neustále točily kolem utkvělých představ plných nenávisti. Neúnavně se otáčely a ve spirále se rozbíhaly do bezedné noci.

Vedení Hnutí pro výlučnost černochů sídlilo v přízemí a prvním patře jedné budovy na horním Manhattanu. Pronájem prostor zaplatil vůdce hnutí reverend Nate Grover v hotovosti tak, že přidal další desítku zastávek do svého kalendáře plného přednášek, jež mu na honorářích vynášely několik milionů dolarů ročně. Kdykoliv se do něj začal v televizi navážet nějaký běloch a dělal narážky na jeho výstřední způsob života, reverend si vždycky uvědomil, že to někomu může připadat jako docela úhledná sumička. Jakmile zaslechl svoje jméno, musel se připravit, že uslyší stále stejné nelichotivé fráze: Reverend Nate Grover, k jehož výstřednímu životnímu stylu patří dům v East Hampton na Long Islandu za několik milionů dolarů, sbírka třiceti starožitných automobilů, armáda sloužících a umělecká díla a starožitnosti, jejichž cena se odhaduje tu na takovou částku, tu na částku zcela odlišnou. A tak pořád výstředně dokola. Jako kdyby si člověk pocházející z Afriky nemohl v Americe jednadvacátého století dovolit stejně jako – nebo dokonce víc než – nějaký bělošský politický komediant v důchodu. Nebo než bílý neprodejný autor, který při autorském čtení nedokáže ve srovnání s reverendem přilákat ani polovinu lidí, co polovinu, kruci, ani třetinu. A pak plácá blbiny a civí na něj banda rozmazlených bílých studentů, kteří vypadají jako vybledlá, naklonovaná prasata.

Před pár měsíci Grover pořádal výroční Pochod osvobození na Washington. Jakási redaktorka jedné z těch televizních zpravodajských relací tehdy pověřila jednu členku svého osobního štábu – a to si pište, že tuhle dámu nikdy nikdo nekritizoval za to, že si platí bandu nohsledů – tak tedy, pověřila jednu členku svého štábu, aby mu zavolala a dohodla s ním rozhovor. Proč ne, řekl si, představuje to přístup do médií zdarma, a tak jí řekl, aby k němu sjela…

Tedy vlastně vyjela, protože z jejího pohledu jela z Manhattanu nahoru, a ne dolů. Žádná plavovlasá redaktorka žádné zpravodajské organizace ovládané bílými nikdy nejela z města dolů do Harlemu. Pro ně byla cesta tímhle směrem vždycky nahoru a končila u Rockefellerova centra, protože dál už se žádná z nich neodvážila bez početného natáčecího štábu – a pravděpodobně ještě vždycky zavolala na newyorskou policii, kam jede, pro případ, že by jí chtěli poskytnout ozbrojený doprovod.

Řekl jí tedy, ať k němu sjede, tedy obrazně řečeno, a o dva dny později se nahrnula do dveří, měla na sobě šatičky jako Barbie, na nohou střevíčky s jehlovými podpatky a byla ověšená jak vánoční stromeček. Mazala mu med kolem pusy, znáte to, a dokonce uznale poznamenala, jaký dojem na ni udělala jeho prostorná kancelář. Prohlásila, že by si přála, aby tam dole u nich – ať to bylo kdekoliv – měla taky něco tak příjemného a velkého. Tím mu dala dost jasně najevo, co se bude dít dál.

Pak se rozeběhla kamera a bylo to tady. Bylo to tady. Panenka Barbie se mu před očima změnila v ženu Bestii, spustila na něj, jak je možné, že si pořídil tenhle dům za „nějaké zpívání“, že si najal dodavatele, kteří mu „totálně přestavěli a obnovili dolní patra, aby si tam mohl zřídit kanceláře, a přitom odsunul na neurčito opravu nějakých třiceti rozpadajících se nájemních bytů ve třetím, čtvrtém a pátém patře – vesměs obývaných chudými černošskými rodinami.“

Tohle všechno mu říkala přímo do obličeje a usmívala se na něj přitom jako žralok.

„Uvědomujete si,“ nadechla se, aby ho dorazila, „že jste obviňován z vychytralosti a pokrytectví snad ze všech stran?“

Asi na minutu se Grovera zmocnilo pokušení zeptat se jí, co vlastně čekala, že tu najde. Nějakého předměstského pasáka v páskovském obleku, který bude cukavě těkat po laciné střelnici? A nechtěla by náhodou vysvětlit, koho konkrétně myslí těmi „všemi stranami“? Přestože se ho snažila vyprovokovat, Grover se ovládl a připomněl si, že je to ve skutečnosti jen příležitost, jak se dostat do médií, možnost, jak oslovit spoustu lidí. Zhluboka se nadechl. V tuhle chvíli bylo důležité jedině to, aby předvedl poselství reverenda Nata Grovera, upravené tak, aby bylo co nejpřijatelnější pro široké masy a nevzbudilo ve Velké bílé americké nemyté většině jedovatý odpor.

„Když se člověk snaží dělat moc věcí najednou,“ odpověděl vlídně, „nakonec nic nedokončí. Oprava zbytku budovy se jen dočasně pozdržela. A podtrhávám slovo dočasně, jelikož jako občanský představitel černošské obce musím každou chvíli reagovat na nejrůznější projevy nevyprovokovaného násilí, jehož se na mých bližních dopouštějí zástupci státní moci. Ostatně součástí jejich plánovaného úsilí je utlačovat naše lidi.“

Grover dospěl k závěru, že to zvládl docela dobře. Docela jí to nandal, a přitom pro kameru zůstal naprosto klidný. Jenže Bestie byla odhodlaná útočit dál.

„Když už mluvíme o tom, co má kdo v plánu,“ zacukrovala, „ráda bych vám dala příležitost, abyste vysvětlil některé ze svých nedávných výroků, jež podle výzkumů veřejného mínění považuje většina bělošské populace i Afroameričanů za štvavé a velmi znepokojivé. V řadě svých projevů jste obvinil federální vládu, že zaplavuje celé městské čtvrtě narkotiky a automatickými střelnými zbraněmi. Že se soustřeďuje hlavně na středoškoláky a snaží se dosáhnout toho, aby uskutečnila – a tady vás budu přímo citovat – ‚skrytý plán zaměřený na dosažení jejich masové sebevraždy prostřednictvím nekontrolovaného násilí a nezvladatelného návyku‘. Také jste vyzýval Afroameričany, aby přerušili veškeré obchodní a podnikatelské styky s firmami, jež jsou v rukou bělochů, a neúčastnili se demokratických voleb, dokud nebudou založeny politické strany otevřené pouze pro černošské kandidáty a voliče a získají – a tady vás budu opět citovat – ‚mandát k tomu, aby rozpoutaly válku proti našim nepřátelům a daly vzniknout nekapitalistickému ekonomickému systému‘. O policii jste se vyjádřil jako o ‚ďábelské armádě sloužící potlačování, jež musí být všemi dostupnými prostředky sražena na kolena‘. Nelze vyloučit, že tenhle výrok vedl k velmi vážnému výbuchu násilí, které ve městě vyvolali mladí příslušníci černošské populace. Ještě daleko větší rozpaky vzbuzuje skutečnost, že ve vašich slovech se začíná jako ozvěnou ozývat to, co kdysi hlásalo hnutí Černých panterů, kteří v raném období své existence obhajovali…“

Rozdělení několika států, nejspíš především jižních, a vytvoření nezávislých černošských území, což bylo přesně to, o čem skutečně mluvil při svých vystoupeních na univerzitách, přestože je to stejně pravděpodobné, jako kdyby prosazoval, že se celý národ posadí na obrovský létající koberec a odebere se do země zaslíbené. Jenže se mu stalo to, co se mu dělo tak často, když se ocitl před početným davem – z úst mu vyrazilo něco, co přilákalo pozornost posluchačů a proletělo celým sálem jako vlna zemětřesení. A jakmile k tomu došlo, začal improvizovat a rozpálil posluchače ještě víc. Omlouval si to tím, že je přece řečník a lidový vůdce, a tak je jeho úkolem počínat si tak, aby mu posluchači nezačali usínat. Navíc se uklidňoval tím, že některé cíle, ke kterým se ve svých vystoupeních hlásil, není třeba ani zkoušet naplňovat. Hlavní je, aby se držel tématu a lidé pochopili, co jim vlastně chce říct. Počínal si jako malé dítě sestavující si seznam dárků, které by si přálo k Vánocům. Vyjmenovává dvacet, padesát, sto různých přání a v duchu odhaduje, že bude rádo, když z nich uvidí jeden nebo dva… Současně je mu jasné, že za delší seznam nic nedá, jelikož člověk nikdy neví, co se nakonec může objevit pod stromečkem, pěkně zabalené a kouzelně nablýskané. To je jedno z tajemství života. Člověk ve skutečnosti nikdy neví.

A přece se Grovera najednou zmocnil pocit, že by mohl ze svých požadavků trochu slevit. Seděl ve své kanceláři, mířily na něj kamery, jež mu otevíraly přístup do jednoho z největších a nejvýznamnějších publicistických pořadů. Díky tomuto vystoupení bude mít možnost dostat se do milionů domácností po celé zemi. A tak ho zničehonic napadlo, že by mohl poněkud zmírnit svoje dřívější prohlášení. Zhluboka se nadechl a sám sebe smířlivě upozornil, že přece musí především pro všechny zůstat reverendem Natem Groverem. Laskavým reverendem Groverem.

Zrovna, když se chystal odpovědět, uviděl v očích Bestie krvežíznivý pohled, pochopil, že mu stejně znovu skočí po hrdle, ať řekne cokoliv, a znovu zrudnul hněvem. Kašlu na všechno, pomyslel si, dám ti, o co si říkáš, potvoro.

A najednou sám sebe slyšel, jak odpovídá: „Dospěl jsem k poznání, že soužití bílých a černých v jedné společnosti je vyloučené. Nabyl jsem přesvědčení, že dokud se všichni moji bratři a sestry stejné barvy pleti neosvobodí od tohoto zlolajného národa a nevytvoří si v Severní Americe stát, kde budou vládnout sami sobě, nezbude jim než s sebou dál vláčet řetězy otroctví, na nichž byli dovlečeni k tomuhle prokletému pobřeží. Přišel jsem na to, že cokoliv menšího než úplné oddělení obou ras je neúčinné a povede jen k dalšímu rozkladu. A pokud jde o citace, které jste uvedla, rozhodně, celým srdcem a bez ochoty poklesnout k nějakému omlouvání za nimi stojím.“

Jediná úprava, k níž se Grover uchýlil, ho zničehonic napadla přímo na místě a spočívala v tom, že by jako černošské teritorium byl ochoten přijmout stát New Jersey a části Pensylvánie a Ohia. Najednou mu přišlo, že jižanské území je asi přece jen trochu nedosažitelné.

Ani není potřeba zdůrazňovat, že rozhovor s Groverem zvedl televizní stanici neuvěřitelným způsobem sledovanost. Také není nutné složitě vysvětlovat, že on sám tím zcela jistě políbil na rozloučenou vstupenku do hlavního proudu americké společnosti. A spolu s tím se rozloučil se slevami pro stálé zákazníky leteckých společností, které by ho také čekaly, kdyby dokázal udržet svůj temperament na uzdě. Jenže už dávno si zakázal zabývat se tím, co by bylo, kdyby udělal tohle nebo řekl tamhleto. Prostě jednou udělal to, co udělal, řekl to, co řekl, a nic z toho už nikdy nemůže vzít zpět.

A navíc teď vidí, k čemu ho to nakonec dovedlo.

Jen se na to podívejte.

Ten dopis přišel elektronickou poštou následujícího dne po odvysílání pořadu – vlastně dorazil hned brzo ráno. Odesilatel ho překvapil. Grover s ním neměl co do činění už celou věčnost. Tehdy souhlasil s tím, že pro toho člověka vypere nějaké špinavé peníze přes účet jednoho dobročinného spolku, který byl osvobozený od daní. Dostal za to podíl z celkové sumy, a ten mu dovolil podpořit první Pochod osvobození. A předtím se spolu ještě podíleli na prodávání extáze po Los Angeles… ale to už bylo opravdu před spoustou let. Pokud šlo o Grovera, tak už to snad ani pravda nebyla. A přitom mu tehdy zbývalo z hráze do rybníka jen pár krůčků na nejistých nohou. Potřeboval alespoň trávu, aby měl jistotu, že neupadne na obličej. Tehdy provozoval to, co dnes odmítá, a šlo mu to zatraceně dobře. V životě už za žádných okolností nebude napomáhat tomu, aby někdo pumpoval černošské mládeži do žil jedy.

K tomu už ho jednoduše nikdo nedonutí.

Přesto z čiré zvědavosti otevřel tenhle e-mail dřív než všechny ostatní, které se mu v počítači toho rána nashromáždily.

A tak se reverend Nate Grover dověděl o tom, že existuje nějaký Spáč.

Kdyby ta zpráva přišla od někoho jiného než právě od tohoto muže, Grover by ji bez váhání smazal jako hodně nepovedený žert. Jenže on věděl, že tenhle člověk si na vtipkování nepotrpí. A že jeho informace o všemocné infekci, kterou se mu podařilo vyvinout (spokojenost zákazníka zaručena), je něco, co je třeba brát naprosto vážně, jakkoliv to vypadá šíleně.

Od té doby Grover čekal, až dostane opravdovou nabídku. Kdykoliv pouštěl počítač, doufal, že ji tam konečně najde. A dnes se konečně dočkal:

SPÁČ PROBUZEN

POPLATEK: 50 MILIONŮ

INSTRUKCE BUDOU NÁSLEDOVAT DO TÝDNE

Najednou bylo jasné, které z přání na Groverově seznamu dárků patří na první místo. Už věděl, co si bude doopravdy přát. I když to vypadalo šíleně, přece si to bude přát.

Sever, Jih, Středozápad… k čertu s pouhým okrajováním amerického koláče po jednotlivých dílcích. Teď může dostat všechno, a ještě mu to donesou hezky v dárkovém balení. Bude to nejlepší a největší dárek, jaký se kdy ocitl pod vánočním stromkem.

Když se dostali na padesát milionů dolarů, Murdock Williams to začal považovat za slušný obchod. Rozdíl mezi náklady a výnosy by dokázal spočítat každý školák. Na tohle nebylo potřeba vyznat se v kvantové fyzice. Na to stačila obyčejná účetnická aritmetika.

Williamsovi právníci už dokonce nabídli tomu staršímu páru na Upper East Side… kolik?… No, dva tři miliony dolarů, jen aby odstoupili od smlouvy na svůj pronajatý byt a opustili ho. Dokonce jim za to slíbili třípokojový byt kdekoliv jinde ve městě. Bylo to daleko víc, než kolik dostali ostatní obyvatelé domu – Williams byl přesvědčen, že nejvyšší odstupné, které vyplatili, bylo půldruhého milionu – a všichni po nabídce skočili. Vždyť se jim zničehonic nabízel hrnec plný zlata a otevírala se před nimi šance stát se podle měřítek běžného člověka boháči, tak kdo by to nebral?

Nebrali to pán a paní Bognarovi, tyhle dvě nemožné zkameněliny. Panu Bognarovi bylo nějakých osmdesát, jeho manželce o pár let míň. Bydleli ve stejném bytě na York Avenue už dobře půl století, a tak by si člověk řekl, že uvítají nějakou změnu, než si je Bůh k sobě povolá. Místo toho se tam drželi jak červ ve švestce.

Ne že by proti nim Williams choval nějakou osobní zášť – copak by v takovém případě zdvojnásobil nabídku? Ve skutečnosti se mu na nich něco docela zamlouvalo. Měl pro ně pochopení. Jeho praprarodiče přišli odněkud z Ruska. Utekli před pogromy, a když dorazili do Ameriky, měli prakticky jen holé ruce. Byl si jist, že ještě někde má fotografii – nebo je to možná daguerrotypie – Freda a Erny Waskowových, což bylo i jeho příjmení v době, než přišel na ostrov Ellis. Ta podobizna určitě visí někde na stěně v jednom z jeho domů. Bognarovi se dostali do Spojených států, když v roce 1956 utekli před Rusy, kteří vrazili do Budapešti.

Proto pro ně měl Williams takovou slabost. Ale žádný obchodník s realitami by to nikdy nedotáhl tak daleko jako on, pokud by se mu nepodařilo nechávat sympatie, soucit a pochopení stranou. Tomu bloku nájemních domů na East Side se říká Stáje. Byl postaven na sklonku 19. století kolem širokého dvora s mnoha vjezdy. Williamsovi bylo jasné, že takové místo si mohou snadno oblíbit lidé, kteří mají slabost pro historii – i když jemu samotnému dějiny vůbec nic neříkaly. Domy zabíraly obrovský pozemek na břehu řeky a původně v nich bylo sanatorium pro bohaté pacienty trpící tuberkulózou, kteří si tady mohli užívat čerstvého vzduchu. Po nějakých třiceti až čtyřiceti letech se domy změnily na činžáky pro rozmáhající se střední třídu – hlavně pro maďarské a německé přistěhovalce. Ti se do země hrnuli, jelikož doma za mořem je stíhal jeden konflikt za druhým. V 80. letech se adresa stala módní záležitostí a přilákala zástupy mladých zbohatlíků ze všech stran. Současně se ale značná část zdejších starousedlíků pocházejících z Evropy držela svých bytů se stabilními nájmy a nehleděla na to, jak se jim střídají sousedé.

Když Williams získal tyto objekty od předchozího majitele, zaplatil za ně velmi vysokou částku. Přitom věděl, že nákupní cena představuje pouhý zlomek dalších nutných nákladů. Jeho počtářsky zdatná hlava ale odhadovala, že v dlouhodobém pohledu ho čekají výnosy v řádu stovek milionů, možná dokonce přes miliardu. Skutečnou hodnotu totiž měl vzduch nad stávajícími stavbami.

Domy měly všehovšudy šest pater, a tak na místě, kde stály, představovaly neuvěřitelné plýtvání drahým a žádaným prostorem k životu. Jelikož součástí řady na sebe navazujících budov byla i jedna rohová parcela, dovolovala pravidla pro výstavbu platná na Manhattanu všechny stavby strhnout a nahradit je jedním vysokým mrakodrapem, který bude zabírat skoro celý jeden blok a bude se tyčit přinejmenším pětadevadesát pater nad město. Převýší tak i obytný věžák, který zrovna nechával stavět Williamsův slavný rival přímo proti budově Organizace spojených národů… byl to týž všemi mastmi mazaný magnát, který se vždycky dokázal protlačit na titulní stránky a dopředu prodával mansardy ve svém domě od deseti milionů nahoru za kus ještě dřív, než do základů budovy dopadla první kapka betonu.

Takže ve hře byl úžasný balík, ale také odkaz budoucnosti, který by po sobě konečně Williams nechal, kdyby se mu nakonec podařilo dosáhnout toho, že by vlastnil největší obytnou stavbu v New Yorku, ergo v celé zemi, ergo na světě.

Jakmile na kupní smlouvě oschla poslední tečka nad i, Williams nelenil a nabídl nájemníkům velice štědré odstupné. Zhruba tři čtvrtiny obyvatel domů jeho nabídku hned radostně přijalo.

Několik nájemníků si počkalo, až se Williams trochu víc pochlapí.

Dočkali se velmi záhy – někteří se spokojili s vyšší částkou, pár lidí trvalo na tom, že chtějí být i zadarmo přestěhováni do nového bytu.

Před nedávnem vyklidili budovy poslední obyvatelé – až na Bognarovy, kteří se odmítli ze Stájí hnout, protože k nim měli citový vztah. Bognarovi, kteří nebyli ochotni změnit svůj postoj, ať jim člověk ukazoval na stole, pod stolem nebo vedle v místnosti libovolně vysokou částku. Bognarovi, kteří byli podle všeho navzdory svému poměrně vysokému věku ve vynikající fyzické kondici a než se odeberou na věčnost, mohli by se ze svého bytu těšit ještě spoustu roků.

A roky, to bylo déle, než byl Williams ochoten čekat.

Jakmile poslední nájemník skočil na jeho nabídku, Williams pověřil svoje právní zástupce, aby začali podnikat proti Bognarovým právní kroky. Jenže ti neplacení advokáti, které tihle dva paličatí důchodci dostali od Organizace pro právní pomoc, byli dost mazaní, aby prohlédli jeho kličky. Jakmile došlo na zpochybňování jejich platné nájemní smlouvy a na hledání nějakého náhradního bydlení, ukázalo se, že zákony ochraňující nájemníky jsou neprůstřelné. A navíc jako stálí nájemníci měli právo na to, aby se jim jejich smlouva prodlužovala donekonečna.

Williams pohořel u soudu a dostal za vyučenou od skupiny advokátů, kteří pečovali o práva starších občanů. Ti v případu Bognarových viděli vítanou příležitost, jak se proslavit. Williams se v zoufalství obrátil na jisté podnikatele, kteří se specializovali na to, co by šlo nazvat mimoprávním řešením problémů. Domníval se, že tihle lidé by mohli stařečky nějak vystrašit. Jak – to mu bylo jedno. Věděl, že jde o podnikatele, kteří spolupracovali se staviteli po celém městě, měli pod palcem odbory, dodavatele, instalatérské a elektroinstalační firmy, prostě kdekoho, a všechny ovládali jaksi za scénou. Když ale vznesl svůj požadavek před jedním takovým člověkem během večeře v Italské čtvrti, dověděl se, že advokáti věnující se postavení starších občanů udělali kolem případu Bognarových takový povyk v místních médiích, že je prakticky vyloučené jakkoliv do celé věci zasáhnout.

„Jen si to představte,“ vysvětloval mu jeho společník. „Už takhle do vás šije kdekdo a za to, že se pokoušíte ty dva staříky vyhnat, po vás jdou jako roj sršňů. Takže jakmile by jeden z těch dědulů vzdychl, že se mu děje nějaká nepravost, okamžitě začnou všichni ječet, že na ně poštval trestné komando Murdock Williams.“

Williams se na něj upřeně díval přes stůl.

„Lidi jako vy jsou přece považováni za odborníky na přesvědčování, takže to, co říkáte, mi s tím nějak nejde dohromady,“ naléhal. „Navíc nejsem jediný, kdo bude tratit na tom, že tenhle párek staříků sedí na dveřích vedoucích ke skutečnému pokladu. Copak nechápete, jaké bohatství může z vyřešení téhle situace vyplynout i pro vaši organizaci?“

Jeho společník se na něj na okamžik zadíval a pak odložil vidličku na talíř.

„Jestli tu někdo něco nechápe, tak to nejsem já,“ odpověděl. „Řekl jsem, že z toho koukají problémy, a ne, že je není možné překonat. Vy si hleďte svého, já se potřebuju spojit s někým, kdo ví, jak se s tím vypořádat. Pohybuje se v úplně jiné rovině než já, takže ho budu muset oslovit pomocí výzvy, aby se mi ozval. Když dospěje k závěru, že vám může pomoci, ozve se vám.“

Dotyčný se Williamsovi skutečně ohlásil. První oznámení mu přišlo elektronickou poštou během týdne. Měl pocit, že něco tak bláznivého v životě nečetl. Odesilatel tvrdil, že je schopen vyrobit umělý virus na zakázku. Mohl předložit stovky jiných návrhů, o nichž by Williams ani na okamžik nepochyboval. Moc dobře si totiž uvědomoval, že jeho známý se ve světě, s nímž on sám nemá vůbec žádné zkušenosti, vyzná. Tohle ale bylo i na něj příliš. Dělalo mu dokonce potíže celé záležitosti uvěřit.

Krůček za krůčkem si ale začal na návrh zvykat a v mysli se mu postupně zformovala představa, že je asi docela věrohodný. Svou roli sehrálo i to, že na Williamse udělalo dojem, jak se o jeho neznámém e-mailovém kontaktu mluvilo během večeře v Italské čtvrti. Tenhle virtuální fantom si zřejmě vydobyl úctu i u člověka, na kterého prakticky nikdo nemá.

Ale nešlo jen o to. Na radu svého makléře Williams hodně nakupoval na trhu s genetickými produkty a věděl, že to je trh budoucnosti. Než na něj vstoupil, snažil se o celém oboru něco dovědět. Projekty na výzkum DNA člověka i ostatních organismů měly nakročeno k tomu, aby způsobily pravou revoluci ve vědě, a to tak velikou, že v dopadu na společnost snese srovnání s nástupem průmyslu, ovládnutím atomové energie či příchodem mikročipu. Genomický výzkum sliboval průlom do diagnostiky chorob a předcházení onemocněním, převrat v dosud uplatňované léčbě tradičními léky, možnost řízeného pěstování klonovaných orgánů pro transplantace… Nikdo nedokázal pořádně odhadnout co všechno je možné v budoucnosti očekávat. Nikdo ostatně ani nedokázal držet krok s tím, co se podařilo udělat. Téměř každý den se objevilo oznámení o nějakém novém pokroku v oblasti biotechnologií, tak proč by si člověk měl myslet, že zrovna vir na zakázku není možné vyvinout? Čím víc o tom Williams přemítal, tím víc se klonil k závěru, že by si něco takového rozhodně myslet neměl.

Když o tom budu pochybovat, říkal si v duchu, vlastně tím snižuju hodnotu svých akcií, které jsem nakoupil v biotechnologiích – a Murdock Williams nikdy nebude sázet na vlastní prohru.

Odpověděl na e-mail vzkazem, v němž žádal, aby ho upozornili, až bude výrobek k dispozici, a pak sebral síly a pokusil se soustředit na jiné záležitosti. Přesto se každou chvíli přistihl, že nic nedělá a jen si představuje, jak na nábřeží roste mohutný věžák – trvalý, významný památník jeho stavitelského umu. A pokud jde o ten pár stařečků, je to tak důležité? Kolik jim může zbývat času, než jejich dny tak jako tak vyprší? Rakovina, srdeční mrtvice, mozková mrtvice, každého to dřív či později čeká. Williams si upřímně myslel, že jen urychlí něco, co je tak jako tak nevyhnutelné.

Navržené řešení se mu čím dál tím víc zamlouvalo, připadalo mu elegantní, ba krásné. A touha dát se do toho a začít realizovat vlastní úmysly a ambice se stávala téměř nesnesitelnou. Jestli „kyber-fantom“ bude dál otálet s odpovědí, netrpělivost sežere Williamse zaživa.

Konečně je to čekání díkybohu za ním. Zaplatil by klidně desetinásobnou cenu, jen aby už to měl z krku. Spáč probuzen, poplatek: 50 milionů, instrukce budou následovat do týdne, opakoval si nyní v hlavě vzkaz, který se mu konečně objevil v počítači v kolonce Došlá pošta a teď mu blikal v hlavě jako světla pochybného nočního podniku.

Týden, ještě celý jeden týden – ještě sedm dní, než bude konečně moci dát věci do pohybu.

Williams věděl, že bude čas čekání odpočítávat po hodinách.

11.

San Diego, Kalifornie

8. listopadu 2001

„To, co po mně chceš, prostě nemůžu udělat. To nepadá v úvahu.“

„Mrzí mě, že to vidíš takhle, Palardy,“ pokývl hlavou Enrique Quiros. „Protože ve skutečnosti je to tvoje jediná možnost.“

„Nepoužívej moje jméno. Není to bezpečný –“

Quiros zavrtěl hlavou a ukázal na přenosný detektor odposlouchávacích zařízení, který ležel mezi nimi na sedadle. „Vidíš, to je další věc, ve které se mýlíš,“ prohlásil pohrdlivě. „Protože tohle je moje Bezpečné auto. Skutečně mu tak říkám. Tak jako jiní lidé dávají svým vozům jména jako Bessie, Marie a tak podobně.“

Palardy si povzdechl. Bezpečné auto byl Fiat Coupé, s nímž Quiros zajel na parkoviště před nástupním molem pro osobní dopravu v Přístavní ulici. Bylo šest hodin večer, horní okraj slunce se pomalu nořil do sandiegské zátoky a celý prostor před nástupním molem byl zbrázděný ostře ohraničenými stíny. Svůj karavan značky Dodge nechal Palardy stát o několik uliček dál, když neochotně dorazil na schůzku, k níž ho Quiros vyzval.

„Tyhle přenosný hračičky nejsou spolehlivý,“ zamumlal. „Mají hodně omezený rozsah frekvencí, na které reagují. A některá odposlouchávací zařízení pracují způsobem, který tahle prdítka vůbec nedokážou zaznamenat. Nezapomeň, že já se těmihle záležitostmi živím, je to kruci moje práce, tak si to uvědom –“

„Uklidni se. Na nic jsem nezapomněl,“ zarazil ho Quiros. „Tohle auto bývá zaparkované na mém pozemku, a ten je bez přestávky kontrolován kamerami. Jsou tam alarmy a chodí tam hlídky se psy. A pokud nejsem uvnitř, jako třeba teď, nikdy nestojí nikde jinde.“

Podívali se na sebe a Palardy uviděl svou vlastní tvář, jak se odráží v Quirosových tmavě zelených brýlích značky Brooks Brothers. Vždycky mu připadalo urážlivé, když si někdo nechal tmavé brýle na očích a mluvil s někým, kdo je nemá. Zakrývání očí podle něj znamená udržování si odstupu a nadřazeného postoje. Policisté, paranoici, sebestředné filmové hvězdy – tak zásadně odlišné typy, a přece mají společné to, že se tímhle způsobem snaží držet si každého od těla.

„Otevřené prostory je těžký zajistit,“ poznamenal Palardy. „Dokonce i armáda s tím má potíže. Takže je mi jedno, kolik alarmů a psů máš doma.“ Znovu si unaveně vzdechl. „Poslouchej, nepřijel jsem se s tebou hádat. Chtěl jsem jen naznačit, že nám trocha opatrnosti nemůže ublížit.“

Quirose celý hovor zjevně přestával bavit. Sáhl do náprsní kapsy svého sportovního saka a vylovil zavřené kožené pouzdro. „Tak to zkrátíme, abychom mohli oba jít po svých,“ prohlásil a podal pouzdro Palardymu. „Všechno, co budeš potřebovat, je uvnitř.“

„Už jsem ti řekl, že to nemůžu udělat. Je to příliš nebezpečný. Na mě je to prostě trochu moc.“

Quiros si ho chvíli beze slova prohlížel. Pak sám pro sebe přikývl, zadíval se předním sklem ven z auta a temeno si opřel o opěrku hlavy.

„No dobře,“ ozval se. Díval se přímo před sebe a pouzdro stále ještě třímal v ruce. „Asi to jinak nepůjde. Podívej, vůbec mě nezajímá, co mi tady vykládáš. Když jsi potřeboval prachy, abys zaplatil dluhy, které jsi nasekal v Cuiabá při hraní karet, byl jsi rád, že můžeš prodat důvěrné informace o bezpečnostních zařízeních a jejich rozmístění. A tehdy skutečně byla tvoje práce je chránit. Když ses vrátil do Států a zjistil, že už jsi zase v koutě a po krku ti jde banda krvelačných lichvářů, mohl ses samým úsilím přetrhnout, jen aby ses vplížil do kanceláře svého zaměstnavatele a nasbíral tam materiál pro genetickou úpravu. A moc dobře jsi věděl, za jakým účelem to děláš –“

„Prosím tě, tenhle hovor se mi ani trochu nezamlouvá –“

Quiros zvedl ruku. Bylo to pomalé gesto vedené bez sebemenšího náznaku hněvu. Přesto jím Palardyho okamžitě umlčel.

„Být na tvém místě, taky by se mi to nezamlouvalo,“ ujistil svého společníka. „Protože tys bezostyšně porušil snad každou profesní zásadu, o které ses kdy dověděl. Umožnil jsi, že došlo k řadě vražd a sabotáží. A kdyby se to dostalo na veřejnost, strávíš ve vězení zbytek života.“

Na chvíli se rozhostilo mlčení. Palardy nasucho polkl. Z hrdla se mu vydral mlaskavý zvuk.

„Tohle rozhodnutí už prostě za tebe udělal osud,“ ozval se znovu Quiros. „Na nějaké námitky nebo vytáčky už je příliš pozdě. Takže ti radím, abys je rovnou vynechal. Jinak toho budeš litovat, to ti slibuju.“

Palardy opět naprázdno polkl. Mlask.

„Nikdy jsem se nechtěl do ničeho takového zamotat,“ prohlásil chraplavě.

Quiros se díval, jak se nástupní molo na okraji přístavu pomalu propadá do tmavnoucího stínu.

„Je docela možné, že tohle máme společné,“ poznamenal naprosto klidným hlasem. Pak se na okamžik odmlčel. „Takže uděláš to, co prostě udělat musíš,“ dodal vzápětí.

Natáhl ruku s koženým pouzdrem přes celé sedadlo, ale pohledem přitom neuhnul od předního skla vozu.

Tentokrát si Palardy nabízený předmět vzal.

V pronajaté dodávce stojící na protější straně uličky na parkovišti začal Lathrop balit přenosné laserové zařízení pro odposlouchávání hlasů a dal je do pevné černé brašny na fotoaparát. Zadním oknem dodávky měl neviditelný paprsek vydávaný vysokofrekvenčním laserovým zářičem zamířený pod úhlem devadesáti stupňů na zpětné zrcátko ve fiatu.

Základní pravidlo optiky říká, že paprsek se od plochy odráží v takovém úhlu, v jakém na ni dopadne. V praxi to znamená, že jakýkoliv paprsek stejnorodého světla – to znamená paprsek složený z harmonicky uspořádaných vlnových délek, což je jedna ze základních vlastností laserového vyzařování – se vrátí ke svému původci pod stejným úhlem, pod nímž dopadl na odrazovou plochu. Pokud ovšem po cestě paprsek nezmění nějaká modulace či jiný zásah. V takovém případě se harmonické uspořádání vlnových délek rozbije, a jednotlivé části světelného spektra paprsku dorazí zpátky pod různými úhly. Hovor, který vedli Palardy a Quiros ve fiatu, nepatrně rozechvíval přední sklo vozu – to chvění představovalo rozkmit přinejlepším v řádu tisícin centimetru při každé větě – a to se přenášelo vracejícím se paprskem, který se při dopadu měnily elektrické impulzy pomocí zvláštního přijímače, který od sebe dokázal oddělit hovor a šumy v pozadí a hovor digitálně zaznamenávat.

Lathrop tak zachytil každé slovo, které ve voze zaznělo. A přestože neměl ještě úplně přesnou představu, co to má všechno znamenat, jedna věc mu z toho vyplývala naprosto jasně.

Po řadě dnů, kdy Enriqua Quirose sledoval ve spoustě pronajatých vozů a nepřeberném množství převleků, po dnech, kdy se řídil výhradně vlastním instinktem, mu trpělivost konečně vynesla pořádný úlovek. Úlovek mohutnější a významnější, než si do té doby sám dokázal představit.

12.

San José, Kalifornie

11. listopadu 2001

V okamžiku, kdy Palardy vstoupil do kanceláře Rogera Gordiana, zmocnil se ho divný pocit. Všechno v místnosti vypadalo stejně, a přece úplně jinak. Připadal si jako v jednom z těch snů, které se tak podobají skutečnému životu, že se člověk probudí celý zmatený a neví, jestli se mu to zdálo, nebo jestli se to doopravdy stalo. Sen se může odehrávat třeba v prostředí, kde dotyčný vyrůstal, v domě, kde bydlí, nebo v parku na druhé straně ulice, na tom nezáleží. Člověk prostě ví, že je někde, kde to zná, ale že všechno není přesně tak, jak by mělo být. A to venku kolem něj i uvnitř v jeho mysli.

Dnes ráno se Palardyho zmocnil přesně stejný pocit. Všechno vypadalo stejně, a přece úplně jinak.

Když kráčel po koberci ke Gordianovu stolu, snažil se ze sebe ten neurčitý, matoucí pocit setřást.

„Takže uděláš to, co prostě udělat musíš,“ oznámil mu přece Quiros. A Palardy věděl, že nemá na výběr.

Že to udělá.

A protože od pravidelné kontroly případné přítomnosti odposlouchávacích zařízení uběhl teprve jeden jediný den, neměl s sebou ani Velkého čmuchala, ani žádné jeho přídavné zařízení. Možná měl proto zvláštní pocit, že je nápadnější, než by byl se svou výbavou. Ale jakmile ho Enrique Quiros jednou k téhle akci přinutil, chtěl to Palardy mít z krku co nejdříve. To zavřené kožené pouzdro, které mu Quiros předal, ho tížilo v kapse a pálilo v dlaních. Táhlo ho k zemi jako kus nějakého supertěžkého kovu vydolovaný z magnetického jádra Země. Čím déle měl tu věc u sebe, tím byla ta tíha nesnesitelnější. Palardy potřeboval mít tuhle záležitost za sebou, dřív než ho to strhne do zemských hlubin.

Dorazil do práce chvíli před sedmou, což bylo u personálu, který má na starosti ochranu budovy před špionáží, docela běžné – jejich prohlídky vždycky probíhaly před začátkem pracovní doby, aby se pak se svými přístroji nepletli v běžném provozu. Hned po příchodu vyrazil do Gordianovy kanceláře. Pro případ, že by tam na někoho narazil, měl připravenou příhodnou výmluvu. Věděl, že opatrnost je na místě. Zatímco šéf zpravidla přicházel až v půl osmé nebo ve tři čtvrtě na osm, Palardy věděl, že jeho asistentka Norma bývá v práci často mnohem dřív, aby vyřídila co nejvíc papírů hned po ránu, připravila svému nadřízenému program na celý den a vůbec se věnovala svým povinnostem. Když Palardy vystoupil z výtahu, hned si jí všiml. Seděla za stolem v předpokoji a pilně úřadovala.

Dobře udělal, že si předem připravil tu povídačku.

„Dobrejtro, Normo,“ pozdravil nenuceně a v duchu se divil, že tam dokáže jen tak postávat a culit se, a přitom má pocit, že se pod ním každým okamžikem otevře podlaha.

Vzhlédla k němu od obrazovky počítače s mírně překvapeným výrazem ve tváři.

„Ahoj, Done,“ odpověděla. „Chceš mi namluvit, že ten chlápek, co tu včera pobíhal se všemi těmi podivuhodnými přístroji, byl tvůj jednovaječný bratr?“

„Kdepak. Je mi líto, že tě musím zklamat, ale jsem na všechnu práci sám,“ odpověděl ve stejném duchu.

„Za všechny ženy světa se ti tímto omlouvám,“ přisadila si Norma další rozvernou replikou a přidala předstírané zamračení. „Tak co tě k nám přivádí zpátky?“

„Popravdě řečeno, postrádám jedno z těch zázračných udělátek, co mi štrádují po tašce, když dělám obhlídky.“ Palardy měl pocit, že k němu jeho vlastní slova doléhají ze vzdáleného konce místnosti. „V údržbě mi řekli, že ve ztrátách a nálezech se jim nic takového neobjevilo, tak jdu zpátky po svých stopách.“

Část mysli mu napovídala, že by Norma mohla být trochu nedůvěřivá. Že tam bude sedět, zabodávat do něj pohled a uvažovat, jestli se tomu dá věřit. Velká část mozku ale moc dobře věděla, že je to nesmysl. Bylo mu jasné, že důvod, jímž jí vysvětlil svou nenadálou návštěvu, zní naprosto samozřejmě a věrohodně.

Nemýlil se. Norma jen mávla rukou ke dveřím vedoucím do ředitelské kanceláře.

„Jako doma,“ poznamenala.

A tak teď Palardy stál nad Gordianovým velkým mahagonovým stolem, byl obrácen zády ke dveřím a chvatně si navlékal bílé bavlněné rukavice, které si přinesl s sebou v kapse. Hned vedle bloku na poznámky ležel válcovitý balíček se sušenkami. Asi před měsícem se Palardy opozdil s běžnou prohlídkou pracoviště, a když šéf přišel, stále ještě kontroloval jeho pracovnu. Gordian si sedl za stůl a čekal, až kontrola skončí. Během čekání si zamyšleně máčel sušenky do kávy, kterou pak upíjel. Přitom si docela nenuceně stěžoval, že se musel vzdát slazené kávy s příchutí a že mu žena dovolila, aby si místo toho dopřál dvě sušenky denně.

Palardy si ten okamžik vybavil, už když onehdy večer seděl ve Quirosově autě. A když teď sahal po válci se sušenkami, oddělával z něj umělohmotné víčko a odkládal je na stůl, znovu si na to vzpomněl. Válec byl více než ze tříčtvrtin prázdný. Uvnitř zbývalo nějakých deset sušenek. Z kapsy kombinézy vytáhl ploché kožené pouzdro, otevřel je, vytáhl z něj injekční stříkačku na jedno použití a položil ji vedle víčka. Roztok, který byl původně uložený v ampulce, už měl natažený ve stříkačce. Díky tomu mu bude celá operace trvat nějakých šedesát, možná devadesát vteřin.

Ať už to mám za sebou, říkal si v duchu. Ať už to mám z krku.

Pravou rukou vylovil z válce několik sušenek a položil je na stůl. Byly to vlastně dvojice sušenek slepené dohromady náplní. Jednu z nich vzal do pravé ruky. Levou rukou do náplně zabodl jehlu a stiskl asi o milimetr táhlo pístu. Bezbarvá tekutina bez chuti, vůně a zápachu začala pomalu mizet v měkké smetanové hmotě.

Vytáhl jehlu, vrátil pochoutku zpátky do válce a sáhl pro další. Takhle nabodl postupně druhou, třetí a čtvrtou.

To by mohlo stačit. To bude muset stačit. V injekční stříkačce mu zbývalo ještě trochu roztoku, ale už si nedokázal představit, že by mohl v kanceláři ještě chvíli vydržet. V žaludku jako kdyby ho tížila veliká kostka ledu.

Zavřel válec se sušenkami, uložil stříkačku do pouzdra a schoval je zpátky do kapsy.

Zrovna si stahoval rukavice, když zaslechl, jak se za ním otevřely dveře.

Srdce se mu zastavilo.

„Jak jsi dopadl?“

Byla to Norma. A mluvila na něj ode dveří.

Tohle byl zatím nejhorší okamžik jeho života. Bylo to dokonce horší než to poslední úděsné setkání s Quirosem. Pocit viny a děs se v něm praly o vítězství, nohy se pod ním podlamovaly a veškerá krev jako by se mu vytratila z žil.

Přesto se mu nějakým zázrakem podařilo zůstat stát naprosto klidně. Dokázal stát otočený tělem ke vchodu do místnosti tak dlouho, dokud nestihl stáhnout rukavice z rukou a zastrčit je do zapínací kapsy na stehně.

Pak se obrátil k Normě. Otevřenými dveřmi nakukovala do kanceláře.

„Špatně,“ odpověděl. Nervózně si uvědomil, že si měl sám sebe prohlédnout, aby se ujistil, že mu rukavice nezůstaly koukat z kapsy. Uvažoval, jestli je zahlédla. „Ani ťuk,“ dodal.

Asistentka se mu zadívala do obličeje a pak pokrčila rameny. „To mě mrzí, drahoušku,“ poznamenala žertem. „Hlavně se netvař tak utrápeně. To tvoje zázračné udělátko určitě nakonec odněkud vyplave.“

Ničeho si nevšimla, pomyslel si Palardy. Milostivý bože, díky ti, ničeho si nevšimla.

Přikývl.

„Jo,“ souhlasil s dívkou. „A mezitím se bez toho prostě budu muset nějak obejít.“

V tu chvíli se na stole rozezněl telefon.

„Radši to půjdu zvednout. Doufám, že ti nebude vadit, když tě nedoprovodím k východu,“ zahlaholila a stáhla hlavu zpátky do svého království. „Připomenu uklízečům, aby se ti potom porozhlédli.“

Palardy zhluboka nabral dech do plic a zpocenými dlaněmi si honem uhladil kombinézu na těle. Rukavice nikde nečouhaly. Norma nic neviděla. Takže to nakonec přece jen zvládl.

Za okamžik vyšel za dívkou do předpokoje. Když míjel její stůl, zamával na ni a usmál se. Norma mu úsměv i pozdrav oplatila. Palardy nastoupil do výtahu a vydal se do nižších pater.

Nohy, které ho nesly, sotva cítil a v hlavě mu sílil pocit, že kráčí světem, který už nejspíš nikdy nebude takový, jaký až doteď byl.

„Ahoj, Ash,“ pozdravil Gordian do telefonu ve své pracovně. „Už se kola dotkla země v Los Angeles?“

„Už jsem v klidu a ve zdraví na pevné zemi,“ odpověděla mu. „Volám ti mobilem z příletové haly, takže si už konečně můžeš přestat okusovat nehty.“

Gordian se usmál. Za posledních čtyřicet let pilotoval všechno možné od vojenského bombardéru po svůj soukromý Learjet, a to z něj udělalo naprosto nesnesitelného spolucestujícího. A když se měly vznést do vzduchu manželka nebo děti a v kokpitu seděl někdo cizí, byl to pro něj ještě horší pocit.

Dospělé děti, připomněl si.

„Cesta byla dobrá?“ zeptal se nahlas.

„Klidnější už snad ani být nemohla,“ ujišťovala ho Ashley. „Jak ti to jde v práci?“

„Občas člověk vletí do oblasti turbulence, ani neví jak,“ odpověděl. „Popravdě řečeno, právě jsem jeden takový průlet absolvoval a radši jsem se stáhl do bezpečí za svůj stůl. Znáš Marka Debarra? Toho hlavouna z marketingu?“

„No jistě. Příjemný chlapík.“

„Obvykle ano,“ dal jí manžel za pravdu. „Mělas ho vidět dneska na poradě o odbytu. Zničehonic mu narostly tesáky. Málem je zabořil do jednoho chudáka z oddělení podpory prodeje, když se chytili nad tím, jestli se těm kioskům na stahování programů, které jsme zřídili, má říkat Infoporty nebo Dataporty.“

Rozesmála se.

I na vzdálenost stovek mil ho přitom zahřálo u srdce. Bylo to, jako kdyby cítil sluneční paprsek.

„A čemu dává Mark přednost?“ vyzvídala.

„První možnosti.“

„A ty?“

„Já se nemůžu pořádně rozhodnout.“

„Hmmm,“ zarazila se. „Jestli chceš, budu o tom přes víkend přemýšlet a řeknu ti pak svůj názor.“

„To bych docela rád.“

„Můžeš se na mě spolehnout,“ ujistila ho. „Uspořádám jednu malou marketingovou poradu přímo tady u výdeje zavazadel. Účast potvrdily Laurie, Anne a tvoje drahá polovička. Uděláme, co je v našich silách, abychom se staly co nejdychtivějšími, zranitelnými a vnímavými spotřebiteli.“

Gordian se usmál, sáhl do vysokého válce s oplatkami, vylovil si z něj jedno sladké dvojkolečko a ponořil ho do šálku s kávou, který stál na stole. Ashley jezdila každý rok před Díkůvzdáním na víkend do Los Angeles, aby se tam se svými sestrami věnovala nakupování. Byl to nájezd drancujících kočovníků, který každým rokem nabýval na rozměru, pestrosti i finanční náročnosti. Velmi pravděpodobně zcela vědomě.

„Říkala jsi, že budete jednat u výdeje zavazadel?“ podivil se. „Vždyť sis vyrazila jen na dva dny. Z toho by člověk usoudil, že by ti mělo stačit příruční zavazadlo.“

Jako vždy, když ji zkusil popichovat, měla Ashley odpověď pohotově připravenou.

„Kufry, miláčku,“ odsekla bez váhání, „s sebou vezu proto, abych měla v čem dopravit domů kořist.“

„Počítám, že bych měl radši počkat, až budeš mít vyplněný zatykač na moje jméno, a pak se teprve pouštět do dalších úvah.“

„Velice rozumná úvaha,“ pochválila ho a znovu se rozesmála. Sluneční paprsek dotýkající se motýlího křídla, pomyslel si Gordian. Za nejjasnějšího a nejmodřejšího dne celého léta.

„Už budu muset běžet,“ ozvala se Ashley po chvilce. „Uvidíme se v neděli odpoledne u Julie doma, platí?“

„Co kdybych tě vyzvedl na letišti?“ navrhl. „Mohli bychom tam jet spolu.“

„To je pro tebe, Gorde, zbytečné trmácení. A pro mě je nakonec daleko snazší objednat si auto.“

„Ale…“

„A navíc by vám mohlo oběma docela prospět, kdybyste strávili trochu času spolu sami dva – jako otec a dcera. A navíc vím, že bys rád dodělal tu psí ohradu, cos začal stavět pro Jacka a Jilla.“

„To bych klidně…“

„A pak sebou určitě rád plácneš do postele,“ přerušila ho. „Tedy já to zcela jistě udělám.“

Gordian vytáhl sušenku z kávy, nepřítomným pohledem se na ni zadíval a pak ji zase namočil zpátky do šálku.

„Vyhrála jsi,“ prohlásil. „Užij si to. A pozdravuj svoje nákupní spolupachatelky.“

„Vyřídím jim to, co se do nich vejde,“ odpověděla. „Těším se na tebe.“

„Já na tebe taky, Ash.“

Gordian zavěsil, sáhl po šálku, napil se a dospěl k závěru, že sušenka už ze sebe vydala veškerou ořechovou chuť, kterou v sobě měla. Výsledek nebyl zdaleka tak uspokojivý jako ta plnotučná směs smetany a kávy, jíž se vzdal na Ashleyino naléhání, ale oplatka vylouhovaná v horkém nápoji představovala alespoň trochu přijatelnou náhražku.

Ukousl si kousek sušenky z té strany, kterou předtím namáčel do kávy. Počínal si jako člověk hrající ruskou ruletu. A přitom neměl ani tušení, že drží v ruce nabitý a odjištěný revolver.

Tohle byla druhá sušenka, kterou si toho dne dopřál, a také nepatřila mezi ty, jež Palardy vylepšil pomocí injekční stříkačky.

O tři hodiny později měl Gordian za sebou další sérii nářků a lamentování, které mu předváděli jeho rozvášnění výkonní ředitelé, a sáhl po třetí sušence, aby tím už pomalu vyčerpal denní limit.

Tentokrát to byla kulka, která ho dostala.

„Máš alespoň trochu představu, proč jsem tě požádal, abys za mnou přišel takhle pozdě v pátek odpoledne?“

„No, pane –“

„Budu radši, když mi budeš říkat ‚Tome‘,“ zarazil ho Ricci. Po sedmi měsících výcviku se odmítal zabývat tím, jak by ho jeho podřízení měli správně oslovovat.

„Ano, pane.“ Nichols si nervózně odkašlal. „Tome,“ dodal.

Ricci se na mladíka podíval přes stůl. „A co tě napadlo?“ vyzvídal dál.

Mladíkovi se do obličeje vloudil nechápavý výraz.

„Jakou máš představu o důvodech tohoto setkání?“ doplnil otázku Ricci.

„No.“ Nichols si ještě jednou pročistil hrdlo. „No, je pozdě odpoledne, a navíc pátek…“

„O téhle okolnosti jsem se už zmínil,“ upozornil ho Ricci.

„Ano, to je pravda, omlouvám se, Tome…“

Ricci mávl rukou.

„Dospěl jsem k závěru,“ přešel Nichols poslušně k věci, „že jste čekal do konce týdne, abyste dokončil vyhodnocení mého jednání během posledního polního cvičení. A že mě, hmm, že mě chcete odvolat z jednotky rychlého nasazení, než se rozeběhne program příštího týdne.“

Ricci se na něj upřeně díval.

„Uvažoval jsem o tom,“ připustil.

Na chvíli se v místnosti rozhostilo mlčení. Vlastně to bylo hrobové ticho. Takhle pozdě odpoledne v pátek už všichni odjeli na víkend domů. Dokonce i chodby byly prázdné.

Ricci se podíval na drátěný kalíšek na psací potřeby, který stál u jeho levého lokte. Rozhodl se, že stojí příliš blízko, a odsunul ho o kousek dál od sebe. Pak dospěl k závěru, že se mu víc zamlouvala jeho předcházející poloha, a zase ho vrátil na původní místo.

„Víme, jaká chyba se při tom vniknutí do kanceláře stala,“ řekl nahlas. „Když se teď nad tím zamyslíš, uměl bys mi říct, jak to mělo proběhnout?“

Nichols se na několik vteřin zamyslel a zdálo se, že se uklidnil a není už tak zaražený jako na začátku. Mladík měl světlé, nakrátko ostříhané vlasy a tak hebké tváře, až Ricciho napadlo, že kdyby se hoch týden neholil, nejspíš by se to na něm vůbec nepoznalo. Ale pod tím chlapeckým, téměř školáckým vzhledem bylo pevné jádro, schopnost soustředit se a jít za vytčeným cílem. Navíc měl dobře stavěné tělo člověka, který cvičí s rozmyslem a jde mu víc o celkovou zdatnost a vytrvalost než o velké svaly. Ricci si těchto vlastností všiml, když s Nicholsem krátce pracoval v Kazachstánu a pak znovu během prvního kola polních cvičení pro jednotku rychlého nasazení.

„Naše cíle se nacházely v uzavřené místnosti,“ začal mladík konečně vysvětlovat. „Nemohly se z ní dostat žádným jiným známým východem, pouze dveřmi – alespoň podle plánů celého podlaží, které jsme měli k dispozici. To byla jejich nevýhoda. Naproti tomu výhodu měly v tom, že věděly, že jsme za dveřmi, a také v tom, že jim vchod nabízel úzkou, přesně vymezenou a snadno kontrolovatelnou zónu na pozorování i střelbu.“ Nichols se znovu odmlčel, ale po chvíli se opět rozpovídal. „Mohli jsme před vniknutím do místnosti i během něho použít řadu útočných prostředků. Na zeď vedle dveřního rámu jsme mohli umístit průbojnou nálož. Měli jsme s sebou řadu chemikálií na paralyzování protivníka a pomůcek na odvedení pozornosti. Možná byl dokonce čas na to, aby náš podpůrný tým čekající venku střelil okny dovnitř projektily s plynem. Hlavní ale je, že jsem měl čekat na váš přímý rozkaz a na stanovení postupu. Měl jsem vědět, že průnik se musí odpočítávat. Neměl jsem se honem snažit vniknout dovnitř.“

Mladík seděl strnule na židli. Zdálo se, že se s obrovským úsilím snaží nedat najevo, jak je mu celá situace trapná. Bylo to tak očividné, až se z toho Ricci začal stydět za něj.

„Až do chvíle, kdy jsi vzal do ruky to beranidlo, ses choval naprosto skvěle,“ prohlásil. „Když nás zaskočili ti dva chlápci, co se blížili ke schodům, ani to s tebou nehnulo. Stejně ses choval, když jsme se dostali do té přestřelky na chodbě. V obou případech to nebyla snadná situace. Co se s tebou ale stalo potom? Adrenalin zvítězil?“

Nicholsovy hladké tváře lehce zrůžověly. „To není přesné, pane… Tome, pane…“ Zavrtěl hlavou.

„Pokračuj,“ pobídl ho Ricci. „Ať je to venku.“

Mladík se nadechl a vzápětí vydechl.

„Když jste nám přikázal, abychom zneškodnili ty muže na chodbě,“ začal nejistě, „říkal jste… alespoň jak jsem to slyšel já… říkal jste, že už jsme to měli udělat včera.“ Znovu se nadechl a zadíval se na Ricciho. „V tu chvíli jsem to pochopil tak, že po nás chcete, abychom rovnou přešli do další fáze a rychlou ztečí dokončili úkol a vzali naše cíle do zajetí. Když o tom zpětně přemýšlím, myslím, že… tedy já to vím… že jsem se příliš usilovně snažil vám vyhovět a dostat dobré hodnocení.“

Ricci na to chvíli nic neříkal.

„Já mám takovou teorii o chybách,“ začal pak zeširoka. „Chyby na nás neustále číhají jako nášlapné miny nebo nakladené pasti. Na každém kroku se musíme rozhodovat. Když se rozhodneme pro lepší krok, posune nás jen o malý kousek k cíli. Špatné kroky mají tu nepříjemnou vlastnost, že každý z nich může být poslední. Že nás může odrovnat. Což není nijak zvlášť radostná představa.“

Ricci se zadíval na drátěný kalíšek, přemístil ho na pravou stranu, pak zpátky na levou a nakonec ho postavil doprostřed stolu, přímo před sebe.

„Dělal jsem v životě vojáka, dělal jsem i policajta,“ pokračoval a zadíval se na chlapce. „Tam i tam jsem potkal chlapy, kteří se dostali do průšvihu, protože neuměli najít rozdíl mezi poslušností a slepou poslušností. Možná jim to měl někdo včas zdůraznit. Ukázat jim, kudy vede hranice. A ta může být zatraceně tenká. Tenká jak břitva. A kluzká. Jenže když už ses pro tuhle práci jednou rozhodl, měl bys vědět, co tě tu čeká.“ Odmlčel se. „Jsem tvůj velitel. Čeká se ode mne, že budu vydávat jasné příkazy. Teď jsi mi řekl, že slova, která jsem použil, přispěla k tomu průšvihu. Vezmu to v úvahu a dám ti ještě jednu šanci. Ale třetí už nedostaneš. Protože tady jde o život. Tobě i tvým spolubojovníkům. A protože v mém týmu není prosté poslouchání příkazů dostatečnou omluvou. Musíš používat vlastní hlavu. Musíš mobilizovat vlastní úsudek, všechno, co ses kdy naučil, vlastní představu o tom, k čemu má celá akce směřovat. K čemu vůbec existujeme. A neustále mít tu tenkou hranici, o níž jsem mluvil, na paměti.“

Nichols seděl naprosto tiše.

„Děkuji,“ hlesl po několika vteřinách a díval se poněkud rozpačitě. „Vážím si toho, co jste pro mě udělal. A mrzí mě, že –“

Ricci ho mávnutím ruky zarazil a podíval se na hodiny visící na stěně. „Jeď domů,“ vyzval mladíka. „Je pátek odpoledne. Víkend volá.“

„Ano, pane,“ přikývl mladík.

Ricci se na něj podíval. Otevřel ústa, ale pak je zase zavřel. Znovu se zadíval na drátěný kalíšek a pokračoval v jeho stěhování po stole.

Nichols se zvedl ze židle a opustil kancelář.

13.

Kalifornie / Virginie

13. listopadu 2001

Roger Gordian se v neděli ráno probudil s pocitem, že někde hodně nepříjemně nastydl.

Nebyl ve své kůži už předcházejícího dne, ale přičítal to tomu, že uplynulý týden byl nadprůměrně náročný a že ho vyčerpal víc, než bylo zvykem. Kromě toho, a na to by neměl zapomínat, vede firmu, kde se musí počítat se spoustou stresů, vždyť se jim podařilo proniknout na pět kontinentů – a podle posledního sčítání do sedmadvaceti států. K tomu je potřeba přičíst to nešťastné páteční jednání o odbytu, které ho zřejmě dorazilo. A k tomu ještě pozorně sledoval ty bojové hrátky Toma Ricciho ve výcvikovém táboře v Novém Mexiku. Přestože Ricciho jejich poslední rozhodnutí o jednotce rychlého nasazení notně rozladilo, výsledky práce jeho týmu udělaly na Gordiana obrovský dojem. To, že nedokázali akci dotáhnout do vítězného konce, ho nijak zvlášť netrápilo. Důležitější pro něj bylo, jak se jednotka chovala během celého cvičení a jak se její členové dokázali rychle učit z vlastních chyb. K čemu jinému by byly takovéhle polní manévry, než aby se při nich vychytávaly mouchy?

Byl to prostě dlouhý, vyčerpávající týden. A protože Ashley odletěla do Los Angeles, aby se tam jako tornádo prohnala všemi obchody, měl takový pocit, že mu něco chybí – připadal si jako manžeta bez knoflíku. Jakmile byla manželka někde pryč, byl pro něho jejich dům zničehonic o něco méně domovem. Najednou byl příliš tichý a pokoje větší a prázdnější. Gordian někdy ani nechtěl věřit, kolik času dřív trávili on a jeho žena odděleně. Oči mu otevřela až ta nečekaná manželská krize, kterou si před pár roky odbyli.

Navíc si mezitím nepochybně zvykl na to, že se kolem něj pořád motá Julia, a to navzdory častým napětím, která její přítomnost vyvolávala. Dcera ale měla ze svého nového domova podle všeho obrovskou radost, což Gordiana těšilo za ni. Přesto se mu sobecky stýskalo po možnosti otcovsky o ni pečovat. Nemluvě o tom, že mu chyběli její dva greyhoundi, kteří se člověku neodbytně v jednom kuse pletli pod nohama.

V pátek večer šel brzo spát a celou sobotu strávil s napínavou knížkou v klíně, jelikož nedokázal sebrat dost sil, aby zkusil dělat něco jiného. Ohřál si domácí čili, které mu Ashley nechala v lednici. Jenže ani vůně teplého pokrmu v něm nedokázala probudit chuť k jídlu. To ho nakonec vedlo k závěru, že je vyčerpaný a opuštěný jako pták, který zabloudil pryč od svého hejna. Nikdo mu nevěnuje pozornost. Žádní nekonečně nevychovaní psi mu nestrkají čumák do talíře. Dokonce tu není ani jeho dcera, aby na něj vrhla jeden z těch pohledů, jimiž mu dokáže ve vteřině oznámit, že ať její otec udělá cokoliv, nikdy to nebude správně.

Gordian bez valného zájmu spolykal půl misky čili a znovu sáhl po detektivce. Říkal si, že přečte posledních pár kapitolek, zjistí, kdo je vrah a proč zabíjel, dá si sprchu a půjde spát. Jenže asi po deseti minutách se mu začaly unaveně klížit oči, tak se rozhodl, že přejde rovnou ke sprše a zmizí v posteli, aby si užil druhou divokou noc svého slaměného vdovství. Hned ráno chtěl vyrazit k Julii. Už se nemohl dočkat, až začne přidělávat rozporky a postranice ke sloupkům, jež vymezovaly půdorys kotce pro její psy. Přestože sloupky už byly zabudované v zemi a postranice nechal uříznout na pile, stejně bude pořádná dřina sbít dohromady alespoň jednu stranu proutěné ohrady. A on přitom tajně doufal, že se mu podaří během odpoledne začít sestavovat druhou stranu.

Když se pak Gordian zvedal z křesla ve své pracovně, zamotala se mu trochu hlava. Během několika vteřin ho to přešlo, a tak si opět řekl, že je to asi jen další následek drsného týdne, který má za sebou. Asi ho to stálo víc sil, než si uvědomuje. Pořádně se prospí, a to mu udělá dobře.

Jenže spal jako na vodě a v jednom kuse se budil. Kdykoliv se probudil, rozmrzele se otočil na bok a podíval se na svítící číslice budíku vedle postele. Pokaždé zjistil, že od předcházejícího probuzení uběhla jen velmi krátká doba. Dvacet minut, občas čtyřicet, nikdy ne víc než hodina.

Asi ve dvě v noci se Gordian probral z mrákot se zimnicí a zalitý potem. Když zkusil polknout, bolelo ho v krku. Na oči mu zezadu tlačila tupá bolest. Ramena i záda měl ztuhlá. Něco s ním nebylo v pořádku, a nešlo jen o následky nadmíru vyčerpávajícího týdne. Cítil se velmi špatně.

Posadil se na posteli, opřel se o polštáře, přitáhl si kolena k hrudi a celý se třásl. V ústech měl vyschlo, ztuhlé svaly ho začaly nesnesitelně bolet, a ještě ke všemu se mu začal zvedat žaludek. Po chvíli se sebral natolik, že dokázal dojít do koupelny vedle ložnice, aby se napil vody. Když rozsvítil, bolest tlačící na oční bulvy prudce zesílila. Než nalil vodu do sklenice, radši honem světlo zase ztlumil.

Jak tak stál u umyvadla, napadlo ho, že by možná pomohlo pár aspirinů. Sáhl pro lahvičku s léky do lékárničky, nasypal si několik tablet do dlaně a polkl je s douškem vody. Měl by si změřit teplotu. Kdyby byla Ashley doma, určitě by na tom trvala. Jenže pokud by měl horečku, musel by zrušit návštěvu u Julie, a to se mu nechtělo. Těšil se, že dceru uvidí a že zase trochu pohne s výběhem pro psy. Navíc se tam má setkat s Ash, která s sebou povleče kufry plné nákupů. Každé ze zavazadel bude bezpochyby vážit nejmíň tunu. Počítala s tím, že jí pomůže naložit kufry do auta a odveze ji domů. Být nemocný a všem jen na obtíž se mu zrovna teď ani trochu nehodilo.

Nakonec se Gordian rozhodl, že když se do rána jeho stav nezlepší, určitě si ráno teplotu změří. Tedy, spíš dopoledne, opravil se, když si uvědomil, kolik je hodin.

Když se vrátil do postele, uvědomil si, že se pomalu začíná cítit o něco lépe. Zimnice ustoupila a svaly se také o poznání uvolnily. Třeba chytil takovou tu čtyřiadvacetihodinovou chřipku, a ta ho nejvíc trápila přes noc. Nebo mu možná pomohly aspiriny.

Kolem půl čtvrté Gordian usnul a probudil se až po čtyřech hodinách, když na nočním stolku začal vyvádět budík.

Nedělní ráno bylo teplé a průzračné. Gordian se převalil tak, aby viděl na okno zalité sluncem, a napadlo ho, že teploměr nakonec možná vůbec nebude potřebovat. V kříži ho sice stále ještě trochu bolelo, a kdykoliv se pokusil polknout, v krku měl knedlík, ale po teplotě a motání hlavy nebylo ani stopy.

Vstal a vydal se do kuchyně, aby nalil vodu do kávovaru. Pak ho napadlo, že by možná bylo rozumnější uvařit si čaj. Odnesl si ho na krytou verandu, posadil se tam a díval se na skalky, které Ashley vybudovala po zahradě. Usrkával nápoj z hrnku a kolem něj vanul jemný vánek prosycený vůní růží. Ideální počasí na práci pod širým nebem. Dopil čaj a pak zhodnotil svůj zdravotní stav, aby se mohl definitivně rozhodnout, jestli se bude držet svého původního plánu.

Kolem osmé si byl jist, že z toho, co ho trápilo od předcházejícího večera, se dokázal vzpamatovat – ať to bylo cokoliv. Nemá smysl předstírat, že by se měl šetřit. Pustí se do té ohrady pro psy, nebude se přepínat, i když možná udělá o něco míň, než si původně předsevzal. Odjakživa vyznával zásadu, že mírná fyzická zátěž je lepší lék na nachlazení než válení se v posteli. Pro něj to alespoň platí.

Vrátil se do kuchyně, vypláchl hrnek a podšálek ve dřezu a napadlo ho, že by měl něco sníst, než vyrazí do Pescadera. Jenže jídlo ho nijak zvlášť nelákalo. Když vykročil ke koupelně, aby se ještě jednou bleskově osprchoval, nějaký vnitřní hlas ho napomenul, že člověk, který na tom byl ještě před pár hodinami tak zle jako on, by rozhodně neměl vynechat snídani. Navíc ho čeká dlouhý a namáhavý den. Byl si ale jist, že jakmile dorazí k Julii, chuť k jídlu se mu vrátí. Mohl by sis sebou vzít nějakou drobnost, třeba pořádný vdolek. Kdyby byl ochoten riskovat, že se na něj dcera bude zlobit, mohl by pár kousků podsunout Jackovi a Jillovi. Jak za starých časů.

Zkrátka a dobře, teď měl ze všeho nejvíc chuť důkladně se opláchnout a naházet na sebe oblečení. Nemohl se dočkat, až vypadne z domu, a navíc měl pocit, že chorobu, která se o něj pokoušela, už dokázal setřást.

„Megan, mám takový pocit, že není úplně nejvhodnější, abychom probírali pracovní záležitosti za těchto okolností.“

„Znervózňuje tě, že jsem tak blízko tebe. Můžu si klidně sednout na druhou stranu. Neurazím se.“

„Nejde o to, jak jsi blízko –“

„Tak co se ti na tom nezamlouvá? Že spolu sedíme v jedné vaně? Představa, že úřední záležitosti se mají probírat výhradně ve sterilním prostředí neosobních kanceláří je zastaralá. A to není jen můj názor. Existuje sto padesát studií, které ukazují – empiricky dokládají – že nejlepší je jednat na místech, kde se člověk může uvolnit a kde ho prostředí provokuje –“

„No dobře, tak mi s tím nějak pomoz –“

„Vždyť se o to pokouším, Bobe. Co si myslíš o celé téhle bohémské společnosti? Je to o něčem jiném než o prolínání vládních a komerčních akti-?“

„Nevykládej mi tu o bohémské společnosti. Vždyť sedíme oba nazí, copak sis toho nevšimla? A já bych se nerad zabýval tím, jak jsme se v posledních dnech spolu prolínali.“

Tím vyloudil na Meganině obličeji úsměv. „Tím se můžeš zabývat, jak dlouho chceš,“ poznamenala.

A zadívala se svým smaragdovým pohledem do jeho šedivých očí.

Lang její pohled opětoval a nad vanou se rozhostilo napjaté mlčení.

Seděli vedle sebe na lavičce v sedací vaně a dotýkali se rameny. Byli po krk ponořeni do vody, která měla nějakých sedmdesát stupňů. Pára kolem nich stoupala v zákrutech a spirálách do vzduchu v údolí Shenandoah, a ten měl přinejlepším pět stupňů. Zadní stěnu a strop místnosti, v níž seděli, tvořila dřevěná mřížka. Vana z dřevěných palubek stála na vyvýšené plošině, takže jejich nahá, promáčená těla nemohli ostatní hosté hotelu Virginia vidět. Všude kolem se tyčily svahy pohoří Allegheny zarostlé listnáči, které podzim změnil v jednu obrovskou záplavu barev. Skořicově hnědý odstín listí se odrážel od temně zelených palouků, do nichž místy pronikaly šťavnaté jazyky remízků ze vzrostlých borovic.

„Bobe?“

„Ano?“

„Měla jsem pocit, že jsi usnul.“

Lang si povzdechl.

„O to právě jde,“ prohlásil a pak se na chvíli odmlčel. „Tobě to asi není úplně jasné, ale pro mě je složité, že se chceš bavit o profesních záležitostech ve chvíli, kdy jsme oba beznadějně zapleteni do situace, která nemá s naším zaměstnáním vůbec nic společného. A tys mě požádala, jestli je v mé moci šéfa washingtonské pobočky změnit stávající bezpečnostní předpisy a nějak rozšířit nebo uvolnit přístup UpLinku k utajovaným spisům.“

Pokrčila rameny. „Když jsem se na to ptala, byli jsme oba oblečeni. Do té doby ani jeden z nás neviděl toho druhého bez svršků. Popravdě řečeno, v tu chvíli mě ani ve snu nenapadlo, že by to mohlo dopadnout jinak – i když si vzpomínám na jednu dlouhou a osamělou noc, kdy nebylo k podobné představě moc daleko.“

Užasle potřásl hlavou.

„Zkusme spolu jednat na rovinu,“ prohlásil. „Snad ti konečně dojde, proč mi to připadá nevhodné.“

„Ale jistě,“ přikývla. „Ty vážně věříš, že bych se s tebou vyspala, abych tě zmátla a oslabila tvou schopnost objektivně a nezávisle vnímat, co se s tebou děje? Abych tě přiměla ohrozit národní bezpečnost, která ti tak leží na srdci –?“

„To je přece nesmysl –“

„A myslíš si snad, že bych s tebou přestala spát jen proto, že bys nám neumožnil přístup k informacím, o které tě žádám, kdyby se ukázalo, že je to něco, co prostě nemůžeš udělat?“

„Ale to jistě ne –“

„Tak se proboha pokus vnímat celou záležitost tak, jak ji vnímám já,“ osopila se na něj. „Vysvětli mi, jak je možné, že čím víc jsou naše životy vzájemně propletené, tím míň jsi ochoten bavit se o tom, jestli získáme přístup k těm databázím. Ty víš, co jsi zač ty, já vím, co jsem zač já – a tak nechápu, jak bychom oba porušili vlastní zásady tím, že si nalijeme čistého vína.“

„I čistým vínem se dá spláchnout záchod,“ ušklíbl se Lang. „Vlastně nevím, o co mi jde. Možná ti prostě nejsem schopen nabídnout jasnou a rozumnou odpověď. Ale vždycky se mi dařilo oddělovat soukromý život od závazků k naší pobočce. Teď se mi to míchá dohromady, a to je pro mě nová situace. Najednou ztrácím pevnou půdu pod nohama.“

„Takže by ses radši vrátil k tomu, že se budeš stýkat jenom se ženami, s nimiž se seznámíš v barech a nočních klubech?“

Zadíval se na ni.

„Tak ti mám dojem, že tohle byla tak trochu rána pod pás,“ upozornil ji.

Megan zavrtěla hlavou a ve tváři měla velmi vážný výraz. „Rána pod pás je to, že ty se nějak snažíš určit, co se má a co se nemá, a to jen proto, že jsi citlivý na dodržování nějakých umělých pravidel,“ upozornila ho. „Pracoviště je místo, kde se setkávají dospělí lidé. A setkávají se bez předem daných omezení. Já na tom nevidím nic špatného. A to, že jsme se postupem času sblížili, z nás najednou nedělá Matu Hari a Benedicta Arnolda.“

Nic na to neřekl. Seděli vedle sebe a pára kolem jejich těl stoupala do mrazivého vzduchu a pableskovala v slunečním světle.

Megan zaklonila hlavu a zadívala se do vysokého nebe nad nimi.

„Tak naposledy,“ ozvala se po chvíli a dál se dívala nad sebe. „To, co k tobě cítím, není závislé na tom, jestli mi k tomu UpLink dá požehnání. Ale přitom mám i nadále vůči zaměstnavateli nějaké závazky. Gord nepovažuje ne za přijatelnou odpověď a má zatraceně dobré kontakty od prezidenta dolů. Nerada bych skončila u toho, že tě budeme nějak obcházet. Ale doufám, že kdyby na to muselo dojít, pochopíš to a nepřipustíš, abychom se kvůli tomu rozešli.“ Hlas se jí zadrhl. „To by byla škoda. A bylo by mi to líto daleko víc, než jsem schopna vyjádřit.“

Ticho.

Lang upíral pohled na šedozelené svahy kopců na obzoru.

„Řekni Gordianovi, že se do konce týdne doví, jak jsem se rozhodl,“ prohlásil.

Megan pokývala hlavou, ale dál se dívala do nebe.

Otočil se na ni a několik vteřin si soustředěně prohlížel její zvednutý obličej.

„Někdy to musí být těžké být ženská a současně být dostatečně silná,“ poznamenal.

Sklouzla k němu očima. Jejich pohledy se setkaly.

„Někdy ano,“ připustila.

Naklonil se k ní a dotkl se ústy jejího ramene. Klouzal jí rty po krku a pak podél brady až k měkkému místu pod uchem. Přitom ji hladil po tváři, konečky prstů jí vjel do vlasů. Na bílé pleti zanechávaly jeho prsty světlé stopy.

„Nechci tě ztratit,“ zašeptal a rukama objal Megan kolem pasu, aby ji k sobě přitáhl blíž. Líbal ji přitom na tvář a na koutek úst. „Ať se děje cokoliv, mně je to jedno.“

Tichounce zasténala, a když se jeho rty blížily k jejím, pootevřela ústa.

„Když se o to postaráme, mohlo by se něco stát teď hned,“ vydechla vyzývavě a políbila ho. Sotva se jejich jazyky setkaly, usmála se do polibku. Pod hladinou ho objala štíhlými prsty, pevně ho sevřela do dlaně a začala rukou pod vodou pohybovat se stále větší rychlostí. Lang jí dlaní sklouzl přes boky a po stehně až do rozkroku, nahmatal to, co hledal, začal ji hladit a přizpůsobil se přitom jejímu rytmu. Jejich pohledy se do sebe zaklesly, těla se na sebe tiskla, pohybovala se společně, houpala se, spojovala se…

A tak se tam ve vodě, pod vysokou a nekonečně širokou modrou oblohou v sobě nakonec navzájem ztratili a postarali se, aby se něco stalo.

Gordian měl svým způsobem pravdu, když předpokládal, že na něj sestavování ohrady pro psy bude mít léčivý účinek. Věděl, že doktor by s tímto přístupem nesouhlasil. Možná by mu to jednoznačně zakázal. Ale on cítil, jak se mu slunce opírá do zad, nasával vůni posečené trávy a čerstvě zkypřené půdy, a těžká fyzická námaha mu pomáhala proklopýtat se celým dnem.

Teď stál na dvorku za dceřiným domem, prohlížel si výsledek svého úsilí a spokojeně pokyvoval hlavou. Měl na svém kontě řadu objevů a patentů a stal se skutečným průkopníkem v oblasti komunikací. Byl průkopníkem, jehož práce ovlivnila činnost vlád i chování ekonomik, ale pocit uspokojení, jejž mu to přinášelo, se nikdy nemohl vyrovnat radosti, která se dostavila teď, když prostě jen za pomoci obyčejných nástrojů stloukl ohrádku z prken – ohrádku plnou hřebíků a šroubů.

Prožíval ten pocit stejně intenzivně jako v době, kdy mu bylo třináct let a sestavil v Racine ve státě Wisconsin přístřešek v koruně stromu. Zaběhnutý postup, který ho nutil nanosit si materiál a nachystat si nástroje, mu přinášel uvolnění a dovoloval mu srovnat si myšlenky. Uspokojovalo ho, že si může pečlivě promyslet jednotlivé kroky a pak postupovat podle plánu. Těšilo ho, že v poměrně krátkém čase vidí výsledky vlastní práce. A měl radost, že prožívá přímé spojení mezi tělesnou námahou a jejími plody, zvlášť když to celé dělal pro někoho, koho má rád.

I když ho trochu znervózňovalo, kdykoliv si uvědomil, že to dělá kvůli někomu, komu jde velmi často na nervy – což byla skutečnost, kterou už začínal brát téměř jako samozřejmost.

Gordian si sundal ochranné brýle, pověsil si je na opasek s nástroji a poplácal se po tričku, aby se do něj nasál pot stékající po hrudi a prýštící z podpaží. Bylo mu jasné, že na tom není úplně nejlíp. Těžce oddychoval, v krku ho bolelo a v posledních hodinách se u něj začal projevovat těžký, nutkavý kašel. Každou chvíli ho píchlo mezi lopatkami a dole v kříži. Jako by mu tělo naznačovalo, že se nemá moc přepínat. Jenže slunce se do něj příjemně opíralo a točení hlavy a nezvladatelná zimnice, jež ho předcházející noci tak vyděsily, se už nevrátily. Proto se ani neobtěžoval se Julii o svých potížích zmiňovat. Určitě by se vyděsila a nutila ho, aby seděl v křesle, kde by od sebe celé odpoledne jen odháněl mouchy a komáry.

Děkuju pěkně, ani náhodou, říkal si v duchu. Sám přece ví nejlíp, kdy má dost. To je jedna z mála výhod, kterou mají rodiče.

Gordian si rukávem setřel pot z očí a čela, zasunul akumulátorovou vrtačku do pouzdra na opasku, založil si ruce na prsou a spokojeně si prohlížel svoje vlastnoručně vytvořené dílo. Sestavit dohromady pletené postranice ohrady mu dalo o poznání víc práce, než kdyby tam třeba jen natloukl prkna. A větší mezery mezi jednotlivými díly zajišťovaly lepší přísun vzduchu, a přitom byly dost pevné, aby odolaly sebevětšímu poryvu větru od pobřeží. A ještě greyhoundům umožňovaly, aby se mohli dívat ven.

Každá strana kotce měřila přibližně čtyři metry na délku a byla skoro dva metry vysoká. Jednotlivé vodorovné dřevěné příčky byly dlouhé jen něco málo přes metr – kdyby byly delší, nebyla by celá stavba dost pevná. Proto Gordian hodlal stavět jednotlivé strany tak, že se budou opírat o čtyři kůly zatlučené do země metr od sebe. Už během jedné z předcházejících návštěv dvakrát pořádně přeměřil velikost ohrady, vyznačil si její obrys provizorními kolíky, vykopal díry, nasypal do nich štěrk a pořádnou palicí do nich kůly zatloukl. Průběžně si přitom vodováhou ověřoval, že je má svislé a volné okraje děr zasypával hlínou. Byla to namáhavá práce, a když končil, byl celý pokrytý špínou a potem. Navzdory rukavicím, jež si na práci vzal, měl i pár odřených a potlučených prstů. Ale předem věděl, že to nebude žádná procházka růžovým sadem, a tak mu to nevadilo.

Tentokrát si Gordian několika zkušenými pohledy připomněl, kde posledně skončil. Minule se vrhl na vodorovné dřevěné příčky a začal je nástroji přidělávat ke kůlům. Postupoval odspoda nahoru a odleva doprava. Teď na něj zbýval otevřený prostor mezi posledními dvěma kůly. Jakmile mezi ně natluče metrová prkna, bude mít hotovou celou stranu ohrady, a to byl postupný cíl, který si pro dnešní odpoledne vytyčil. Tedy skoro hotovou, jelikož pak ještě zbývalo proplést mezi prkny svislý výplet. Ale to už byla vcelku rychlá a nenáročná záležitost. A navíc to může udělat těsně před odchodem domů a požádat Julii, aby mu s tím pomohla.

Zmocnil se ho další nenadálý záchvat kašle. Zkusil si pročistit hrdlo, ale měl ho úplně suché. Když kašel odezněl, zamotala se Gordianovi trochu hlava. Bylo mu divné, jak má v ústech sucho, a přitom jako by se trochu dusil. S nachlazením bývá přece spojené vlhko a spousta hlenu ve všech možných dutinách. Dokonce mu ani netekla rýma z nosu. Měl pocit, jako by se nadechl celé hrsti sádry a teď ji nemohl dostat z plic.

Obezřetně se podíval na zadní zahradu dceřina domu. Bál se, že mohla jeho poslední záchvat kašle zaslechnout. Naštěstí ji dostatečně zaměstnávaly porce tuňáka a mečouna, které připravovala na plynovém grilu. Když předtím Ashley zavolala, aby jí oznámila, že už ji auto na letišti vyzvedlo a je na cestě, propadla Julia zničehonic panice a začala chvatně připravovat jídlo. Možná až příliš chvatně. Cesta z mezinárodního letiště v San José trvá po dálnici tak hodinu za řídkého provozu. V neděli to bude auto na auto, protože se vždycky všichni zblázní a ženou se nakupovat do nákupních středisek. Takhle blízko před Díkůvzdáním se s tím dalo najisto počítat. Gordian se nemohl dočkat, až manželku uvidí, ale odhadoval, že si bude muset počkat ještě nějakých čtyřicet minut. Julia to jistě věděla taky, protože dopravní situaci kolem zátoky moc dobře znala. A kromě toho si Ashley jistě bude chtít chvíli oddechnout, než se pustí do jídla.

Gordian si povzdechl. Možná je přecitlivělý, ale nemohl se zbavit dojmu, že Julia se tak soustředěně věnuje vaření, aby měla nějakou výmluvu, proč ho tam nechala samotného a nevěnovala se jemu. Kdykoliv jeho dceru něco trápilo, vždycky se její citové rozpoložení nejlépe poznalo podle toho, jak se je snažila skrýt a tvářila se, že je plně zaujata činností, kterou právě vykonává.

V takových chvílích dělala, že okolní svět prakticky nevnímá.

Gordian si téhle vlastnosti všiml už dávno. Nebylo na tom ostatně nic divného, vždyť všechno, co Julia pociťovala, vyvěralo zpramene, jenž nesl shodou okolností jeho jméno.

Bohužel, když člověk něco pozná, neznamená to, že ví, jak se s tím vyrovnávat. Na jedné straně se mu nezamlouvalo, když si ho dcera nevšímala – zvlášť když si od těchto setkání sliboval, že budou trochu spolu a zase k sobě najdou cestu. Na druhé straně nestál o to, aby mu Julia věnovala příliš soustředěnou pozornost, a přišla na to, že táta zrovna nepřekypuje zdravím. Copak neexistuje nějaká příjemná střední cesta?

Stál tam, díval se přes dvůr k domu a po chvilce si uvědomil, že Jack a Jill převzali od matky schopnost sedět bez hnutí a sledovat svého pána. Hodní pejsánkové. Byli přivázáni k zábradlí verandy, v bezpečné vzdálenosti od všeho, co by se dalo sežrat. Měli napjat krky, příznačný tázavý výraz a uši pootáčeli při každém jeho pohybu, jako by to byly směrové antény. Tmavě hnědé oči se jen blýskaly zvědavostí. Gordian kdysi zaslechl, jak tomuhle plemeni někdo říká „psi na péro“. Snažil se tak vystihnout jejich zvyk ležet hodiny a hodiny naprosto nehybně a úpěnlivě sledovat každý pohyb svého pána, až to bylo téměř k smíchu. Celou dobu jsou přitom připraveni vyskočit na všechny čtyři a dát se do běhu, jakmile přijde chvíle na krmení nebo na procházku. To označení bylo sice tehdy použito s láskou, jenže jeho stejně zarmoutilo, jelikož věděl jak greyhoundi k téhle vlastnosti přišli. Můžou za to dlouhé roky, kdy je člověk držel v úzkých závodních kotcích, kde se nemohli ani pořádně otočit, natož aby přišli do styku s jinými psy.

Výsledkem byla jejich neustálá nejistota, pochyby o tom, jaké je vlastně jejich postavení, a neschopnost odhadnout, co mohou od koho očekávat a jak se vlastně mají chovat. A tak jsou neustále ve střehu, čekají na uznání a přitom překypují energií.

Je to smutné, pomyslel si Gordian. Jenže díky lidem, kteří greyhoundy zachraňují, a také díky Julii, se život téhle rasy podstatně mění k lepšímu. A téhle roztomilé dvojici se změní ještě víc, až jim dostaví ohradu a oni si tam budou moci běhat a skákat, co hrdlo ráčí.

Odvrátil se od domu, aby se dal do další strany plotu. Už tam měl nachystanou úhlednou kupičku čtyřiceti prken, kterou si hned po ránu rozdělil na čtyři řady po deseti a rozložil si je po trávě. Když teď konečně díl, který dnes dělal, začal k něčemu vypadat, nemohl se dočkat, až to bude mít hotové celé.

Sehnul se, aby si nabral do náruče několik prken, když vtom se mu zase trochu zamotala hlava. Polilo ho horko a vzápětí je vystřídala zimnice. Srdce se mu nepravidelně rozeběhlo a pak začalo ztěžka bušit.

Několikrát se zhluboka nadechl. S bolestivým škrábáním v krku to nebylo ani trochu příjemné, ale po chvíli se začal cítit o něco lépe a divoké bušení v hrudi se přece jen uklidnilo.

Během několika vteřin nebylo po nevolnosti ani památky. Gordian si klekl na trávník a hlavu měl zase úplně čistou. Ale stejně to takhle dál nejde. Bude se muset nechat prohlédnout. Zítra ráno by měl zavolat doktorovi a ještě na tentýž den někam do programu nacpat návštěvu v ordinaci. Byl si naprosto jist, že to není nic jiného než další otravné nastuzení. Možná trochu vylepšené lehkou chřipkou. Jenže si toho nemůže donekonečna nevšímat.

Podíval se za sebe na verandu. Julia se dál nevzrušeně věnovala nakrájeným rybám a obracečkou je převracela a posunovala nad otevřeným ohněm. Jeho drobnou nevolnost ani nezaznamenala. To je dobře. Mezitím se vzpamatoval a už si říkal, že zbytek prken sesbírá nanejvýš za dvacet minut. Pak toho nechá. Vezme si jedno z těch zahradních lehátek a bude odpočívat na sluníčku. A čekat na Ash.

Posbíral polovinu metrových prken, jež měla tvořit postranice kotce, a odnosil si je ke kolíkům, na které je bude přidělávat. Pak se sklonil, aby podržel nejnižší prkno na místě, kam má patřit. Sáhl do kapsy pro vrtačku, ujistil se, že nástavec na zašroubovávání vrutů je pevně utažený, stáhl si ochranné brýle přes oči a z pytlíku přivázaného u pasu vytáhl první vrut.

Silný motor vrtačky se rozeřval tak, že to vyplašilo ptáky sedící na nedalekém stromu, a lehce zavrtal vrut do dřeva.

Prkno drželo na svém místě jako přilepené. Gordian sáhl pro další, přidržel si je na správném místě a zrovna se chystal stisknout spoušť vrtačky, když uslyšel, jak na něj Julia volá: „Tati!“

Podíval se přes rameno a uviděl, jak se k němu po trávníku blíží. Na nohy si vzala nízké sandály, jinak na sobě měla černé přiléhavé kalhoty ke kotníkům a modrou krátkou blůzku, která odstínem dokonale odpovídala barvě jejích očí. Hodila se ostatně i ke Gordianovým očím, ale na to v tu chvíli ani nepomyslel.

Zato zaznamenal napjatý výraz v jejím obličeji, svědčící o tom, že se ze všech sil ovládá. Nepřehlédl ani dceřinu přehnaně nenucenou chůzi.

Když k němu došla, ztuhl.

„Je načase udělat si přestávku. Brzy se bude podávat jídlo,“ oznámila mu bezvýrazným, trochu sevřeným hlasem.

„Poslyš, táto, ty ses teda předved, to je nádhera!“ pomyslel si Gordian. „Takový výkon bych nečekala ani od opravdového tesaře!“

Zvedl si brýle na čelo a z kleku se na dceru zadíval.

„S touhle stranou výběhu jsem už téměř hotov,“ upozornil ji. „A matka ještě nedorazila…“

Julia pokrčila rameny. „Napadlo mě, že by ses třeba před jejím příjezdem chtěl trochu opláchnout.“

„Ty jsi zlatíčko, tati! Já tě mám tak ráda! Jack a Jill tě budou zbožňovat! Všichni tě k zbláznění milujeme! Upřímně ti řeknu, že nevím, co bych si počala, kdybych tě tu neměla!“

Gordian se snažil, aby si ho dcera moc neprohlížela. V krku ho pálilo. Honem si odkašlal, aby předešel dávivému záchvatu.

„Její auto vyrazilo z letiště teprve před půlhodinou,“ upozornil Julii. „Sama si umíš nejlíp představit, jak to touhle dobou vypadá na silnicích.“ Uvažoval, jestli jeho hlas skutečně zní tak unaveně a nakřáple, jak mu to připadalo. „Měli bychom mít ještě spoustu času…“

Nevraživě po něm šlehla pohledem.

„Dobře,“ procedila mezi zuby. „Jak chceš.“

Zaražený Gordian ji sledoval, jak se obrací a kráčí zpátky k domu. Napadlo ho, že ji zavolá zpátky a požádá ji, aby mu vysvětlila, co způsobilo její náhlou proměnu. Pak si uvědomil, že by tím nejspíš jen vyvolal další hádku. Rozhodl se, že nejrozumnější bude soustředit se na práci, udržovat si odstup a snažit se zachovat tenhle křehký smír, dokud Ashley nedorazí.

Docela úspěšně se mu podařilo tohle předsevzetí naplnit. Všechna prkna, která si nanosil ze zmenšující se hromady, stačil přišroubovat. Pak si došel ještě pro pět, která tam zbývala. To všechno zvládl, aniž by se znovu stal terčem Juliiny nevysvětlitelné nálady.

A pak najednou držel v ruce poslední prkno. Přidržel si je na správném místě mezi dvěma kůly a se zatajeným dechem stiskl spoušť vrtačky. Cítil, jak mu přístroj ožil v ruce – a v tu chvíli ho přepadly tak silné mrákoty, že se málem svalil na zem. Zavrávoral jako opilec, hrdlo se mu sevřelo, jako by ho někdo škrtil. V ústech se mu objevila kyselá a palčivá pachuť. Pohled se mu na okrajích zorného pole začal kalit do šeda. Pak šedivá barva pokryla všechno, co měl před sebou, a tělo mu vypovědělo službu. Cítil jen, jak se mu vrtačka klepe v pravé ruce. Těsně předtím, než pustil spoušť přístroje, ucítil v levé ruce ostrou, bodavou bolest. Zrovna když šedá barva přecházela v černou, zahlédl, jak z místa, kde nástavec na vrtačce vykousl kus masa, začíná prýštit jasně rudá krev.

„Tati!“

Julia. Volala na něj odněkud z velké dálky. A tón jejího hlasu byl úplně jiný než před pár minutami.

„Tati, tatínku! Ne, ne, panebože, to ne. TATI!“

Padal do tmy, do otáčejícího se víru nekonečné temnoty a cítil, jak se každá část jeho těla rozpouští, jak se mění v tekutinu a vsakuje se do země.

To nic, holčičko, hlavně se ničeho neboj, pomyslel si a měl pocit, že slyší sám sebe, jak to říká nahlas.

Ve skutečnosti ta slova nikdy neměla naději, že opustí jeho ústa.

14.

San Diego, Kalifornie

14. listopadu 2001

Mrtvolu Felixe Quirose nakonec nikdy úplně nespořádali hlodavci. Ale také ji nenašli přímo ostatní členové Quirosova klanu.

A jeho vrah se později nestačil divit, jak se to nakonec všechno vyvinulo.

Cesar a Jorge byli bratranci z prvního kolene a současně byli oba Felixovými vzdálenějšími příbuznými, i když každý z jiné strany. Dělali předáky na jeho vrakovišti a současně byli zataženi do rodinného nezákonného podniku jako obyčejní pěšáci. Šéfova třídenní nepřítomnost v podniku je v nejmenším nezaskočila. Ani ve snu je nenapadlo, že by se snad Felixovi mohlo něco přihodit. A už vůbec si nic nemysleli o pískání a škrábání, jež k nim doléhalo uličkou mezi auty.

Felix si totiž každou chvíli vyrazil přes hranice do Tijuany, aby si užil v některém z tamních barů, kde člověk koupil tři mladičké putas za cenu jedné. Odtáhl si je na pokoj, tam do nich nacpal dávku hašiše nebo extáze, pořádně si s nimi užil, a sotva bylo po všem, vykopl je ze dveří a už je nikdy neviděl. Cesar a Jorge o tomhle jeho nehezkém zvyku moc dobře věděli, ale soudili, že někde musí být někdo, kdo se v takových chvílích stará o každodenní chod vrakoviště. Enrique sice kdysi firmu Felixovi předal, aby měl mladík něco doopravdy na starosti a přestal vyhledávat průšvihy. Jenže on toho nenechal, a tak měli Cesar a Jorge za jisté, že na podnik někdo dohlíží. Stačilo, aby se Felixovi dostalo do rukou trochu hotovosti, a mohli jste vzít jed na to, že zmizí a neukáže se, dokud neutratí poslední cent ve snaze dostat pod sebe nějaká degenerovaná nedochůdčata.

Cesar a Jorge byli prostě přesvědčeni, že valně nezáleží na tom, jestli tam Felix je, nebo ne. Vždyť sami moc dobře věděli, co mají dělat. Měli klíče od všech částí vrakoviště a znali veškeré přístupové kódy a většinou pro ně bylo daleko stravitelnější řešit všechny problémy, aniž by do toho zatahovali Jeho Blahorodí. Když je požádal, aby se zúčastnili toho přepadení, při němž chtěl Felix ukrást Salazarovým zásilku z Mexika, oznámili mu, že je blázen, a odmítli to. Protože Felix byl nemanželský syn Enriquovy sestry, dávali si Cesar a Jorge pozor, aby se s nikým nedělili o to, co si o svém šéfovi myslí, a bavili se o něm jen mezi sebou. Přitom si byli téměř jisti, že to, co si o mladíkovi říkají, napadlo jeho strýce už alespoň stokrát, a že by se za to na ně asi nikdo nakonec ani moc nezlobil. Ale člověk přece musí dodržovat určitá pravidla.

Když si Cesar někdy kolem poledne toho zvuku všiml, nevzbudilo to v něm pražádnou pozornost. Takovéhle obrovské pohřebiště aut přiláká spoustu podivných živočichů. Vždyť je to rozsáhlý pozemek plný rozpadajících se vozů, v nichž lidé nechali napůl snědené párky, kukuřičné placky, sladké tyčinky, kornouty od zmrzliny, plechovky od limonád a kdoví co všechno. A ještě něco. Po nějakém čase je člověk ani nemusí vidět, aby věděl, který druh zrovna úřaduje poblíž. Pozná je totiž podle zvuků, jež vydávají.

Jakmile Cesar uslyšel neklidné škrábání, okamžitě mu bylo jasné, že jsou to krysy. Lidé, kteří neměli s těmihle hlodavci tolik zkušeností jako Cesar a nestrávili s nimi tolik času jako on, by se nad tím možná pozastavili – vždyť krysy vylézají hlavně až po setmění. Ale na takovémhle vrakovišti je člověk mohl očekávat v kteroukoliv denní i noční dobu. Postupem času si zvykne, že na ně všude naráží, že je vidí šmejdit mezi auty, že slyší, jak si capkají pro kořist. Dostávaly se do vozů rozbitými předními skly nebo dírami v podvozku. Dokázaly dokonce vlézt do kufru a prokousat se čalouněním zadního sedadla do kabiny. A když se člověk ráno stavil v lahůdkách pro obložený chléb s vajíčkem, některá z těch odporných šedivých potvor, větší a protivnější než psík čivava, byla schopná to vyčenichat a vyrazit na lov přímo do vozu nebo karavanu. Stačilo jen, aby našla dost velkou škvíru, kterou se mohla protáhnout dovnitř. Najednou tam panáčkovala na zadních, pozorovala vás malinkými pichlavými očky a vypadala, jako když čeká, že jí jídlo nabídnete sami. Od jisté doby házeli Cesar a Jorge po krysách prázdné plechovky od piva a limonád, aby je zahnali. Některé ale byly tak drzé, že tam stály na zadních, cenily bílé zoubky a tvářily se, jako když jim ten kus žvance patří, dokud se je nepodařilo trefit plechovkou rovnou do hlavy. Nakonec je Jorge začal na potkání střílet, jakmile se příliš přiblížily… A nebral si na ně vzduchovku, trefoval se do nich z automatické devítimilimetrové zbraně, hezky ta ta ta ta. Rád prohlašoval, že jednoho dne si s sebou vezme samopal a bude do nich pálit tak dlouho, dokud to posledního z těch prevítů neroztrhá na kusy.

Proto mu ten zvuk zprvu nepřipadal nijak neobvyklý. Bylo pár minut po poledni, byl teplý listopadový den, slunce se opíralo do karoserií vozů a ohřívalo zkažené jídlo v kabinách. Tím vytvářelo zápach, jemuž krysy nedokázaly odolat. V takové situaci by člověk mohl strávit zbytek dne tím, že se je bude snažit odehnat. Že bude běhat po vrakovišti sem a tam, tyčí nebo baseballovou pálkou dělat do beztak už pomlácených plechů další díry. Že bude riskovat kousnutí. Copak to má nějaký smysl?

S vědomím všech těchto okolností klonil se Cesar původně k tomu, že si toho vrzání jejich čelistí a škrábání praciček nebude všímat. Měl totiž zrovna namířeno k přívěsu s kanceláří, aby tam našel telefonní číslo toho chlápka, co jim opravoval těžkou techniku. Chtěl mu zavolat, aby se přijel podívat na drapák zvedající vraky. Podle všeho byl úplně kaput.

Jenže pak zaváhal a přistihl se, jak se otáčí za zvukem. Nebylo pochyb o tom, že ho muselo vydávat velké množství krys. Zcela určitě to byla nebývale velká skupina. Při představě, jak se hemží někde mezi auty jen kousek od něho, mu naskakovala husí kůže. Možná se jim na vrakoviště zatoulalo nějaké zvíře a pošlo tu. Pták, kočka nebo kojot. Kdo to má tušit. Už se jim to dřív stalo. V takovém případě člověku nezbývá než mršinu odklidit, a pokud je to nutné, příslušné auto spálit. Jinak je celé místo prolezlé červy, než se stačíte vzpamatovat. A nejen červy. Všude je rázem plno much, masařek, no prostě hrůza na zvracení.

A tak Cesar sáhl do kapsy pro přenosné sluchátko telefonu, stiskl tlačítko, zastihl Jorgea vzadu u recyklační linky a řekl mu, aby pohnul zadnicí a vzal si s sebou devítku.

Trvalo mu to dobře deset minut, než se ukázal. V ruce svíral sochor, v pouzdře na opasku mu pod volným koncem košile visela pistole. Sotva obhlédl situaci, dal Cesarovi za pravdu.

„Mám takový dojem, že někde tamhle bude pořádná armáda krys,“ přikývl a podal bratrancovi sochor. „Radši to uklidíme, než nám to tu zamoří kdejaká havěť.“

Což téměř slovo od slova odpovídalo úvahám, jež se táhly Cesarovi hlavou.

Šli za zvukem, proplétali se mezi pokroucenými kapotami, rozmačkanými nárazníky, vyvrácenými dveřmi a upadanými puklicemi na kola. Bylo tam horko jako v peci, vzduch se jen třásl nad rozpálenými, na sebe naskládanými vraky aut. Škrábání bylo velmi silné a oba slyšeli, jak hlodavci vzrušeně piští. A ten puch, kristepane, už jen tenhle hnilobný zápach Cesarovi stačil, aby se mu začal zvedat žaludek.

Náhle ho Jorge chytil za rameno a pootočil ho doprava. Pistoli už držel v druhé ruce a ukazoval na zadek starého sedanu značky Buick.

Cesar už mezitím stačil krysy zahlédnout. Musely jich být desítky. Byly tlusté a světlá, vypoulená břicha tahaly téměř po zemi. Menší z nich nebyly o moc větší než myši. Hemžily se po vraku, kolem něj i pod ním. Nahrnuly se na zavřené víko kufru a v šíleném zmatku lezly jedna po druhé. Vypadalo to, že si dvojice mužů vůbec nevšimly. Anebo měly možná tolik práce, že se o ně prostě nestaraly.

Jorgeovi se vydral z hrdla výkřik plný vzteku a znechucení. Namířil pistoli k zemi a vypálil do koberce z hlodavců tři rány. Cesar viděl, jak jedna z krys vyletěla do vzduchu a tam se roztrhla. Ty, které se motaly kolem zadních kol a pod nárazníkem, se rázem rozprchly, ale pár jich dál pobíhalo po víku kufru a pacičkami se snažily roztrhat jeho zpuchřelé, vyčuhující těsnění.

Jorge zvedl zbraň a znovu vypálil. Další výbuch plný chlupů, krve a vnitřností. Cesarovi cáklo na tvář něco teplého a on si to s odporem otřel. Vzápětí ale krysy seskákaly z kufru a rozutekly se na všechny strany.

„Budeme se muset podívat dovnitř!“ zakřičel Jorge. Obličej měl zalitý potem a hlavní devítky ukazoval na víko kufru.

Se sochorem nachystaným podél stehna přistoupil Cesar neochotně k buicku. Zahlédl dlouhý holý ocásek, jak se mihl pod autem a zmizel z dohledu. Zastavil se a otřásl se.

„Tak dělej, otevři ten zatracenej krám!“

Cesar přikývl, ale neřekl ani slovo. Vrazil zploštělý konec železné tyče pod víko kufru mezi zámek a zpuchřelé gumové těsnění. Pak se oběma rukama do sochoru opřel, aby k zesílení tlaku využil váhu vlastního těla.

Stačilo jen trochu zapáčit a zrezivělý zámek povolil. Víko kufru s křápnutím vyletělo vzhůru.

Zevnitř se vyvalil vlhký, teplý vzduch skrznaskrz prosycený odporným puchem, ze kterého se člověku zvedal žaludek. Cesar ztuhl a dlaní si honem zakryl nos a ústa. Vzápětí se mu Jorge natáhl přes záda a strčil do víka, aby se úplně otevřelo.

Podívali se oba dva najednou do kufru. V okamžiku je ovanul další poryv omračujícího zápachu.

Mrtvola byla naložená do šarlatového láku z krve a dalších tekutin. Oblečení měla nasáklé do poslední nitky. Stejný osud potkal i čalounění kufru. Cesar a Jorge uviděli rozevřenou bílou dlaň a pod zmačkaným sakem a vyhrnutou košilí nafouklé břicho.

Dvěma vypaseným krysám se podařilo proniknout až do kufru. Vystrčily zamazané, pocákané čumáky z hmoty, která ještě zbývala v lebce, a bleskově se stáhly z řezavého denního světla.

Mrtvého muže by bylo vskutku těžké poznat nebýt šatů, jež měl na sobě. Stejné oblečení měl totiž na sobě, když ho naposledy viděli živého.

Cesar a Jorge na něj upírali nechápavě rozšířené pohledy, jako by nemohli uvěřit vlastním očím.

Konečně zjistili, kde se Felix Quiros nachází. A tentokrát se zcela jistě nestačil zašít v Tijuaně.

Krev za krev. Bylo mu jasné, že jinak se na to ani nejde dívat. Enrique Quiros seděl sám ve své kanceláři v San Diegu. Vstupní dveře zdobila písmena hlásající, že uvnitř sídlí zprostředkovatelská společnost Zlatý trojúhelník. Z kapsy košile mu čouhaly brýle vyrobené na míru výhradně pro něj. Lokty se opíral o stůl. Obličej měl zabořený do rukou, oči zavřené a dlaně pevně tiskl na víčka.

Ještě nikdy v životě si nepřipadal tak unavený.

Uběhla právě hodina od chvíle, kdy se vrátil z vrakoviště, kde si prohlédl úděsné ostatky svého synovce. Mrtvolu nacpanou do kufru auta. Naloženou do vlastní krve. A k tomu ten puch. Enrique měl pocit, že ho má ještě v tuhle chvíli plný nos. Jako by ho dokonce přímo cítil vzadu na jazyku. Když se vracel svým autem zpátky do města, našel v něm nenačatou krabičku mentolových pastilek a jednu podruhé si je naházel do pusy. Drtil je mezi zuby a každou z nich spolykal během několika vteřin. Ani trochu to nepomáhalo. Stál u toho vozu jen velmi krátce. Snad minutu, možná ani ne. Ale obraz Felixova rozkládajícího se masa ho bude pronásledovat ještě velmi dlouho.

Svíral obličej do dlaní a soustředěně si masíroval oči. Na stole vedle pravé ruky měl malé kožené pouzdro, které vytáhl z tajného sejfu ukrytého v kanceláři. Uvnitř odpočívala umělohmotná ampulka a zabalená nepoužitá injekční stříkačka. Byla to odměna od El Tío za to, že předal stejnou soupravu Palardymu, a současně zaručený nástroj, s jehož pomocí se může pomstít muži, který je odpovědný za smrt jeho synovce.

Přestože Enrique nebyl přírodovědec, měl i jako laik docela slušnou představu, jakou neuvěřitelnou biologickou zbraň dostal do ruky. Čirá tekutina zapečetěná v ampulce byla jen neutrálním, neškodným prostředkem, jehož posláním bylo přenášet a šířit mikroskopické kapsle, které jsou v něm rozptýleny. V jedné jediné kapce byly stovky, možná tisíce takových mikrokapslí. A každá z nich byla ve skutečnosti drobounká bombička vybavená proteiny, jež dovolily viru Spáč, aby napadl každou lidskou bytost, ve které se „probudí“. Takže každá kapička roztoku měla vlastně několikanásobně větší ničivou sílu, než kolik jí bylo potřeba k zabití jednoho člověka. Stačilo, aby se oběť napila vody nebo spolkla sousto, do něhož někdo spouštěcí roztok napumpoval, a vir okamžitě zmutoval do své vražedné podoby a napojil se na příslušnou část genetické informace… Taky by k tomu mohla stačit, pomyslel si Enrique temně, lentilka, kterou člověk chroustá při jízdě v autě.

A čirá tekutina byla jen jedním ze způsobů, jak dostat spouštěcí mechanismus do těla. Pokud člověk potřeboval odstranit nějakého konkrétního jedince mohl mu rozbušku umístit třeba do oběda. Jestliže se chtěl zbavit celé rodiny, nebylo nic snazšího než napíchat roztok třeba do krocana před sváteční večeří na Díkůvzdání. Jakmile šlo o větší počet lidí, nabízelo se k rozšíření spouštěcího roztoku nepřeberné množství cest. Místo jednoho oběda na stole bylo možné rozbuškou nakazit zásoby jídla pro celou populaci – rozesít ji po zemědělské půdě, nasypat ji do vodních nádrží, rozházet ji do vzduchu, který lidé dýchají. Udělat ze životního prostředí všudypřítomnou zbraň.

Enrique byl přesvědčen, že pro účinné masové rozšíření Spáčova „budíku“ by bylo nejlepší použít prášek nebo aerosol. Ostatně doslechl se, že El Tío postupoval přímo tímhle způsobem při rozšiřování samotného Spáče. Dokonce se k němu doneslo, že Alberto Colón, jenž zemřel minulý měsíc na nějakou záhadnou chorobu, byl El Tíovým prvním pokusným králíkem a zemřel na přesně mířený biologický úder.

Enrique v nejmenším nepochyboval, že všechno, co se říkalo o rozšíření viru, je pravda. Jen si nebyl jist, jestli odpovídají skutečnosti i zprávy o Colónovi. Připadalo mu to trochu jako zápletka z románu. Čerstvě zvolený bolivijský prezident je otráven, jelikož představoval hrozbu pro jihoamerické pěstitele a dodavatele koky, od nichž odebírá El Tíova distribuční síť – do které patří i Quirosova rodina – většinu jejich produkce.

V tuhle chvíli měl ale Enrique plnou hlavu úplně jiných úvah.

Teď bylo potřeba vyřídit velmi osobní záležitost. A přestože ho neopouštělo odhodlání udělat to tak, jak si předsevzal hned na začátku, chtěl si to později ještě jednou pořádně rozmyslet. Nemohl si dovolit žádné klopýtnutí, to by se mu mohlo vymstít.

Potíž byla v tom, že jakmile šlo o obchody, zvykl si už dávno postupovat rozvážně a rozumně. Jenže v jeho obchodech si to málokdy šlo takhle jasně utřídit. Kroky, jež podnikal, mohly být stejně dobře racionální jako emocionální, a nijak se navzájem nevylučovaly. Násilí je vzkaz, jenž dokáže stejně dobře oslovit mozek i srdce. A jsou tradice, které se nesmějí porušovat. Zvlášť pokud jde o čest a poslušnost.

Vybavil si Felixe nacpaného do kufru toho odporného vozu. Hlavu měl rozstřílenou na hadry a vyžranou od krys. Maso se mu vařilo v polévce z vlastní krve.

To byl docela jednoznačný a účinný vzkaz.

Enrique zvedl obličej z dlaní, narovnal se, posunul si brýle na nose a bez hnutí seděl dál a zíral na stěnu proti sobě. Toho ubohého, omezeného kluka někdo dostal. Jeho provokativní akce zasáhla Salazary na zranitelném místě. Měl Lucio jinou možnost než uštědřenou ránu oplatit? Enrique a jeho lidé se bezohledně drali na jeho trh. Lucio věděl, že za nimi stojí El Tíova mezinárodní organizace, a tak mu nezbývalo než zatnout zuby a smířit se s tenčícími se zisky. Úspěch přiláká konkurenci, to je základní pravidlo veškerého podnikání. To ale neznamená, že se Lucio nechá bez odporu vytlačit z arény a nepokusí se zachránit to, co tolik let úporně budoval. Musí přece bránit svoje zájmy. A pokud byl Lucio přesvědčen, že Enrique schválil Felixovi jeho postup, jak naznačoval Lathrop, pak si musí dát záležet, aby ukázal, že v tomhle se pánové přepočítali. Předvést jim, že všechno má svoje meze. Dát jim zřetelně najevo, jak vysoká cena se platí za překročení těchto mezí.

Tomu Enrique rozuměl. Chápal, že Felix si smutný konec sám přivodil svými hříchy. A svým způsobem tím i určil další kroky, které teď bude muset podniknout Enrique. Nezvratitelný řetězec příčin a následků, jehož konec je v nedohlednu. Enrique sice truchlil nad smrtí synovce, ale tohle mu přesto dokázal v duchu vyčítat. A nevylučoval, že mu to nikdy neodpustí. Nebýt mladíkovy nerozvážnosti, nikdy to nemohlo takhle skončit.

Ale na druhou stranu – Felix byl jeho synovec. Přece nemůže dopustit, aby Luciovi Salazarovi jeho vražda jen tak prošla. Protože v tu chvíli by rodina Quirosových vypadala zranitelně, a jen by na sebe přivolávala další průšvihy. Ani ti nejmocnější spojenci by jí v tu chvíli nepomohli. Rodina se totiž musí umět o své členy patřičně postarat.

Enrique se zadíval na kožené pouzdro ležící na stole a vybavil si tu noc, kdy se setkal s Palardym v přístavu. Zaplést se do odstranění někoho tak slavného a mocného, jako je Roger Gordian… to je šílenství. Nic na tom nemění skutečnost, že to nakonec nikdy nikdo nebude spojovat s ním. I tady ho okolnosti přinutily, aby na to přistoupil. Musel prostě kopat za El Tía, jelikož věděl, že jeho všemocný přítel se jinak rázem změní v nelítostného protivníka.

Enrique se zamračil. Možná že všechno, co člověk dělá, je víceméně dáno předem. Kdo to má tušit? On to rozhodně neví. Není filozof. Je mu ale jasné, že zabití Felixe volá po odplatě a že obsah ampulky mu zajistí, aby odplaty dosáhl. Jedna kapka stačí.

Jedna jediná kapka, kterou se mu bezbolestně podaří propašovat Luciovi Salazarovi do jídla, zařídí, aby se Spáč, který v něm dřímá, probudil a začal se měnit v nemilosrdný nástroj zkázy. Nemoc se mu začne prokousávat tělem a polykat všechny buňky a tkáně, úplně stejně jako ty hladové potvůrky ve stařičké počítačové hře Pac-Man. Lucio bude tak strašlivě trpět, že pro něj nakonec smrt bude skutečným vysvobozením. A Enrique se dočká patřičného zadostiučinění. A ještě ke všemu se najde jen velmi málo lidí, kteří by pojali podezření, že byl Lucio ve skutečnosti zavražděn.

Jenže k čemu to v tom případě bude? Jak z toho lidé pochopí, že Enrique Quiros – ten vysokoškolsky vzdělaný a uhlazeně se vyjadřující Enrique – má dost schopností, aby se mohl postavit do čela impéria, které vybudoval jeho otec, a dál je rozvíjet? Že patří k lidem, jimž záleží na jejich cti a oddanosti? Že dokáže uplatnit sílu, když je třeba?

Krev za krev. Žil ve světě, kde tohle pravidlo platí. Je to něco, čemu budou všichni pozůstalí po Luciovi Salazarovi rozumět, od jeho bratrů a synů až po prodavače drog na ulici a vymahače dluhů.

Lucio prostě nemůže zemřít v posteli na nějakou neznámou chorobu.

Jestli si má Enrique vydobýt respekt, musí si ruce potřísnit krví. Zhluboka se nadechl, odtrhl pohled od koženého pouzdra a natáhl se přes stůl pro telefonní sluchátko.

Když Lucio Salazar absolvoval nečekaný a trochu nejasný telefonický hovor s Enriquem Quirosem, ukazovaly jeho náramkové hodinky deset minut po druhé hodině odpolední.

Jejich hovor trval všehovšudy šedesát vteřin.

Salazar odložil sluchátko na telefonní přístroj stojící vedle něho na okraji stolu a zasmušile svraštil čelo. Pak se opřel do křesla a otočil hlavu, aby viděl na oslnivě modrou hladinu pod sebou.

Ruku přesunul od telefonu k mohutnému zlatému řetězu, který měl pověšený kolem krku.

Napadlo ho, že tohle je snad teprve potřetí, co spolu mluvili od chvíle, kdy Enrique převzal rodinný podnik po otci. Tváří v tvář se naposledy setkali zhruba před rokem, kdy jim nezbylo se sejít a pokusit se urovnat jakýsi územní spor mezi jejich podřízenými. Tehdy očekával, že se Enrique bude naparovat, vždyť chodil do nóbl školy a tak vůbec, ale ukázalo se, že je to docela rozumný a uznalý chlápek. No, trochu zženštilý, to je pravda, ale neměl za sebou nakonec životní školu starého pána, který musel policisty na obou stranách hranice uplácet bednami načerno vypálené whisky a cigaret. Pro Lucia bylo důležitější, že se na Enriqua dalo spolehnout. Jak se ukázalo, choval se stejně před schůzkou jako po ní. Dospěli ke kompromisní dohodě, která vyhovovala všem zúčastněným, stvrdili ji podáním ruky a Enrique ji do písmene dodržel. Od té doby – a že už to bylo víc než rok, abychom byli přesní – se ani jednou nedostali do vážnějšího sporu, pokud nepočítáme pár bezvýznamných tahanic, jež rychle vyřešili s pomocí prostředníků. Až teprve nedávno Enriquův nepovedený synovec Felix uloupil Salazarův náklad pašovaných narkotik a u ústí toho zatraceného tunelu pozabíjel jeho lidi.

Lucio si prsty pohrával se svým talismanem, postavičkou představující svatého Josefa, patrona všech pracujících lidí a všech hlav rodiny – tyhle dvě role považoval Lucio za rozhodující a snažil se podle nich řídit, když se rozhodoval v zásadních věcech.

Enrique mu do telefonu řekl, že by se s ním rád osobně setkal a vyřešil s ním potíže, do nichž se dostali, dřív než se jim ještě víc vymknou z rukou a poškodí jejich vzájemné vztahy tak, že už je nebude možné napravit. Setkají se za dva dny večer u toho svítícího rybníčku v parku Balboa ve španělské čtvrti. Je to veřejné místo, kde si budou moci v klidu pohovořit a nebudou se muset bát odposlechu a mikrofonů. Navrhl, že si s sebou oba vezmou osobní strážce, aby se postarali o klid. Dál to nerozváděl, jelikož by to bylo nespolečenské. Strážci tam nepochybně museli být proto, aby je zaštítili, kdyby se ochránci zákona rozhodli, že proti některému z nich zakročí, to bylo zřejmé. Hlavním důvodem, proč to Enrique navrhl, bylo ale to, že chtěl rozptýlit veškeré případné Salazarovy obavy. Nepřál si, aby si jeho společník myslel, že je to snad nějaká past.

Takže nejspíš o něco takového půjde. Ostatně, není vůbec jasné, proč se Enrique tak najednou úpěnlivě snaží předejít blížící se válce, k níž sám zavdal příčinu. Stejně tak není jasné, jak chce bratrům Salazarovým vyrovnat jejich ztráty. V tu chvíli Lucio zvedl obočí. Pokud Enrique dospěl k závěru, že je správné se setkat, v klidu se posadit a probrat všechny podrobnosti z očí do očí, jedna věc v jeho pozvání chyběla – otevřené prohlášení připouštějící, že se stalo něco hodně ohavného. Lucio to sice nijak slovy nekomentoval, ale fakt, že mu tam něco podobného chybělo, si uložil hluboko do paměti už ve chvíli, kdy přijímal Enriquovo pozvání.

Takže pozítří večer v parku Balboa, přesně v jedenáct. Budu tam.

Načež zavěsili.

Lucio měl obličej rozrytý zamyšlenými vráskami a dál upíral pohled na hebkou mořskou hladinu začínající pod silnicí lemující útesy v Del Mar. V dlani dál svíral svého patrona, svatého Josefa.

Na tu schůzku v parku se dostaví. O tom není pochyb. Jednou dal slovo, že přijde. Navíc oběma rodinám zcela jistě prospěje, když dojdou k nějakému smíru a vrátí se ke svým aktivitám bez dalších tahanic. To ale neznamená, že ze sebe nechá udělat dobře viditelný terč. Jestli bude mít Enrique v rukávu břitvu, on, Lucio, se tím nenechá zaskočit. Radši si sám předem nachystá pár zajímavých překvapení. Koneckonců, do schůzky zbývají ještě dva dny, během té doby může trochu prozkoumat terén a zjistit co nejvíc dostupných informací o tom, co se děje v Enriquově táboře. Třeba přijde na to, co má jeho protivník za lubem. Takže nejrozumnější bude, když začne přípravu tím, že se nejdřív spojí osobně s panem Nenápadným.

Znovu sáhl po telefonu, uchopil celý přístroj a položil si ho do klína. Zvedl sluchátko a stiskl tlačítko, jímž si mohl navolit rychlé vytáčení Lathropova čísla.

15.

Na různých místech

14. listopadu 2001

Bylo pondělí pozdě odpoledne, Roger Gordian ležel v nemocnici U Milosrdných v San José a spal. Během dne si odbyl sérii vyšetření, krevní zkoušky a rentgen hrudníku. Do nemocnice ho dovezla sanitka v neděli ve čtyři hodiny odpoledne. Doprovázela ho jeho dcera Julia Ellisová, rozená Gordianová, protože právě na zahradě jejího domu v Pescaderu ztratil vědomí. Julia okamžitě zavolala pohotovost. Když tam ambulance po jejím zoufalém telefonátu dorazila, měl Gordian horečku 40,8 stupně, byl nebezpečně dehydrovaný a přišel o několik centilitrů krve kvůli povrchovému zranění, jež si sám způsobil vrtačkou, kterou měl puštěnou ve chvíli, kdy omdlel.

Dvojice ošetřovatelů, kteří se sanitkou přijeli, dokázala přímo na místě zastavit krvácení a ránu ošetřit. Ve voze pak ještě použili kyslík a velmi mírné elektrické šoky, takže když dorazili do přijímací ordinace, byl Gordian vzhůru a při plném vědomí. V nemocnici na něj čekala manželka, jež byla zrovna na cestě z mezinárodního letiště v San José do Pescadera, když ji Julia o celé záležitosti uvědomila mobilním telefonem.

V té době měl Gordian pořád ještě zvýšenou teplotu, potíže s dýcháním a bolesti v krku. K tomu se přidaly křeče v břiše, mrákotné stavy, bolesti svalů a zimnice. Po první prohlídce dospěli internisté, kteří se u něj vystřídali, k předběžnému závěru, že jde o chřipku spojenou s vyčerpáním vyvolaným nadměrnou námahou. Projevy choroby byly natolik vážné, že doktoři nedbali Gordianových námitek, že je fit a klidně může jít domů, a trvali na tom, že si ho nechají v nemocnici a pořádně ho vyšetří. Nakonec s tím – ovšem na mocné naléhání rodinných příslušníků – neochotně souhlasil.

Hodinu po příjezdu do nemocnice byl Gordian převezen do soukromého pokoje v pátém patře. Jak bylo u vysoce postavených pacientů běžné, pracovníci nemocniční ochranky mu nabídli, že se může zapsat pod falešným jménem, aby na sebe nepřilákal pozornost reportérů, kteří mají ve zvyku sledovat sanitní vozy a vyhledávat známé osobnosti. Zprvu se mu do toho nechtělo, protože mu jakákoliv nadstandardní péče lezla krkem. Manželka s dcerou ho ale přesvědčily, že nedělá dobře. Kapituloval ve chvíli, kdy mu připomněly jeho dosavadní neblahé zkušenosti s médii. Nejpřesněji udeřily hřebík na hlavičku, když mu připomněly, jak bezostyšně a s drzostí hodnou vzrostlé opice překroutil fakta Reynold Armitage, ekonomický sloupkař a televizní komentátor. Ten se zhruba před rokem mohl přetrhnout, jen aby firmu UpLink International co nejvíc potopil zrovna uprostřed vážného oslabení jejích akcií. Zrovna tenhle šmok by určitě Rogeru Gordianovi rád napsal předčasný nekrolog, kdyby se zpráva o náhlém onemocnění dostala k lidem od novin.

Takže na Ashleyino doporučení nakonec na tabulce vedle dveří vedoucích do pokoje SC stálo: Hardy, Frank.

Do pondělního rána klesla Gordianovi teplota na 39,8. Dýchal stále ještě s obtížemi a o jídlo nejevil sebemenší zájem, ale jinak se cítil o poznání silnější. Na třetím řádku jeho lékařské zprávy, kde má být výsledek standardního lékařského vyšetření, stálo mezi kolonkami Přijat do a Předepsaná dieta, že jeho stav je stabilizovaný. Hned pod tím bylo pod položkou Doporučený stav zaškrtnuto Klid na lůžku. Pak následovaly výsledky rozboru krve a slin (položky Analýza a Laboratoř). Na poslední řádce pak byly předepsané léky čili Medikace. Gordian dostával na podkladě výsledků laboratorních testů každé čtyři hodiny slabé dávky acetaminofenu, jelikož se nepředpokládalo, že by ho bylo třeba chránit před něčím horším, než je obyčejná chřipka.

Přesně v půl deváté ráno dorazily na návštěvu Ashley a Julia. Ta se v deset rozloučila, jelikož spěchala na jednání do jedné módní návrhářské firmy, která ji zrovna nedávno najala jako poradce pro styk s veřejností. Ashley zůstala v nemocnici, dokud ji Gordian v poledne konečně nevystrnadil s poukazem na to, že se cítí dobře a že se manželka může bez obav odebrat domů – zvedla se s ujištěním, že ať se mu to líbí nebo ne, může se spolehnout na to, že do večeře u něj bude zpátky.

Někdy kolem třetí hodiny odpoledne přišla sestřička, aby Gordianovi změřila teplotu, tep a krevní tlak a dala mu předepsané pilulky tylenolu. Když odcházela, zapsala cosi do karty zavěšené na posteli. Několik minut po jejím odchodu přemohla Gordiana náhlá slabost, a na nějaký čas dokonce ztratil vědomí.

Ve čtyři hodiny, zrovna když Gordian ve svém pokoji v pátém patře spal, odskočila si sestra, která měla službu u pultu, o dvě patra níž, na záchod. Jen zmizela z dohledu, vešel na oddělení muž v naškrobeném bílém oděvu ošetřovatele, který se až do té chvíle motal venku kolem dveří vedoucích do místnosti se zásobním materiálem. Na měkkých gumových podrážkách se pohyboval velmi tiše.

Jedním okem sledoval, jestli se sestřička neukáže ve dveřích, a přitom několika kliknutími projížděl jednotlivé nabídky na monitoru jejího počítače. Během krátké chvilky se mu podařilo najít seznam všech pacientů, kteří byli hospitalizováni v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách, včetně toho, na kterém zrovna leží pokoji. K získání těchto informací mohl použít kterýkoliv počítač na kterémkoliv stanovišti v každém oddělení v budově, jelikož všechny byly zapojeny do jednotné nemocniční sítě. Zvolený postup byl prostě jen velmi příhodný způsob, jak se dovědět potřebné údaje. Díky čilému ruchu, který v nemocnici panoval, nebude teď sebemenší problém podniknout další potřebné kroky.

O pár vteřin později se na obrazovce objevily údaje o pacientovi v pokoji 5C. Jen jeho pseudonym chyběl.

Muž se vrátil do hlavní nabídky, opustil stanoviště sester a kráčel chodbou tak dlouho, až našel prázdnou čekárnu, a tam vešel. Z kapsy vytáhl mobilní telefon a rychle vyťukal kód jedné z linek uložených v paměti.

„Je tady,“ oznámil do mikrofonu.

Úzký výtah ho vyvezl z prvního suterénu a s pneumatickým odfrknutím ho vypustil ze svých útrob. Muž rázně vykročil, zahnul doprava a prošel kolem řady zamčených a zabezpečených dveří, na nichž stálo, že za nimi se nacházejí laboratoře. Na několika dveřích uviděl ve výši očí mezinárodně srozumitelné symboly signalizující nebezpečí biologického zamoření – rudočerný trojlístek ve světle šedivém poli.

Na to, jak byl urostlý a svalnatý, působil dojmem, že se pohybuje velmi lehce. Nejspíš to bylo tím, že kráčel chodbou tak tiše. Přispívalo k tomu i rozptýlené světlo zářivek nad jeho hlavou, které bránilo vzniku stínů a temných míst. Díky tomu se zdálo, že tlusté betonové stěny pohlcují veškeré zvuky, potlačují barvy a vylučují všechno, co není přísně funkční a bezpodmínečně potřebné.

Většina zaměstnanců si musela na jednotvárné, ubíjející pracovní prostředí různě dlouho zvykat. Trávili koneckonců celé dny a noci fyzicky izolováni od veškerého světa, dokonce i od severské divočiny, která vládla venku, Siegfried Kuhl si ale nechal laboratoře takhle postavit, jelikož mu to vnitřně vyhovovalo. Byla v tom jakási neporazitelná síla a jednoduchost, která se mu líbila. Ale nejen to, cítil za tím ještě něco víc, nějakou neviditelnou sílu. Čas od času položil obě ruce dlaněmi na stěnu a cítil chvění mohutných motorů, které za ní pumpovaly stlačený vzduch do komor, kde se vyráběly mikrokapsle, a do „skafandrů“ lidí pracujících ve čtvrtém podzemním podlaží v uzavřených odděleních. V takových chvílích si Kuhl představoval, že se dotýká samotného lůna, v němž vzniká nová forma života zmítající se a otáčející se v zuřivých porodních bolestech.

Kuhl kráčel chodbou a muži a ženy procházející kolem něj jednotlivě i ve skupinách zahýbali na obě strany ke vchodům do laboratoří. V duchu srovnával tohle zařízení s Los Alamos a jeho historickým posláním. Tohle byl také svého druhu jediný ústav na celém světě, průkopník na poli vývoje a masové výroby biologických zbraní – a vir Spáč byl jeho největším současným úspěchem. Činnost ústavu pokrývala všechny fáze vytváření patogenního organismu od genomické analýzy a rozporcování DNA po jeho vypěstování, stabilizaci a chemické zakonzervování. K tomu bylo třeba ještě přičíst vývoj mikrobu, který vir „probouzí“, což představovalo navíc ještě souběžné a koordinované použití proteinů a řízené procesy na úrovni sestavování molekul. Člověk také nesměl zapomenout na nekonečné pokusy, jejichž cílem bylo zdokonalit vir natolik, aby se jeho smrtící vývoj v hostitelském organismu či hostitelských organismech co nejvíce urychlil, aby se zvýšila jeho odolnost vůči případným pokusům o léčbu či zneškodnění a aby vyhověl nárokům na rozmanité typy působení, jak je vyžadovaly potřeby nejrůznějších zákazníků. Šlo přece o to, že kupci by měli mít možnost vybrat si i nejrůznější druhy příznaků.

Než se doberou skutečně dokonalého výrobku, čeká je ještě spousta, spousta tvrdé práce.

Kuhl došel k vyztuženým ocelovým dveřím, jež oddělovaly další část chodby od zbytku budovy. Nebyl na nich žádný nápis. Muž položil dlaň na citlivou snímací desku a počkal, až přístroje naskenují jeho podkožní vaskulární pletivo a porovnají je se záznamy, jež mají uloženy v databance.

Stačil zlomek vteřiny a zelené světýlko na dveřích se rozsvítilo. Pak se na chvilku přerušil přívod proudu do elektromagnetického zámku a dveře připomínající vchod do trezoru se nehlučně otevřely.

Kuhl vešel do krátké chodbičky. Nikdo jiný tam nebyl. Stěny po obou stranách byly naprosto holé. Chodba byla zakončena tmavými dveřmi z těžkého dřeva vedoucími do kanceláře. Byla na nich klika z nablýskané mosazi.

Došel ke dveřím a zastavil se. Nebylo třeba, aby se nějak ohlašoval. Biometrický skener, který ho pustil dovnitř, už jistě v kanceláři ohlásil, kdo přišel na návštěvu. Jeho příchod navíc sledovaly skryté kamery.

Vzápětí se dveře do kanceláře otevřely. Stál za nimi Harlan DeVane a ruku měl položenou na vyleštěné mosazné klice. Byl oblečený do bílé košile s bílou kravatou a černého obleku šitého na míru. Padl mu tak dokonale, jako by mu ho krejčí stříhal přímo na kostnaté postavě.

„Siegfriede, pojďte dál,“ uvítal příchozího a krátkým pohybem bledé, vyzáblé ruky ho pozval dovnitř. „Budete mít radost, až uslyšíte, co jsem se právě dověděl o Rogeru Gordianovi.“

Lathrop už zase seděl v Salazarově rozlehlé usedlosti nad mořem a náramně dobře se bavil.

Přes celý pokoj pozoroval Lucia, jak se v jeho tváři nejprve objevil úžas, po chvíli ho vystřídalo poznání, že na tom zřejmě něco bude, a nakonec se dostavil výraz prozrazující nesmiřitelný hněv. Lathrop neuměl odhadnout, jestli je pro jeho společníka větším rozčarováním zjištění, co se kolem něj děje, nebo skutečnost, že na to sám nedokázal přijít.

Taky na tebe došlo, pomyslel si.

Zadíval se z okna na úchvatný výhled na moře a čekal, až jeho hostitel stráví to, co se právě dověděl.

„No dobře,“ vydechl Lucio po chvíli. „Probereme si to ještě jednou, abych měl jistotu, že jsem to správně pochopil. Hezky krok za krokem. Protože vy jste mi hodil záchranné lano a já chci mít jistotu, že jsem si to nikde nevyložil špatně.“

Lathrop přikývl.

„Takže zaprvé – podle vás je Felix zcela jistě po smrti. Jste si naprosto jist, že v tom kufru našli jeho mrtvolu a že to v žádném případě nemůže být omyl.“

„Vím to zcela jistě,“ přisvědčil Lathrop s kamennou tváří.

„Zadruhé můžete potvrdit, že ho zabil Enrique –“

„Že ho nechal zabít,“ opravil ho Lathrop.

„Že nechal svého vlastního synovce zabít,“ přikývl Lucio. „A to proto, že se Felix tahal o zisk z prodeje nákladu, který mi sebral.“

„Nešlo jen o tahání,“ upozornil ho Lathrop. „Každý má pochopení proto, když si někdo sem tam něco uleje stranou. Jenže Felix byl nenažraný. Prohlašoval, že celou tu frašku u tunelu sfoukl sám, že na sebe vzal veškeré riziko a že si zaslouží každý cent, který z toho kápne. Vykládal to na potkání každému, kdo vedle něj stačil zahřát barovou stoličku. Byla to vlastně jen poslední kapka. Dělal podobné kšefty, kde se jen dalo. Navíc všichni věděli, že nasává jako zjednaný. Vyváděl čím dál tím hůř. Začal už být doopravdy na obtíž.“

Lucio pokrčil rameny. „Kdybych se já rozhodl, že podráždím konkurenci a seberu jí zboží, tomu klukovi bych to rozhodně nesvěřil. Ale řekněme, že jsem Enrique a že jsem ho to nechal udělat. A teď se dívám, jak kluk utrácí můj podíl. Jelikož je to člen rodiny, hezky zpříma bych si to s ním vyříkal. Dal bych mu najevo, že udělal velkou chybu a že by se měl rychle koukat vzpamatovat.“

„Tohle udělal Enrique už mockrát. Minulý týden Felixovi zavolal, aby mu dal ještě jednu příležitost. Jenže Felixe ani nenapadlo, aby se strýcovi omluvil a nabídl mu procenta z úlovku. Místo toho mu doporučil, aby si to svoje poučování strčil do míst, kam slunce nikdy nesvítí.“

„Trouba,“ poznamenal Lucio a zavrtěl hlavou.

„Jo.“

„Hlavně že prohání cajones.“

„Jo. Jenže tupý samec je většinou dost špatná kombinace.“ Lucio se zamyslel.

„Tak přejděme k dalšímu kroku,“ prohlásil po chvíli a uvelebil svoje mohutné tělo o něco pohodlněji na pampeliškově žluté měkce čalouněné pohovce. „Enrique se rozhodl, že už toho má dost. Vidí, že se ho kluk ani trochu nebojí. Vidí, že ho nedokáže umravnit. Tak se rozhodne, že ho oddělá. Říkám to správně?“

Lathrop přikývl.

„To mi moc nesedí,“ potřásl Salazar hlavou. „Felix je přece jeho synovec.“

„To je důvod, proč Enrique tvrdí, že Felixe odstranila vaše rodina,“ upozornil ho Lathrop. „Jak jsem vám to vysvětloval předtím – své sestře Enrique nabulíkoval, že Velký šéf z Tijuany svolal jednání, kterého se zúčastnili zástupci rodiny z obou stran hranice. Dohadoval se s nimi, jak se vyrovnají s tím průšvihem u tunelu. Podle Enriqua jste měl už naplánované, že Felixe odděláte pro výstrahu, ale chtěl jste, aby vám to vaši bratři odsouhlasili, než se do toho dáte.“

Lucio nasadil nesouhlasný výraz.

„To mi nedává moc smysl,“ zabručel, „kdybych toho kluka chtěl odstranit, dám si přece zatraceně záležet na tom, aby jeho tělo zmizelo jednou provždy. Vezmu-li v úvahu Felixův způsob života, trvalo by celé týdny, než by někoho napadlo, že si ten pošuk nevyrazil na dlouhý flám někam za děvkami.“

Lathrop se opět zadíval z okna a ocenil široký výhled na nekonečnou mořskou hladinu.

„Enrique je hlava rodiny,“ poznamenal. „Sestra ho bezmezně obdivuje. Věří všemu, co jí bratr řekne.“

„To bych ale musel být úplný tonto, idiot, kdybych přikázal takovou hloupost, aby nechali Felixe ležet v autě v jeho vlastním podniku.“

„Ona nemá tušení, co se kolem ní děje. Nejspíš vůbec neví, jak to v téhle branži chodí. Nebo to možná ví, ale je žalem bez sebe a nedokáže rozumně uvažovat. Já vám můžu říct jen jedno – ona je přesvědčená, že to máte na svědomí vy, a teď chce, abyste za to jaksepatří pykal.“

Lucio opět potřásl hlavou.

„Kdyby to nebylo tak neuvěřitelné, bylo by to k smíchu,“ prohlásil. „Enrique navedl Felixe, aby mi ukradl zboží. A aby mi pozabíjel lidi. Pak se ti dva nedokázali dohodnout o to, jak si rozdělí zisk z uloupené zásilky. Takže Enrique Felixe oddělá a mě předhodí své sestře jako obětního beránka. Ona mu na to řekne, že musím zemřít, jelikož jsem zabil jejího syna. Vzápětí mi tu zazvoní telefon. Volá mi Enrique a vykládá mi, že se chce se mnou sejít. Že prý všechny ty problémy dáme do pořádku. A já na to kývnu. Říkám si, že mu třeba došlo, jakou udělal chybu, a že chce nabídnout nějaké vyrovnání. Jenže jemu jde ve skutečnosti o to, že teď chce oddělat mě.“ Salazar si poklepal prstem na hruď. „Já si hledím svého, nelezu nikomu do zelí, a Enrique se ze mě pokouší udělat v krátkém čase už podruhé oběť.“

Lathrop ho sledoval pohledem. Tuhle legendu se mu podařilo zaplést do docela úhledného uzlu.

„Ve skutečnosti nejde jen o to, že Enrique potřebuje nějak uspokojit sestru,“ nadechl se, aby utáhl poslední smyčku. „Musíte mít na paměti, kde a jak to celé začalo. Ta záležitost s tunelem měla svůj význam. Enrique měl doopravdy v plánu vyhnat vás z Kalifornie a věděl, že má za sebou El Tíovu pěst. Felix se už zaživa stal loutkou v jeho rukou, a když je teď po smrti, Enrique ho stejně dál využívá, aby dosáhl svého cíle.“

Lucio se na něj znechuceně zamračil.

„El Tío,“ ušklíbl se. „Od chvíle, co se objevil na scéně, panuje všude jen samý zmatek. Naprosto nesmyslný bordel.“

Lathrop na to nic neřekl.

Lucio seděl a chvíli si jen zamyšleně vysával přední zuby. Pak se naklonil dopředu a Lathrop jen pobaveně zaznamenal, jak se péra v pohovce, stlačená do té doby pod Salazarovým těžkým tělem, s úlevou uvolnila a vysoko vyboulila do povrchu čalounění. „Máte pro mě ještě něco?“

„To je všechno.“

Lucio si ještě chvíli zadumaně vysával zuby.

„Tak dobře, Lathrope. Jste vážně nejlepší. A můžete se spolehnout na to, že za tuhle hlášku vás čeká docela příjemná odměna,“ prohlásil. „A pokud jde o mě a Enriqua – ode dneška za dva dny v tom parku poznáme, kdo z nás je ve skutečnosti idiot.“

Lathrop přikývl.

Podle všeho to zřejmě bude velmi zajímavá podívaná. Už se těšil, až si sedne do hlediště a bude se dívat.

„To je stejně zvláštní, jak člověk posuzuje vlastní úspěchy,“ prohlásil DeVane rozšafně. „Už mám za sebou hodně skvělých výkonů a další mě jistě ještě čekají. Namnoze šlo o velkorysé akce, které přinesly mastné zisky. Přesto v tuhle chvíli cítím uspokojení, jakému se nic z toho nevyrovná. Přitom jde jen o jednoho jediného člověka, kterého to složilo. Jen o problém, který jsme vyřešili. Ani jsem si neuvědomoval, jak hluboko se mi Roger Gordian zaryl pod kůži.“

Kuhl seděl proti němu na druhé straně stolu a mlčel. Za DeVanem, kousek vlevo od jeho židle, bylo jedno z mála oken v celé budově. Šlo o pevnou tabulku mnohovrstevnatého jednosměrného skla, které dokázalo pohltit tlakovou vlnu po bombovém útoku, stejně jako palbu odstřelovače s výkonnou puškou. Mělo pravidelný čtvercový tvar a představovalo dokonalou zvukovou izolaci od okolního světa. Svým způsobem posilovalo pocit naprosté odloučenosti od okolních lesů zajišťované ovšem ve skutečnosti hlavně tlustými betonovými zdmi. Kuhl viděl okýnkem stopy vysoké zvěře mířící do bezpečí stromů zasypaných tlustou vrstvou sněhu a chápal, proč se dravci uvěznění v zoo či v akváriu tak nešťastně dívají přes skleněné stěny ven. Vždyť jde o pud, který je starší než všechno, co se ho snaží potlačit. A DeVane ho neoblafne. To jeho uhlazené chování, to je jen zástěrka. Vnější obal, který si obléká stejně samozřejmě jako ty drahé obleky. A má sloužit stejnému účelu. Ale i DeVane ví, jak vypadá nutkání zaútočit a ochutnat krev.

„Jak vypadá Gordianův zdravotní stav?“ zeptal se Kuhl nahlas.

„Dověděl jste se o tom něco?“

„Zatím ho v nemocnici nechávají na oddělení, kde jsou běžní pacienti,“ odpověděl DeVane. „Z toho můžeme usoudit, že se u něj zatím vyvinula teprve raná fáze. Ale další příznaky se dostaví velmi rychle.“

Kuhl se tvářil naprosto neproniknutelně.

„Předpokládám, že naše zálohy budou v nejvyšší pohotovosti,“ poznamenal.

DeVane se usmál a pod jeho zvednutými rty zasvítily drobné, bílé zuby.

„Vaše důslednost vám slouží ke cti,“ prohlásil. „Pochopitelně s vámi souhlasím. Musíme být připraveni na všechno.“

Na chvíli se oba odmlčeli. Pak De Vane ukázal na stolní počítač stojící u stěny po jeho pravé ruce. Na obrazovce se kupily řady nepřečtených vzkazů dodaných prostřednictvím elektronické pošty.

„V jednom kuse nám chodí další a další objednávky spouštěcích zařízení,“ upozornil Kuhla. „I za tu chvíli, co tu spolu sedíme, se jich pár objevilo. V některých případech jde o několik objednávek najednou. Například náš súdánský přítel mně už oznámil, že narazil na hlubokou studnu plnou peněz. Stejně jako řada jeho sousedů sídlících v té poušti. Nadšení našich zákazníků je odzbrojující. A je jedno, jestli jsou to lidé pohybující se na výsluní vysoké politiky, nebo skrývající se v hluboké ilegalitě. Stejně se chovají i ti, jimž nahání strach národnostní a rasové rozdíly. I ti, jimž jde o větší společenské uznání, o bohatství či o to, aby mohli svým snažením změnit svět. O nic lépe na tom nejsou ani klienti, kteří si svoje vnitřní prohry odreagovávají na celém lidstvu tím, že na ně přenášejí stíny svých mrtvých lásek a vášní. Snad všichni lidé, jimž jsem naši nabídku přednesl, skákali nadšením. Ode dneška za tři dny budou mít příležitost něco si za svoje peníze užít.“ Znovu ten nenápadný úsměv. „Topíme se v penězích, Siegfriede. A já věřím, že se lidstvo postará, aby nám to vydrželo hodně dlouho.“

Kuhl oknem z tlustého umělého skla sledoval, jak venku velcí ptáci střemhlav slétají z větví jehličnanů.

„Mezi našimi zákazníky jsou lidé, kterým jde o zásadní vražedný střet,“ prohlásil zamyšleně. „Ti představují obrovské a zcela protikladné síly. Budík probouzející Spáče jim dává sílu k tomu, aby se navzájem zničili – a to je něco, co nemá v dějinách obdoby.“

„Tak o to vám jde?“

„Neděsí mě vyhlídka na nějakou zásadní změnu.“ DeVane se na něj zadíval.

„Aha,“ přikývl po chvíli. „Zajímá vás, o co jde mně.“

Kuhl přikývl. Na rozbrázděném sněžném koberci za pancéřovým oknem zahlédl stín dravce, který právě roztáhl křídla a teď se v pravidelných smyčkách pohyboval ve vzduchu.

DeVane spojil prsty obou rukou do tvaru malé klícky.

„Jedna velmi stará pověst vypráví o malém chlapci, jehož otcem byl bůh, který jezdil po obloze se slunečním kočárem,“ začal vysvětlovat. „Tahle pověst velmi dobře vystihuje, jak se dívám na svět.“

Kuhl vyčkával. DeVane se soustředěně díval na klícku z propletených prstů, jako kdyby do ní měl své myšlenky pochytané.

„Podle pověsti chlapce jeho veliký a božský otec zapřel a nechal ho, aby se s matkou na nehostinné zemi bral o holý život. Mladík se o svém nebeském původu dověděl, teprve když dosáhl dospělosti.“ DeVane se zamyslel. „A v tu chvíli se začal chovat velmi podivně. Vědomí, že se ho otec zřekl, že ho zapřel, že zmařil spoustu jeho životních příležitostí, vyvolalo v chlapci pocit nesnesitelného ponížení. A tak se vypravil na otcovo panství. Dorazil do Slunečního paláce a žádal, aby mohl dokázat, jakého je původu, tím, že bude jeden den řídit sluneční kočár.“ DeVane se odmlčel. Pleť kolem lícních kostí měl nepřirozeně napjatou a pohled soustředěně upíral na propletené prsty. „Otec se mu nejdřív vysmál do očí,“ pokračoval po chvíli ve vyprávění. „A odmítl žádosti vyhovět. Jistě si umíme představit, jak svoje otcovství zpochybňoval, jak odmítl připustit, že mladík je jeho krev. Jenže syn prokázal dědičnou neústupnost a nakonec prosadil svou vůli. Možná otce udolal prosbami, možná ho vydíral. Možná mu vyhrožoval, že prozradí ten dlouho utajovaný poklesek jeho nadpozemským druhům. Kdo ví? Mladík prostě udělal, co bylo potřeba, aby dosáhl vytčeného cíle. Aby dostal příležitost. Když lezl na kozlík slunečního kočáru, otec mu uděloval tisíce rad. Jestli poletíš moc vysoko, celá země zmrzne. Když klesneš příliš hluboko, všechno shoří. Pokud uhneš napravo nebo nalevo, dosáhnou na tebe příšery střežící věčnou prázdnotu, srazí tě svými tlapami a strhnou tě do nekonečné tmy. Čím víc se otec snažil mladíka od jeho úmyslu odradit, tím víc se chlapec těšil, až se konečně chopí otěží a vyhoupne se na oblohu.“

DeVane zvedl pohled ke Kuhlovi. Jeho oči měly šedivý, chladně ocelový odstín. „Po chvíli se bohužel ukázalo, že chlapec přece jen není schopen spřežení zvládnout. Šlo přece jen o základní přírodní sílu, o živel, a on vyrostl na obyčejné zemi a měl pod nehty hlínu. Lítal po obloze sem a tam v podobě mohutné bouře, a kamkoliv ho koně dovezly, všude po sobě zanechal jen zmar a zmatek. Krajina stála v jednom ohni. Obilí sežehly plameny. Ledovce roztály a voda zaplavila města. Oceány se změnily v mohutné sloupy páry. Jeho ničivá, neřízená projížďka otřásla celým světem. Všude zavládl chaos. Pak se konečně do hry vložil nejmocnější ze všech bohů a srazil chlapce jediným bleskem. Hořící mladík padal k zemi, ale hleděl smrti vstříc bez lítosti a zármutku. Protože uspokojil svou ctižádost a dokázal, že je schopen větších skutků, než mu bylo dáno původem. Dokázal víc, než od něj kdokoliv čekal. Dokázal víc než ti, kteří se ho snažili ponížit. Měl odvahu a odvážní lidé často musí nést následky svých činů. Věděl to od samého počátku. Ale stálo to za to, Siegfriede. Ta vyjížďka stála za to.“

DeVane se odmlčel. Zhluboka se nadechl, uvolnil sevřené prsty a pomalu se opřel v křesle. Když znovu promluvil, zněl jeho hlas naprosto klidně a vyrovnaně.

„Uspokojilo to vaši zvědavost?“ zeptal se.

„Ano.“

„Tak se můžeme vrátit k práci.“ Dlaně měl nenuceně položené na stole. „Potřebujete probrat ještě něco?“

Kuhl přikývl.

„Jde o toho našeho člověka v UpLinku. Toho, co dodal Gordianovi budík,“ řekl. „Je to slaboch a není na něj spolehnutí.“

DeVane pokrčil rameny. „Malá rybka vyplavala z hluboké vody a otrávila se spolu s velkou rybou.“

„Což mu už v tuhle chvíli muselo dojít,“ přikývl Kuhl. „A tak se sám sebe ptám – co když se nás v poslední křeči pokusí kousnout?“

DeVane zvedl obočí. „Možné to je,“ připustil. „A vy navrhujete…“

„Aby El Tío uložil Enriquovi Quirosovi, že má tomu ubohému tvorovi zkrátit trápení. Čím dřív tím líp.“

DeVane ho sledoval kovově chladným pohledem. „Váš nápad má hlavu a patu,“ připustil. „Spojím se s Enriquem.“

Kuhl znovu přikývl a zvedl se z křesla. Velký černý pták za oknem mezitím ulétl, takže za tlustým oknem už nebylo k vidění nic jiného než otisky kopyt v široké bílé pláni táhnoucí se mezi budovou a temným pruhem lesů v dáli.

Kuhl se otočil a vykročil ke dveřím.

„Siegfriede.“

Podíval se přes rameno. DeVane na něj upíral nehybný pohled.

„Teď toho o mně víte hodně,“ poznamenal vážně.

„Ano.“

„Víc než kolik o mně kdy nějaký živý člověk věděl.“

„Ano.“

De Vane do něj ještě chvíli zabodával oči a pak přikývl.

Kuhl sáhl po mosazné klice a vyšel z kanceláře.

Bylo mu špatně.

Bylo mu neuvěřitelně zle.

Hrbil se nad záchodovou mísou, strkal do ní hlavu a tvrdé dlaždičky ho tlačily do kolen. Ústa měl plná kyselé pachuti a žaludek se mu kroutil po několikanásobném zvracení. Začalo to už v neděli večer, když v tupých, svíravých návalech zvrátil napůl strávenou večeři. A sotva se žaludek zbavil jediného pevnějšího obsahu, bolesti se ještě zhoršily. Křeče ho trápily přes půlnoc a nebraly konce. Žaludeční šťávy mu rozežraly a spálily jícen. A nejhorší bylo, že už v sobě neměl ani kapku žluči, takže bolestivě dávil nasucho.

Někdy kolem třetí hodiny ráno na sebe naházel nějaké oblečení a vypravil se dolů do obchodu, kde měli otevřeno dvacet čtyři hodin denně. Doufal, že mu trocha zázvorové limonády udělá dobře. Měl to jen kousek, ale přesto se musel cestou dvakrát nebo třikrát zastavit, dopotácet se k obrubníku a držet se pouliční lampy, aby neupadl na zem. Bolesti v žaludku byly nesnesitelné. A k tomu ta hrozná závrať. Měl pocit, jako by se pod ním chodník při každém kroku prohýbal. Trvalo mu celou věčnost, než se dostal do obchodu, našel limonádu a zaplatil. Prodavač na něj koukal, jako by měl před sebou opilce či narkomana, který přišel vykrást kasu. Palardy si byl jist, že muž celou dobu drží ruku na něčem, co měl ukryté pod pultem – snad to byla pistole, možná alarm, kdo to má vědět?

A pak ten strastiplný návrat do domu, kde bydlí. Další malá věčnost. Posadil se na pohovku a napil se limonády tak, jak byla, nevychlazené. Zkusil to nejprve po malých doušcích. Říkal si, že by tělo mohlo nápoj v malých dávkách zvládnout.

Zřejmě teprve v tu chvíli si poprvé uvědomil, že má oteklý krk. Nejspíš si to uhnal postupně během celé noci. Možná taky, že by si toho všiml už dřív, kdyby mu žaludek v jenom kuse nevyváděl. Ale pálilo ho to o všechno pryč a pochyboval, že by ho chřipka či angína mohly přepadnout tak zničehonic. Mandle měl zduřelé jak ořechy a polykání mu dělalo strašlivé potíže. Na krku nahmatal po obou stranách pod kůží jakési zatvrdlé boule. Odhadoval, že to budou uzliny.

Už samo pití limonády pro něj bylo doslova utrpením. A nakonec se ukázalo, že to není k ničemu. Celá pouť do obchodu i pomalé usrkávání nápoje nakonec nebyly k ničemu. Zázvorová limonáda z něj vyletěla jako gejzír, než stačil doběhnout na toaletu. Valila se mu přes prsty a vsakovala se do čalounění, do koberce, do všeho. Bublinky kysličníku uhličitého se smíchaly se slinami a žaludečními šťávami.

Od té chvíle už Palardy nedokázal polknout vůbec nic pevného ani tekutého.

Bylo mu zle, neuvěřitelně zle. Před pár minutami měl pocit, že se v něm vnitřnosti trhají na kusy a že z něj budou vylétávat v krvavých cárech. Od toho suchého, křečovitého dávení ho bolelo celé tělo. Záda, boky i žaludek. Kristepane. A teď se mu ještě ke všemu tak divoce rozbušilo srdce. Mlátilo sebou v hrudním koši rychle a nepravidelně. Ježíšikriste, to je hrůza.

Palardy se skláněl nad záchodovou mísou, lapal po dechu a držel se za břicho. Čekal, jestli už poslední záchvat doopravdy pominul, nebo jestli přijde další nápor nezvladatelných křečí.

Po chvíli dospěl k závěru, že mu tělo zřejmě dopřává oddechový čas, a narovnal se. Pevně se přitom chytil umyvadla, aby neztratil rovnováhu. Otočil kohoutkem, namočil si obličej do studené vody, vypláchl si ústa a odplivl si do odtoku. Nemohl se zbavit odporné pachuti v puse. Ale ani nečekal, že by se mu to mohlo podařit.

Vypotácel se z koupelny a v hlavě cítil tupou bolest. Byla mu zima a celý se třásl. V předsíni si ze skříně vytáhl flanelovou deku a hodil si ji přes ramena. Pak se na zesláblých nohou vydal do obývacího pokoje a tam se zhroutil na pohovku.

Co to se mnou je? Co se to se mnou jenom děje?

Seděl pod dekou schoulený do klubíčka a snažil se alespoň trochu zahřát. Zlobilo ho, že se nedokáže uvolnit. V mysli se mu pomaličku, krůček za krůčkem, formovala děsivá myšlenka. Hned na začátku, sotva se mu udělalo zle, ho to ještě nenapadlo. Ale už po krátkém čase se začal zabývat tím, jestli jeho náhlá nevolnost nemá nějakou souvislost s tím, co mu Enrique Quiros předal v tom pouzdře s injekční stříkačkou, s tou tekutinou v ampulce. Jen hodně omezenému bláznovi by taková možnost nepřišla na mysl. Už tu noc, kdy se s Quirosem setkal v přístavu, ho napadlo, že když někdo riskuje proto, aby poškodil či zabil někoho tak důležitého, jako je Roger Gordian, jistě také udělá všechno pro to, aby po sobě zahladil stopy. A aby se zbavil každého, kdo by ho mohl s tím činem dát do jakékoliv souvislosti. V autě bylo na Quirosovi vidět, že z celé záležitosti nemá velkou radost. Nemohl se dočkat, až to bude mít za sebou. Palardy už si nevybavoval, jaká slova jeho společník tehdy přesně použil, ale bylo z nich zřejmé, že on osobně nemá zájem na tom, aby se Gordianovi něco stalo. Takže za tím byl někdo důležitější, kdo tahal za provázky. Quiros se jen staral o sebe, stejně jako Palardy.

Bylo to nepříjemné zjištění. Palardy o sobě nikdy neuvažoval jako o zločinci a převládal v něm pocit, že s Quirosem nemá pranic společného. A připustit, že jsou si v něčem podobní, že jsou oba schopni zajít stejně daleko, jen aby si chránili vlastní kůži…

To bylo zatraceně nepříjemné.

Palardy si uvědomoval, že představuje jediný spojující článek mezi Enriquem Quirosem a Rogerem Gordianem. Kdyby ho někdo odstranil, veškerá spojitost zmizí. To mu došlo přímo na místě – na parkovišti před přístavištěm osobních lodí. Než se s Quirosem rozešli, vyděsil Palardy sám sebe bezděčně ještě víc tím, když se zeptal, kdo mu zaručí, že na něj obsah ampulky nebude mít nějaký neblahý vliv. Quiros strávil několik dlouhých minut vysvětlováním, že tekutina sama o sobě je neškodná, že začne působit, jedině přijde-li do styku s jedinečným genetickým materiálem, pro který je určena. Pokud tahle okolnost nenastane, jsou obě složky – materiál i tekutina – naprosto neškodné a není se čeho bát. Člověk může klidně vypít kanystr téhle látky a nebude to na něj mít žádný účinek.

Palardymu nedělalo potíže pochopit základní princip. Sledoval vývoj genetického výzkumu v novinách a četl o něm spousty časopiseckých článků. Navíc UpLink International ještě do své zeštíhlovací akce v loňském roce vlastnila jednu z největších genetických firem v zemi, a dodnes měla v té společnosti podíl. Palardy se kamarádil s pár lidmi, kteří tam pracovali. A o jejich výzkumu toho věděl dost, aby mu bylo jasné, že Quirosovo uklidňování nestojí ani za zlámanou grešli. Protože ten jedinečný genetický materiál bude jen do té míry jedinečný, nakolik si to bude přát ten, kdo ho vyrobil. Představme si, že by se chtěl zbavit každého, kdo má hnědé vlasy. Nebo všech, kteří se vyznačují nějakým jiným velmi rozšířeným rysem. Jak by asi dopadli ostatní, kteří by přišli s příslušnou tekutinou do styku? Nebylo by z toho posléze spíš dokonalé „konečné řešení“?

Ještě jednu výraznou slabinu Palardy odhalil v Quirosově chlácholivém výkladu a byl přesvědčen, že jde o naprosto záměrné odvádění pozornosti. Jestliže jde o sloučeninu, jež musí být vyrobena na míru dědičným vlastnostem vyhlédnuté oběti, dobrá, je to možné. A kdo Palardymu zaručí, že si Quiros nenajal někoho, aby mu za stejným účelem obstaral vzorek Palardyho genomické řady? Aby z Palardyho kartáče vytahal pár vlasů. Aby z odtoku v Palardyho sprše vytahal pár kousků uschlé kůže. Aby vklouzl do Palardyho bytu a nalil mu tekutinu z ampulky do pomerančové šťávy, vody v lahvích či vystydlých zbytků v lednici. Tekutinu namíchanou tak, aby spustila reakci organismu připraveného na zničení bytosti zvané Don Palardy. Kdo něco takového Palardymu zaručí?

Palardy se zabořil hlouběji do polštářů a poslouchal sám sebe, jak s námahou a chrčivě oddychuje. Ještě dneska ráno, když volal do práce, že je nemocný, měl v plánu hned nato vytočit číslo k doktorovi. Pak se mu to ale v hlavě nějak rozleželo a rozhodl se, že to neudělá. Čím víc o tom přemítal, tím víc se utvrzoval v přesvědčení, že postupuje správně. Jestli někde chytil nějakou obyčejnou chřipku, dřív či později se jí zase zbaví. A jestli ty příznaky vyvolává nějaký umělý vir či bakterie vyvinutá v laboratoři, prostě mikroorganismus, který lékař nedokáže identifikovat, spočívala by jeho jediná naděje na přežití v tom, že řekne všechno, co o tom ví. A i kdyby se mu podařilo nějak se vylhat z toho, odkud to všechno ví, stejně by mu to nebylo nic platné. Jakmile by se přišlo na to, že jeho onemocnění je stejné povahy jako zdravotní potíže, jež sužují Rogera Gordiana, vedlo by to nevyhnutelně k otázkám, jimž by se už vyhnout nedokázal. Rázem by byl zapleten do pokusu o vraždu, i když první svého druhu. Jeho jméno by se stalo stejně neslavně proslulým jako jméno Lee Harveye Oswalda. A byl by taky mrtev, jako Oswald.

Obličej měl bledý a zalitý potem a oči zavřené. Přece musí existovat nějaký způsob, jak se z toho dostat. Něco, co by mohl podniknout, aby se dostal Quirosovi na kobylku – tedy v případě, že ho Quiros nakazil. Nakazil, použil a zahodil. Třeba ve skutečnosti o nic nejde a nakonec se ukáže, že mu nic nebylo. Ale pro všechny případy, pro jistotu… musí přece existovat něco…

A pak ho náhle napadlo, že skutečně něco takového existuje.

16.

Na různých místech

15. listopadu 2001

Když si Gordianův osobní lékař dr. Elliot Lieberman přečetl v úterý ráno zprávu o zdravotním stavu svého pacienta, vyvolalo to v něm zmatek a nejistotu.

Gordian byl zcela nepochybně nemocný, ale příčina jeho choroby zůstala pro lékaře záhadou. Příznaky chřipky, kvůli nimž byl v neděli odpoledne hospitalizován, začaly krátce po přijetí do nemocnice utěšeně slábnout. Tento nadějný vývoj vydržel celé pondělí, jenže pak se během několika málo hodin najednou dostavilo nečekané, prudké zhoršení. Někdy kolem půlnoci přivolal pacient do svého pokoje zdravotní sestru, protože se mu vrátily potíže s dýcháním i zimnice. Hlava ho bolela tak úporně, že ho to probudilo. Teplota mu vyskočila na 41 stupňů, což byla nejvyšší hodnota, kterou mu naměřili od chvíle, kdy ho dovezli do přijímací ordinace. Ani při poslední kontrole teplota neklesla. Potíže s dýcháním zmírnilo použití kyslíkové masky, ale i tak Lieberman slyšel přerývavé chrčení, když Gordiana před pár hodinami vyšetřoval stetoskopem. Okamžitě nařídil, aby pacientovi udělali sérii rentgenových snímků plic. Uviděl na nich stíny, které na rentgenech z předcházejícího dne ještě nebyly patrné – typický příznak, že se v plicích hromadí voda. Lieberman požádal personál nemocnice, aby Gordiana pravidelně rentgenovali dvakrát denně a jeho aby průběžně informovali o vývoji pacientova stavu. V duchu si říkal, že jestli dojde ještě k nějakému dalšímu zhoršení, bude Gordiana nutné přemístit na jednotku intenzivní péče. Pak se doktor přesunul do své ordinace, aby si pořádně prostudoval nález a výsledky laboratorních vyšetření.

Nejpodivnější na celém případu bylo, že rozhodně mohl vyloučit původní podezření na chřipku, stejně jako její nejhorší možnou komplikaci, virový zápal plic. Laboratorní test, jenž metodou rychleného vývoje vzorku mohl odhalit přítomnost antigenů – protilátek – proti chřipce typu A a B, prokázal, že nic podobného Gordian v těle nemá. Druhý typ rychlého určení příčiny choroby založený na rozboru vzorku hlenu z Gordianova hrdla nabídl během dvaceti minut naprosto shodný výsledek. Obě metody byly na devadesát devět procent spolehlivé – což u každé analýzy v podstatě znamená, že výsledky jsou nade všechny pochyby správné.

Lieberman si zklamaně povzdechl a začal se už potřetí probírat papíry na stole. Hledal v nich nějaký náznak, který předtím unikl jeho pozornosti. Jeho babička, pokoj její duši, by Gordianovi sáhla na čelo a posvítila do krku baterkou a hned by také dokázala vyjmenovat všechny příznaky. Ještě by ho přitom v jidiš nabádala, aby pořádně otevřel ústa. On, Lieberman má za sebou na zdi spoustu diplomů a certifikátů, a přitom nedokáže pokročit v odhalování podstaty Gordianových potíží ani o krok dál. Prozkoumání vzorku pacientovy krve pod mikroskopem vyloučilo běžná plicní onemocnění vyvolaná bakteriemi – především pneumokoky a stafylokoky, ale také vzácnějšími kmeny legionelly, jež mají na svědomí takzvanou legionářskou nemoc. Ani po případných chlamydiích a mykoplasmatech nebylo ani stopy. Sérologický rozbor prokázal zvýšený výskyt lymfocytů, bílých krvinek, jejichž tvorbou organismus reaguje na útok cizorodých mikrobů. Tím se potvrdilo to, co by babička už dávno věděla po letmém domácím vyšetření – že je přítomna nějaká infekce a že imunitní systém už vyslal smečku stopařských ohařů, aby se podívali po protilátkách. Stejně jako je zkusil vyhledat laboratorní test. Jenže lymfocyty pouze dokazovaly, že si v Gordianově organismu hoví nějaká nákaza, ale o totožnosti příslušného viru nevypovídaly vůbec nic.

Lieberman si prošel základní databázi nemocnice, aby se podíval, kolik podobných případů s neurčitelným onemocněním mají za posledních osmačtyřicet hodin nahlášeno. Zjistil, že ani jeden. Rozšířil vyhledávání nejprve na jeden týden a pak na jeden měsíc, ale ani to k ničemu nevedlo. Pak se spojil s okolními nemocnicemi a snažil se zjistit, jestli nemají z poslední doby zaznamenán případ, jehož příznaky by se blížily Gordianovým obtížím. Zase nic. Něco ale přece musí podniknout, aby zjistil, s čím se to Gordian potýká. Jeho tělo zápasí s neviditelným útočníkem a zřetelně začíná bitvu prohrávat. Dokud se nepodaří nepřítele identifikovat, není možné určit způsob léčby, který by na něj platil.

Lieberman se nadechl a pomalu vypustil vzduch z plic. Měl by vědět, s čím se to tady potýká, a on to neví. To ho velice znepokojovalo. Potřeboval by to konzultovat s někým, kdo by mu mohl poradit a nabídnout mu pohled specializovaného odborníka.

Lieberman zvedl sluchátko, aby zavolal vedoucímu virologického oddělení, ale pak dospěl k závěru, že hovor může ještě chvíli počkat, a zavěsil, aniž vyťukal číslo příslušné linky. Nejdřív si chtěl pohovořit s někým úplně jiným. Jeden z jeho nejstarších přátel a kolegů, Eric Oh, pracoval jako epidemiolog na kalifornském ministerstvu zdravotnictví. Eric vedl několik zásadních výzkumů týkajících se molekulárních metod určování neznámých a nově se vyvíjejících choroboplodných organismů. Než se oženil s dívkou, kterou znal z dětství, a než se vrátil zpátky na západní pobřeží, byl uznávanou veličinou a lovcem virů v Ústředí pro kontrolu nemocnosti v Atlantě. Manželka ale trvala na tom, že se přestane honit za patogeny BL4 a hezky se usadí. Zatáhnout do celé věci Erika a neporadit se o tom předem s vedením příslušného oddělení v nemocnici bylo proti všem zaběhnutým zvyklostem. Navíc případ neměl parametry, jež by Liebermana opravňovaly k tomu, aby se spojil s vládními úředníky – nešlo o soubor případů se stejnými příznaky, jakými trpěl Gordian, a nebyly k dispozici údaje o tom, že by hrozilo vypuknutí epidemie v celé oblasti. Jeden pacient s nenápadným onemocněním, jež zaměstnává jednoho obyčejného praktického lékaře sotva nějakých osmačtyřicet hodin, to není významné ohrožení veřejného zdraví. A to ani v případě, že tím pacientem je někdo tak významný, jako Roger Gordian.

Jenže Lieberman měl v sobě čidla citlivá na neviditelné signály jako radar. A těmhle čidlům člověk tím víc věří, čím je starší a zkušenější. Takže pokud jde o něj, takové neformální setkání s někým, jako je Eric, rozhodně nepředstavuje významnější porušení pravidel, jimiž se řídí jeho povolání.

Doktor Lieberman sevřel rty do tenounké čárky, kterou bylo v obličeji sotva vidět, zamračil se, v kapesním záznamníku našel Erikovo telefonní číslo a znovu sáhl po sluchátku.

„… nemůžu ani uvěřit, že jsem tak nemožná… tak pitomá… strávil tři neděle za sebou tím, že mi stloukal ohradu pro psy… a já… já se nezmohla na nic jiného, než že jsem tátovi dělala scény…“

Gordian sice spal, ale Juliin hlas do jeho vědomí pronikl. Pacient se zavrtěl a otevřel oči. Ashley a Julia seděly v nohách jeho nemocničního lůžka, co nejdál od hadiček a elektronických přístrojů, k nimž byl připojen.

Zvedl ruku, jež mu až do té chvíle bezvládně ležela podél těla, a nejistým pohybem si stáhl pod bradu kyslíkovou masku, kterou měl jen volně připevněnou k obličeji. Obě ženy zaznamenaly, že se probral, otočily k němu obličeje a začaly vstávat.

„Dejte mi něčeho napít a odpustím vám všechno na světě,“ dokázal ze sebe vypravit. V ústech měl vyprahlo a podivnou zatuchlou pachuť. „Platí?“

Julia v mžiku stála vedle postele a její matka se rozhodně nenechala dcerou zahanbit. „Tati, nejsem si jistá, že je nejlepší, aby sis sundával tu masku –“

Zarazil ji mávnutím ruky.

„Zrovna teď se mi dýchá docela dobře,“ ujistil ji, i když bylo vidět, že ho slova namáhají. „Jen mám hroznou žízeň.“

V tu chvíli už Ashley zvedala z pojízdného stolku vedle postele džbánek s vodou. Naplnila do poloviny jeden papírový kalíšek, podala ho Julii a pak stiskla tlačítko, jímž se zvedala horní část postele.

Gordian se natáhl po kalíšku zrovna ve chvíli, kdy mu Ash urovnala polštáře za zády, jenže Julia nesouhlasně zavrtěla hlavou. „Radši ti to podržím,“ zarazila ho. „A koukej pít hezky pomalu. Jen po hodně malých doušcích, ano?“

Gordian přikývl. Olízl si rty, nabral trochu vody a vypláchl si s ní ústa, aby se zbavil nepříjemného povlaku na jazyku. Pak tekutinu polkl. Cítil, jak studený nápoj postupuje rozpáleným hrdlem, a bylo to nadmíru příjemné.

„Měl jsem dojem, že jste se obě vydaly někam ven sehnat si něco k jídlu,“ poznamenal.

„To jsi měl správný dojem,“ přikývla Ashley. Přistoupila blíž k posteli a pohladila manžela po tváři. „Když jsme se vrátily, spal jsi jako nemluvně.“

Podíval se na ni. „Jak dlouho jsem byl mimo?“ zeptal se.

„Dost dlouho… Přesně nevím…“

Gordian se pootočil, aby viděl na hodiny vedle postele. Ukazovaly téměř dvě hodiny odpoledne. Byl si jist, že si zdříml nanejvýš na nějakých deset až patnáct minut. Ve skutečnosti spal několik hodin.

Zvedl pohled k manželce. Jak s oblibou prohlašovala, měla na obličeji namalovaný pořádný ksicht. Přitom popravdě řečeno ani moc líčidel nepotřebovala. I po tolika letech manželství vypadala stejně jako na fotografiích ze svatby. I přes make-up si Gordian všiml tmavých kruhů, jež se jí vytvořily pod očima. Zaznamenal drobounké vějířky vrásek v koutcích očí, které tam dřív nebyly.

„Nemáš chuť na něco k obědu?“ zeptala se ho a ukázala na podnos. „Sestřička tady nechala něco k jídlu. Máme tu obložený chléb s krůtím masem. A taky moučník, pochopitelně –“

Zavrtěl hlavou.

„Možná později,“ bránil se. „Mám hrozně studené nohy. Klimatizace nám tady z toho dělá pěknou lednici, nemáte dojem?“

Zaznamenal, jak si Ashley a Julia vyměnily kraťounké pohledy. Možná to nebude klimatizací, pomyslel si.

„Zajdu na pokoj sester a požádám je o jednu deku navíc,“ navrhla manželka.

„Můžeš si být jistá, že ti mezitím neuteču.“

Věnovala mu neveselý úsměv a vyšla do chodby.

Gordian vypil ještě trochu vody, poděkoval Julii a pak se unaveně zabořil do polštářů. Žaluzie na oknech byly stažené, ale denní světlo, které se přes ně dralo do místnosti, mu stejně připadalo příliš ostré. Na chvilinku zavřel oči.

Když se opět rozhlédl kolem sebe, uviděl, že ho dcera soustředěně pozoruje.

„Jak to, že nejsi v práci?“ napadlo ho.

„Neblázni.“

„Sotva jsi tam nastoupila,“ nedal se odbýt. „Štve mě, že ti takhle přidělávám starosti.“

Posadila se opatrně na okraj matrace.

„To je v pořádku,“ ujistila ho. „Stará dobrá výmluva na téma ‚mám rodiče v nemocnici‘ pořád ještě zabírá.“

„Jako vždy,“ pokusil se o úsměv. „Líbí se mi, že to hrajeme do všech důsledků.“

Vzala ho za ruku a stále se na něj upřeně dívala.

„Ozval se ti doktor Lieberman s nějakými novými poznatky?“ zeptal se Gordian.

„Naposledy jsme spolu mluvili dnes brzo ráno,“ odpověděla. „Měl v plánu projít ještě jednou všechny tvoje záznamy a pak se tady s námi setkat, ale nečekaně ho odvolali.“

Gordian přikývl a ucítil, že má těsně pod bradou citlivě naběhlý krk. Připomnělo mu to, jak kdysi v dětství prodělal příušnice.

„Tati…“

Podíval se na Julii a všiml si, že dcera má zničehonic oči zalité slzami.

„Holčičko!“ polekal se. „Copak se děje?“

Zavrtěla hlavou, ale týkalo se to zřejmě spíš nějaké nevyřčené myšlenky, jež se jí honila hlavou, než otcovy otázky.

„Víš, to, co jsem říkala, zrovna když ses probudil…“ vyhrkla přerývavě. „Omlouvám se ti. Mrzí mě, jak jsem se k tobě chovala. Hrozně mě štve, jak jsem na tebe byla protivná, kdykoliv ses objevil u mne doma.“ Pevně mu sevřela prsty a volnou rukou si utřela slzy. „Jsem od toho rozvodu neuvěřitelně zahleděná sama do sebe… Bože, tati… Vážně nevím, proč vždycky všechno nahrnu na tebe…“

„Možná proto, že jsme oba ze stejného těsta,“ navrhl nesměle. „Ani jeden z nás se neumí pořádně vyrovnávat se svými pocity.“

Julia mu sevřela ruku ještě pevněji a oči se jí leskly. „Připadá mi to, jako bych všechny svoje pocity držela v sobě, dokud nezačnou samy od sebe přetékat, znáš to?“

„Znám,“ přisvědčil.

„Jenže mezitím se uvnitř mezi sebou promíchají a já nemám ani tušení, jak s nimi nakládat. Tak se je jen snažím zatlačit ještě někam hlouběji do sebe. A přesvědčit sama sebe, že tím jsem se jich zbavila. Jenže tím ten přetlak ve mně jen narůstá –“

„Já vím,“ přikývl. Usmál se na ni. „Lidem, kteří nás mají rádi, to rozhodně neusnadňujeme. Jen se zeptej matky.“

Pak chvíli jen tak mlčky seděli a drželi se za ruce.

„Však to dokážeš nějak překonat,“ poznamenal nakonec. Krk měl v jednom ohni. Krátká úleva, kterou mu přineslo těch pár doušků vody, už dávno pominula. „Chce to čas. Máš za sebou celou řadu změn, a některé byly dost těžké –“

Z úvah ho vyrušilo tiché zaklepání na otevřené dveře.

Oba se okamžitě otočili. Na chodbě stál doktor Lieberman.

„Julie, Gorde,“ pozdravil je. V obličeji měl zamračený výraz. „Doufám, že mi prominete to zpoždění. Mám dneska opravdu hodně povedený den.“

„Mně to budeš vykládat,“ prohodil na uvítanou Gordian chraplavým hlasem. „Ahoj, Elliote.“

Lieberman vešel a rychlým pohledem prozkoumal pokoj. „Měl jsem dojem, že tu najdu Ashley –“

„Stojím přímo za tebou.“

Podíval se přes rameno a uviděl Gordianovu manželku. Stála v chodbě a přes ruku měla přehozenou složenou deku. Lékař okamžitě ustoupil stranou, aby kolem něj mohla projít.

„Výborně,“ přikývl. „Jsem rád, že vás tu vidím všechny tři pohromadě.“

Zadívali se na něj. Všechny tři najednou napadlo, že doktor sice říká, jak je rád, ale tón jeho hlasu ani výraz jeho tváře žádnou radost ani vzdáleně nevyzařují.

Lieberman sáhl za sebe a zavřel dveře. Pak u nich zůstal mlčky stát. Gordianovým se zdálo, že tam stojí celou věčnost.

„Musíme si promluvit o tom, co jsem zjistil,“ prohlásil nakonec. „Musíme si o tom promluvit velmi vážně.“

„Řeknu vám všechno, co vím, ale není toho mnoho,“ začala Megan. „Šéfův zdravotní stav se od dnešního rána nezlepšil a vyšetření zatím neodhalila, co mu vlastně je. Jeho doktor – myslím, že se jmenuje Lieberman – volal epidemiologovi na ministerstvo zdravotnictví do Sacramenta.“

Zadívala se na Peta Nimeca a Vincea Sculla. Všichni tři seděli v Nimecově kanceláři v hlavní budově UpLinku. Sešli se k narychlo svolané poradě několik minut po tom, co Ashley Gordianová zavolala Megan, aby jí sdělila, jak se situace v nemocnici vyvíjí.

Nimec se díval své kolegyni upřeně do obličeje. „To je všechno?“ zeptal se.

Přikývla.

„Nějak tomu nerozumím,“ přiznal Scull. „Jestli se to ten doktor rozhodl řešit až na státní úrovni, znamená to, že takových případů musí být strašná spousta. A nebo existuje podezření, že Gorda skolilo něco hodně nakažlivého… a že to může ohrozit zdraví celé veřejnosti.“

Megan zavrtěla hlavou.

„To jsem si původně taky myslela,“ připustila. „Ale Ashley mi vysvětlila, že ten telefonát byl přísně neoficiální. Lieberman se s tím člověkem z vlády prostě zná, a tak se s ním zkusil poradit.“

Na chvíli se rozhostilo mlčení.

„Tak co teď podnikneme, sakra práce?“ ozval se Nimec. „A neříkejte mi, že budeme čekat a modlit se, aby to dobře dopadlo.“

Megan se na něj zasmušile podívala. „Pete,“ řekla, „jsou chvíle, kdy ti záchranný tým prostě není k ničemu.“

Povzdechl si. „Kruci,“ zaklel. „Krucipísek.“

Zase hodnou chvíli nikdo nepromluvil.

Scull se mračil a dlaní si přejížděl dozadu a dopředu po hladké, holé lebce. Potom se zadíval na Megan.

„Já bych řekl, že bychom měli rozjet pořádné vyšetřování,“ prohlásil odhodlaně.

„A co chceš vyšetřovat?“ namítla.

„Totéž, co ti frajeři v bílých pláštích,“ odpověděl. „Podíváme se na všechny stopy, které máme, a zkusíme zjistit, jak mezi sebou můžou souviset. Když to vezmeme za správný konec, můžeme postupovat stejně, jako když při běžném vyšetřování dávám dohromady běžnou situační zprávu.“

„Já jsem asi natvrdlá.“

Scull se znovu pohladil po temeni.

„Podívej,“ začal vysvětlovat. „Představ si, že jsem v nějaké cizí zemi a zkoumám tam, jaká hlavní rizika tam může naše společnost očekávat. Začnu tím, že se na svět kolem sebe podívám, jako bych právě spadl z Marsu. To znamená; že si musím vyhnat z hlavy všechny předběžné soudy, co v ní mám. Musím se začít chovat jako houba a nasát do sebe všechno, co nasát jde. Zatím je ti to jasné?“

Přikývla.

„Když už jsem tam dost dlouho, začnu chápat, co se kolem mě děje. V tu chvíli mám taky šanci, že si všimnu, odkud hrozí nějaké případné riziko. Může jít třeba o nějakou politickou nebo hospodářskou nerovnováhu, která by mohla ohrozit zájmy naší společnosti.“ Nadechl se. „Začnu tahle zjištění zkoumat a snažím se přijít na jejich původ. Může to být dost složité. Za vším jsou vždycky nějaké zaváté záležitosti a zájmy. Já se ale soustředím na ty, které jsou dobře viditelné. Jdu po nich. Velmi často mě dovedou k dalším záležitostem, a ty už tak dobře viditelné nejsou. Tak se na ně kouknu hezky zblízka. Jakmile mám v kupě všechno, co můžu ve vymezeném čase nashromáždit, promítnu zjištěná rizika do zprávy o příslušném regionu a do rámcových plánů dalšího postupu. A nakonec formuluju doporučení, jak by v dané oblasti měla vypadat naše investiční strategie.“

„Dobře, zatím je mi to pořád ještě jasné,“ ozvala se Megan. „A teď budeš muset mé chronicky přízemní mysli pomoct, aby jí došlo, jak to souvisí s naší situací.“

Scull se na okamžik zamyslel.

„Řekněme, že jsi takový lékařský detektiv,“ podíval se na kolegyni. „Narazila jsi na nemoc, kterou neznáš. Tak určitě budeš chtít odhalit její původ, jako když se já snažím pochopit nějaké radikální politické hnutí v nějakém Křovákystánu. Nejspíš začneš tím, že se pokusíš zjistit, kde si to pacient asi tak mohl uhnat. Kudy vedly jeho poslední kroky? S kým se naposledy sešel? Můžeš zkusit vycházet z toho, že choroba je přenosná, a třeba přitom narazíš na podobný případ, který s tím tvým bude nějak souviset. V tu chvíli se pokusíš určit směr jejího postupu. A taky, jak se šíří. Jestli se přenáší z hlodavců na lidi. Nebo jestli se přenáší z hlodavců na hmyz a teprve z hmyzu na lidi, jako dýmějový mor. Nebo jestli si ji předávají lidé rovnou mezi sebou. Najednou budeš vědět o něco víc. Hlavní je, že máš zničehonic v kapse novou informaci a jsi na nejlepší cestě přijít na to, co je to za mikroorganismus.

A jakmile to jednou budeš vědět, máš naději, že ses ním vypořádáš. Že přijdeš na to, jak ho zvládnout.“ Přejel pohledem z Megan na Peta. „Už je vám jasné, jak jsem to myslel?“

Oba dva souhlasně přikývli. Megan přitom měla trochu zvednuté obočí.

Opět se rozhostilo zasmušilé mlčení.

Nakonec se ozval Nimec. „Kde začneme?“ zeptal se.

Scull se pootočil na židli do strany a bouchl pěstí do stěny. „Přímo tady, Pete,“ odpověděl. „Tady na ředitelství UpLinku. Kde jinde bys kruci chtěl začít než v šéfově druhém domově?“

Palardymu se zdálo, že leží v nemocnici. Nebo si alespoň myslel, že se mu to zdá. Dělalo mu potíže přijít na to, co je skutečné, a co nikoliv. Stejně jako v ten den, kdy vstoupil do Gordianovy kanceláře s injekční stříkačkou v kapse. Ještě teď si vybavoval, jak procházel dveřmi a měl pocit, že plave ve vzduchu. Jak mu to všechno připadalo neskutečné. Jak byl současně sám sebou i mimo sebe. Teď se cítil úplně stejně. Třeba se to všechno odehrálo jen v jeho hlavě. Nejen ty ohavnosti, jež ho potkaly v posledních hodinách. Nejen to, co provedl. Prostě všechno, co prožil od odjezdu do Brazílie. Hazard, prodej těch plánů na vybavení vesmírného satelitu, aby měl na živobytí, manželčin odchod… A pak návrat do Spojených států a další sázky, další lichváři, další podvody a zrady, které po něm chtěli a k nimž se snížil. Všechno to byl jen sen, minutu od minuty. Každá hodina, každý den, týden a měsíc, to všechno byl jen sen, včetně té hrozné nevolnosti, která ho tak zničila. Je to paráda, paráda, paráda, Život je stejně…

Život…

Život je život. Nebo by alespoň měl být.

V tom životním snu či snad snovém životě, do něhož celou noc chvílemi upadal a z něhož se občas probíral, ležel zabalený do přikrývky na nemocničním lůžku a cítil se o poznání lépe. Horečka pominula. Zmizely i otoky na uzlinách v krku, které předtím dosáhly velikosti golfových míčků. Pryč bylo i divoké dávení a záchvaty kašle. Pryč byla i krev, kterou vykašlával s hleny, pryč byly ty protáhlé rudé cákance, které plival do umyvadla a jimiž kalil vodu v záchodové míse. Kdykoliv křeče na chvíli povolily, s hrůzou se díval na krvavé zbytky a zuřivě splachoval pořád dokola…

To všechno je pryč. Jednou provždy pryč. Bolesti trable odnesla voda. Lékaři se o něj postarali, sestřičky jsou něžné a pozorné, a on se má konečně dobře a brzy se uzdraví. A pak vždycky otevřel oči a zjistil, že je stále ještě ve svém bytě, leží sám na posteli, je zamotaný do špinavých, propocených, zapáchajících dek a hlavu má položenou na polštáři nasáklém krvavými hleny, které mu vytékaly z nosu i úst. Kdykoliv otevřel oči a zjistil, že je sám, nekonečně sám, přinutil se opět vrátit do snu a na to druhé místo, tam, kde je to tak příjemné, kde o něj pečují zkušení lékaři a laskavé ošetřovatelky. A hned se v té teplé, čisté posteli cítil líp, o hodně líp. A jediné, co ho v tu chvíli znepokojovalo, byl ten vzkaz v láhvi, ten všetečný dotaz, který poslal sám sobě, ale vlastně ne sobě, ta žádost, aby lidé zjistili, co se mu doopravdy stalo, v případě, že by nějak špatně skončil.

Ten vzkaz, dotaz, ta žádost, ta facka vmetená do tváře odporným zrádcům… to bylo něco, co se mu mohlo vrátit a nehezky vymstít, kdyby se z toho nakonec vylízal a dal se do pořádku. Kdyby ten vzkaz někdo našel, než se Palardymu podaří dostat se z nemocnice a zničit ho, byla by to pro něj pravá katastrofa.

Tahle myšlenka ho jednou provždy vytrhla z útěšného snu, do něhož se v představách pohroužil, a surově ho vrhla zpátky do osamělé reality bytu, kde ležel zničený a vysílený ve výměšcích svého vlastního těla a velmi pravděpodobně tu umíral.

Ve skutečnosti si tahle znepokojující myšlenka nemohla vybrat horší chvíli. Protože v tom laskavém a hojivém snu se zrovna dostal do okamžiku, kdy do dveří vstoupila sestřička, tiše došla až k jeho posteli a byla, bože, byla tak krásná. Palardy sice nedokázal rozeznat její rysy, ale byl si jist, že je půvabná – jako byla jeho manželka, když spolu vyrazili na svatební cestu a počali první dítě. Ano, byla stejně krásná jako jeho žena, a on se s ní teď nechtěl rozloučit, nechtěl se vracet do…

Palardy otevřel oči. Byl zmatený a nedokázal si uvědomit, kde vlastně je. Vypadalo to, jako by se najednou ocitl zpátky ve svém bytě a ležel ve své vlastní promočené a zválené posteli. Někdy je těžké poznat, kdy je člověk doopravdy probuzený. Závěsy byly zatažené, aby mu slunce nesvítilo do očí. Ze stejného důvodu měl zhasnutá i všechna světla. Snažil se vyhnout té strašné bolesti v očích. V pokoji panovalo přítmí, takže si člověk nemohl být ničím jist. Ale přesto měl Palardy pocit, že je u sebe doma. A že je probuzený. Ale stejně se nemohl zbavit dojmu, že je tam s ním ještě někdo. A že stojí přímo u postele.

Rychle zamrkal. Pokud je skutečně ve svém bytě a pokud tohle už není sen, pak tady nikdo kromě něj nemá co dělat. Kdo by to mohl…?

Palardym projel náhlý poryv strachu. Honem se pokusil zvednout na loktech a otáčel hlavu na všechny strany.

V první chvíli měl pocit, že muž, který stál u postele, nemá vůbec hlavu. Jako by mu někdo vymazal obličej. Pak Palardyho napadlo, že se ještě pořádně neprobral, a tak několikrát pořádně zamrkal, aby si pročistil oči.

Vzápětí mu došlo, že muž má na obličeji masku.

Měl přes hlavu přetaženou punčochu.

Palardy byl rázem hrůzou bez sebe. Sesbíral veškeré síly, které mu v těle zbyly, a zkusil se zvednout z postele.

Ruka v černé rukavici se mu opřela do hrudi a zatlačila ho zpátky.

A nepřestávala tlačit.

Opírala se mu do žeber.

Bránila mu v jakémkoliv pohybu.

Palardy se pokusil promluvit, ale přes naběhlé, promodralé rty se prodralo jen bezmocné zachrčení. Pak muž sáhl volnou rukou k opasku, kde měl nějaké pouzdro či tašku. Palardy ještě jednou zkusil něco říct… Když uviděl, co muž drží v ruce, sevřené hlasivky se mu konečně uvolnily.

„Kdo?“ vypravil ze sebe. „Proč…?“

Zemřel, aniž dostal na první otázku jakoukoliv odpověď.

A pokud jde o druhou otázku, na ni si v poslední chvíli stačil odpovědět sám.

17.

na různých místech

15. listopadu 2001

Z internetového servisu zpravodajské agentury Reuters:

Mluvčí firmy

trvá na tom,

že Roger Gordian

neprodělal mrtvici

Zveřejněno ve 13:14 tichomořského času (ve 21:14 středoevropského času).

SAN JOSÉ – Mluvčí firmy popřela, že by generální ředitel UpLink International Roger Gordian byl minulý víkend hospitalizován kvůli tomu, že prodělal těžký záchvat mrtvice. „Jde o nedorozumění či spekulaci, kterou bych ráda rozhodně vyvrátila. Pan Gordian pracoval v neděli na zahradě domu jednoho z členů rodiny a pocítil lehkou nevolnost spojenou s mírnou závratí. V současné době je proto na pozorování a prodělává příslušná vyšetření,“ přečetla přímo z připraveného prohlášení pro tisk dopisovateli Reuters dlouholetá pracovnice firmy UpLink Megan Breenová. „Pan Gordian je velice činorodý muž a nelze vyloučit, že jde o projevy mírného přepracování. Mohu vás ale ujistit, že záchvat mrtvice lékaři prakticky vylučují.“

Paní Breenová neposkytla žádné podrobnosti o Gordianově zdravotním stavu ani o momentálním místě jeho pobytu, ale dodala, že je při plném vědomí a opakovaně vyjádřil touhu vrátit se ke své práci.

O špatném zdravotním stavu tohoto podnikatele v oblasti komunikačních technologií, který má podepsané smlouvy i na zakázky pro národní bezpečnost, se začaly šířit zvěsti včera, když Gordian neočekávaně zrušil schůzky s klíčovými představiteli Senátu a podnikatelské sféry…

Eric Oh, odborník na ochranu veřejného zdraví, si po telefonu pozorně vyslechl Liebermanův výklad shrnující příznaky, které Roger Gordian má, jakož i výsledky jeho laboratorních vyšetření. Zaujalo ho to natolik, že svého kolegu požádal, aby mu poslal faxem celou lékařskou zprávu, hned jak zavěsí telefon.

Pak celou dobu stál u faxu a každou stránku, která z něj vylezla, netrpělivě tahal z podavače. Hbitě si zprávu pročetl, a to ho vedlo k tomu, že neprodleně zavolal doktoru Liebermanovi zpátky.

Jeho dojmy se s Liebermanovými shodovaly – Oh měl v sobě naprosto stejný radar jako Lieberman. Na oslavu své nejoblíbenější dětské knížky mu říkal „Pavoučí smysl“. A tenhle podivný instinkt mu okamžitě začal v hlavě pískat. Naléhal na kolegu, aby okamžitě poslal čerstvé vzorky Gordianovy krve na rozbor do nově opravené virologické laboratoře Lékařské fakulty Stanfordské univerzity v nedalekém Palo Altu. Dále Liebermanovi doporučil, aby se řídil platnými předpisy, podle nichž se má postupovat, hrozí-li nebezpečí biologické povahy, a poslal další soubor vzorků, tentokrát zmrazený, do Ústředí pro kontrolu nemocnosti v Atlantě.

„Taky bych docela ocenil, kdybys další dávku dodal do výzkumných laboratoří v Berkeley,“ dodal. „Často s tamními vědci konzultuju a máme velice dobré pracovní vztahy.“

„Budu z toho nějak muset udělat oficiální záležitost,“ poznamenal Lieberman. „Poradit se s vedoucím oddělení a požádat vedení o souhlas.“

„Myslíš, že je dokážeš všechny sehnat dohromady během dnešního odpoledne?“

„Udělám, co je v mých silách.“

„Ještě jednu věc, než na to zapomenu – Gordianovy rentgenové snímky. Ve zprávě stojí, žes nechal dělat vždycky celou sadu každých dvanáct hodin. Mohl bych vidět originály? Od těch původních až po nejnovější. Hned zítra ráno ti je pošlu zpátky.“

„To je maličkost.“

„Výborně. Udělám si z nich lepší představu, jak to postupovalo,“ prohlásil Oh na vysvětlenou. „Ty vzorky by mohly dorazit do Stanfordu tak za hodinu. Osobně tam zajedu, abych podepsal jejich převzetí a trochu to popohnal.“

„Měl jsem dojem, že se dnes večer chystáte s Cindy do italské restaurace na večeři,“ podivil se Lieberman.

„Ale, Eli. Od chvíle, co nám skončily líbánky, stačila si už zvyknout na to, že v konkurenci s elektronickým mikroskopem a laboratorními sklíčky pokaždé prohraje.“

Bylo už pozdě odpoledne, když Pete Nimec vystoupil z výtahu a uviděl Gordianovu asistentku, jak sedí za svým stolem a upřeně se dívá do otevřených dveří Gordianovy kanceláře.

„Normo,“ oslovil ji. „Jak to zvládáte?“

Jak se k ní blížil, pomalu se otočila a zadívala se na něj. „Dělám, co můžu, Pete,“ odpověděla. „Mluvil jste mezitím znovu s paní Gordianovou?“

Zavrtěl hlavou. „Předpokládám, že zavolá, až si to celé prostuduje ten vládní epidemiolog.“

Norma na to nic neřekla.

„Nechci pořád myslet jen na to, že tam uvnitř není,“ pípla po chvíli a ukázala posmutnělýma očima na vstup do Gordianovy pracovny. „A současně nejsem schopná myslet na nic jiného.“

Nimec se na ni zadíval. „Já vím,“ přikývl.

„Mám dojem, že je svět vzhůru nohama,“ pokračovala. „Je to tak zvláštní. Ze všech lidí, co znám, jsem zrovna u něj vždycky považovala za samozřejmost, že tu pořád bude s námi. Neumím si představit, že by mohl doopravdy být vážně nemocný. Je přece daleko větší formát než většina lidí, co…“ Zarazila se. „Promiňte. Plácám nesmysly. Pochopitelně.“

Natáhl se přes stůl a položil jí ruku na rameno.

„Třeba ne,“ uklidňoval ji. „A určitě nejste jediná, komu se takové úvahy honí hlavou. Každý, komu na něm záleží, prožívá něco podobného.“

Přikryla mu ruku dlaní a chvíli se nehýbala.

„Děkuju,“ vydechla.

Mlčky přikývl.

„To je až k nevíře, kolik toho pan Gordian dokáže zvládnout,“ poznamenala vzápětí věcnějším tónem. „Už celá dvě odpoledne jsem strávila tím, že jsem rušila jeho schůzky. Oběd se senátory Richardem a Brufordem z bezpečnostního výboru. Jednání s předsedy výkonných rad. Setkání se zástupcem obchodního společenství ze Silicon Valley. Už si ani nepamatuju, kolik jich bylo.“

„Musela jste odrážet hodně útoků tisku od chvíle, co se objevila ta fáma s mrtvicí?“ zajímal se Nimec.

„Dost,“ připustila. „Do písmene jsem se držela toho oficiálního prohlášení, co vydala Megan. Lehká nevolnost, mírná závrať, možná trochu moc práce na zahradě, běžná vyšetření.“

„To nám je na chvíli udrží od těla,“ poznamenal.

„A doufám, že nebudeme mít důvod, abychom jim museli říkat něco jiného.“

„Taky doufám.“ Odmlčel se. „Normo, když už jste se zmínila o Gordově denním rozvrhu, něco bych od vás potřeboval. Vince Scull si myslí, že by to mohlo být pro doktory důležité. Dokázala byste nám sestavit seznam všech lidí, s nimiž se váš šéf prokazatelně potkal v posledních, řekněme, dvou nebo třech týdnech? Jde výhradně o lidi, s nimiž se sešel osobně.“

Zadívala se na něj.

„No jistě,“ přikývla, „ukládám všechny jeho schůzky do elektronického plánovače. Jakmile ráno zapnu počítač, automaticky se mi na obrazovce objeví kalendář. Kdykoliv někdo nějaké datum potvrdí, zruší nebo přesune, hned to tam zanesu. Občas se stane, že mě pan Gordian požádá, abych tam předběžně napsala i hlavní body jednání, jak si je připravil. Popřípadě, abych tam přepsala jeho osobní poznámky o tom, jak na něj průběh setkání zapůsobil.“

„Nechci po vás Gordovy osobní zápisky. Stačí mi jen jména lidí, s nimiž se sešel, a k tomu informace, pro koho pracují. Možná taky to, kde ke schůzce došlo. Dokázala byste mi to dát dohromady teď hned?“

„Pete, udělám cokoliv, jen když budu mít pocit, že jsem alespoň trochu užitečná. Neváhejte a přijďte si ke mně ověřit jakoukoliv informaci, kdykoliv bude třeba. Teď jako jindy.“ Při představě, že by mohla být konečně k něčemu, jako by do ní vjel nový život. „Chcete to vytisknout, nebo nahrát?“ zeptala se.

„Ze všeho nejradši bych měl v ruce obojí,“ odpověděl.

„Jak je ctěné přání,“ zmohla se dokonce na nepatrný žert. Pak vsunula do počítače kompaktní disk, do něhož bylo možné vypalovat data, a její prsty se hbitě rozeběhly po klávesnici.

„Je mi to líto, opravdu upřímně líto, ale s touhle informací vám pomoci nemůžu,“ prohlásil neústupně Carl VanDerwerf zpoza svého majestátního stolu. Funkce, kterou v UpLinku zastával, měla oficiální označení Výkonný ředitel pro práci s lidskými zdroji.

„A já vám říkám, že to prostě potřebuju vědět,“ trval na svém Rollie Thibodeau sedící na židli proti ředitelovu stolu.

Muži se na sebe zahleděli a bylo jasné, že zatím vyznívá jejich střet nerozhodně.

„Musím mít na paměti ochranu soukromí našich zaměstnanců,“ trval na svém VanDerwerf. „Navíc nesmíme zapomínat na platné místní i federální zákony. Vy možná ani nevíte, jak vysoký postih by nám hrozil v případě jejich porušení. Jen když si představím, jak nás někdo žaluje za to, že jste chtěl nakouknout do jeho osobních spisů, abyste se podíval na některé důvěrné detaily –“

Thibodeau mávl rukou, aby ředitele zarazil.

„Mně je úplně jedno, kolik je těm lidem let, kde pracovali předtím, nebo jestli ve volném čase jdou radši skákat o tyči než tancovat. Je mi fuk i to, jestli je někdo kleptoman, nymfomanka, svobodný, ženatý, rozvedený nebo bigamista, nebo jestli se musí starat o svou invalidní tetu Emmu,“ prohlásil odbojně. „Chci jen jména lidí zaměstnaných v téhle budově, kteří zůstali v poslední době pár dní doma ze zdravotních důvodů, a chci vědět, ve kterém pracují oddělení. To přece musíte mít ve spisech.“

VanDerwerf předvedl přehnaně utrápený povzdech. „Jistěže to máme ve spisech,“ přisvědčil trpělivě. „Kvůli výplatám a pojištění. Kdybyste mě ale nechal dokončit můj předchozí výklad, věděl byste už v téhle chvíli, že podle zákona jsme povinni považovat údaje o zdravotním stavu zaměstnanců za důvěrné.“

„Nejde mi o údaje o zdravotním stavu,“ upozornil ho Thibodeau. „Proč mi pořád vnucujete něco, co po vás nechci? Prostě mi řekněte, kdo v poslední době zůstal doma s tím, že je mu zle. A je mi úplně jedno, jestli dotyčný měl k takové omluvě důvod nebo jestli si to vycucal z prstu, to je jeho věc.“

VanDerwerf sehrál další výstup s povzdechem.

„Pane,“ prohlásil důrazně, „tak jako vy jste odpovědný za všechno, co souvisí s bezpečností naší společnosti, já dohlížím na veškeré úkony týkající se personálních otázek. A to na všech úrovních od ředitelů a vedoucích pracovníků po poslíčka v podatelně. Všechna moje rozhodnutí se musí řídit předpisy a rozhodnutími, jež UpLink přijal a jež jsou v souladu s platnými zákony.“ Sevřel rty a přejel si prstem po pečlivě zastřiženém prošedivělém knírku. „Tedy, nepopírám, že mohou nastat neočekávané situace, které je třeba řešit přímo na místě. Takže kdybyste mi byl ochoten vysvětlit, z čeho váš požadavek vychází… Třeba byste tím uspokojil mou osobní potřebu dovědět se, jestli to má něco společného s báchorkami, které se točí kolem zdravotního stavu pana Gordiana… Jsem si jist, že v takovém případě bychom dokázali tohle vzájemné neporozumění vyřešit smírně a k oboustranné spokojenosti.“

Thibodeau do něj rozzlobeně zabodl pohled. „Chcete mi říct, že je mi kulový do toho, jestli měl nějakej trouba minulej tejden chřipajznu nebo si podvrk kotník,“ změnil nečekaně slovník, „ale že je současně v pořádku, aby nádiva, jako jste vy, strkal prostřednictvím někoho dalšího frňák do šéfových záležitostí?“

„To je nemístné zjednodušení celé věci, navíc podané ve velmi urážlivém tónu,“ ohradil se VanDerwerf. „Do mých pravomocí spadá i dohled nad výdaji UpLinku na programy zdravotní péče, a pan Gordian je součástí zdravotní politiky firmy. Zeď z mlčení, která vyrostla kolem jeho nepřítomnosti, mě dostává do složité situace. Proto jsem prostě jen navrhl, abychom se dohodli, že –“

„Už jsem toho slyšel dost,“ skočil mu do řeči Tbibodeau. „Jste nařvaná úřednická krysa.“ Zvedl se, odstrčil židli a naklonil se přes stůl. „Klidně vykřikujte, že jsou to urážky, ale já vám povídám, že mě okrádáte o čas, blekotáte nesmysly o tom, jak vám leží na srdci soukromí zaměstnanců, a přitom vám nejde o nic jiného, než abyste nasbíral co nejvíc drbů –“

„O to mi přece vůbec nešlo –“

„A to se podívejme!“ vybuchl Thibodeau a ukázal si na úředníka prstem. „Ani jste se neobtěžoval zjistit, o co mi vlastně jde, protože jste si vůbec neuměl představit, že by se našel moula, který nepřistoupí na výměnný obchod, když potřebuje něco dostat. Protože pro vás je to stejně samozřejmý postup jako rozšlápnout švába, který na vás jukne zpod koberce!“

VanDerwerf zamrkal a bezděčně si sáhl na knír. Na tvářích a na čele mu naskákaly rudé skvrny.

Pak ze sebe vydal třetí – a zatím nejdelší – vzdech.

„No dobře,“ sklopil hlavu, aby předvedl pomalou kapitulaci. „Moji lidé se v tuhle chvíli už chystají na cestu domů. Řeknu jim, aby ta jména dodali do vaší kanceláře hned zítra ráno.“

Thibodeau zavrtěl hlavu a posadil se.

„Radši jim řekněte, aby je dodali do vaší kanceláře, a to za patnáct minut,“ prohlásil a podíval se na hodinky. „Já si tady mezitím udělám pohodlí a počkám si na ně.“

Eric Oh dodržel slovo a dorazil do laboratoře ve Stanfordu právě včas, aby převzal rentgenové snímky a vzorky krve, které tam Lieberman poslal.

Zásilku doručil zvláštní kurýr pár minut po páté hodině. Sérum bylo zabalené zvlášť, v souladu s platnými mezinárodními předpisy pro přepravu tekutin, tkání, kultur a dalších látek, u nichž nelze vyloučit, že obsahují choroboplodné zárodky – živé mikroorganismy, které by mohly u lidských bytostí vyvolat infekční onemocnění.

V předpisech se jím velmi obecně říkalo „Nebezpečné látky“. Zkumavka s visačkou byla uzavřena do válcovité umělohmotné schránky, její uzávěr byl přelepený vodotěsnou páskou a ze všech stran byla pečlivě utěsněna dostatečným množstvím vaty, která by dokázala pohltit jakékoliv množství séra, které by se mohlo vylít při neopatrném zacházení či případném rozbití zkumavky. Vnější schránka byla také uzavřena víčkem a přelepena vodotěsnou páskou a označena jménem, adresou a telefonním číslem odesilatele, tedy nemocnice v San José. Celá zásilka byla uložena do běžné přenosné nádoby. Ta na sobě měla ještě jednou uvedené jméno odesilatele i s adresou a telefonem. Nádavkem k ní byla přivěšená standardní visačka, jež musela být podle vyhlášky federálního ministerstva zdravotnictví a sociální péče u všech látek s choroboplodnými zárodky. Visačka byla nápadně označena symbolem biologického rizika – červeným trojlístkem na bílém pozadí. Kromě toho na ní bylo vytištěné telefonní číslo, které je třeba vytočit v případě, že dojde k poškození zásilky.

Stejný postup byl zachován i u vzorků odeslaných do Berkeley, stejně jako u balíku podaného k letecké přepravě do Atlanty. Na něm byla ještě navíc černobílá nálepka, jíž musí být podle výnosu Mezinárodní asociace pro leteckou přepravu označeny všechny zásilky obsahující suchý led a infekční látky.

Eric zavolal Liebermanovi, aby mu oznámil, že vzorky dorazily včas a v pořádku. Pak si oblékl ochranný oděv a odnesl balíček do biologicky izolované virologické laboratoře, neboť hodlal následujících pár hodin strávit tím, že bude studovat jeho obsah. Ještě předtím si ale odskočil do nedalekého bufetu a koupil si tam pár hamburgerů. Když je jedl, namáčel si je do kečupu a zkoušel si představovat, že je to rajčatová šťáva. Celou dobu se totiž těšil, že si opravdová rajčata užije při večeři, kterou tak nečekaně odvolal.

Pochopitelně ale věděl, že si jen tak lže do kapsy.

Bylo totiž zhola a naprosto vyloučené, že by tyhle průmyslové karbanátky mohly ukojit jeho nenaplněnou touhu po opravdových kalamárech.

A vzal-li v úvahu, kolik vážných podezření v něm Gordianův případ vyvolával, bylo stejně zhola a naprosto vyloučené, že by v nejbližších několika hodinách vůbec vyšel z laboratoře.

„Z toho, co tady vidím, máme v budově čtyřiatřicet zaměstnanců, kteří se v posledních třech týdnech omluvili z práce ze zdravotních důvodů,“ prohlásil Thibodeau.

„A z toho sedm… ne, promiň, osm jich je zrovna teď v neschopnosti,“ doplnila ho Megan.

„Ale žádný z nich nebyl doma déle než tři dny,“ ozval se Ricci.

„Průměrná délka pracovní neschopnosti je dva dny,“ přikývl Nimec. „Jenom tenhle člověk mě zaujal. Nějaký Michael Ireland z právního. Je doma už pátý den a zatím se nechystá vrátit do práce…“

„Mike si zlomil nohu, když lezl po skalách,“ poučila ho Megan. „Já s ním a jeho snoubenkou totiž kamarádím.“

„Tak jeho jméno rovnou vyškrtněte ze seznamu,“ vložil se do hovoru Scull a hned vzal pero a v kopii, jež ležela před ním, udělal dlouhou, rozhodnou čáru.

Bylo tři čtvrtě na sedm večer a řádná pracovní doba už dávno skončila. Nimecova kancelář se zase jednou stala ústředím, kde se na zásadní porady scházel generální štáb Meče… i když Vince Scull tu byl přísně vzato navíc, jelikož nepatřil mezi členy bezpečnostního oddělení firmy. Rozestavili si židle na všechna dostupná volná místa – nebo alespoň trochu dostupná – a nakláněli se nad fotokopiemi jednotlivých sjetin z počítače, jež pro ně sehnali Nimec a Thibodeau. Ověřovali a potvrzovali všechno, na co přišli, a doufali, že snad narazí na nějakou stopu, jež by je mohla dovést k bacilonosiči, od něhož Roger Gordian dostal tu hroznou nákazu.

„Myslí si někdo z přítomných, že má smysl mluvit s lidmi na Rollieho seznamu, kteří si vzali neschopenku, ale mezitím se už vrátili do práce?“ zeptal se Nimec.

„Až na jednu výjimku je to podle mě zbytečný,“ ozval se Ricci, „a taky vám řeknu proč. Ten prevít složil šéfa pěkně rychle a důkladně. Takže pokud je někdo po pár dnech nemoci na nohou, téměř jistě to není náš člověk.“

„Což ovšem platí v případě, že působí na každého stejně, a to je dost odvážné tvrzení,“ ozval se Scull. „Někteří lidé můžou mít od přírody větší odolnost, a tak se u nich nákaza projeví jen mírně. Nebo se dokonce neprojeví vůbec. Nebo může jít o takzvané bacilonosiče, prostředníky, s nimiž se vir sveze, ale nenakazí je. Takže náš člověk je zdravý jako ryba, ale může mít přítele či příbuzného, který zrovna teď bojuje o život –“

„Už jsme to pochopili, Vinci,“ přerušil ho Nimec. „Přesto myslím, že bychom se měli zatím soustředit na co nejmenší okruh možných cílů. Jinak zničehonic zjistíme, že jsme se ztratili v lese a beznadějně bloudíme.“

Thibodeau přikývl. „Když se soustředíme na stopy, které nám budou rozšiřovat okruh pátrání, snadno přehlídneme, že máme řešení přímo pod nosem.“

Megan se podívala na Ricciho. „Zmínil ses o jakési výjimce…“ připomněla mu.

„Jo. Nějaký James Meisten. Jeho jméno je na obou seznamech, které jsme dostali.“ Zadíval se na dlouhé potištěné stránky, které měl před sebou. „Včera zůstal doma kvůli nevolnosti a dnes přišel zase do práce. A minulý týden se sešel s šéfem.“

„Trochu ho znám,“ připustila Megan. „Byl na tom jednání marketingového oddělení, kde se projednávaly informační stánky.“

„Takže si nebudeme všímat toho, že už je zpátky v práci, a zavoláme mu večer domů?“

„Podle mě to nemůže být na škodu,“ připustila Megan. Pak se zamračila. „Možní kandidáti se nám zrovna nehrnou do náruče, že? A když vezmu v úvahu to, co řekl Vince… Začíná se to zamotávat. Už v tuhle chvíli umím z hlavy vymyslet omračující množství možností. Zatím vycházíme z předpokladu, že člověk je jedinečný tím, že se pokouší svoje kroky plánovat. Tím se liší od much, čtyřnožců a plazů. Když na to zapomeneme, pak nelze vyloučit, že se s Rogerem setkal i bacilonosič, který s ním neměl sjednanou schůzku. Mohl to být někdo, s kým se zastavil na chodbě nebo s nímž klábosil ve výtahu. Popřípadě kolega, který se za ním jen tak bezdůvodně stavil v kanceláři. Mohlo jít o člověka, s nímž si potřásl rukou během představování, které nemuselo trvat víc než půl minuty. A říkám s plným vědomím, že jsme se ještě vůbec nezačali zabývat lidmi, s nimiž se měl setkat a kteří nepatří do firmy. Podnikateli. Politiky. Musel si odbýt spoustu setkání, o nichž nemáme – a nikdy nebudeme mít – ani tušení. S přáteli, s rodinnými příslušníky…“

Nechala větu vyznít do ztracena.

„Měl jsem dojem, že se zatím držíme jasných a přímočarých stop,“ zpražil ji lehce Ricci. „Zatím jsme narazili na Meistena. Je to lepší než nic. A pokud jde o šéfova neplánovaná setkání, asi bychom se měli podívat na Thibodeaův seznam a pokusit se z něj vybrat zaměstnance, kteří mohli šéfovi v průběhu běžného pracovního dne nejspíš zkřížit dráhu, aniž by s nimi měl sjednanou schůzku. Uvidíme, jestli nám to něco hodí.“

„Já už jsem se o něco podobného pokusil,“ ozval se Nimec. „Jediné jméno, které mi na závěr zbylo na seznamu, je Donald Palardy.“

„Palardy v současné době vede jeden z týmů, které mají na starosti ochranu před odposlechem,“ poznamenal Nimec.

„Povinná stáž v Brazílii mu skončila ve stejnou dobu jako mně.“

Nimec přikývl. „V pondělí volal, že mu není dobře.“ Ricci se na něj pozorně zadíval.

„Den potom, co se nám složil šéf.“

„Jo. A dodnes je na seznamu nemocných.“

V místnosti se rázem rozhostilo napjaté ticho.

„Tak mám dojem, že zatím z toho nic víc nevymyslíme,“ ozval se Scull. „Odposlech se kontroluje brzo ráno, je to tak? Dřív než většina z nás vůbec dorazí do práce. Nemáme jediný důvod, proč bychom si měli myslet, že se Donald a Gord vůbec někdy setkali v jedné místnosti.“

„Taky nemáme jediný důvod, který by nás opravňoval myslet si, že se nikdy nepotkali,“ upozornil ho Ricci.

„Vím jistě, že Palardy byl v šéfově kanceláři,“ vložil se do hovoru opět Thibodeau. „O budovu se starají celkem čtyři party. Mají ji rozdělenou do jednotlivých sekcí. A do jeho sekce spadají i pracovny nejvyšších představitelů firmy.“

Ricci si s ním vyměnil krátký pohled.

„Děláš si srandu,“ hlesl.

„Nedělám,“ zavrtěl hlavou Thibodeau.

Místnost ovládla další vlna mlčení.

„Řekl bych, že bychom ho měli sehnat,“ poznamenal Ricci.

Lathrop opustil internetovou stránku CNN, jelikož na ní nenašel žádné nové informace o Gordianově zdravotním stavu, a vzápětí vyzval počítač, aby se vrátil k vyhledavači známých tváří.

Na obrazovce se znovu objevila zvětšenina půvabné tváře plavovlásky, vytažená z digitální videonahrávky, kterou Lathrop pořídil kousek od kolotoče v parku Balboa. Ani ho nepřekvapilo, že programu se stále nedařilo ženu identifikovat. Vlastně se rozhodl, že ho ještě jednou přiměje, aby ji prověřil, jen proto, že mezitím nahrál do počítače pár nových souborů, jež získal pomocí jednoho ze svých „infočervů“ – skrytých vyhledávacích programů, které se uměly prokousávat do databází. Potíž byla v tom, že tenhle červ se z nějakého důvodu neuměl prokousat do jablka příliš hluboko, takže zřejmě bude brzy jako informátor zcela nepoužitelný. Tak už to na světě chodí, pomyslel si Lathrop. Jednou jsi dole, jednou nahoře. Všechno nejdřív roste, a pak usychá. Dnes se ti podaří k něčemu se dostat, a zítra narazíš na zavřené dveře. Naštěstí měl na nejrůznějších místech k dispozici řadu dalších informačních zdrojů. A dokud běhá po světě dost nenasytných a zhrzených lidí, vždycky je možné si nové zdroje vypěstovat.

Nechal počítač běžet, otočil se v pohodlném koženém kancelářském křesle a sklonil se, aby se chvíli díval na pruhované kotě připomínající malého mývala, jak si hraje se svým oblíbeným klubíčkem. Mlátilo do něj předními prackami, aby ho uvedlo do pohybu, a pak se přikrčilo, připravené po něm skočit. Pruhovaným ocasem přitom divoce šlehalo ze strany na stranu.

„No tak, Slečinko,“ oslovil mládě láskyplným hlasem. „Přece si tu kořist nenecháš ujít.“

Jakmile kočka uslyšela jeho hlas, zavrněla. Pak se odrazila, skočila po klubku, chytila je a překulila se na záda. Držela si klubíčko předními prackami nad tělem a ostrými drápky zadních pracek do něj divoce bušila.

Lathrop se pousmál. Slečinka bude svůj úlovek cupovat tak dlouho, dokud z něj nezbudou jen potrhané cáry rozházené a roztahané všude po koberci. Postupuje úplně stejně jako on při zdolávání své kořisti. A že měl momentálně v rukou největší klubko, na jaké kdy narazil.

Seděl a uvažoval o tom, co vlastně doopravdy ví, jaké další informace by z toho bylo možné odhadnout a nakolik mu to v součtu dává naději, že nakonec přece jen doklopýtá k nějakému závěru.

Když si dal dohromady to, co zjistil během sledování a odposlechu v parku Balboa a na parkovišti v přístavišti, vycházel mu z toho docela zajímavý příběh. Nevěděl sice, co je ta blondýna zač, ale jisté bylo, že je to posel, kterého vyslal El Tío. A účelem jejího setkání s Enriquem Quirosem bylo, aby tomuhle pochybnému obchodníkovi s drogami doručila kazetu na šperky a poučila ho, že ji má předat muži, s nímž měl dohodnutou schůzku v přístavu. Ten muž se jmenuje Palardy. Pracuje ve firmě UpLink International. Je to člen tamní ochranky a má na starosti kontroly odposlechu. Hlavu mu popletly hazardní hry a dostal se do těžkých dluhů, z nichž se mu podařilo alespoň zčásti vyplatit tím, že prodal utajované informace o součástkách do obranných systémů, jež UpLink vyráběl ve svém závodě v Brazílii. Lathrop pochopitelně nevěděl, jestli se El Tío účastnil následného teroristického útoku na tuhle továrnu, ale v dané fázi vyšetřování to nejspíš nebylo příliš důležité, a tak se tím raději ani nezabýval.

Pro něj teď bylo nejdůležitější, aby dokázal sledovat vývoj současných událostí. Protože všechno dostávalo docela strhující spád a on měl pocit, že děj teprve nabírá rychlost a brzy bude mít tempo, při němž se bude tajit dech.

Zajímavé je, že protřelí a zkušení matadoři, jako je Palardy, dokážou být tak neuvěřitelně slepí a nevidět past, která se na ně chystá. Nikdy nepochopí, že mají co dělat s lidmi, kteří je budou držet na udici a zneužívat, dokud jim můžou alespoň trochu k něčemu být. V přístavu se Palardy se svým novým vykořisťovatelem bavil o manipulaci s genetickým materiálem, o mechanismech, které spouštějí choroby, prostě o věcech, jejichž podstatu si Lathrop musel dodatečně nastudovat, a ještě teď neměl ve všem jasno. Ale navzdory několika blikajícím otazníkům přece jen hlavní smysl schůzky těch dvou pochopil… Vzato kolem a kolem, šlo nakonec jen a jen o vydírání a vraždu. Palardy dostal jakýsi biologický přípravek, něco zbrusu nového, a k tomu příkaz, aby tím odrovnal Rogera Gordiana.

Lathrop se v křesle naklonil ještě o něco víc a dál soustředěně sledoval Slečinku, jak zoubky i drápy neúnavně trhá klubíčko na kusy.

Takhle se na to musí to je ono, pomyslel si. Jen mu dej, prevítovi.

V tom Bezpečném autě – cha cha – se Palardy zcela pochopitelně kroutil jako žížala. Quirosův úkol ho posouval z role práskače do role vraha, a on nikdy nepočítal s tím, že by to mohlo dojít tak daleko. Jenže Quiros přitlačil a vytáhl veškerou špínu, kterou na Palardyho měl. Takže tomu nakonec nezbývalo než sklapnout a přistoupit na to, že bude spolupracovat. Byla to variace na téma, které Lathrop v prostředí, v němž se kdysi rozhodl operovat, viděl už nesčíslněkrát. Poněkud neobvyklé na celé věci bylo jedině to, že nejen Palardy, ale ani Quiros neměl zjevně sebemenší chuť zaplést se do atentátu na Gordiana. Bylo zřejmé, že i Quirose k tomu někdo přinutil. Lathrop to poznal jednak z toho, jak se Enrique bránil v rozhovoru s blondýnkou, jednak z některých narážek, jež pronesl během setkání s Palardym. – I když to Lathropovi zrovna nevehnalo slzu do oka, bylo tam několik okamžiků vzácného porozumění. On sám ale představoval příliš cynické publikum, jelikož sledoval představení s podobnou zápletkou snad až příliš často.

Po tom večeru v přístavu se Lathrop soustředil na scénář, který napsal – bez jejich vědomí – pro Quirose a Lucia Salazara. Měl z té práce docela radost, a navíc se nedalo vyloučit, že rozuzlení přinese spoustu osvěžujícího povyražení. V následujících čtyřiadvaceti hodinách bude ale potřeba posunout se o kousek dál. Zatočit volantem a zahnout na nedotčenou půdu.

Jestli potřeboval do začátku trochu postrčit, nic mu nemohlo posloužit víc než zpráva o Gordianově hospitalizaci.

Lathrop se zadíval na pohlednou dámu na monitoru počítače a vybavil si to odpoledne, kdy sledoval Enriqua, který s ní měl schůzku. Vzpomněl si, jak sledoval kolotoč, který se pomalu otáčel doprovázen melodií valčíku „Na krásném modrém Dunaji“. A hluční dospívající kolohnáti na předních koních se zvedali ze sedel a natahovali ruce, aby dosáhli na stříbrné a mosazné kroužky nad sebou, protože jedině naleštěná mosaz stojí za trochu námahy.

Koutky Lathropových úst opět zvedl nepatrný náznak úsměvu.

Mosazný kroužek.

To on se do něj nakonec trefil. A ani přitom nemusel vylézt na plošinu kolotoče. Držel se v pozadí, soustředil se na svůj neúnavný, osamělý lov, a nakonec se právě jemu podařilo kroužek chytit. Což ho teď nutilo, aby se rozhoupal ke dvěma zásadním rozhodnutím.

Konkrétně musel vyřešit to, kdy se přihlásí o trofej, a pak taky to, jak získat za její nepopsatelnou cenu co nejvíc.

„Už jsem tam volal třikrát, a pořád mi to zvedá jen záznamník,“ postěžoval si Ricci. „Kde ten Palardy k čertu může vězet?“

„Kdo to má tušit? Třeba si šel koupit něco k jídlu,“ navrhl Nimec.

„Vždyť má přece být nemocný.“

„To ale neznamená, že musí být bezmocně upoutaný na lůžko. Člověk musí jíst, i když se cítí pod psa. A pokud má prázdnou ledničku a žije sám, nezbývá mu, než si jít něco koupit.“

„Volám tam už hodinu, Pete,“ ohradil se Ricci. „Když je člověku špatně a potřebuje pomerančovou šťávu nebo tak něco, skočí do obchodu na rohu. Ale nevyrazí na celodenní nákupy do –“

„No tak,“ skočila mu do řeči Megan a zvedla ruku. „Mám dojem, že už oba ztrácíte smysl pro realitu.“

Seděli na židlích v Nimecově kanceláři, a sotva promluvila, podívali se na ni.

„Jak to myslíš?“ vyhrkl Nimec.

„Třeba vypnul zvonění telefonu, aby se mohl pořádně prospat. Třeba to neslyší. Třeba prostě jen nechce s nikým mluvit.“

„Nebo se mu udělalo líp a šel se trochu projít na čerstvý vzduch,“ přidal se Scull. „Zatím o něm nevíme nic jiného, než že měl nějakou střevní chřipku. Ale teď už může být v pořádku.“

„Kdyby to tak bylo, proč dneska nepřišel do práce?“

Scull pokrčil rameny. „Mohlo se mu ulevit až k večeru, co já vím. Chtěl jsem jen podpořit Meg v tom, že –“

„Viděl jsi mě, jak jsem před deseti minutami volal šéfovi jeho oddělení? Vzpomínáš si, jak náš hovor probíhal?“

„No jistě, ale –“

„Řekl mi, ten jeho vedoucí, že o Palardym naposledy slyšeli, když jim včera telefonoval. Podle hlasu mu prý muselo být na umření. A dneska se měl ozvat, aby ohlásil, jak se mu vede. Jenže nezavolal.“

„Říkal jsem, že si to vybavuju –“

„Ten šéf – jmenuje se Hernandez – taky poznamenal, že je mu to dost divné, že se Palardy neozval. Jsem si prakticky jist, že málem řekl něco o neodpovědnosti, ale včas se vzpamatoval a neudělal to.“

„Nejspíš ho před námi nechtěl zkoupat,“ poznamenal Thibodeau.

„Asi ano. Ale to na věci nic nemění,“ prohlásil Nimec. „U ochranky musí být pořádek. Jestli si začnou dělat, co je napadne, budeme tady mít brzy spoustu děr v obraně proti odposlechu.“

„Přesně tak,“ přikývl Ricci. „Členové týmů chodí do práce v půl šesté, v šest ráno. A pokud se nestane, že se některý z nich ráno probere a zjistí, že je mu příliš zle, než aby mohl přijít, jako se to v pondělí stalo Palardymu –“

„Nebo když se mu postaví do cesty nějaká nečekaná překážka… Selžou mu brzdy na dálnici, dítě dostane horečku –“

„Což nebyl tenhle případ –“

„Tak mají od Hernandeze přikázáno, že mu to musí oznámit den předem,“ dokončil větu za Ricciho Thibodeau. „On totiž musí zařídit, aby ho zastoupil někdo z jiné směny. Aby bylo jisté, že dojde na všechna místa v budově, která je třeba prověřit.“

Ricci přikývl.

„A když jde o vedoucího týmu, platí to dvojnásob,“ dodal. „Hernandez stojí za svými lidmi do poslední chvíle. Já bych se choval stejně. Ale ztracený Palardy je větší průšvih, než je ochoten před námi připustit.“

Megan zavrtěla rukou. „Pořád mi nějak nedochází, o čem to vy tři vlastně mluvíte –“

„Já mluvím o tom,“ obrátil se na ni Ricci, „že je na tom Palardy možná tak zle, že ani nemůže volat. Že se nám třeba složil úplně stejně jako šéf.“ Luskl prsty. „Seklo to s ním raz dva.“

„Tohle je tedy dost odvážný skok,“ upozornila ho Megan. „Nelze vyloučit, že jsme tu narazili na kázeňský problém, který nemá s Gordem vůbec nic společného.“

„Meg má pravdu,“ vložil se do hovoru Scull. „Don Palardy se zítra ráno vynoří v práci zdravý jako rybička, a celá tahle vaše debata bude na draka. Jak už jsem řekl, já na jeho nepřítomnosti nic zvláštního nevidím. Alespoň zatím ne.“

Ricci se na něj podíval.

„Třeba na tom nic není,“ připustil. „Ale něco ti povím, Sculle. Jestli se tu zítra hned po ránu neobjeví, chci hned znát jeho domácí adresu. Je mi jedno, jak bydlí daleko, ale okamžitě tam vyrazím, abych zjistil, o co jde.“

Doktor Eric Oh měl dojem, že připomínají lekníny.

Trsy krásných, dokonale souměrných leknínů plujících na klidné hladině jezírka.

V téhle schopnosti vytvářet jednoduché a dokonale provedené tvary bylo zakleto tajemství neuvěřitelného úspěchu virů jako svébytné formy života. Díky tomu představovaly také ideální objekt zkoumání pod elektronickým mikroskopem. Všechny viry jednoho druhu byly naprosto stejné. Nepoškozený vir určitého druhu získaný z krve pacienta v Mosambiku bude do nejmenší podrobnosti stejný jako vir téhož kmene, čeledi a druhu vypěstovaný ve výzkumné laboratoři v Kalifornii. Zkušený badatel musí nutně mít pocit, že byly oba vyrobeny v jedné továrně, na jedné montážní lince. Když si člověk prohlédl jeden, viděl je vlastně všechny.

Byly tři hodiny v noci, a Eric stále ještě pobýval ve stanfordské laboratoři. Prozkoumával snímky, které pořídil pomocí moderního aparátu značky Hitachi, a porovnával je s obrázky, jež si vyvolal na monitor počítače z obrovské databáze fotografií mikroorganismů uložených a nabízených lékařskými a přírodovědnými výzkumnými ústavy po celé zeměkouli.

Připravit všechno potřebné na pořízení snímku, to byl velmi složitý proces – jako u každého fotografování. Když už konečně člověk sáhl po spoušti, byl už jednou nohou na cestě domů. Od chvíle, co si Eric prohlédl Gordianovu lékařskou zprávu, šumělo mu v hlavě jediné slovo: vir. Když si pak prohlédl i první várku rentgenů, které mu Lieberman poslal, šumění se změnilo v neodbytně burácející bouři. Jenže fotografovat viry je velice obtížný úkol. Viry mají totiž sklon schovávat se před objektivem. I ty nejmenší vypadají jako trpaslíci i vedle obyčejné bakterie. Vědci měří jejich velikost v nanometrech – v miliardtinách metru. Při takhle nepatrné velikosti se i jediná kapka krve stává rozlehlým, neprobádaným oceánem hor a údolí, kde se ztratí všechno, co tam není přítomné ve velkém množství. A čím větší množství virů, tím horší infekce. Při zkoumání smrtelně nebezpečných virových onemocnění je proto daleko snazší najít virové kolonie ve vzorcích odebraných při pitvě nebo pacientům v pokročilé fázi choroby než v krvi lidí, u nichž se nákaza ještě tolik nerozvinula.

Eric si od samého začátku přál, aby mu Roger Gordian v tomto ohledu nijak neusnadňoval život. Když se mu po téměř dvou hodinách pozorování nekoncentrované kapky séra nepodařilo narazit ani na jeden vir, považoval to za dobré znamení. Přesto se rozhodl ještě pro jeden mezikrok, a vložil vzorek do odstředivky, aby do odstředěného koncentrátu dostal co nejvíc mikroorganismů. Jakmile jich bude hodně na jednom místě, bude pro ně daleko složitější unikat před jeho pohledem. Viry jsou nemilosrdní, tupí cizopasníci, kteří využívají buňky hostitele jako potravu. Kdyby se Erikova předtucha, pokud jde o diagnózu Gordianových obtíží potvrdila, představoval by pochopitelně koncentrovaný vzorek séra hemžící se částečkami virů velmi nepříznivé vyhlídky do budoucnosti.

Když Eric skončil s odstřeďováním, vzal filtrační papír a vytřel jím válcovitou nádobku, do níž se nachytal koncentrovaný vzorek. Papír pak pokapal dvouprocentním fosfátovým roztokem, který přitahoval elektrony. Věděl, že tenhle postup nutně poškodí všechno, co z virů zbylo, a že dílo zkázy dokoná ionizační účinek vyvolaný paprskem elektronů vysílaných mikroskopem. Kdyby vzorek zmrazil, zaručeně by poškození předešel a strukturu mikroorganismů by nezničil, jenže zmrazení bylo velmi pracné a náročné na čas. A Eric chtěl svým počínáním přispět ke Gordianově léčbě, nikoliv ke stanovení příčiny jeho smrti, což znamenalo, že musí postupovat rychle. Zvážil výhody a nevýhody obou metod a nakonec se rozhodl pro tradiční postup. Když výsledky, jež získá rychlejším postupem, ukážou, že by bylo dobré provést rozbor zmrazeného vzorku, zbude dost materiálu, aby to pracovníci laboratoře mohli později udělat.

Teď si Eric sundal brýle, zůstal sedět a prsty si mnul oči. Bolely ho od nedostatku spánku a mnoha hodin, kdy upřeně hleděl na displej elektronického mikroskopu. To, že nemá prázdný žaludek, mu připomínala pouze skutečnost, že karbanátky nasáklé kečupem, jež si dopřál k večeři, se čas od času pokusily o návrat. Věděl, že by měl jet domů, vzít si nějaké antacidové tabletky a zalézt do postele. Jenže to, co viděl, mu nic podobného nedovolovalo.

Znovu si nasadil brýle a zadíval se do mikroskopu. Pak přejel pohledem na obrazovku počítače, kde měl záběry z databáze. Přeskakoval očima v jednom kuse tam a zpátky.

Lekníny. Lekníny na klidné hladině.

Eric působil jako vládní epidemiolog již v polovině devadesátých let, a tak patřil k těm několika vyvoleným odborníkům, kteří se snažili odhalit původ záhadné choroby, jež sužovala indiány v navažské rezervaci v oblasti Four Corners na Jihozápadě. Nákaza pomalu postupovala na východ a během několika dnů od výskytu prvních příznaků dobře polovinu obětí zabila – bylo mezi nimi mnoho mladých jedinců těšících se jinak dobrému zdraví. Infekce začala mírnými dýchacími obtížemi připomínajícími chřipku a pak najednou způsobila velmi rychlé zhroucení organismu. Stěny kapilár v plicích se začaly rozpadat, krev z nich unikala do okolních tkání, ty začaly být neúnosně přetížené kapalinou a otekly tak, že zdvojnásobily svůj obvyklý objem. Mnoho obětí, které nemoc zabila, mělo podobným způsobem poškozené i žaludeční stěny. Vnější projevy poslední fáze nemoci byly velmi ošklivé. Jak se rozpadaly stěny cév v organismu a okolní tkáň se rozkládala, v očích, ústech a na kůži prosakovala krev póry na povrch.

Když se nákaza objevila, obyvatelé rezervace pro epidemii používali jednoduché – a podle Erika dost děsivé – označení sin nombre. Bez jména. Bezejmenná. Tenhle název jí zůstali poté, co usilovná detektivní práce vědců konečně přinesla plody a ukázalo se, že se jedná o nový kmen hantaviru, smrtelné krvácivé horečky, jejíž výskyt nebyl do té doby v Severní Americe zaznamenán.

Mrazení, jež Eric pocítil, když si poprvé prohlédl Gordianovu lékařskou zprávu, vyvolala hlavně skutečnost, že pacient měl současně dýchací potíže, nezvykle zvýšený výskyt bílých krvinek a klesající počet krevních destiček. Destičky jsou rozhodující činitel při všech hojivých procesech v těle. Nahrnou se kolem každé rány, ucpávají otvory v cévním systému a uvolňují látky, které podporují srážení krve. V jednom mikrolitru krve bývá zpravidla 150 až 350 tisíc destiček. Když Gordiana přijímali do nemocnice v San José, měl jich v jednom mikrolitru 120 tisíc – to je spodní hranice únosnosti. V pondělí ráno klesl jejich počet na 90 tisíc. Při posledním měření už bylo v jednom mikrolitru Gordianovy krve všehovšudy 50 tisíc destiček.

Téměř stejné hodnoty naměřil Eric i svým pacientům trpícím sin nombre, u nichž se začal rozvíjet plicní otok. A změny patrné na snímcích Gordianova hrudního koše mu také připadaly nepříjemně povědomé. Tmavější, průsvitné šmouhy, které byly patrné na snímcích pořízených v neděli, se během čtyřiadvaceti hodin změnily v neprůhledné ostře ohraničené svislé pruhy signalizující odrazy vzduchových bublin. Vlastní bubliny vypadaly jako bílé čáry ležící kolmo na směr odrazu při jejich dolním okraji. V úterý odpoledne se objevily delší čáry vybíhající z místa, kde cévy, nervy a průdušnice vstupují do plic.

Sin nombre, pomyslel si.

Bezejmenná.

Vir připomínající svým tvarem leknín, který měl teď Eric na monitoru, byl ve skutečnosti mikrografickým zobrazením, jež se svými kolegy pořídil během vyšetřování v indiánské rezervaci před osmi roky… A snímky, které mu dneska vyjely z fotografické komory elektronického mikroskopu, se mu nepochybně nápadně podobaly.

Mikroorganismy zaznamenané v Gordianově těle měly shodný pravidelně okrouhlý tvar. A jejich okraj byl úplně stejně lemován řetězcem proteinů, jenž jim dovoloval přichytit se zvenku k buňkám hostitele. Jenže stavba jejich jádra ta část viru, jež nesla genetickou informaci sloužící množení viru a jeho pronikání do buněk – vykazovala některé drobné odlišnosti.

Eric pozorně zkoumal soubor obrázků, jež pořídil při rozboru vzorku Gordianovy krve, a zřetelně viděl, že jádra virů nevykazují charakteristicky oblé tvary, jimiž se vyznačovali původci nemoci sin nombre. Nepodobala se dokonce ani jádrům žádného z příbuzných kmenů hantavirů, se kterými se během své vědecké kariéry setkal. Ve skutečnosti byly na digitálně zpracovaném počítačovém vyobrazení tenké a protáhlé, vypadaly téměř jako ztopořené.

Eric zatím mohl jen odhadovat, jestli tahle odchylka znamená nějakou variaci v genetickém uspořádání téhož druhu, nebo úplně nový typ viru. To bude vědět, až skončí rozbor řetězce DNA získaného z Gordianových vzorků a jeho srovnání s řetězci DNA již známých a popsaných typů hantavirů. Testy založené na metodě prozáření vzorku proti fotocitlivému prostředí, jež byla vyvinuta v osmdesátých letech a přinášela první výsledky už během tří až čtyř hodin, nakonec ukázaly jistý náznak podobnosti s některými popsanými kmeny nákazy. Největší podobnost nakonec přístroje ohlásily při srovnávání DNA získané z Gordianovy krve s DNA viru, který vyvolával sin nombre. I když nešlo o nijak jednoznačné výsledky, Eric z nich neměl ani trochu dobrý pocit. Přispívaly totiž k podezření, které v něm sílilo od samého počátku.

Oči ho pálily, v žaludku mu kručelo, ale dál seděl u počítače jako přibitý a napjatě sledoval monitor. Obloha venku pomalu začínala blednout. Eric zatím nebyl schopen říct nic určitého kromě toho, že Roger Gordian je opravdu ve velmi vážném nebezpečí. V kostech přitom cítil, že pokud Gordian nemá přímo sin nombre, určitě ho postihlo něco, co se téhle nemoci hodně podobá.

Jinými slovy, že se právě na schodech ke dveřím objevil nějaký hodně blízký příbuzný nemoci bez jména, příbuzný, o němž do té chvíle neměl nikdo ani tušení.

* * *

Srnka tiše vstoupila do hustého podrostu mezi stromy. Její kopýtka zanechávala v čerstvě napadaném sněhu stopy připomínající puklá srdce. Potravy tady měla dost. Povislé větve borovic nabízely hojnost jehličí. Zelené větývky obalené jehličkami byly stále ještě šťavnaté a teprve začínaly v mrazivém počasí pomalu hnědnout.

Srnka se chvíli rozhlížela, jestli někde nečíhá nějaký dravec. Nikoho nezahlédla, nic, co by narušilo porost, neviděla a kromě tichého hvízdání větru také nic neslyšela. Tak sklonila hlavu a velkými plochými zuby vyškubla ze země mladý stromek. Ani se neobtěžovala s tím, že by ho rozžvýkala, a rovnou ho polkla.

Z temného úkrytu mezi větvemi vyrazila ruka s nožem. Ostří projelo až po rukojeť do jejího měkkého hrdla. Vzápětí sebou ruka trhla a útok ještě jednou zopakovala. A pak ještě znova a znova. Tepenná i žilní krev se zvířeti řinula po bílé náprsence a barvila sníh pod předními kopýtky do ruda. Srna ztěžka dopadla na zem a oči, ještě před chvílí lesklé a plné života, měla už vyhaslé.

Kuhl přiklekl, aby vytáhl nůž z rány. Z krvavých skvrn na mokrém ostří místy stoupala pára.

Poprvé po mnoha týdnech cítil, že se mu podařilo se uvolnit.

Gordian se probudil a lapal po dechu.

Lomcovala s ním zimnice, byl zmatený a v první chvíli si ani nedokázal uvědomit, kde vlastně je. Jediné, čímsi byl jist, byl pocit, že mu někdo dlaní ucpává nos a ústa. Pak se přece jen trochu vzpamatoval. Leží přece v nemocnici. Světlo na nočním stolku zhaslo, jakmile se šedavý rozbřesk začal měnit ve svítání. Skulinou pode dveřmi se do pokoje dral úzký paprsek umělého osvětlení.

Vzduch.

Potřebuje vzduch.

Gordian se ze všech sil snažil nadechnout. Jeho tělo ležící na matraci se samou námahou prohnulo do oblouku. Ale s plícemi to ani nehnulo. Byly těžké a jakoby sevřené. Z hrdla se mu vydral tlumený, kloktavý zvuk. Vzduch. Sáhl si pod bradu, aby nahmatal kyslíkovou masku. Nemohl ji najít. Sahal si dál po hrudi, ale pořád se mu nedařilo ji nahmatat. Tápal rukama vpravo podél těla, protože masku občas věšel na kovový rám. Nebyla tam.

Kyslíková maska. Potřebuje najít kyslíkovou masku. Kde jen může být?

Otevřel ústa, kolik mu to jen čelisti dovolovaly, a zvedl ruku nad hlavu, aby nahmatal hadici vedoucí ze zdi. S obrovskou úlevou ji ucítil v prstech a začal po ní klouzat dlaní. Doufal, že na jejím konci nahmatá masku –

Čerstvě probuzená naděje se rázem vytratila a vystřídal ji zmatek.

Tu masku…

Má ji celou dobu na obličeji.

Položil na její umělohmotný povrch obě dlaně, pevně si ji přitiskl k obličeji a ze všech sil se nadechl. Vzduch v hadici zasyčel. Slyšel sám sebe, jak mu z hrdla vycházejí podivně přiškrcené zvuky. Slyšel, jak do masky proudí vzduch… Tam ale jako kdyby se zastavil. Jako by měl v krku a v hrudi nějakou záklopku.

Dusil se, kašlal, byl zoufalý a měl pocit, že mu hrudník každou chvíli vybuchne. Sáhl po tlačítku, jímž bylo možné přivolat v případě potřeby ošetřovatelku, a modlil se, panebože, aby byla nějaká nablízku.

18.

Kalifornie

16. listopadu 2001

Řadový domek, který měl Donald Palardy pronajatý, patřil k rozlehlému bloku bytových jednotek, které firma UpLink International pořídila, aby mohla poskytnout ubytování zaměstnancům na středním stupni řízení. Šlo o poměrně nedávno zastavěné pozemky v Sunnydale – příměstské části, která si zkoušela hrát na opravdové město, a přitom se rozkládala asi dvacet kilometrů od San José.

Jak Ricci ve středu ráno usedal do auta, aby se tím směrem vypravil, začal uvažovat, jestli Megan a Scull nemají čirou náhodou pravdu, když si myslí, že on kolem Palardyho nepřítomnosti dělá moc velký rozruch. Třeba Palardy jen použil dobře nacvičený zničený hlas, když se v pondělí Hernandezovi po telefonu omlouval, že nemůže přijít do práce. Třeba někde v baru potkal nějakou rozpálenou krasavici a na místě se rozhodl, že ji vezme na výlet do neznáma. Třeba leží v posteli, má vypnutý telefon, chroustá slané brambůrky a dívá se na televizní estrády nebo si na kabelové televizi pouští staré komediální seriály ze šedesátých let. Když o tom teď Ricci zpětně přemýšlel, i jemu samotnému připadaly jeho vlastní úvahy o spojitosti mezi Palardym a Gordianem trochu praštěné. A to, jak přitom luskl prsty, mu připadalo vyloženě hloupé. Jistě, všichni souhlasili s tím, že na Palardyho třídenní nepřítomnosti asi nebude všechno v pořádku. A všichni také měli pocit, že bude potřeba to přinejmenším prověřit.

Tyhle chmurné úvahy ho pronásledovaly až do chvíle, kdy se mu konečně podařilo najít ulici, ve které Palardy bydlel. Předtím několikrát zahnul špatně, jelikož všechny ulice tu byly pojmenované podle nejrůznějších druhů místních květin a jejich názvy připadaly Riccimu všechny stejné. Navíc se mu všemi směry nabízel pohled na řady rodinných dvojdomků, které se od sebe také nijak nelišily.

Jakmile se Ricci ocitl na správném místě, přestal se užírat pochybnostmi a začal si všímat okolí. Mozek každého dobrého policisty dokáže přejít do režimu nesmlouvavé objektivity, jakmile se ocitne na místě, kde má probíhat vyšetřování. A Ricci si byl v podstatě jist, že i velitelé bostonské policie, kteří ho kdysi nechali spadnout do víru politických her, by rozhodně nepopírali, že právě on vždycky patřil mezi nejlepší členy sboru.

První, co si uložil do paměti, když zajížděl se svou jettou na příjezdovou cestu, byl poznatek, že Palardyho dodávka stojí na svém místě. Vzápětí zaznamenal, že Palardy si už několik dní neodnesl do domu noviny – na chodníku přede dveřmi ležela tři čísla v tenkých plastikových sáčcích. To mohlo znamenat, že leží doma a je mu příliš špatně, než aby se zajímal o denní tisk, ale taky to mohlo signalizovat, že někam odjel a nechal auto tady. To nepočítáme možnost, že vlastnil víc než dva páry kol.

Ricci rázným krokem přistoupil ke dveřím, zazvonil a čekal. Nikdo neotvíral. Znovu sáhl po zvonku a tentokrát ho nechal zvonit o něco déle. Opět se nikdo neukázal. Tak zaťukal, ale odpovědi se zase nedočkal. Po pár minutách se naklonil, aby se podíval dovnitř úzkými skleněnými průzory po obou stranách dveří. Byly ale zakryty staženými žaluziemi. Za předními okny pro změnu uviděl zatažené závěsy.

Ještě jednou zazvonil a nechal uběhnout další minutu. Pak zevnitř zaslechl nějaký zvuk, zaposlouchal se a po chvíli mu došlo, že to jen začaly odbíjet hodiny s kukačkou. Palardy mu otevřít nepřišel.

Ricci zkusil otočit knoflíkem na dveřích. Bylo zamčeno. Ze zvyku se sehnul, aby si prohlédl zámek. Byl to běžný typ s cylindrickou vložkou a otvorem pro patentní klíč. Pomocí kreditní karty by se mu podařilo odsunout zástrčku do deseti vteřin. Ve skutečnosti už dveře někdo stejným způsobem otevíral – soudě podle škrábanců na dveřích i rámu. Ricci stopy důkladně prozkoumal. Vypadalo to, že by čáry mohly být poměrně čerstvé.

Na chvíli se zamyslel. Poškození dveří kolem západky nemuselo vůbec nic znamenat. Ricci by musel hodně namáhat paměť, kdyby měl spočítat, kolikrát si omylem zabouchl přede dveřmi a musel se dovnitř dostávat pomocí kreditní karty. Jakmile jednou člověk pochopil, jak na to, bylo to docela snadné. Zvládnout to musí každý. A každý polda, kterého kdy poznal, to svedl. A Palardy je přece dobře vycvičený specialista na obranu před odposlechem a vyzvědači obecně, takže nepochybně nevolá zámečníka, když někde zapomene klíče od domu. Zvlášť když jde o překonání tak jednoduchého mechanismu, jako je tenhle. Na druhou stranu je pravda, že Palardy trochu nečekaně zmizel z dohledu, proto Ricciho nenechavá mysl nemohla pustit ze zřetele možnost, že se dovnitř s pomocí karty dostal někdo jiný.

Přemítal, jestli je vhodné, aby si stejným způsobem zjednal vstup do domku i on, ale nakonec ten nápad zavrhl. Byl to postup, díky němuž se jeho protivníkům kdysi podařilo nasadit mu psí hlavu detektiva, který nedodržuje předpisy. A jemu se teprve nedávno podařilo příjemně si zahřát místečko v UpLinku.

Stál u dveří a snažil se vybavit si jméno ulice, v níž zahlédl kancelář správce. Že by Fuchsiová? Nebo Manzanitová? Nebyl schopen na to přijít, a tak se vrátil k autu s tím, že bude chvíli jezdit kolem a snad kancelář najde.

Po čtvrthodině popojíždění a řadě zabočení špatným směrem konečně zjistil, že ta správná ulice se jmenuje Lupinová. Správce sídliště dělal jakýsi Perez. Tomu se zprvu ani trochu nechtělo pouštět cizího člověka do Palardyho obydlí. Ovšem v okamžiku, kdy Ricci vytáhl průkaz, na němž stálo, že patří k bezpečnostnímu oddělení UpLinku, Perez okamžitě roztál. Není divu, vždyť firma vlastnila polovinu zdejších bytů.

„Děláme si o něj trochu starosti,“ vysvětloval Ricci a držel průkaz tak, aby na něj správce dobře viděl. „Už několik dní o něm nikdo neslyšel ani slovo.“

Perez hleděl na symbol Meče jako uhranutý. „Tak jdeme na to,“ vyhrkl se silným mexickým přízvukem. „Než si to uvnitř vomrknete, rozhlídnu se krapet okolo.“

„To mi vyhovuje.“

Perez přikývl. „Jen tu někde vyhrabu kroužek s klíčema. Dohoním vás před jeho dveřma.“

Ricci se vyděsil při představě, že zase někde špatně zahne, a radši správci nabídl, že ho vezme k sobě do auta. Perez mu ukazoval cestu, takže byli zpátky před domkem za necelých pět minut.

Na příjezdové cestě se Perez nejdřív chvíli probíral klíči na velkém svazku, pak našel ten správný a vzápětí už strkal do odemčených dveří, aby je otevřel.

Obývací pokoj našli prázdný. Ticho v něm narušovaly pouze neúnavně hrkající hodiny s kukačkou.

„Palardy?“ Zavolal Ricci a zůstal stát ve dveřích. „Jsi tady?“

Ticho. Klid.

Ricci obešel správce, přistoupil k dalším dveřím. Byly lehce pootevřené. Podíval se přes rameno a zeptal se: „To je ložnice?“

Perez přikývl.

Ricci zaťukal na rám. Nikdo se neozval. Ricci vzal za kliku a vstoupil do místnosti.

Uslyšel, jak Perez stojící za ním bezděky vyjekl, když uviděl mrtvolu.

Díky fotografii, kterou si nechal vytáhnout z bezpečnostního spisu, Ricci poznal, že mají přede sebou Palardyho. Ležel na zádech v posteli a oči měl široce otevřené. Deku měl přehozenou přes hruď. V obličeji byl popelavě šedý, na tvářích a na čele měl purpurově rudé skvrny. Ústa měl zkřivená do grimasy, která měla nejspíš vyjadřovat bolest. Ruku, jež trčela zpod deky, měl křečovitě ohnutou do ostrého úhlu. Na nahé paži byly také vidět červené, krvavé podlitiny.

„Radši se držte vzadu,“ poradil Ricci vyděšenému správci.

Ani to nemusel říkat.

„Sí,“ přitakal Perez rozechvěle. „Budu muset zavolat policajty“

„Máte s sebou mobilní telefon?“

Správce přikývl.

„Výborně. Protože tohle byste si asi nerad dával blízko k puse,“ poznamenal Ricci a hlavou pohodil směrem k telefonu, který stál na nočním stolku vedle postele.

Perez opět přikývl, pokřižoval se a dál zíral do místnosti ode dveří.

Ricci vylovil z kapsy sportovní bundy navštívenku a pero, honem něco naškrábal na zadní stranu a podal kartičku Perezovi. „Udělejte pro mě něco,“ požádal ho. „Zavolejte tomuhle chlápkovi. Jméno i číslo jsem vám tam napsal. Je to Pete Nimec z UpLinku. Řekněte mu, co jsme tu spolu našli. Podle mne by bylo nejlepší, kdyby se s policií spojil on – pokud byste proti tomu nic neměl.“

Perez přikývl potřetí a už snaživě tahal mobilní telefon z kapsy. Ricci se otočil zpátky do ložnice, sáhl do kapsy pro bílou roušku a latexové rukavice, jež si s sebou přinesl, a obojí si nasadil. Pak vykročil k posteli, aby si mrtvého muže prohlédl zblízka.

Chloupky na krku se mu při tom pohledu zježily.

Palardyho žaludek vrátil všechno, co v něm bylo. Švestkově modré rozevřené rty byly polepené zaschlými zvratky. Obličej mrtvého také. Obsah žaludku se rozlili po polštářích, prostěradle a dece a pokryl všechno zažloutlými skvrnami.

Ricci prozkoumal noční stolek. Vedle telefonu stála malá lampička na čtení a sklenice s jakousi tekutinou. Mohla to být jablečná šťáva nebo nějaká limonáda. Sklenice stála na tácku mezi postelí a telefonem. Ricci se zamračil a začal nad tím uvažovat. Lépe řečeno, dovolil myšlenkám, jež se mu až do té chvíle rodily někde hluboko vmysli, aby vypluly na hladinu vědomí. Kdyby měl Palardy dojem, že na něj jde nějaký záchvat, určitě by se pokusil přivolat pomoc. V takovém případě by téměř jistě sáhl po telefonu a převrhl přitom sklenici. Kdyby se mu podařilo zvednout sluchátko, nejspíš by je vzápětí pustil z ruky a nechal viset. Jenže sluchátko bylo úhledně uložené ve vidlici. A Palardy měl velmi pečlivě přetaženou deku přes hruď, skoro jako by do ní byl zabalený. Jako by zemřel ve spánku a ani na chvilku se přitom neprobudil.

Zkřivené rysy v obličeji a zkroucená ruka ovšem svědčily o tom, že jeho skon nebyl ani klidný, ani bezbolestný.

Ricci se zamračil ještě víc. Zatím mu to všechno nějak nezapadalo do sebe.

Rozhlédl se po místnosti. Obě okna nalevo od postele byla zavřená. Na zdi napravo uviděl něco, co vypadalo jako starobylé hodiny z přístřešku, pod nímž sedávají střídající hráči při baseballovém utkání. Na hodinách byl znak mužstva Brooklyn Dodgers.

Docela cenný úlovek pro sběratele. Zbývající vybavení pokoje bylo naprosto fádní a nezajímavé. Na nízkém prádelníku v nohách postele stál televizor. O kus dál byl psací stůl, pod který někdo zastrčil obyčejnou kancelářskou židli s laciným čalouněním z umělého vlákna. Hned vedle stolu stála na pojízdném stolku tiskárna k počítači. Na desce stolu Ricci uviděl jen útržky potvrzující zaplacení předepsaných částek připnuté k příslušným platebním příkazům, pár propisovacích tužek a per v hrnku na kávu a krabici papírových kapesníků. Jinak byl stůl prázdný.

Ricci k němu přistoupil blíž a odsunul židli. Pak se sehnul, aby se podíval do místa pro nohy.

Na zemi uviděl dva dráty zakončené konektory, jež nebyly nikam zapojené. Jeden konektor patřil do paralelního portu počítače, druhý připomínal přípojku na telefon. Ricci sledoval očima první kabel, až dorazil k tiskárně. Pak se soustředil na druhý drát a dostal se k modemu LAN, který ležel na koberci asi o metr dál. Zelená kontrolka na modernu signalizující, že přístroj je zapnutý, svítila. Od modemu vedl podél okraje koberce další kabel směrem k posteli. Za čelem postele končil v malé umělohmotné krabičce připevněné pod okenním parapetem. Ze stejného místa mířil také drát zapojený do televize.

Takže Palardy měl vysokokapacitní kabelové napojení na internet. Na tom nebylo nic divného. Nejspíš šlo o službu, kterou nabízel UpLink.

Ricci se zvedl a otočil se ke dveřím. Perez právě vypínal telefon.

„Mluvil jsem s tím vaším přítelem,“ hlásil úslužně. „Povídal, že prej hned zavolá na policii. Povídal, že prej byste tu měl zůstat a počkat si na ně.“

Ricci přikývl.

„Rád bych se tu ještě trochu porozhlédl,“ prohlásil přes roušku. „Jestli na mě chcete dávat pozor, nevadí mi to. Ale počítám, že byste možná radši počkal venku.“

Perez mrkl na mrtvé tělo a pak se očima honem vrátil k Riccimu.

„Jo,“ přitakal. „Venku by to možná bylo lepší.“

Ricci znovu pokýval hlavou.

„Měl bych na vás jednu otázku,“ poznamenal nečekaně. „Nevíte, jestli Palardy vlastnil počítač? Nevšiml jste si, že by ho měl položený na stole, když jste sem třeba přišel něco opravit nebo tak?“

Perez rozpačitě pokrčil rameny. „To si vážně nevzpomínám,“ zahučel nejistě. „Když nepočítám dnešek, byl jsem uvnitř tak dvakrát, možná třikrát. Víckrát určitě ne. Proč se ptáte?“

Ricci jen něco zabručel a potřásl hlavou.

„Ze zvědavosti,“ odpověděl.

Ashley Gordianová se ocitla s manželem o samotě. Taková docela samozřejmá věc. Naprosto základní. Žena a muž, kterého miluje a s nímž ji pojí tisíce velmi soukromých prožitků, jsou spolu. Jenže ona musela přemoci malou armádu lékařů a zdolat jejich nekonečné námitky, aby toho dosáhla. Jistě, chápala jejich argumenty, rozuměla jim. Bylo jí jasné, že mají obrovskou odpovědnost, že musí zajistit, aby se nákaza nepřenášela dál. Věděla, že jim upřímně jde o její dobro. A když je nakonec udolala a oni jí dovolili, aby vešla do pokoje, kam Rogera přemístili, souhlasila, že se podřídí všem bezpečnostním opatřením. Šlo o pokoj, který byl dokonale izolován od zbytku nemocnice… Ashley zaslechla, jak tomuhle oddělení jeden z lékařů říká „horká půda“. Nasoukala se do ochranného oblečení. Nechala se zabalit od hlavy až k patě. Dostala čepici, masku, rukavice. A přes šaty jí navlékli bezpečnostní pláštěnku. Přes boty měla návleky. Ani jediný kousíček kůže nezůstal odhalený. Dali jí patnáct minut a během té doby se ho nebude moci pořádně dotknout. Její kůže se nesetká s jeho kůží.

Jsou spolu už tři desetiletí, a teď se najednou nemůžou navzájem ani pohladit.

Podívala se na manžela, jak leží v bezvědomí na posteli. Takový urostlý, zdravý člověk, a během neuvěřitelně krátké doby se změnil v křehkou trosku. Do nosu mu vedou hadice z přístroje, který mu pod tlakem vhání vzduch do plic, aby je udržel rozlepené a přinutil je přijímat kyslík. Tím vlastně brání tomu, aby se tělo utopilo v tělních tekutinách, protože v tuhle chvíli není schopno dýchat vlastními silami.

Podívala se na ležícího manžela, laskala ho pohledem a ze všeho nejvíc zatoužila po tom, aby mohla stáhnout rukavice z rukou, strhnout je a uhladit mu obočí. Věděla, že to nesmí udělat, věděla, že nemůže servat vrstvy umělé hmoty, gumy a umělých vláken, jež je oddělují.

Ale jejich srdce…

Nadechla se přes masku a přistoupila blíž k posteli.

Jejich srdce, pomyslela, ta se přece musí umět spojit.

„Gorde,“ promluvila. „To jsem já… Ashley…“

Slyšela, jak se jí třese hlas, a odmlčela se, aby se zklidnila. Vzpamatuj se, tohle přece zvládneš. Máš na to. Už kvůli němu.

„Vím, že vypadám jak rybí filé v alobalu, ale věř mi, původně jsem se oblékla, abych se ti líbila,“ zkusila to z jiného konce. „Pod touhle úděsnou pelerínou mám na sobě tu blůzku, cos mi vždycky tolik chválil, tu modrou hedvábnou.“

Gordian měl stále zavřené oči. A ani se nepohnul. Ventilační přístroj do něj dál pumpoval vzduch.

„Hannah dneska přiletí z Connecticutu. Už ji podle mne unavuje, že Julia je jediná tvoje dcera, které se doopravdy věnuješ. Brian si vzal volno v práci, aby se po dobu její návštěvy tady mohl starat o děcka. Vidíš, měl jsi dát na mě – celá ta léta ti tluču do hlavy, že z něj jednou bude docela slušný manžel…“

Pohladila ho prsty v gumové rukavici lehce po tváři. Tenhle sterilní dotek byla největší důvěrnost, kterou si mohla dopřát, aby měla pocit, že jsou skutečně spolu.

Ventilátor mu neúnavně vháněl vzduch do plic.

„Doktoři se opravdu snaží, aby ses cítil co nejlíp, to mi věř,“ žvatlala dál. „A i ke mně se snaží – i když po svém – chovat velmi slušně. Dnes ráno jsem se seznámila s jedním specialistou… jmenuje se Eric Oh. Prostudoval si tvůj případ, udělal rozbor vzorků a zřejmě má alespoň trochu představu, co by ti tak asi mohlo být. A představ si – vyptával se mě, jestli jsi v poslední době nemohl přijít do styku s nějakými hlodavci. Jen si to představ. Stojím tam, lámu si hlavu, co s tebou bude, poslouchám jeho otázky, jsem ochotná udělat, cokoliv je v mých silách, jen abych ti pomohla – a zničehonic bych mu nejradši vjela do vlasů, protože mi vlastně naznačuje, že mám doma pěkný svinčík!“

Odmlčela se.

„No, dokázala jsem se ovládnout a nevpálila jsem mu nic, čeho bych později litovala. Nakonec jsem připustila, že se nám možná mohla zatoulat do suterénu nějaká myš zvenku a udělat si tam hnízdo… Nebo že jsi mohl na nějakou potvoru narazit, když jsi Julii stloukal tu ohradu pro psy. Výsledkem je, že do obou domů vyslali speciální výzkumné týmy, aby tam hledali to, čemu sami říkají pozůstatky.“ Otřásla se. „Tím myslí myší hovínka, miláčku. Budou je hledat u mě v kuchyni. Věřil bys tomu? Možná jsem nakonec měla tomu doktůrkovi jednu vrazit, co myslíš?“

Gordian se ani nehnul.

Ani pod očními víčky nebyl patrný žádný pohyb.

Ashley poslouchala, jak ventilační přístroj pravidelně oddychuje.

„Asi bych ti měla nabídnout taky nějaké dobré zprávy,“ vzpamatovala se. Buď silná, musíš být silná. „Všichni najednou začali mluvit o tom, že Superpohár určitě vyhrajou Packeři. Celý týden to poslouchám ve zprávách. V neděli hrajou na domácí půdě. Mám pocit, že proti nim nastoupí to mužstvo z Floridy, co ses mu vždycky poškleboval. Ve Wisconsinu už dokonce leží sníh, a tys vždycky říkal, že když je pořádná kosa, mají tvoji kluci proti všem soupeřům výhodu…“

Cítila, jak se jí do hrdla dere vzlyknutí, a zaťala zuby, aby ho potlačila. Nakonec ho přece jen dokázala polknout. Nepustila ho ven.

„A ještě něco – pokud jde o tvou milovanou firmu, Megan a Pete rozjeli nějaké vlastní vyšetřování. Jde jim o to, pokusit se odhalit člověka, který ti tu nákazu mohl předat. Znáš je, potřebují mít jistotu, že udělali všechno, co je v jejich silách. Přísahám ti, že by kvůli tobě klidně vyhlásili válku celému vesmíru. Kdyby Pete slyšel, co ti tady teď vykládám, určitě by zrudl až ke kořínkům vlasů… a Vince taky… no jo, Vince zvlášť… Ale podle mě tě mají rádi skoro stejně jako já. Doopravdy tě mají rádi, Gorde.“

Uvědomila si, že se za ní něco pohnulo, a podívala se přes rameno.

Sestřička. Stála ve dveřích a ukazovala jí, že už musí končit.

Ashley přikývla a zvedla jeden prst.

Sestřička přikývnutí opětovala a odešla.

Ashley se naklonila nad postel.

„Už mě začínají vyhánět,“ prohlásila tichým hlasem. „Dali mi totiž na každou návštěvu jen pár minut. Znáš doktory. Sám víš, jak se vším nadělají. Tak než na to zapomenu, musím ti říct tu nejlepší novinu – pokud nepočítám zprávy z baseballu, přirozeně. Takže abych nezapomněla, chtěla jsem ti říct, že ruším zákaz požívání kávy s příchutí. Prostě je pryč. Skončil. Ode dneška. Jakmile odtud vypadneš, můžeš si dopřát všechno, na co budeš mít chuť. Oříškovou, vanilkovou, moka… záleží jen na tobě. Tak se koukej dát do pořádku. Koukej se dát do pořádku.“

Ashley si hřbetem ruky otřela slzy. Oddychovala a slyšela, jak za jejího manžela dýchá přístroj.

Pak si uvědomila, že ve dveřích už zase stojí sestřička.

Beze slova si položila ruku v rukavici na srdce, pak ji jemně přitiskla na srdce manželovi a narovnala se.

Nás nikdo nerozdělí, pomyslela si.

A pomalu od něj odstoupila, otočila se a vyšla z pokoje.

19.

Na různých místech

16. listopadu 2001

Pár minut po Ricciho návratu ze Sunnydale pustil vedoucí oddělení vnitřní ochrany Phil Hernandez Nimeca a Ricciho do Palardyho kanceláře. Ashley Gordianová jim zavolala, že to s manželem jde rychle z kopce a že ho převezli na izolaci. Oběma představitelům Meče došlo, že si nemůžou dovolit plýtvat časem.

„Máte představu, s kým se Palardy kamarádil?“ obrátil se Nimec na Hernandeze. „Víte, se kterými spolupracovníky se víc stýkal, znáte jeho přátele, přítelkyně…“

Hernandez zavrtěl hlavou. Byl to podsaditý chlapík, do padesátky mu zbývalo jen pár let, vlasy měl prošedivělé, pleť v barvě vyprahlého jílu a k tomu bystré hnědé oči.

„Don byl hodně uzavřený,“ začal vysvětlovat. „Dokud jsem si nevšiml téhle fotky a nezeptal se ho na ni, ani se nezmínil, že byl ženatý.“ Hernandez pohodil hlavou směrem k zarámovanému obrázku, který stál na Palardyho psacím stole. Na fotografii byla zachycena kyprá blondýnka s pohledným obličejem a živým úsměvem. Seděla se dvěma malými dětmi na dece někde na pláži – s chlapcem a děvčátkem. Mohla to být dvojčata, nebo od sebe přinejmenším obě děti nebyly věkově nijak zvlášť daleko. „Don mi řekl, že se před pár roky rozvedli,“ pokračoval Hernandez. „Děti dostala do opatrování matka. Mám dojem, že žijou někde na východním pobřeží.“ Znovu potřásl hlavou a tentokrát k tomu ještě přidal povzdech. „Kristepane, budu muset z osobního zkusit dostat jejich adresu, abych rodině oznámil, co se mu stalo.“

Ricci přikývl. „Kdyby na vás začal dorážet hajzlík jménem VanDerwort –“

„VanDerwerf,“ opravil ho Nimec.

„Tak nám dejte vědět. My už se o něj postaráme,“ dokončil myšlenku Ricci.

Pak se rozhlédl po kanceláři. Byla to maličká čtvercová místnost bez oken, stejně nevýrazná jako Palardyho domek. U jedné stěny stál počítač. Na polici u protější zdi uviděl sluchátka a pár drobností, které se používají při zajištění místností proti odposlechu. Vesměs šlo o běžné věci. Složitější přístroje, jako je Velký čmuchal, byly uložené ve zvláštním skladě v jiném poschodí a zajištěné elektronickým zámkem.

Nimec se podíval na Hernandeze. „Nepřipadalo vám Palardyho chování v poslední době v něčem neobvyklé?“

„Myslíte, pokud jde o jeho zdraví?“

„To taky, ale myslel jsem to obecně. Jde mi o váš názor.“

Hernandez se na chvíli zamyslel a pak pokrčil rameny.

„V tuhle chvíli mě nic nenapadá,“ přiznal bez obalu. „Naposledy jsem Dona viděl někdy v pátek minulý týden. Řekl bych, že to bylo v devět ráno – zrovna když skončil prohlídku. Připadal mi trochu zamlklý, ale to u něj nebylo nic divného. Ani bych neřekl, že měl špatnou náladu. Vlastně s lidmi většinou jednal velmi vlídně. Prostě jen nebyl ten typ, co se s každým baví o svém soukromém životě.“

„To už jste nám říkal,“ upozornil ho Nimec.

Hernandez opět pokrčil rameny.

„Tohle je jednotvárná práce,“ pokračoval v hlasitých úvahách. „Člověk přijde, odbude si obchůzku a vyřídí papíry. Většina chlapů projde ráno dveřmi, nalejou si kafe, a už se nemůžou dočkat, kdy začnou vykládat, jaký mají za sebou večer, jestli stál za draka, jestli se dívali na film, vyhráli v kartách, namazali se, zašukali si, znáte to. Já tyhle hovory podporuju.“

„Uvolňuje se tím napětí,“ přikývl Nimec.

Vysloužil si uznalý pohled. „Jsem radši, když jsou moji lidé spokojení,“ vysvětloval Hernandez. „Ale nejdůležitější je, aby byli spolehliví a důkladní. A to Don je. Teda vlastně byl. Dokázal svoje lidi pořádně chytit pod krkem.“

„V jakém smyslu?“ ožil Ricci.

„Tak, jak to člověk chce vidět u spolehlivého šéfa směny. Don byl puntičkář, pokud jde o záznamy. A byl posedlý údržbou přístrojů. Navíc nikdo jiný nevěnoval tolik pozornosti novinkám v oblasti obrany proti odposlechu. Věděl o tom úplně všechno, a kdykoliv se objevila nějaká novinka, už na nás tlačil, že ji musíme mít.“

„Když jsme spolu mluvili poprvé, choval jste se, jako by o nic vážného nešlo. Jako by skutečnost, že vám Palardy v pondělí nezavolal, v žádném případě nemohla vyvolat sebemenší poplach. Proč jste si myslel, že je všechno v pořádku, když šlo o tak neobyčejně pečlivého člověka?“

Hernandez se na něj zadíval s provinilým výrazem v obličeji.

„Upřímně řečeno, byl jsem z toho pěkně vyděšený,“ přiznal. „Ale říkal jsem si, že když ho něco přimělo chovat se tak nezvykle, muselo to být něco hodně vážného, a tak jsem mu chtěl dát trochu prostor, aby si to dal do pořádku. Mohlo jít přece o nějakou soukromou záležitost – víte, jak to myslím?“

Ricci si ho změřil klidným pohledem. „Prostě to byl jeden z vašich lidí, a tak jste ho chránil.“

Hernandez přikývl.

„Podívejte, kdybyste mě nepředběhli, tak bych k němu domů ještě dnes večer vyrazil,“ prohlásil. „Takže bych toho chudáka byl nakonec našel já.“

„To jsem měl zase jednou kliku,“ ušklíbl se Ricci a pak si povzdechl. „A co Palardyho záznamy… Kam si je ukládal?“

Hernandez mávl rukou k počítači u stěny. „Tamhle,“ odpověděl. „Každý den tam uložil vyplněné záznamy a na konci týdne mi poslal jejich kopie přímo na stůl. Jednou za měsíc jsem od něj dostal hlášení, jak hodnotí úroveň naší vnitřní ochrany před odposlechem. To je běžný postup, který dodržují všichni vedoucí skupin.“

„Vypadá to, že musí psát, až se z nich kouří,“ poznamenal Nimec.

„To je pravda,“ přisvědčil Hernandez. „Ale je to jediný způsob, jak zacpávat existující díry. A předcházet vytváření nových.“

Ricci se poškrábal na bradě. „A všechny ty zprávy píšou tady v budově? Během pracovní doby?“

„To záleží na okolnostech,“ odpověděl Hernandez. „Zvlášť když připravují měsíční hlášení, berou si to někteří vedoucí skupin radši domů, než aby se s tím trápili tady.“

„Palardy taky?“

„No jistě,“ přisvědčil Hernandez. „Při jeho pečlivosti by se jinak vůbec nedostal z kanceláře na vzduch.“

„V tom případě by ale měl mít doma stolní počítač.“

Hernandez neurčitě rozhodil obě ruce. „Vy jste jediný člověk z lidí, co znám, který jeho obydlí viděl zevnitř,“ upozornil Ricciho. „Já vám můžu říct jen to, že si dost často bral s sebou domů notebook.“

„A taky si ho tam někdy nechával?“

„To vážně nevím. Ale počítám, že je to docela dobře možné.“

Ricci se rozhlédl po malé místnůstce. Po přenosném počítači nebylo nikde ani stopy. A že tam nebylo mnoho míst, kam by bylo možné ho schovat. Ricci došel k psacímu stolu a vytáhl zásuvku. Byla plná pečlivě uspořádaných a popsaných složek. Jinak tam nebylo nic. Ricci si vzpomněl na dva odpojené kabely pod stolem v Palardyho ložnici a v hlavě mu začalo vířit hejno nezodpovězených otázek.

Obrátil se na Hernandeze.

„Potřebuju si sednout tady k tomu počítači a podívat se, co všechno měl Palardy na pevném disku,“ prohlásil. „Může mi to zabrat dost času.“

Hernandezův výraz svědčil o tom, že se mu to moc nezamlouvá, ale je ochoten se s tím nakonec smířit.

„Vy to tady vedete,“ pokrčil rameny. „Když se vás zeptám, o co tady jde, řeknete mi to?“

Ricci se podíval na Nimeca, zaznamenal krátké souhlasné přikývnutí, a soustředil opět pohled na Hernandeze.

„Šéf je v moc špatném stavu,“ začal vysvětlovat. „Nikdo neví přesně, co mu vlastně je, ale my se obáváme, že má tutéž nemoc, která skolila Palardyho. Proto chceme zjistit, s kým se Palardy stýkal. Chceme zmapovat terén, než se nám situace začne vymykat z rukou.“

Hernandez chvíli stál bez hnutí a nic neříkal. Pak přistoupil k počítači a zapnul ho.

„Je váš,“ prohlásil věcně. „Pokud byste potřebovali s něčím pomoct, brnkněte mi do kanceláře. Kdybych to nebral, nechte mě vyvolat.“

Ricci přikývl. Začínal mít pocit, že Hernandez je správný chlap. „Vážím si vašeho přístupu,“ přiznal upřímně a posadil se k monitoru, aby se pokusil z přístroje něco dostat.

Lucio Salazar se s nimi sešel v Tecate, malém pohraničním městečku a pašeráckém centru na poloostrově Baja, asi půl hodiny jízdy na východ od Tijuany.

Podniknout tuhle výpravu bylo naprosto nevyhnutelné. Přesto si Lucio v plné míře uvědomil, že jede dohodnout odstranění Enriqua Quirose, syna svého dávného přítele Tomáse, teprve ve chvíli, kdy jeho řidič zahnul s autem k nenápadnému hotýlku na Avenida Benito Juarez. S Tomásem kradli ovoce a chleba ze stánků na tržišti v době, kdy oba byli jen bezejmenní otrhánci a neměli dohromady ani jeden pár pořádných bot. V té době byl Lucio malý kluk, a přitom se musel starat o své mladší bratry a ohánět se, co mu síly stačily, aby přežil na ulici. Bylo to dávno předtím, než se stal kápem klanu Los Magos. Byl prostě jen dalším z mnoha odložených synků jedné z mnoha kurev a jednoho z mnoha bezejmenných zákazníků, který se zdržel jen jednu noc a pak už se nikdy neukázal. Neměl větší význam než vlhká skvrna na špinavé pokrývce. Možná mu smysl celé cesty do Tecate došel až ve chvíli, kdy stál v jednom pokoji s muži, které si na tu zabijáckou práci objednal, a díval se na zbraně, jež měli k odstřelu použít. Nejspíš teprve v tu chvíli mu došlo, o co vlastně jde.

Měl dost důvodů myslet si, že žádné jiné řešení tak jako tak nepadá v úvahu. Především si moc dobře uvědomoval, že mu Lathrop vždycky dodával spolehlivé informace. A tentokrát přišel s tím, že se ho Quiros zcela nepochybně pokouší dostat do hrobu. Kromě toho – a to byla čirá shoda okolností – mu zvědové, které poslal večer předtím do Balboa, nahlásili, že před parkem zahlédli skupinku Quirosových mužů, kteří se tam asi dvacet minut motali a pak se vytratili. Jistě, mohli se tam vypravit ze stejného důvodu jako Luciovi lidé. Možná si prostě jen chtěli obhlédnout terén pro případ, že dojde k nějaké zásadnější výměně názorů. Lucio sám ale téhle možnosti příliš nevěřil. Nedovolovala mu to skutečnost, že věděl příliš mnoho o tom, co všechno Enrique v posledních dnech podnikl. A kromě toho nemohl zapomenout na to přepadení, k němuž došlo u ústí tunelu.

Přesto v Luciovi stále ještě alespoň do jisté míry doutnala nepatrná naděje, že by bylo možné celou záležitost v tomhle případě vyřešit nějakou nenásilnou cestou. Že by se jim mohlo podařit překonat existující rozpory s odkazem na význam Tomásovy památky. Jenže jakmile o tom začal přemýšlet trochu střízlivě, bylo mu jasné, že jde o holé přežití. A to za jakoukoliv cenu.

Takže proto si teď prohlížel tu zbraň, kterou mu předvedli, jako by šlo o nějakou neuvěřitelnou vzácnost. Byla to ostřelovací puška Walther 2000 se zvláštním zaměřovacím zařízením připevněným na hlavni. Lucio se chvíli na zbraň díval, pak zvedl pohled a zadíval se do malých, tmavých oček muže, který předtím pušku položil na postel.

„Pojďme si popovídat o finančních podmínkách,“ prohlásil Lucio. Drobný mužík přikývl. „Každý z nás dostane dvacet tisíc,“ prohlásil. „Polovinu předem. Zbytek, až bude po všem.“

„Osmdesát tisíc je dost vysoká –“

„Není. Do nás se vyplatí investovat. A celková suma je sto tisíc. Bez smlouvání. Na kontrolním stanovišti máme ještě pátého člena týmu.“

Salazar se na muže zadíval, jako by se snažil odhadnout, nakolik to myslí vážně.

„Bez smlouvání?“ opakoval tiše.

„Ano.“

„Tenhle přístup se mi ani trochu nezamlouvá. Klidně můžu uzavřít smlouvu s někým jiným.“

Drobnému chlapíkovi se blýsklo v očích.

„To jistě můžete,“ přikývl. „Ale nedostanete to, co vám můžeme poskytnout my.“

Salazar na něj dál soustředěně upíral pohled. Pak mávl rukou směrem k pušce.

„Tou hračičkou jste mě moc neoslnili,“ poznamenal. „Nezáleží mi na ničem jiném než na výsledku.“

„Tomu rozumím. Taky jsme vás nechtěli oslnit. Jen chceme, aby lidé věděli, že za tou cenou, kterou si počítáme, jsou taky nějaké náklady.“

Salazar hodnou chvíli mlčel. Pak si dlouze povzdechl. „No dobře,“ prohlásil. „Plácneme si.“

Drobný mužík přikývl.

„V tom případě bychom si měli projít průběh dnešního večera,“ upozornil svého nového zákazníka.

První aplikací, kterou Ricci spustil na Palardyho počítači, byl prohlížeč elektronické pošty. Říkal si, že je to logické místo, kde by měl začít hledat jakékoliv kontakty mrtvého. Než otevřel adresář, podíval se na nepřečtené vzkazy, které se nakupily ve složce „Doručená pošta“. Většinou šlo o objednané nabídkové listy, jež se týkaly nejrůznějších záležitostí kolem ochrany před odposlechem. Dále tam bylo několik reklamních materiálů a jeden dopis z internetového knihkupectví potvrzující, že přijali jakousi objednávku.

Až teprve poslední vzkaz upoutal Ricciho pozornost. V kolonce s údaji o odesilateli stálo:

VZKAZ PŘIJAT OD: DPALARDY@UPLINK.COM

ČAS: 14.11.2001 – 04:36

Ricci se obrátil na Nimeca, který seděl vedle něj na židli, a ukázal na adresu odesilatele.

„Podívej se na to,“ vyzval kolegu. „Palardy to poslal sám sobě.“

„V úterý brzo ráno,“ všiml si Nimec.

„Hodně brzo ráno.“

A téměř celý jeden den po tom, co se Palardy naposledy ozval lidem v UpLinku, pomysleli si oba současně.

„Tak to otevři,“ požádal Nimec Ricciho a naklonil se dopředu. „Na co čekáme?“

Ricci si najel kurzorem na adresu na obrazovce, dvakrát rychle za sebou klikl a měl před sebou obsah zprávy:

MVWHJAJBTRJBFPWHGW’BHUGJBWTRH

JAJAOOBHJMOOWH?! RHJMOOWHBHJAOOTJA

JOOWMJBWMBHJMJAOORHUG: JBWTJAOOT

JCARHJAOOWHCATJJAOOUG? BHJBJATJJT

BHFPJBJAJB! GWBHUGJT!! RHGWJBWMAJ

OOTJWHWTBHUG: RHTRMVRHJAOOBHAJO

OBH! MVTJTJALWMRHUG!? JAJBWTBHJAB

HTRUG? MFWMAJOORHGWJARHAJGCM

VRMWTJBALMFMV: TJAJOOMVJBWYTJTJ

UGJMWHAJOOMVMV! RH! GWBH

Podíval se na Nimeca.

„Co je zase ksakru tohle?“ vyjekl.

V ochranných oblecích proti biologickému nebezpečí vypadali jako kosmonauti, kteří prozkoumávají cizí planetu. Jenže tohle nebylo žádné nepřátelské území. Byl to dům Gordianových a svažitý pozemek kolem domu. Tým průzkumníků, které Eric Oh povolal do služby, tady měl pročesat každý centimetr a pokusit se najít suché výkaly hlodavců, neboť se všeobecně vědělo, že tahle zvířata přenášejí hantaviry na člověka.

Bílé skafandry s veškerým ochranným vybavením byly těžké a pohyb v nich člověka velmi vyčerpával. Členové týmu se mohli mezi sebou dorozumívat pouze pomocí vysílaček. Láhve se stlačeným vzduchem vážily skoro dvacet kilo. Do tlustých rukavic ušitých z několika vrstev ochranných materiálů bylo obtížné cokoliv uchopit. Těžké boty s ocelovými podrážkami měnily chůzi v pravé utrpení.

Obleky byly velmi nešetrné i vůči okolí. Uchránit při pátrání po myších exkrementech zahradu, o níž Ashley tak láskyplně pečovala, před zkázou bylo prakticky vyloučené. Při tom bylo bezpodmínečně nutné prozkoumat všechna místa, kam mohli zavítat nebo která by mohli obývat hraboši a podobná havěť. Veškeré záhony bylo nutné překopat, křehké keříčky okrasných růží vytahat, půdu kolem nich naházet lopatami do pytlů. Popínavé rostliny, které Ashley pěstovala už celé desetiletí, bylo třeba ustřihnout hned u země a kořeny vykopat, jelikož tihle drobní savci si v těchto místech s oblibou stavějí hnízda. V několika případech bylo třeba zabalit a naložit celou konstrukci s mřížkou, aby ji biologové v laboratoři pořádně prozkoumali, jestli někde ve spleti větviček není hnízdo nějakého odvážného hlodavce. Členové týmu položili všude kolem desítky pastí, aby chytili nějaké živé jedince, jež by bylo možné vyšetřit.

Ničivého, leč nezbytného nájezdu průzkumníků nebyl ušetřen ani vnitřek domu. Myši a hraboši běžně se vyskytující v této oblasti mají ve zvyku využívat i ty nejmenší skuliny, aby se dostali do lidských příbytků. A většinou se pohybují v prostorách, kam lidské oko nedohlédne. Takže bylo třeba odsunout nábytek, zvednout koberečky a odervat od podlahy velké koberce. Dále bylo třeba vytahat z polic veškeré knihy a odmontovat dřevěné obložení ze stěn. Pečlivě uklizenou dílnu, kterou si Gordian zřídil v suterénu, rozebrali doslova na jednotlivé součástky. V kuchyni vyprázdnili členové týmu všechny nádoby ve špajzu a naložili veškeré kuchyňské přístroje a pomůcky ležící na policích. Chladničku z nerezové oceli, stejně jako mrazák, přístroj na výrobu ledu a myčku na nádobí, museli vymontovat z kuchyňské linky a veškeré jejich obložení odstranit. Všude také nakladli spousty pastí na myši, stejně jako kolem domu.

O pár mil dál na jih, v novém domě Julie Gordianové-Ellisové, operovala druhá skupina průzkumníků v meziplanetárních skafandrech. Oba týmy postupovaly při hledání nevítaných obyvatel pozemků úplně stejně. Julia musela před jejich příjezdem dům opustit, a tak se přesunula k jedné přítelkyni. S sebou si vzala jen oba psy a kufr plný oblečení. Zvláštní pozornost věnovali členové týmu zahradě za domem, kde její otec budoval výběh pro greyhoundy. Nedalo se totiž vyloučit, že když hloubil díry pro sloupky, poškodil při vyhazování hlíny noru obývanou nějakou rodinkou hlodavců. Hotovou část plotu proto bylo třeba rozbořit a sloupky pracně zasazené do země vytahat.

Tohle vyčerpávající úsilí nakonec pochopitelně žádné ovoce nepřineslo. Nikde se po příslušném viru nenašla sebemenší stopa.

„Haló? Prosil bych Erika Oha.“

„U telefonu.“

„Eriku, tady je Steve Karonis ze Sobel Genetics. Vím, že jsi mi říkal, abych ti volal na přímou linku, ale zřejmě jsem někam založil číslo. Takže jsem to musel zkusit přes ústřednu…“

„Nic se neděje. Už máš nějakou představu, ke kterému druhu patří Gordianův vir?“

„Všechno, co řeknu, je přísně neoficiální, je ti to jasné? Tady u nás na tom dělají úplně všichni, ale i tak budeme potřebovat nejméně čtyřiadvacet hodin, abychom dali dohromady nějaký obhajitelný výsledek. A zatím na tom pracujeme teprve –“

„Je to přísně neoficiální,“ přerušil ho Oh.

„Tak dobře, ale sedni si na to. Počítačová analýza prokázala, že vzorek, který se ti podařilo izolovat, neodpovídá žádnému známému kmenu hantaviru. Vzhledem k tomu, co jsi mi zatím prozradil, to nakonec není ani tak velké překvapení –“

„Tak proč sis dělal starosti, že bych mohl upadnout?“

„Protože… a znovu připomínám, že je to předběžný závěr založený na prvních výsledcích – protože jsme tam našli kusy DNA, které se v těchto druzích živých organismů nikdy nevyskytují. Ani v jejich příbuzných. A jsou umístěné v regulačních sekvencích genomu, kde by je člověk očekával, kdyby, no, kdyby tam ty části někdo dodal –“

„Chceš mi namluvit, že ten vir někdo uměle upravil?“

„Chci tím jen říct, že jsme zaznamenali známky genetického zásahu. Jo, někdo je upravil.“

Eric přidržoval celou dobu sluchátko u ucha ramenem. Teď se podíval dolů na svoje ruce.

Držel se za okraj židle, co mu síly stačily. Držel se, doslova se chytal, aby nespadl, a klouby měl přitom samou námahou úplně bílé.

„Chceš to říct sám, nebo mám být já první, kdo tu pitomost pronese?“ zeptal se Ricci sedící před Palardyho počítačem.

Nimec stále ještě upíral pohled na dopis z elektronické pošty, který před chvílí otevřeli.

„Vypadá to jako kód,“ prohlásil. „Jako nějaký zvláštní kód.“

„Z čehož plyne, že jsme v tuhle chvíli nahraní.“

„Co si o tom myslíš?“

Ricci pokrčil rameny a dál zamyšleně hleděl na obrazovku. „Radši mi hezky po lopatě řekni, o co tady jde,“ strčil do něj Nimec. „Když tu s námi byl Hernandez, vyptával ses ho, jestli by tu Palardy někde nemohl mít přenosný počítač. Všiml jsem si taky, že ses podíval do zásuvky. A navíc jsem si naprosto jist, žes toho v Palardyho domku viděl víc, než kolik jsi zatím prozradil.“

Ricci se na něj zadíval. „Můžu vědět, proč jsi se na nic neptal?“

„Předpokládal jsem, že máš nějaké důvody, proč o tom nechceš mluvit. A říkal jsem si, že až přijde ta správná chvíle, vybalíš to.“

Ricci přikývl.

„Nesnažím se s tím dělat nějaké tajnosti,“ začal vysvětlovat. „Jen jsem si potřeboval všechny myšlenky nějak urovnat, než ti je přednesu. Ještě pořád si nejsem jist, že se mi to povedlo. Že to, co se mi honí hlavou, dává smysl.“

„Ptal ses, kdo ten hovor začne, a já to udělal,“ upozornil ho Nimec. „Teď je řada na tobě.“

Ricci si Nimeca ještě chvíli prohlížel a pak znovu přikývl. Pověděl mu o škrábancích, které našel na dveřích Palardyho řadového domku, o divné poloze těla, jež neodpovídala předpokládané příčině úmrtí, o nezapojených kabelech, jež našel pod Palardyho psacím stolem.

„Než se tam objevili poldové, hledal jsem ten počítač opravdu všude, Pete. A můžu ti odpřisáhnout, že tam nikde zaručeně nebyl,“ ujišťoval kolegu. „Ani počítač, ani jediná disketa, nic. A to mi dělá starosti. Teď mě to trápí ještě víc, když vím, že Palardy sám sobě poslal e-mail z nějakého počítače, a to v době, kdy měl být podle všech předpokladů doma.“ Odmlčel se. „A když jsem odtamtud odcházel,“ pokračoval po chvíli, „padla mi do oka ještě jedna podivná věc. Palardy si za vstupní dveře namontoval jednu z takových těch zarážek, co se šroubují do podlahy. Díky nim můžeš otevřít dveře, když na ně někdo zaklepe, a nemusíš se bát, že se ti zloděj násilím natlačí dovnitř. Zvedají se špičkou nohy. Viděl jsi to někdy?“

„Ovšem.“

„No, tak tahle zarážka nebyla zvednutá. Člověk by řekl, že když už do toho někdo vrazí peníze a nechá si to namontovat, tak tu zarážku zvedne, když přijde večer domů.“

„Takže chceš říct, že si někdo otevřel západku kreditní kartou, sáhl dovnitř, sklopil zarážku a v klidu vešel. Je to tak?“

„Na tohle není potřeba být kdovíjak zkušený zloděj,“ poznamenal Ricci.

Nimeca ta představa zjevně zaujala. „Dobře, řekněme, že to tak bylo,“ uvažoval nahlas. „Co se dělo dál? Vetřelec z nějakého důvodu odnesl Palardyho počítač a všechno, na co je možné ukládat data?“

„Jo,“ přikývl Ricci. „Nebo možná Palardyho nejdřív zabil a pak sebral všechno, co –“

„Počkej. Sám jsi mi přece říkal, že Palardy byl zcela jistě nemocný.“

„Nemocný není mrtvý, Pete. Nemocní zpravidla můžou mluvit.“ Pohodil hlavou směrem k monitoru. „A dokážou si poslat vzkaz do kanceláře.“

Nimec se chvíli nezmohl na slovo. Pak jen Ricciho odevzdaně požádal: „Tak mi řekni, co si o tom myslíš?“

„Jsou jedy, které není snadné odhalit. Koroner může taky leccos přehlídnout – zvlášť když už je oběť na cestě ze sálu a někdo chce dosáhnout toho, aby byla co nejdřív venku. Dělal jsi u policie jako já, tak to znáš. Kolikrát jsi někam jel, když vám ohlásili náhlé úmrtí, rozhlédl ses kolem sebe, podíval se na nebožtíka, a rázem ti bylo jasné, že máš před sebou vraždu, kterou se někdo pokouší zamaskovat, aby vypadala jako něco jiného? Jako nehoda. Jako běžná sebevražda. Jako srdeční mrtvice. Říkám ti, s Palardyho tělem někdo šíboval, aby ho připravil na všetečné pohledy.“

„Dobře, tys tam byl, tys to viděl. Nezpochybňuju, že máš dobrý postřeh. Ale kde v tom vidíš nějakou spojitost s Gordem? Ve vzorku jeho krve našli přece vir, takže víme, že ho nikdo neotrávil.“

Ricci se na Nimeca podíval úkosem. „Hele, pohybujeme se po tenkém ledě, jasné? Takže jen mezi námi, Pete, co když šéfa a Palardyho někdo infikoval stejným virem? Záměrně. V takovém případě nevíme, co by nám o tom Palardy mohl vyprávět, ani kdo mu mohl zabránit v tom, aby promluvil.“

Nimec se zhluboka nadechl.

„Policie a lidé z ministerstva zdravotnictví dělají, co je v jejich silách, aby už měli v ruce výsledky Palardyho pitvy. Budu jim koukat na prsty. Dám pozor, aby provedli toxikologické testy na všechno, co by se mohlo schovat za nemoc nebo co by umělo urychlit její průběh.“

„To zní rozumně.“

Nimec se na chvíli zamyslel. „No jo, ale co dál? Takže se – řekněme – přijde na to, že Palardy a Gord byli nakaženi stejnou potvorou. Nebo se v pitevním nálezu objeví údaje, které potvrdí tvoje podezření ohledně okolností Palardyho smrti –“

„Nemáme sebemenší důvod, proč bychom museli čekat, až to dojde tak daleko,“ přerušil ho Ricci. „Nepotřebujeme od ostatních přece žádné další výsledky, abychom se dali do pohybu. My přece moc dobře víme, že tenhle Palardyho vzkaz je trochu divný, ne? Co kdybychom požádali lidi v našem šifrovacím oddělení, aby to prohnali dekódovacími programy?“

„Taky už mě to napadlo,“ připustil Nimec. „A hned teď jim uložím, aby se do toho –“

Zaznamenal, že obrazovka počítače zničehonic blikla a zhasla. Nimec se ze zvyku honem podíval na kontrolku napájení, aby zjistil, jestli počítač přešel do úsporného režimu, nebo jestli nebyla přerušena dodávka proudu. V tu chvíli se na monitoru objevily namalované, pokroucené hodiny, jako z komiksu, a začaly v nepravidelných křivkách plout sem a tam. Nimec se uklidnil.

„Spořič obrazovky,“ ohlásil výsledek svého drobného pozorování nahlas. „Létající hodiny.“

Ricci se mrkl na monitor.

„Je to tak,“ zabručel.

20.

Na různých místech

16. listopadu 2001

„Když se člověk na takovouhle záležitost jen tak podívá, dozví se z ní stejně, jako kdyby ji nikdy neviděl,“ poznamenal James Carmichael a dál tu myšlenku nerozvíjel. Seděl před Palardyho počítačem a prohlížel si tajemnou změť písmen a interpunkčních znamínek v otevřeném elektronickém vzkazu.

Nimec a Ricci seděli vedle něj, každý z jedné strany. Po Jamesově poznámce si vyměnili pohledy. To, co řekl, znělo samo o sobě dost tajuplně, ale nic lepšího od něj nakonec ani neočekávali. Než ho Roger Gordian získal, aby šel pracovat do UpLinku, dělal Carmichael analytika v Národní bezpečnostní agentuře. Představoval už třetí generaci pracující v NBA, jelikož jeho dědeček byl členem šifrovacího oddělení téhle zpravodajské služby od chvíle, kdy ji prezident na začátku studené války tajným výnosem založil – v té době vláda umanutě trvala na tom, že žádná taková agentura neexistuje a washingtonští úředníci s úšklebkem tvrdili, že NBA je zkratka věty „Nemáme bezpečnostní agenturu“.

„Co kdybychom si to probrali hezky od začátku,“ pokusil se Nimec o navázání rozumného hovoru. „Začněme tím, jestli se všichni dokážeme shodnout na tom, že to, co tu vidím, je nějaký kód, a ne jen nahodilá matlanina, kterou někdo naťukal v horečce, a ani nevěděl, co píše.“

Carmichael, třicátník v košili, s bystrýma modrýma očima a bohatou kšticí černých vlnitých vlasů, se podíval přes rameno na Nimeca.

„Promiňte,“ omluvil se. „Máte moje svolení, že jakmile vám začne moje vyjadřování připadat nadřazené, můžete mi hned jednu vrazit.“

Nimec se pousmál. „První pokus vám nebudeme počítat.“

„Platí.“ Carmichael se obrátil zpátky k obrazovce. „Takže zaprvé – podle mne můžeme vyloučit, že by šlo o výplod zmatené mysli. Na to je celý text příliš pravidelně uspořádán. Také si myslím, že to, co před sebou máme, není – přísně vzato – kód, nýbrž šifra. Lidé tyhle dva pojmy často zaměňují, jako by šlo o totéž, ale on je mezi nimi významný rozdíl. Nejde jen o nějaké slovíčkaření. Kódy nahrazují písmeny, číslicemi, obrázky či jinými slovy celá slova. Šifry jsou soubory znaků, jež zastupují jednotlivá písmena nebo slabiky, takže dovolují vytvářet daleko složitější sdělení. Šifry jsou základem moderního elektronického kódování. Abyste si to dokázali snadno představit, kódy je možné přirovnat ke starodávným hieroglyfům a piktogramům, šifry k hláskové abecedě. Představte si, že by se Shakespeare pokusil napsat Hamleta pomocí obrázků na stěnu. Rázem vám dojde, proč je šifra daleko výhodnější a použitelnější.“

„A vy hned poznáte, jestli před sebou máte kód, nebo šifru?“ chtěl vědět Ricci.

„Obvykle ano,“ přisvědčil Carmichael. „Časté opakování stejných skupin písmen docela jednoznačně signalizuje, že jednotlivé skupiny zastupují nějaké malé jazykové jednotky. Vidíte třeba bigramy, tedy dvojice písmen, ‚JB‘? Objevují se v textu snad desetkrát. Těžko můžeme předpokládat, že v tak poměrně krátkém sdělení se bude tolikrát opakovat jedno slovo… Ale u jednoho písmene či jedné slabiky je to téměř jisté. Takže jednotlivé dvojice písmen zřejmě zastupují slabiky nebo písmena výchozího textu –“

„Výchozí text je…“

„Slova, která se autor šifry snažil ukrýt,“ odpověděl Carmichael, „Cílový text je výsledek jeho snažení, tedy znaky sloužící k vlastnímu zašifrování výchozího textu.“

Ricci pokýval hlavou. „Jestli je to tak, měli byste to rozlousknout raz dva,“ prohlásil. „Původní… tedy výchozí… text musí být napsán běžnou abecedou o šestadvaceti písmenech. To znamená, že byste tu měli mít stejný počet skupin sloužících k jejich zašifrování, je to tak? Pro každé písmeno jednu skupinu, od A do Z. Když to proženete počítačem, jak dlouho vám může trvat, než se vám podaří určit první, která vás dovede ke skutečnému slovu a k přečtení skutečné věty? Vždyť je to obyčejná matematika, a možností zase nemůže být tolik.“

Carmichael se na něj zadíval. „Uvažujete docela rozumně, to se musí nechat,“ připustil. „Ale vaše závěry neberou v úvahu některé zásadní problémy. Tak především – předpokládejme, že Palardyho šifra se skutečně vztahuje k naší abecedě, a ne k nějaké jiné, která má více nebo naopak méně písmen. Když se nám tohle podaří zjistit, máme za sebou teprve první krok k rozkrytí čistého – tedy skrytého – textu. Nevíme totiž, jestli sdělení není zašifrované vícestupňově. A zadruhé, když už se někdo rozhodne vytvořit šifru, která by vůbec stála za přemýšlení a námahu, musí do ní zabudovat vycpávky, hluchá místa, která neznamenají nic. To můžou být písmena, číslice, symboly, interpunkční znamínka, jež nejsou součástí systému a jen komplikují luštění.“

„A nebude je váš počítač schopen identifikovat právě proto, že nezapadají do systému, a vyloučit je?“ zeptal se Nimec.

„Bude, ale chvíli mu to potrvá,“ odpověděl Carmichael briskně a podíval se na Nimeca, jako by moc dobře věděl, že jestli mají něčeho málo, tak je to času.

Asi na minutu se v místnosti rozhostilo mlčení. Pak se znovu ozval Nimec: „To je k zbláznění. Palardy sestavil před smrtí zašifrované sdělení a poslal ho sem e-mailem. Musel chtít, aby se to k nám dostalo a abychom to dokázali přečíst. Já prostě nechápu, proč si s tím dal takovou práci.“

Carmichael přikývl. „Souhlasím s vámi. I kdyby měl v úmyslu trochu nás potrápit, pořádně nás prohnat… a nevíme jistě, jestli je to pravda… stejně si myslím, že nám někde nějak nabídl šifrovací klíč. Buď samostatně, nebo přímo v kryptogramu… tedy v šifrovaném sdělení.“

„Myslíte, že to zvládnete?“ zeptal se ho Nimec přímo. „Myslíte, že ten klíč najdete, ať už měl Palardy jakékoliv úmysly?“

„Nechám svoje lidi, aby prolezli každý kousíček paměti na pevném disku téhle stanice,“ přikývl Carmichael. „Nechám je, aby rozebrali všechny diskety, které tu po něm zbyly. Uvidíme, jestli nám to k něčemu bude.“ Povzdechl si. „Vím, že jsme schopni udělat úspěšnou analýzu sdělení. Vím, že tu šifru rozlouskneme i bez klíče. Ale upřímně řečeno, neumím odhadnout, jak dlouho nám to může trvat. Můžou to být hodiny, dny, dokonce i týdny.“

„Jsme v pasti,“ ulevil si Ricci a zamračil se. „Jestli si s námi nechtěl Palardy jen tak pohrávat… jestli nám doopravdy chtěl něco říct… o čem u toho krucipísek přemýšlel? Proč se obtěžoval, aby to zašifrovával?“

„Napadá mě jediný důvod,“ pokusil se najít odpověď Nimec. „Snažil se obsah sdělení utajit před člověkem, který se mu vloupal do domu a odnesl si počítač.“

„Kdybys měl pravdu, stačilo sdělení odeslat jako nezašifrovaný text a pak ho vymazat z paměti počítače,“ namítl Ricci. „Nebo pro klid duše reformátovat pevný disk – aby nikdo nemohl smazaný text rekonstruovat.“

„Leda by se bál, že si to někdo dokáže stáhnout z našeho centrálního počítače,“ uvažoval nahlas Nimec.

„Pokud je naše zabezpečení takhle chatrné, Pete, tak snad abychom radši oba rovnou dali výpověď.“

Carmichael je mlčky poslouchal, jak se bavili, a přivíral oči ve snaze soustředit se a přemýšlet.

„Vadilo by vám, kdybych k vašim úvahám přihodil i jednu vlastní hypotézu?“ ozval se najednou.

„Nevadilo,“ odpověděl Nimec.

Carmichael se podíval z jednoho muže na druhého.

„Třeba Palardy chtěl, aby ten, kdo se zmocní jeho počítače, věděl, že nám něco poslal. A současně chtěl, aby se dotyčný užíral tím, jakou informaci vzkaz obsahuje,“ prohlásil. „Jinými slovy, možná si nepohrává s námi, ale s ním.“

Ve středu odpoledne už znal Enrique Quiros dopis, jejž našel ve složce Odesláno v elektronické poště Palardyho počítače, tak dobře, jako by ho měl vypálený do sítnice obou očí. Hodiny a hodiny trávil tím, že se sdělení snažil rozluštit. Dlouhé, neúspěšné hodiny.

Quiros vypnul přenosný počítač, jejž mu donesli z Palardyho řadového domku, zaklapl jeho víko a sáhl po sklenici se skotskou whisky, kterou měl postavenou na stole. Neměl ve zvyku pít před západem slunce, ale jeho nervy zoufale potřebovaly trochu uklidnit. Nepříjemná situace, v níž se teď ocitl, se skládala krok za krokem už delší čas. Nejdřív to hloupé přepadení, které zosnoval Felix, pak Felixova vražda, a nakonec to, že on sám, Quiros, se přiměl dohodnout si to dnešní setkání se Salazarem. A teď se mu najednou vyplnilo všechno, čeho se bál od chvíle, kdy se s tou plavovláskou usadil na kolotoči. Vtáhla ho do spiknutí, jehož cílem bylo odstranit Rogera Gordiana. Udělala z něj spolupachatele. A on přitom celou dobu věděl, že toho bude do konce života litovat.

Palardy byl zbabělec a bylo možné ho ovládat, ale Enrique si nikdy nemyslel, že je to hlupák. Celou dobu tušil, že Palardy by se nezdráhal ho zradit, jakmile mu dojde, že je odepsaný. V tu chvíli dostane chuť ukázat na lidi, kteří ho využili a odkopli. A určitě najde způsob, jak to udělat dřív, než mu v tom bude možné zabránit.

Quiros zvedl sklenku k ústům a dopřál si pořádný, hluboký doušek. Nevěděl, jak by bylo možné to sdělení rozluštit. Neměl ani tušení, jak na to. Veliký a neporazitelný El Tío by možná měl prostředky na to, aby to zvládl, ale Enrique rozhodně neměl v úmyslu spáchat sebevraždu tím, že ho o to požádá. Jestliže správně odhadoval, jakému účelu má šifrovaná zpráva sloužit, rozhodně by to nepřineslo nic dobrého. Alespoň jemu určitě ne. I když El Tíova totožnost, jakož i údaje o jeho pobytu, byly přísně utajené, Palardy si jistě dal záležet, aby ukázal prstem na Enriqua a umetl cestu k jeho dveřím… a El Tío by si pro změnu dal záležet, aby u Quirosových dveří stopy končily a dál už nikam nevedly. Hlavně ne k němu.

Quiros do sebe hodil zbytek whisky. Vymklo se mu to z rukou. Dokonale se mu to vymklo z rukou. Teď už jen může čekat, až nad ním pukne klenba nebeská.

Teď mohl udělat jen to, že dotáhne do konce plány na dnešní večer. Dohodne se se Salazarem a pak počká, jestli by nebylo možné se někam schovat, až nebesa začnou praskat a budou padat k zemi roztříštěná na milion kousků.

Zlaté vlasy zářily v ostrém kalifornském slunci, jak kráčela k prodejně letenek s nákupní taškou přehozenou přes ruku. Všichni muži, které na chodníku míjela, se na ni podívali se stejným obdivem. Cítila na sobě jeden každý pohled – nenápadný, neomalený, odevzdaně zvídavý i útočně vyzývavý. Před pár roky dělala modelku v Paříži a Miláně, a tehdy se naučila, že některé ženy jsou ochotné s krásou a sexem obchodovat tak, jako to muži dělají s bohatstvím, s mocí. Podmínky obchodu, hranice únosnosti, byly přitom tam, kde si je člověk sám nakreslil.

V Evropě – během večírků v klubech a na jachtách, kam ji zvali po módních přehlídkách – brzy zjistila, že to, po čem nejvíc touží, jí zpravidla mohou nabídnout jen muži, kteří jsou doopravdy nebezpeční. Pochopila, že jedna z nejstarších dohod na světě pořád platí: Dej mi, co chci, a já ti dám, co chceš. Bez zaváhání se tím začala řídit, díky čemuž ji celý zástup milenců uvedl do kruhů, kde se pohybovali lidé se skrytým vlivem a neodhadnutelnými majetky. Jejich způsob života ji přitahoval, lákal, vzrušoval.

Nakonec si vydobyla postavení, v němž začala poskytovat i jiné než jen tělesné služby – byť ty zůstávaly stálou součástí všech obchodů. Někdy to bylo docela příjemné, jindy moc ne. Nikdy ji ale žádný muž do ničeho nenutil. Nikdy nedělala nic, co by bylo proti její vůli. Zakázky, při nichž běžně překračovala hranice států a pohybovala se ze země do země pod nejrůznějšími jmény, jí dávaly úžasný pocit ceny a důležitosti. Nikdy se nemohla dočkat, až si zjistí, který z mezinárodně platných zákonů zase porušila, přestože porušení jednoho každého z nich pod cizím jménem by jí zcela jistě vyneslo doživotní žalář. Unikala úřadům přímo před nosem, schovávala se na jasně nasvíceném jevišti, a nekonečně ji to bavilo.

Jelikož se pohybovala mezi nebezpečnými lidmi a užívala si jejich nezákonných obchodů, sama si postupem času osvojila smysl pro nebezpečí.

Siegfried Kuhl byl nejnebezpečnější člověk, s jakým se kdy setkala. Jakmile se jednou ocitla v jeho blízkosti, ostatní muži ji přestali zajímat. A věděla, že už ji nikdy nedokážou zaujmout. Uměl ji uspokojit tak vyčerpávajícím způsobem, o jakém se jí nikdy ani nesnilo. Copak můžou ještě existovat nádhernější smyslové požitky než ty, které jí dopřál on? Copak můžou existovat ještě odpornější zločiny než ty, jež spáchala kvůli němu?

Konečně se jí po dlouhé době ozval. I když ještě nestačil vyřídit všechny záležitosti, které ho do té doby držely v Kanadě, naskytla se mu možnost na pár dní odjet, a tak začal vymýšlet, jak by to zařídil, aby mohli být chvíli spolu. A to na místě, které jí slíbil. Které mělo velmi zvláštní význam pro něj a mělo by se stát velmi významným i pro ni.

Vešla do prodejny letenek, vystála krátkou frontu a pak došla k prodavači, jenž byl zrovna volný.

„Dobrý den,“ pozdravil ji a usmál se na ni zpoza pultu. Vypadal jako ovce, mírný a poddajný. „Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se.

„Ráda bych si rezervovala místo v letadle do Madridu,“ odpověděla a přidala k té informaci datum, kdy by chtěla odletět.

Přikývl a jedním prstem ťukl do klávesnice.

„Kolik budete mít spolucestujících?“ zeptal se.

„Poletím sama.“

Podíval se na ni.

„Je to moc krásné město, jedno z mých nejoblíbenějších,“ poznamenal přátelsky. „Už jste tam někdy byla?“

„Jednou jsem se tam zastavila na skok,“ odpověděla. „Ale mám tam sraz s někým, kdo to tam velmi dobře zná.“

„Aha,“ přikývl s přátelským úsměvem. „A letíte tam obchodně, nebo pro radost?“

Podívala se na prodavače a napadlo ji, že celá jeho ukňouraná existence je naprosto zanedbatelná ve srovnání se sebemenší a sebepomíjivější částečkou existence všech jejích mocných spojenců.

„Pro radost,“ odpověděla a oplatila mu úsměv. „Výhradně a jedině pro radost.“

„Carmichaeli?“ ohlásil se Ricci a nakoukl do kanceláře v šifrovacím oddělení. „Jak to jde?“

„Stejně, jako když jste se mě na to ptal před patnácti minutami,“ odpověděl Carmichael. Pak se prudce obrátil na otáčecí židli. „A stejně, jako když se tu před deseti minutami stavili Megan Breenová a Vince Scull. A stejně, jako když mi zavolal Pete Nimec před –“

Ricci zvedl ruku. „Nemusíte se hned štětit,“ bránil se. „Vždyť jsem se jen ptal.“

„Poslyšte, aby bylo jasno – jestli tu někdo potřebuje mokrý hadr na hlavu, tak já to nejsem.“ Pak Carmichael mávl rukou směrem k šedivému kovovému stolu, na němž měl postavený počítač, který si přinesl z Palardyho kanceláře. „Už jsem vám řekl, že dám vědět, jakmile s tím pohnu. Nechal jsem pevný disk několikrát zkopírovat a všichni členové mého týmu se jím teď probírají, sektor po sektoru, soubor po souboru. Současně se snažíme přijít na to, jestli ten vzkaz není zašifrovaný nějakou tradičně užívanou metodou. Hledáme nějakou stopu i v literatuře. Probíráme Freemasonse, Vigenerea, Arthura Conana Doylea, všechno možné…“

Nechal větu nedokončenou a jen si na závěr bezmocně povzdechl.

Ricci z něj nespouštěl oči. „No dobře, je mi to jasný,“ připustil po chvíli. „Můžu pro vás něco udělat?“

„Zkuste zařídit, aby nás tu alespoň chvíli nikdo nerušil. Tenhle úkol na nás spadl trochu moc znenadání. Chápu, že jsou všichni vyjukaní, ale budete nám muset dát trochu prostor. Musíte nám dovolit, abychom dělali svou práci.“ Odmlčel se a bylo znát, že už je klidnější. „Mám pár nápadů, které se snažím prověřit. Jestli z toho vyleze něco rozumného, budete první, kdo se to doví.“

Ricci přikývl. Chvíli zůstal v kanceláři jen tak stát a nic neříkal. Carmichael připojil Palardyho osobní počítač k velkému plátnu zpětné projekce, které měl připevněné na stěně nad stolem. Po plátně se zrovna v tuhle chvíli těkavě vznášely namalované hodiny spořiče obrazovky. Na tmavomodrém pozadí působil ciferník hodin poněkud neskutečně, jako by visel ve vzduchu za oknem.

„Už zase tam poletují,“ poznamenal Ricci. „V jednom kuse lítají sem a tam.“

Carmichael se na něj nejdřív podíval, jako by nechápal, co tím chce Ricci říct. Pak si všiml směru jeho pohledu a pootočil se na židli.

„Už jsem se jich pokoušel zbavit,“ přiznal a zadíval se na plátno. „Vyskakujou mi před očima každých pět minut.“

Ricci si vzpomněl na staré hodiny z baseballové střídačky visící na stěně v Palardyho ložnici a pak na nečekaně melodický zvuk kukačky v nehybném tichu jeho obývacího pokoje.

„Měl slabost pro hodiny,“ zabručel.

Carmichael se na něj podíval. „Co jste to říkal?“

Ricci zaznamenal, že v odborníkovi na šifrování se najednou probudil živý zájem.

„Hodiny,“ prohlásil. Slyšel sám sebe, jak se zhluboka nadechuje. „Palardy měl zřejmě děsnou slabost pro hodiny.“

Megan Breenová seděla u svého psacího stolu a v jednom kuse musela myslet na šéfa. Všem přitom vykládala, že má oči zarudlé kvůli nějaké zpropadené alergii. Někteří z návštěvníků její kanceláře jí na to skutečně skočili.

Zvonění na její soukromé lince ožilo. Megan zahodila zmuchlaný papírový kapesníček do koše a sáhla po sluchátku.

Volala jí Ashley Gordianová.

„Ashley, ahoj. Co se –“

Zarazila se. Čekala, až Ashley na druhé straně něco řekne. Jak má v sobě člověk vyvážit nezvladatelnou touhu dovědět se, co je nového, a strach z toho, co by to tak asi mohlo být?

„V průběhu posledních hodin se Gordův stav nezměnil,“ informovala ji Ashley. Megan málem vyjekla úlevou. Hlavně že se to nezhoršuje. Stejně je to zvláštní, jak se představa o tom, co je to dobrá zpráva, změní, jakmile člověku začne ujíždět pevná půda pod nohama. „Kolem poledne prý na chvíli otevřel oči,“ pokračovala Ashley. „Jenže sestřička si nebyla jistá, nakolik byl při vědomí, a já zrovna nebyla v pokoji. Nemůžu… Nechtějí mi dovolit, abych u něj pořád seděla. Ale to už jsem ti říkala, ne?“

„Mám dojem, že ano,“ vypravila ze sebe Megan. Ve skutečnosti jí to Ashley zdůraznila už několikrát. Rogerova manželka působila dojmem, že jí docházejí síly. „A v tuhle chvíli jsi v nemocnici?“ pokusila se Megan o nezávazný hovor. „Zrovna teď tu v kanceláři nemám nic, co by kdovíjak hořelo, takže bych klidně mohla na chvíli vypadnout. Mohly bychom si někde dát kávu –“

„Právě proto ti volám,“ přerušila ji Ashley. „Mám takový dojem, že bys sem měla přijet. A asi bys s sebou měla vzít Peta nebo někoho z jeho lidí. Ozval se mi Erik Oh, ten epidemiolog. Prý už mají nějaké informace o Gordově chorobě. Nevím přesně, co si o tom mám myslet. Jen je mi jasné, že je to důležité.“ Odmlčela se. „Omlouvám se ti. Asi se vyjadřuju trochu nepřehledně…“

„Nelam si s tím hlavu, Ashley. Mám před sebou otevřenou příručku společenského vystupování a čtu v ní, že je to za jistých okolností naprosto přijatelné.“

Slyšela, jak se Ashley odvrátila od sluchátka a odkašlala si.

„Děkuju ti, Megan,“ vypravila ze sebe po chvíli.

„Poděkuj autorovi.“

Rozhostilo se další mlčení. Když se Ashley opět ozvala, měla o poznání klidnější hlas. „Eric trval na tom, že se musíme setkat,“ začala vysvětlovat. „A Elliot Lieberman, Gordův osobní lékař, taky. Elli má ordinaci přímo tady v nemocnici…“

„Ano.“

„Navíc má přijít někdo z genetické laboratoře Richarda Sobela. Ještě pořád nemají průkazné výsledky všech testů a jsem si jistá, že by neřekli ani slovo, kdyby si nebyli jistí, že nám můžou věřit a že si to necháme pro sebe. Zatím ještě ne. Dokud nebudou mít víc důkazů pohromadě. Jinak by jim kdekdo šel po krku. Napadl jejich pověst, nařkl by je, že jsou šarlatáni, kteří věští přílet létajících talířů –“

„Ashley… Řekneš mi, na co přišli?“

Bylo slyšet, jak se Gordianova manželka unaveně nadechla. Bylo znát, že se jí to neříká snadno. „Myslí si,“ vypravila ze sebe konečně, „že ten vir někdo vyrobil. Ze ho někdo záměrně upravil, aby jím Rogera zabil… aby ho zavraždil…“

Megan chvíli jen nevěřícně svírala sluchátko. „Hned jsem u tebe,“ prohlásila vzápětí.

Uběhlo sotva deset minut od chvile, kdy Ricci vypadl z Carmichaelovy kanceláře. Hlavní expert UpLinku na šifrování seděl u stolu, měl zamčené dveře, vyvěšený normální telefon a vypnutý služební mobil i domácí telefon. Než se odřízl od okolního světa, poučil členy svého analytického týmu pracující na Palardyho tajuplné komunikaci, že kdyby na něco přišli, musí mu zavolat na číslo jeho soukromého mobilního telefonu.

Potřeboval být chvíli sám. Potřeboval přemýšlet. Potřeboval rozlousknout to, co vypadalo jako jednoduchá – dokonce primitivní – šifra. Vždyť Palardy si byl jist, že ji odborníci z UpLinku vyluští raz dva. Jde přece o skupinu zkušených profesionálů, kteří jsou zvyklí probourávat se do sdělení zašifrovaných nejmodernějšími a nejrafinovanějšími metodami algoritmizovaného kódování.

Pořád ho na těch dvojicích písmen něco dráždilo… jako kdyby mu něco ťukalo v hlavě, těsně pod hladinou vědomí, a snažilo se to vyrazit na povrch, jako žížala, která se pokouší prodrat tenkou vrstvou ztvrdlé půdy na světlo. Než mu začalo procesí Ricciho spolupracovníků lézt do dveří, už to málem měl. Teď se jich konečně všech zbavil, a tak doufal, že ta mlhavá myšlenka zase vyleze odněkud z nory na světlo.

Aby se lépe soustředil, přidal Carmichael k nesmyslnému řetězci písmen ještě ikonku ze spořiče obrazovky, takže výsledný obrázek promítnutý na plátno zpětné projekce vypadal takto:

MVWHJAJBTRJBFPWHGW! BHUGJBWTRHJA

JA00BHJM00WH?! RHJM00WHBHJA00TJAJ00WMJBWM

BHJMJA00RHUG: JBWTJA00TJCARHJA00WHCAT

JJA00UG? BHJBJATJJT –

BHFPJBJAJB! GWBHUGJT!! RHGWJBWMAJ00TJWH

WTBHUG: RHTRMVRHJA00BHAJ00BH! MVTJTJAL

WMRHUG!? JAJBWTBHJAB

HTRUG!? MFWMAJ00RHGWJARHAJGCMVRM

WTJBALMFMV: TJAJ00MVJBWYTJTJUG

JMWHAJ00MVMV! RH! GWBH



Posadil se ke klávesnici počítače a zíral na šifrovaný text. Ze všeho nejvíc mu připomínal šifry, které se používaly ve starých krvácích někdy kolem roku 1890 a jejichž cílem bylo omráčit užaslého čtenáře a vzbudit v něm dojem, že pronikl do tajů základních šifrovacích postupů. Z nějakého důvodu měl pocit, že přesně o to Palardymu šlo. Chtěl, aby to bylo dostatečně složité, protože potřeboval získat čas pro případ, že by chtěl vzkaz stáhnout nerozluštěný, kdyby to pro něj bylo výhodné. A současně chtěl vyděsit každého, kdo by mu ukradl přenosný počítač, protože k tomu mohlo dojít jedině v případě, že by se dostal do stavu, kdy už by vzkaz tak jako tak stáhnout nemohl.

Carmichael zíral na monitor. Téměř to na něj působilo dojmem, jako by zničehonic spadl do nějakého románu se Sherlockem Holmesem. Nebo do jedné z těch klasických Poeových povídek. A nejhorší na tom bylo to, co by nikdy nikomu mimo šifrovací oddělení nepřiznal ani za živého boha. Že luštit takovou šifru je ve skutečnosti velmi vzrušující zábava. Jen kdyby v banku tentokrát nebyla tak obrovská sázka.

„Tak mi to přihraj, Palardy,“ mumlal Carmichael v prázdné místnosti. „Zkus mi alespoň něco přihrát.“

Carmichael se rozhodl, že vymaže ze šifrovaného textu všechna interpunkční znamínka, a zvedl ruce ke klávesnici. V obličeji měl přitom zamyšlený výraz. Už při prvním prozkoumání řetězce písmen měl dojem, že jsou to jen vycpávky, a postupem času v něm sílila jistota, že má pravdu. Prsty se mu rozeběhly po klávesnici a nejvíc se dotýkaly klávesy na mazání. Po chvíli měl před sebou Carmichael nově upravený text:

MVWHJAJBTRJBFPWHGWBHUGJBWTRHJA

JA00BHJM00WHRHJM00WHBHJA00TJAJ00WMJBWMB

HJMJA00RHUGJBWTJA00TJCARHJA00WHCAT

JJA00UGBHJBJATJJTBHFPJBJAJBGWBHUGJTRH

GWJBWMAJ00TJWHWTBHUGRHTRMVRH

JA00BHAJ00BHMVTJTJALWMRHUGJAJBWTBHJAB

HTRUGMFWMAJ00RHGWJARHAJGCMVRMWTJBAL

MFMVTJAJ00MVJBWYTJTJUG

JMWHAJ00MVMVRHGWBH



Dál soustředěně upíral pohled na monitor. Snažil se zachovat si uvolněnou a otevřenou mysl a propracovat se do stavu, kterému sportovci říkají „ajfr“. To je ta chvíle, kdy už člověk nepřemýšlí nad tím, co udělá vzápětí, a nechá vlastní smysly i jednání vést zažitými a automatizovanými procesy, jež se ve skutečnosti podobají instinktům.

„No tak. Zkus mi něco přihrát.“

Znovu se vrhl na klávesnici. Tentokrát měl nejvíc práce palec opřený o mezerník. Rozdělil text na logické dvojice písmen, takže to nakonec vypadalo takhle:

MV WH JA JB TR JB FP WH GW BH UG JB WT RH JA

JA00 BH JM00 WH RH JM00 WH BH JA00 TJ AJ00 WM

JB WM BH JM JA00 RH UG JB WT JA00 TJ CA RH

JA00 WH CA TJ JA00 UG BH JB JA TJ JT BH FP JB JA

JB GW BH UG JT RH GW JB WM AJ00 TJ WH WT BH

UG RH TR MV RH JA00 BH AJ00 BH MV TJ TJ AL WM

RH UG JA JB WT BH JA BH TR UG MF WM AJ00 RH

GW JA RH AJ GC MV RM WT JB AL MF MV TJ AJ00

MV JB WY TJ TJ UG JM WH AJ00 MV MV RH GW BH



Carmichael zíral na obrazovku. To by šlo, pomyslel si. Trochu jsme postoupili. A v tu chvíli se znovu ozvalo to nenechavé dorážení na ztvrdlou půdu šedé kůry mozkové. Vždyť některé z těch dvojic písmen přece… Co je na nich zvláštního, že ho pořád tak podivně provokují?

Carmichael se rozhodl, že si ukrátí mučení, a přenesl dvojice písmen, které ho nejvíc znepokojovaly, do samostatného okna:

GW JA TJ JM AJ

Pozorně se na ně zadíval.

„No tak, no tak, ukažte, co ve vás je. Předveďte se –“

Narovnal se v křesle a asi pět vteřin seděl naprosto bez hnutí. Pak náhle sáhl do kapsy, zapnul mobilní telefon a zavolal jednu ze svých spolupracovnic.

Ozvala se téměř okamžitě.

„Michelle?“ zeptal se.

„Ahoj, Jimmy, co se děje?“

„Bude lepší, když zajdeš ke mně do kanceláře. Mám takový dojem, že jsem na něco kápl.“

„Hned jsem u tebe,“ ujistila ho naprosto věcným tónem.

„Díky.“ Carmichaelův prst se natáhl k tlačítku, jímž se přerušuje spojení, ale pak na okamžik zaváhal. Pro samé rozčilení málem zapomněl kolegyni říct, co by měla přinést s sebou. „Michelle, jsi tam ještě?“

„Jistě, Jimmy. Zrovna jsem chtěla odložit telefon.“

„Něco bych potřeboval. Není to nic složitého, alespoň doufám, že ne. A pokud ano, můžeme tu informaci docela snadno získat z internetu –“

„Jimmy –“ skočila mu netrpělivě do řeči.

„Promiň, Michelle, jsem asi trochu vyvedený z míry,“ omluvil se. „Vím, že musíš tak jako tak projít kolem naší příruční knihovny. Tak mě napadlo – mohla bys s sebou vzít tu knížku o amerických prezidentech?“

Podle dopravních značek byla nejvyšší povolená rychlost na dálnici devadesát kilometrů v hodině. Ručička na tachometru černého Beemeru se pohybovala kolem sto čtyřiceti. Vůz se řítil po cestě kolem zátoky. A za volantem seděla Megan Breenová. Spěchala, aby byla co nejdřív v nemocnici, a s radary měřícími rychlost si hlavu nelámala.

Vedle ní seděl na místě pro spolujezdce Rollie Thibodeau. Byl připoutaný a pevně svíral opěrku pro ruce ve dveřích auta. Megan mezitím velkoryse přejela z pruhu do pruhu, aby předjela vůz, který se potácel v levém pruhu rychlostí pouhých sto deseti kilometrů v hodině.

Přes okraj slunečních brýlí se podívala na svého spolucestujícího. Napříč obočím se mu táhla hluboká vráska. Mlčel jako zařezaný. Megan napadlo, že šest měsíců zase není tak dlouhá doba, když se má člověk vzpamatovat z takové rány, jaká Rollieho zasáhla v Brazílii.

Potlačila v sobě touhu předjet ostrým obloukem Lincoln, který právě dojela.

„Rollie, není ti něco?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou. „Jenom přemýšlím. Rozhodně kvůli mně nemusíš zpomalovat.“

„Ale jdi. Proto jsem se nepta –“

„Já vím, kočko.“ Poplácal ji po rameni. „Ty jsi stejně moje nejmilejší holka.“

Podívala se do zpětného zrcátka a dala se do předjíždění.

„Když už jsme u toho přemýšlení,“ ozvala se vzápětí. „Nechceš se podělit o výsledky?“

Otočil se a zadíval se na ni.

„Asi by to bylo rozumnější,“ přikývl. Pak zaváhal. „Najednou jsem si vzpomněl, co se minulý měsíc stalo čerstvě zvolenému brazilskému prezidentovi. Colón se jmenoval. Jasně si vybavuju, jak onemocněl a pak náhle umřel. A příznaky jeho choroby… tedy ty, o nichž jsme se dověděli… ty, které vláda nestačila zakrýt…“

Ani nemusel nic víc říkat.

Ty příznaky, domyslela si Megan, byly naprosto stejné jako ty, které se projevily u Gordiana.

Cítila, jak jí srdce divoce buší v hrudi.

„Rollie, UpLink se zrovna chystal uzavřít s jeho vládou dohodu o další spolupráci. Náš předsunutý tým se s ním sešel pár týdnů před jeho smrtí. Vzpomínáš si, jak jsme se o tom bavili na Pomoně?“

Zamručel na znamení, že s ní souhlasí. „Právě proto mi to tak vrtá hlavou,“ poznamenal. „Všechno to do sebe nějak moc dobře zapadá.“

Megan přikývla a sveřepě sešlápla plynový pedál vozu. Vyrazili po dálnici jako nezvladatelný černý blesk.

„Volala Megan,“ prohlásil Nimec. „Jeli s Rolliem za Ashley do nemocnice.“

Ricci téměř neznatelně vypjal ramena. „A šéf…?“ zeptal se opatrně.

„Zatím se drží.“

„Bože,“ vydechl Ricci. „Nevěděl jsem, že tam moje věčná oponentka takhle bez váhání vyrazí.“

Nimec na to chvíli nic neřekl. Seděli u něj v kanceláři. Byli tam sami dva, protože si to tak přál. Chtěl si to všechno nejdřív pořádně probrat sám s Riccim, než zavolají Vincea Sculla.

„Megan prostě Rollieho drapla a hned byli pryč.“ Nimec se odmlčel. „Tome, doktoři a lidi z laboratoře na něco kápli. A já ti to musím co nejrychleji vyklopit, jinak to ve mně bouchne.“

Ricci se na něj překvapeně zadíval. „Je to taková bomba?“ podivil se.

„Vypadá to, že ten vir, co napadl Gorda, někdo uměle vyvinul. Teď nemám na mysli nějakou potvoru, jaké pěstují Iráčané či Súdánci v těch jejich ‚továrnách na mléko pro kojence‘. Tohle je nějaký velmi dobře zvládnutý mutant vytvořený naprosto dokonalou, moderní technologií.“

„Nakolik je ta zpráva jistá?“

„Natolik, aby nám stálo za to se jí držet,“ odpověděl Nimec. „Požádal jsem Meg, aby mi jednoduše a názorně vysvětlila, jak probíhají ověřovací testy. Z toho, co jsem pochopil, mi vyšlo, že používají metodu pročítání známých genetických řetězců rostlin i zvířat a jsou schopni odhalit každý umělý zásah. Než UpLink prodal svou biotechnologickou divizi Richardu Sobelovi, dělali jsme tyhle věci pro ministerstvo zemědělství a další zákazníky. Uvidíš v obchodě okurku, která se na první pohled něčím liší od ostatních, odneseš si ji do laboratoře, oni ti projedou její genetickou strukturu – stejně jako když se v kriminalistice určuje genetická charakteristika podezřelého. Když zjistí, že DNA tvé okurky se neshoduje s žádným známým a popsaným druhem, postoupí rozbor do další etapy. Na genetickém řetězci jsou totiž místa, která vědci umí najít… Mám dojem, že jde o něco jako volné konce.“

Ricci se podrbal na zátylku. „Okurka není vir,“ poznamenal.

„Ale vědecké postupy při testování zůstávají stejné. Nebo alespoň velmi podobné. Meg by ti to uměla vysvětlit podrobněji. Ode mne ti musí stačit ujištění, že jsou to ověřené metody analýzy,“ prohlásil Nimec. „Zatím mají za sebou – kolik – jeden, možná dva dny práce v laboratoři, takže nevím, jestli by získané výsledky uspokojily nároky na obhajitelný vědecký důkaz. Ale na tom nezáleží. Nikdo z nás o tom nechce psát článek do Rozhledů současně medicíny. Prostě jsme dostali hlášku, o co by mohlo jít, a teď se jí musíme držet.“

Ricci seděl bez hnutí v křesle a nic neříkal. Asi po minutě konečně promluvil.

„Nestýská se ti někdy po dvacátém století?“ zeptal se.

„Čím dál tím častěji.“

„Jenže žít musíme, teď a v budoucnosti.“

„Přesně tak.“

„Jestli jsou nám souzeny tyhle hrůzy, kde jsou létající auta? Kde jsou roboti, kteří si vytáhnou z hrudi ohřáté jídlo a vychlazenou limonádu?“

Nimec se zmohl na ochablý úsměv. „Odjakživa jsem se těšil na cestování v čase.“

Na chvíli se rozhostilo mlčení.

„Z které strany se do toho dáme, Pete?“ zeptal se Ricci.

„Doufal jsem, že dostaneš nějaký nápad. Jasné je, že musíme zjistit, kdo ten vir vyrobil. A jak se dostal ke Gordovi.“

„Palardyho pitva by nás mohla posunout správným směrem. A taky bychom už potřebovali vědět, jestli nám v něčem pomůže ten jeho e-mail,“ uvažoval Ricci nahlas. Pak se poškrábal za uchem. „Ozval se ti náš expert na luštění kódů?“

Nimec zavrtěl hlavou. „Už hezky dlouho ne,“ odpověděl. „A ještě ke všemu přestal brát telefon.“

„Mě pro jistotu rovnou vykopl z kanceláře,“ přiznal Ricci. „Myslíš, že bychom tam měli zajít a zabušit mu na –“

Umlčelo ho zvonění Nimecova telefonu. Pete zvedl sluchátko, něco zabručel, přikývl, znovu něco zabručel, odložil sluchátko a náhle se vztyčil ze židle. „Právě včas,“ poznamenal.

Ricci se na něj podíval. „Carmichael?“

Nimec jen přikývl, a když obcházel stůl, poklepal Ricciho po rameni. „Koukej sebou pohnout,“ pobídl ho. „Má pro nás něco velkého.“

„Je to praštěné, ale mazané. Zvlášť když vezmeme v úvahu, že Palardy mohl už mít smrt na jazyku ve chvíli, kdy to vymýšlel,“ oslovil je Carmichael, sotva se objevili ve dveřích jeho kanceláře. „Je to taková kombinace abecední a geometrické šifry.“

Ricci a Nimec se podívali na plátno zpětné projekce na zdi a uviděli tam tři dlouhé sloupce a pod nimi kruh:

„Palardy skutečně měl slabost pro hodiny, Ricci, a je zřejmé, že využil právě ciferníku hodin na to, aby výchozí text zašifroval,“ pokračoval Carmichael. „Počítače by to dříve či později rozlouskly matematickou cestou, to je jisté – dokonce i bez toho vašeho postřehu. Zvládly by to, i kdyby mou pozornost neupoutaly některé kombinace písmen. Hlavně GW… Koho by okamžitě nenapadlo jméno ‚George Washington‘, sotva se na ta dvě písmena podívá? Jakmile jsem jednou na tuhle asociaci přistoupil, začal jsem zjišťovat, že i další dvojice písmen odpovídají iniciálám jmen našich prezidentů. Hlavně Jefferson, Jackson a Teddy Roosevelt se mi předvedli takříkajíc na první pohled.“

Odmlčel se a ukázal jim, aby postoupili dál do kanceláře. Zhruba uprostřed místnosti stála nakrátko ostříhaná blondýnka. Mohlo jí být kolem pětatřiceti.

„Michelle Franksová,“ představila se a napřáhla k nim ruku.

Nimec a Ricci honem zamumlali svoje jména.

„Času je málo,“ prohlásila, „a tak ho nechceme plýtvat dlouhým vysvětlováním…“

Sláva, pomysleli si Ricci a Nimec oba najednou.

„… ale chceme, abyste pochopili, jak jsme na to přišli a jak se nám podařilo dát dohromady tabulku, kterou vidíte před sebou.“

„Palardy udělal to, že vzal kruh a rozdělil ho na šedesát stejných dílků tím, že do něj narýsoval přímky protínající střed,“ navázal na ni Carmichael.

„Šedesát dílků jako šedesát minut na hodinách,“ doplnila ho Michelle.

Carmichael přikývl. „Už v Palardyho kanceláři mi bylo jasné, že každá dvojice písmen něco zastupuje. V první chvíli jsem si myslel, že zastupují písmena nebo slabiky. Jenže ve skutečnosti představují jednotlivá čísla.“

Výborně, pomyslel si Ricci. Hlavně sebou pohněte.

„Když Jimmy přišel na to, že před sebou máme iniciály jednotlivých prezidentů Spojených států –“ ozvala se znovu Michelle.

„Tedy nejstarších prezidentů,“ skočil jí do řeči Carmichael. „Nikde jsem tam neviděl RR jako Ronald Reagan, RN jako Nixon nebo BC jako Clinton…“

„Takže, když si toho všiml, vybrali jsme si prvních šestadvacet iniciál –“

„Pro každé písmeno v abecedě jednu,“ přerušil ji znovu Carmichael. „Pak jsem si vzpomněl, že už v Palardyho kanceláři mi připadalo, že interpunkční znamínka budou nejspíš vycpávky. A ukázalo se, že jsem se trefil. Jsou to znaky, které nic nezastupují. Palardy jich použil několik: vykřičník, dvojtečku a otazník.“

To ovšem byl poznatek, na který se zmohli Ricci a Nimec hned na začátku a bez cizí pomoci.

„Takže to máme tři různá interpunkční znamínka, která musíme přičíst k šestadvaceti původním párům písmen. To nám dohromady dává dvacet devět zástupných symbolů,“ ozvala se Michelle.

„Zbývá nám už jen dvojice nul,“ přidal se honem Carmichael.

„Ta se nám tam vyskytuje vždycky jen po iniciálách, které jsou shodné… a to vždy po zkratkách jmen těch prezidentů, kteří mají s někým stejné iniciály, ale nastupovali do úřadu později. Jde konkrétně o prezidenty Jamese Monroea, Johna Quincy Adamse a Andrewa Johnsona.“

„S nulami se dostáváme ke konečnému číslu třiceti šifrovacích znaků,“ dodala Michelle.

„Což je polovina ze šedesáti a taky polovina z celkového počtu bodů na obvodu kruhu… nebo chcete-li, počet minut na ciferníku hodin,“ navázal plynule její kolega. „Jakmile jsme tohle měli pod střechou, museli jsme přijít na to, které dvojice písmen odpovídají konkrétním číslům od jedné do šestadvaceti, jelikož čísla musela představovat jednotlivá písmena, jak jdou v abecedě za sebou. Palardy nám to mohl zjednodušit tím, že by pořadí písmen přímo odpovídalo pořadí prezidentů –“

„Takže jednička by byl George Washington, dvojka John Adams, trojka Thomas Jefferson a tak dále…“

„Jenže to on neudělal – nejspíš proto, že by to bylo příliš jednoduché. Tím, že porušil přímou vazbu mezi pořadím písmen v abecedě a pořadím čísel… a nechal na nás, abychom si to uspořádali… zajistil si, že když někdo bude chtít šifru rozlousknout, musí udělat přesně to, co jste po nás chtěl, Ricci. Musí to prohánět počítačem tak dlouho, až přístroj začne vyhazovat kombinace písmen, jež budou tvořit smysluplné věty. Anebo to zkusit udělat ručně, což by ale trvalo celou věčnost. A k tomu je třeba připočíst, že případný analytik musí rozeznat, že jde o iniciály a že jsou mezi nimi vycpávky. Musí prostě přijít na celkovou logiku šifry.“

Michelle přikyvovala. „Palardy musel sám cítit, že to není moc pravděpodobné. Muselo mu být jasné, že my na to máme schopnosti a vybavení, zatímco zloděj počítače nikoliv.“

„Tak jsem si řekl, že Palardy nejspíš vzal nejbližší kus papíru a kružítko, narýsoval si kruh a pak ho pravítkem rozdělil na šedesát dílků pomocí třiceti čar procházejících středem. Pak si podél jedné poloviny kruhu napsal iniciály prezidentů a nahodile si vybral jedno číslo a to napsal jako numerický protějšek iniciál, jak můžete vidět z našeho naznačeného nákresu. Takže tím jsme se dostali k –“

Nimec se podíval na hodinky a vyměnil si pohled s Riccim. Od chvíle, kdy vešli do kanceláře, uplynulo už téměř pět minut. Rozhodl se, že už mu to stačí.

„Carmichaeli,“ obrátil se na analytika. „Pomalu se začíná blížit chvíle, kdy dostanete jednu přes hlavu.“

Ticho. Carmichael nasadil poněkud ublížený výraz.

„Kruci,“ vydechl po chvilce. „Nechtěl jsem vás –“

„Nelamte si s tím hlavu,“ zarazil ho Nimec. „My prostě jen potřebujeme znát rozluštění. Teď hned.“

Carmichael přikývl, přesunul se ke klávesnici počítače a stiskl několik kláves.

„Mám to v samostatném textovém souboru, vydržte, hned se to otevře,“ vysvětloval napůl jen pro sebe. „Ty řádky nahoře představují výchozí text, jak se nám objevil na obrazovce, když se nám ho poprvé podařilo rozluštit. Dole pak máte upravený text s mezerami mezi slovy a s patřičnou interpunkcí, aby se to dalo pořádně přečíst…“

Nimec a Ricci se zadívali na plátno zpětné projekce.

První verze výchozího textu skutečně moc smysl nedávala:

tunakazumidalenriquequirosjajipredalrogerugordianovizan

amidvemajsoulidekterisitoobjednalinikdyjsemnechtelabyset

ostaloodpusttemi

Výsledná podoba byla naproti tomu velmi srozumitelná:

Tu nákazu mi dal Enrique Quiros. Já ji předal Rogeru

Gordianovi. Za námi dvěma jsou lidé, kteří si to objednali.

Nikdy jsem nechtěl, aby se to stalo. Odpusťte mi.

Nimec a Ricci se na sebe podívali.

„Enrique Quiros,“ prohlásil Ricci nahlas. „Pete, to jméno mi něco říká.“

„To se nedivím,“ přikývl Nimec. „Quiros přece vede tu pašeráckou armádu dole v San Diegu.“

„Proč by tenhle typ měl vystartovat po našem šéfovi? A jak by se k němu kruci dokázal –“

„To nevím,“ přerušil ho Nimec. „Ale počítám, že sebou musíme hodit a zjistit to.“

21.

Kalifornie

16. listopadu 2001

„Tamhle je to. Asi tři bloky před námi. Ta vysoká administrativní budova, vidíte ji?“ Ricciho místní kontakt pustil jednou rukou volant a ukázal vpravo před sebe. „Společnost, která Quirosovi slouží jako zástěrka, je ve třetím patře. Golden Triangle Services. Zlatý trojúhelník.“

Ricci se podíval okýnkem auta ven.

„Počítám, že mu to připadá jako vynikající fór,“ poznamenal.

Řidič se prodíral s vozem odpolední špičkou. Mohlo mu být něco málo přes třicet, jmenoval se Derek Glenn, jeho pleť měla barvu pečených kaštanů a na hlavě měl krátce střižený trávník černých chundelatých vlasů. Vynikal vypracovanou postavou se širokými rameny.

„Myslíte název toho krycího podniku?“ ujistil se.

Ricci přikývl. „Zlatý trojúhelník. Místa, kde se pěstuje a prodává nejvíc heroinu na světě,“ začal vysvětlovat. „Thajsko, Laos, Barma –“

„Myanmar,“ skočil mu do řeči Glenn.

Ricci se na něj překvapeně podíval.

„Myanmar je barmsky Barmský svaz,“ dodal honem Glenn. „Jo, od Quirose je to takové nenápadné šťouchnutí. Ten výraz totiž používají investoři pro označení prostoru na sever od města. Tam se přesunula většina internetových obchodníků, víte? Včetně našich.“

Ricci nespokojeně zamručel. Glenn patřil k zaměstnancům Meče, kteří tvořili místní pobočku UpLinku. Jejich úkolem bylo budovat a udržovat bezpečné vnitřní počítačové sítě podniků a vládních institucí. Glenn znal zdejší poměry a snažil se Riccimu pomoci. Jenže události nabraly strhující tempo a způsobily, že se Ricci během pouhých deseti hodin přesunul z řadového domku v Sunnydale, kde stál nad Palardyho mrtvolou, až do tohohle podivného města ležícího na pobřeží o stovky kilometrů dál na jihu. Výsledkem bylo, že se Ricciho držela podrážděná a kritická nálada. Bylo mu jedno, jestli si světové středisko obchodu s narkotiky říká Barma, Myanmar nebo Tramtárie. Bylo mu jedno, kolik úsilí věnují nejrůznější gauneři na to, aby v případných kupcích nemovitostí vzbudili dojem, že pracují v dobré čtvrti. V hloubi duše si myslel, že okna z kouřového skla, za nimiž Enrique Quiros úřaduje, připomínají ze všeho nejvíc „psaníčko“ – úhledně složenou obálku s dávkou heroinu – přerostlé do obřích rozměrů.

„Poslouchejte,“ pokračoval Glenn, „chci tím jen říct, že Enrique není obyčejný lotr. Je slizký, to jo. Ale přece jen se od ostatních trochu liší. Člověk ho musí brát vážně. Má diplom ekonomie z přední univerzity. Má těsný vztah ke své rodině. A za svůj největší úkol považuje pořádně se o všechny starat. Kdyby ho jeho táta těsně před smrtí nepožádal, aby po něm převzal celý ten pašerácký podnik, možná by se synek dnes živil poctivě. Ale když už se mu to jednou stalo, nejspíš měl pocit, že to musí udělat –“

„Četl jsem jeho životopis v letadle cestou sem,“ poznamenal Ricci.

Glenn se díval upřeně předním sklem vozu ven.

„Lítat v podnikovém Learjetu podle všeho nebude špatný způsob cestování,“ prohodil po chvíli. „Třeba se mi to jednoho dne podaří vyzkoušet na vlastní kůži. Rozvalovat se hezky pohodlně v prvotřídním křesle soukromého letadla. Za zády člověku neřve žádný fracek s promočenými plenami. A jeho starší brácha vám přitom nestrká žvýkačku do ucha.“

„Jak tomu mám rozumět?“

Glenn pokrčil rameny.

„Pobývám tady v San Diegu už hezky dlouho a měl jsem dojem, že byste si rád poslechl, co všechno vím,“ prohlásil vzápětí. „Jestli ne, mně to nevadí. Počkal jsem na vaše lidi na letišti, dovezl vás sem, úkol splněn. Můžu si zajít na pivo do nějakého milého a tichého podniku. To je na téhle práci nejlepší.“

„A co je na ní nejhorší?“

„Nic, co by doopravdy stálo za stěžování. Ale možná by bylo rozumné, kdybyste si připomněl, že jsem prodělal stejný výcvik jako ti skvělí hoši v San José.“ Odmlčel se. „A možná mám za sebou i nějaké zkušenosti.“

Ricci se na něj zprudka otočil, pak zaváhal.

„Omlouvám se,“ zabručel po chvíli. „Prostě jsem dneska vstával levou nohou. Nic se mi nedaří, nic se mnou není.“

Glenn dál upíral pohled předním sklem ven. „Šušká se tady, že nejvyšší šéf je na tom dost bledě,“ nadhodil.

„Jo.“

„Vylíže se z toho?“

„Nevím. Doufám, že se mi tady podaří narazit na něco, co by mohlo pomoct.“

Glenn potřásl hlavou a mlčky se nepatrně naklonil dopředu.

„Čím se Quiros zabýval od chvíle, co jsem mu zavolal?“ zeptal se Ricci po minutě ticha.

„Celkem ničím,“ odpověděl Glenn. „Před nějakými třemi hodinami vypadl na chvíli z budovy. Sám. Trochu se prošel kolem. Pak se vrátil dovnitř a od té doby nevyšel. Působilo to dojmem, že si potřebuje pročistit hlavu.“

„A co myslíte – tuší, že ho sledujeme?“

„Možná ano, možná ne. Jsme v tomhle opravdu dobří. Ať je to jak chce, nepokusil se nás setřást.“

Ricci se nad tím zamyslel. Když si z databáze Meče v San José vytáhl Quirosovu složku, našel v ní číslo do jeho oficiální firmy Zlatý trojúhelník. Rozhodl se, že tam rovnou zavolá. Byl to krátký hovor a většinu mluvení obstaral Ricci. Ani na okamžik ho nenapadlo, že by měl vysvětlovat, proč volá, nebo se na cokoliv vyptávat. Představil se, oznámil Quirosovi, že ještě téhož dne odpoledne přiletí do města, aby ho navštívil, a důrazně mu doporučil, ať ho očekává ve své kanceláři. I když si Ricci dělal starosti s tím, že pašeráckého kápa varuje, nechtěl prostě riskovat, že podnikne hodinový let, mine se s ním a bude ho muset honit někde po městě. Ricci Quirosovi nenápadně naznačil, že je v jeho zájmu, aby se dověděl, co o něm jeho nečekaný návštěvník ví a co mu chce říct. Mělo by to stačit přinejmenším k tomu, aby Quiros se schůzkou souhlasil. Ukázalo se, že měl Ricci dobrý odhad.

Přesto muselo být Quirosovi jasné, že spadl do nějakého průšvihu, a měl pár hodin na to, aby uvažoval, jak hluboko v něm vězí. Jistě, Palardy mohl ve svém vzkazu přehánět. Enrique třeba nebyl do té míry zatažen do akce, jež vypadala jako pořádně promyšlené spiknutí zaměřené na zavraždění Rogera Gordiana – a to mohlo být součástí nějakého širšího plánu. Pokud se ovšem ukáže, že Thibodeaův nápad se smrtí Alberta Colóna má nějaký reálný základ. I tak se ale dalo jen těžko předpokládat, jak se bude Quiros chovat pod tlakem. To se ostatně dá těžko předpokládat u každého. Ricci byl připraven i na zprávu, že pašerák nechal rodinný podnik plamenům na pospas a jednoduše zmizel.

Glenn zahnul prudce doprava. Přejel přitom dva jízdní pruhy plné aut a vyvolal vzteklé troubení obrovského množství houkaček. Vzápětí zastavil ve druhé řadě parkujících vozů před domem, kam měli namířeno. „Jsme na místě,“ prohlásil.

Ricci přikývl a sáhl po klice na dveřích.

„Poslyšte, Ricci,“ ozvalo se za ním.

Podíval se přes rameno.

„Chcete krýt? Můžu tuhle plechovku zahodit dolů do garáže.“

Ricci si muže chvíli prohlížel.

„Ne,“ odpověděl nakonec. „Myslím, že to zvládnu snáz, když do toho půjdu sólo. Ale rád bych vás potom pozval na sklenici. Pokud vám ovšem nebude vadit, že sedíte s jedním z těch skvělých chlapců, co do sebe lejou kolu.“

Glenn se nepatrně pousmál. „Společnost jako společnost,“ poznamenal.

Ricci vystoupil z vozu a rázným krokem se vydal k výškové budově. Musel si přitom razit cestu zástupem úředníků, kteří se zrovna vydávali na cestu domů. V recepci se ho soukromý strážce pořádku ve zdobné uniformě zeptal na jméno, zavolal domácím telefonem nahoru a pak mávl rukou směrem k výtahům. Ricci pochopil, že to byl člen legální bezpečnostní agentury, která dům hlídá. Quirosovi osobní ochránci na něj jistě budou čekat nahoře.

Za pár minut už stál v chodbě před vchodem do společnosti Zlatý trojúhelník. Než stačil zazvonit, dveře se otevřely směrem dovnitř, aby mohl vejít. Jak se otevíraly, uviděl vlastní obličej odrážející se v lesklých šedomodrých písmenech hlásajících do světa název společnosti. Odraz se při pohybu dveří rozplýval, jako by ho zalívala voda.

Urostlý chlapík, který dveře otevřel, vypadal přesně tak, jak si Ricci představoval, že bude Quirosův člověk vypadat. Dalších šest nebo sedm mohutných mužů, které uviděl v místnosti, vypadalo úplně stejně. Enrique Quiros seděl za rozlehlým stolem na opačném konci prostorné kanceláře. Gangsterský boss tak úplně Ricciho představám neodpovídal. Vypadal mladší a pohlednější, než naznačovala fotografie v databázi.

Ricci vstoupil dovnitř.

„Kam se hrneš,“ zarazil ho muž, který měl na starosti otevírání dveří. Současně se posunul, aby Riccimu zastoupil cestu. Přitom zvedl ruce ve snaze příchozího zastavit.

Ricci potřásl hlavou.

„Kdo se moc ptá, moc se doví,“ prohlásil a mávl rukou po pokoji. „Počítám, že tuhle radu by si měli vzít k srdci všichni přítomní.“

Muž u dveří se na něj podíval a pak otočil hlavu na Quirose.

„Jorge dělá jen svou práci,“ prohlásil Enrique klidným hlasem.

„No jistě,“ přikývl Ricci. „Znám spoustu poctivých živností, u nichž patří k běžným zvyklostem, že každého člověka prošacují hned u dveří.“ Zabodl pohled do Jorgea. „Jestli se mě dotkne, skončí na nemocenské s vážným poškozením slabin.“

Jorge se nehýbal, stál proti němu rozkročený a bránil mu v cestě. Ve tváři měl naprosto nicneříkající výraz.

Konečně Quiros vydechl.

„Přišel jste si promluvit,“ prohlásil. Intonace se pohybovala na hraně mezi otázkou a oznámením.

Ricci přikývl.

„V tom případě myslím, že můžeme udělat v našich běžných bezpečnostních postupech výjimku – pokud vás do té míry obtěžují,“ pokračoval mladý pašerák. „S ohledem na to, jak dobrou pověst má firma UpLink International.“

Jorge si v obličeji i nadále zachoval zcela neutrální výraz. Přitom ustoupil stranou, aby Ricci mohl projít. Ricci došel až ke Quirosovu stolu a posadil se do křesla přímo proti němu, aniž čekal, až ho k tomu někdo vyzve.

Quiros si ho prohlížel přes brýle.

„Tak,“ ozval se. „Docela by mě zajímalo, o co tady vlastně jde.“

„Jistě,“ přikývl Ricci. „Vsadím se, že vás ten můj hovor dokonale zaskočil.“

Quiros na to nic neřekl.

Ricci nechal mlčení ještě chvíli viset ve vzduchu.

„Tak do toho,“ vyzval pak svého hostitele. „Řekněte ještě jednou, že nemáte ani tušení, proč jsem tady. Řekněte to desetkrát rychle za sebou, jestli vám to pomůže trochu se vzpamatovat. Protože já se s vámi nehodlám párat.“

Quiros na něj jen zíral.

„Řekněte mi, o co vám jde,“ dostal ze sebe nakonec.

Ricci trochu pohodil hlavou, aby ukázal na muže stojící za ním. „Chcete se bavit před nimi, nebo radši bez nich?“ zeptal se.

Quiros na něj dál zíral. „Zůstanou tady,“ odpověděl.

Ricci pokrčil rameny.

„Vím, že Palardy nakazil Rogera Gordiana na váš příkaz nějakým biologickým preparátem,“ prohlásil bez varování. „Vím, že jste ho nechal zabít, aby to nemohl vyzradit, kdyby ho někdo dostal nebo kdyby na něj dokročil záchvat špatného svědomí. A vím, že víte, že nám svůj vzkaz stačil tak jako tak dodat.“

Quirosovi ztuhly rysy.

„To je docela silná káva,“ vypravil ze sebe po chvíli. „A nic z toho mi nedává smysl. V životě jsem neslyšel o nikom, kdo by se jmenoval Palardy. Je to celé šílenství.“

„To je fakt. Je to dokonalé šílenství. Protože ten preparát, to není antrax, botulotoxin nebo co to vlastně Saddám Husajn vyrábí v Muthanně a Al-Salmanu. Není to dokonce ani jeden z těch starých biopreparátů, které šlo koupit po celém světě pár let po převratu. A zcela jistě to není nic, co by člověk mohl upatlat na kuchyňském robotu v těch krysích dírách, kde vaši lidé vaří crack, haš a další drogy. Už jsem příliš starý na to, než abych si pamatoval, jak se těm všem svinstvům na ulici říká. Je to vir vyrobený moderní genomickou biotechnologií – postupem, který ještě nikdy nikdo veřejně nepředvedl. Což mě vede k úvaze, jak a proč jste se do téhle záležitosti zapletl vy.“

Quiros se na něj na okamžik zadíval, jako by měl v úmyslu skutečně odpovědět, ale pak se vzpamatoval.

„Už jsem vám řekl,“ prohlásil a potřásl hlavou, „že nemám ani sebemenší tušení, o čem tu mluvíte.“

Ricci na něj upřel pohled.

„Zkuste o tom ještě chvíli přemýšlet,“ navrhl. „Třeba kolem vás ve vzduchu poletují nějaké drby, které jste zatím nebral dost vážně. Protože vypadají příliš neuvěřitelně. Nebo protože k vám doléhají z míst, jež jsou příliš daleko mimo okruh vašich zájmů. K vašim uším dolehlo něco, co by mi mohlo pomoct, a vy jste to zatím nechal spadnout pod stůl. Třeba bych se dokázal přinutit, abych vaše předcházející odmítnutí spolkl. Začneme znova s čistým účtem. Ale budete se muset ukázat hezky rychle, jelikož tahle nabídka nebude trvat věčně.“

Ricci se díval, jak se Quiros pomalu nadechl.

„Ne,“ prohlásil. „Nemám pro vás vůbec nic.“

Ricci seděl bez hnutí dál. „Asi mi mělo dojít, že jste větší trouba, než na jakého vypadáte,“ poznamenal.

„Co tím chcete říct?“

„Chci tím říct, že děláte chybu. Myslíte si, že jste silná figura ve hře, které rozumíte, ale ve skutečnosti jste stejně zaslepený pěšec, jako byl Palardy. A smete vás to ze šachovnice stejně jako jeho. Vás, váš podnik, celou tu vaši drahou rodinu. Budete v pekle, než se nadějete. Jen prach vás přikryje.“

Quiros se naklonil dopředu a položil dlaně na stůl. Ramena měl naprosto nehybná.

„Vypadněte odtud,“ zasyčel. „Kdo si myslíte, že jste? Mám po krk vašich urážek. I vašeho vyhrožování. Nestojím o to, abyste mi sem vlezl, vykládal mi nějaké nesmyslné konstrukce a jen mi přidělával problémy.“

Ricci vstal, vytáhl z portmonky navštívenku a hodil ji směrem ke Quirosovi. Přistála na podlaze, ale bylo to natolik blízko ke stolu, až to mohlo vypadat, že ve skutečnosti neměl v úmyslu stůl minout.

„Pokud byste mě chtěl sehnat, budu se ještě pár hodin potloukat po městě,“ prohlásil. „Ať už se rozhodnete jakkoliv, ještě se spolu setkáme. To vám slibuju.“

Ještě alespoň vteřinu tam zůstal stát a zabodával pohled do Quirose. Pak se otočil a prošel kolem Jorgea a ostatních osobních strážců, otevřel si dveře a vyrazil chodbou k výtahu. Sjel v něm dolů a opustil budovu, aniž se jedinkrát ohlédl.

„Konečně, Meg, už jsem měl pocit, že tě dneska neuslyším jinak než z nahrávky v záznamníku,“ prohlásil Bob Lang volající meziměstskou linkou z Washingtonu.

„Výhody moderního telefonování,“ poznamenala.

„Jeden by se z toho zbláznil.“

„To máš pravdu,“ přikývla.

„Voláš z domova?“

„Z kanceláře.“ Podívala se na hodinky. Bylo téměř půl sedmé večer. „Většinu odpoledne jsem strávila v nemocnici. Říkala jsem si, že se tu ještě stavím a podívám se, co mi mezitím přistálo na stole.“

„Jak je na tom Roger?“

„Nelepší se to.“ Ovládla se. „Říkají, že jeho plíce jsou na hranici naprostého selhání. Nebýt umělé ventilace… Mám dojem, že by vůbec nebyl schopen dýchat.“

„Kruci,“ zaklel. „Jak to zvládá Ashley?“

„Je neuvěřitelná, Bobe. Kdybys ji tam viděl, udělalo by to na tebe dojem. Naprosto přesně ví, jak na tom Gord je, ale není ochotná ani na okamžik připustit jakékoliv poraženecké myšlenky. Kdykoliv jí to doktoři dovolí, nasadí si masku, oblékne si plášť, stoupne si vedle jeho postele a mluví na něj. On nereaguje… dokonce je téměř vyloučené, že o její přítomnosti vůbec ví… ale ona to nevzdává.“

„Už má lékařský tým nějakou představu o tom, co by mohlo tu nemoc způsobit?“

Zaváhala. Jak jí to Ashley říkala? Jsem si jistá, že by neřekli ani slovo, kdyby si nebyli jisti že nám můžou věřit a že si to necháme pro sebe.

Rázem se v ní všechno zaseklo.

„Ne,“ zalhala, „z toho, co jsem pochopila, mám dojem, že pořád ještě hledají správný kmen hantaviru. Nebo něco, co je s ním příbuzného.“

Odmlka.

„Meg, je mi jasné, že tohle je něco, co tě zrovna v tuhle chvíli ani trochu nezajímá, ale podařilo se mi popohnat to vaše povolení pro vstup do databáze NCIC 2000. Meč dostal úplný, nijak neomezený přístup, a to na všech úrovních utajení. Můžu ti zabezpečeným e-mailem poslat přístupové kódy.“

„Díky, Bobe, to je moc důležitá informace.“ Najednou ji napadlo, jak na tom vlastně je s vlastním charakterem. „Pete Nimec je pořád ještě tady, a určitě bude mít radost.“

„Pořád musím myslet na to, cos říkala minulý týden. O tom, jak mám zvrácený způsob argumentace. A najednou mi to celé přišlo směšné. Nevěřím sám sobě, že se rozhodnu správně, a přitom jde o někoho, komu věřím ze všech lidí na světě nejvíc.“

„Bobe, takové věci bys neměl –“

„Miluju tě, Meg. Asi bych měl počkat a říct ti to někde nad šampaňským a při svíčkách. Ale vzhledem k okolnostem… Nevím, jak dlouho bude trvat, než se zase uvidíme. A napadlo mě, že takhle budeš všechno, co tě čeká, zvládat snadněji.“

Otevřela ústa, zavřela je a marně se snažila přijít na něco, co by se dalo v tuhle chvíli říct.

„Já – já snad sebou radši hodím, aby měl Pete ty přístupové kódy co nejrychleji,“ vyhrkla nakonec.

A honem zavěsila.

Lathrop čekal s odesláním elektronické zprávy do sedmi hodin večer. Vypočítal, že tím umožní posledním hercům, kteří mají vystoupit v jeho kuse, aby se s vypětím sil stačili připravit na svou roli, ale současně načasování zkrátí možnost přípravy a zkoušek na naprosté minimum. Takový přístup mu vyhovoval: improvizace v propracovaném rámci – a on jediný drží v ruce celý scénář, zatímco herci znají jen kousky, které se týkají přímo jejich role.

Jemně zvedl Slečinku z klína a postavil ji na zem. Rychle si ještě přečetl vzkaz, který měl napsaný v počítači, spokojeně přikývl a jediným úderem do klávesnice ho odeslal do nekonečného, kvílivého prostoru elektronické komunikace.

Šazam, pomyslel si.

Meg zavolala Nimecovi, že mu posílá přístupové kódy, a Pete okamžitě spěchal ke svému počítači, aby si je vyzvedl. Sotva si vyvolal na obrazovku prohlížeč elektronické pošty, upoutal jeho pozornost vzkaz od anonymního odesilatele, blikající ve složce doručených vzkazů. Dorazil teprve před pár minutami a v záhlaví stálo:

ŠAZAM! VE JMÉNU ŽIVOTA ROGERA

GORDIANA TO OKAMŽITĚ OTEVŘETE!

Otevřel to.

Okamžitě.

A přečetl si dopis s nelíčeným úžasem.

„Tak jsme na místě,“ poznamenal Glenn.

„Díkybohu,“ přidal se Ricci.

„Je tu ticho a klid.“

„Jo.“

„Je vám nepříjemné, že jste jediný bílý chlápek v celém podniku?“

„Není – pokud vám nevadí, že jste jediný černý chlápek, který tu sedí s bílým chlápkem.“

Glenn si dopřál pořádný doušek piva. Ricci upil ze sklenice limonádu. Barman jim právě zpoza pultu přinesl hamburgery a hranolky, které si objednali.

Seděli v baru v zašlé uličce ve východní části San Diega. Z hrací skříně zněla „Nezapomenutelná“ v podání Nata Kinga Colea. Majitelem podniku byl černoch se stříbrnými vlasy, jemuž už táhlo na sedmdesátku. Tvář mu zdobil nápadný knír, široký jak řidítka bicyklu. Ostatní hosté byli téměř výhradně muži zhruba ve stejném věku jako barman. Hned vedle boxu, v němž Glenn a Ricci seděli, postávala rozložitá žena, v ruce držela sklenici s koktejlem, měla zavřené oči a pomalu se pohybovala v rytmu hudby. Od klientů, které se v baru snažila zaujmout, ji mohly dělit tak dva roky.

„Tak co bude dál?“ zeptal se Glenn.

Ricci pokrčil rameny.

„Sníme, co jsme si poručili, dopijeme a já se vydám zpátky do hotelu,“ odpověděl. „Jak dlouho podle vás dokážeme Quirose sledovat, než si všimne, že jsme se na něj nalepili?“

Glenn se na chvíli zamyslel.

„Záleží na okolnostech,“ prohlásil vzápětí. „Přidejte mi pár lidí a vydržíme to dost dlouho. Použijeme týmy se dvěma až třemi vozy. Kdykoliv pochopíme, kam má namířeno, předběhneme ho.“

„Parta, co přiletěla se mnou, by vám stačila?“

„Kolik je v ní lidí. Asi deset, že?“

„Rovný tucet.“

„To by mělo být dost.“

„Máte je mít,“ přikývl Ricci. Bez valného nadšení si přitáhl talíř s hamburgerem. „Jestli to vůbec stojí za to. I když si Quiros nevšimne sledovačky, stejně si spočítá, že monitorujeme každý jeho pohyb. A dá si pozor na to, co dělá.“

Glenn se na svého společníka zadíval. „A Enrique je vaše jediná stopa k člověku, který Gordianovi udělal to, o čem nikdo nechce mluvit?“ zeptal se.

„Jo.“

„To znamená, že z něj potřebujeme dostat informace pěkně rychle.“

„Jo.“

Glenn sáhl po své porci.

„To je nepříjemná situace,“ rozvažoval nahlas. „Když s tím pacholkem budeme zacházet moc jemně, nic z něj nedostaneme. A když na něj přitlačíme moc tvrdě, stáhne se do podzemí. Doufám, že jsem vedle, ale nějak z vás mám pocit, že si nemůžeme dovolit ztrácet čas.“

Ricci přikývl.

„Mezi námi, Glenne, odhaduju, že máme nějakých čtyřiadvacet hodin a pak už bude pozdě,“ poznamenal na vysvětlenou. „A zatím jsme toho moc nedokázali. Snad jen to, že můžeme mít pocit, že jsme se pokusili něco podniknout.“

„Máte nějaký plán?“

Ricci sklopil oči a chvíli si mlčky prohlížel sklenici. Pak se znovu zadíval na Glenna.

„Chcete, abychom spolu jednali jako přátelé?“ zeptal se.

Jejich pohledy se setkaly.

„Jasně,“ odpověděl Glenn. „Pokud ovšem dodržíte slovo a zaplatíte tohle pivo.“

Ricci se dál díval svému společníkovi upřeně do očí.

„Když na někoho tlačíte, není tvrdě jako tvrdě,“ prohlásil. „Když nic nezjistíme do zítřejšího rána, dojdu si s Quirosem popovídat osobně. A v tom případě promluví. Možná mě to bude stát místo. Možná mě to bude stát něco víc. Možná mě to bude stát opravdu hodně. Ale promluví. A nedostane příležitost kamkoliv se stáhnout.“

Glenn seděl bez hnutí, půllitr s pivem držel těsně pod bradou a prsty svíral ouško, až mu klouby bělely. Pak se zhluboka a unaveně nadechl.

„Jestli to vezme tuhle faleš a nebudeme mít jinou možnost, můžu vám pomoct.“

„Ne,“ odmítl Ricci nabídku rozhodným tónem. „Nechci do toho tahat nikoho –“

V náprsní kapse mu začal vyzvánět mobilní telefon. Ricci zvedl prst na znamení, že musí konverzaci na chvíli přerušit, sáhl pro přístroj a přiložil si ho k uchu.

Glenn čekal. Viděl, jak se Ricci narovnal na židli, zaregistroval, že nic neříká a že to, co se dovídá, ho nadmíru zajímá.

Když uložil telefon zpátky do kapsy, měl Ricci v obličeji výraz, jenž neměl daleko k úlevě.

„To byl Pete Nimec ze San José,“ prohlásil na vysvětlenou. „Tak mám dojem, že nám hodili záchranné lano za pět minut dvanáct.“

22.

San Diego, Kalifornie

16. listopadu 2001

Když Enrique Quiros vyjel v měsíčně šedém kupé značky Fiat ze své venkovské usedlosti v Santa Fé, bylo deset večer. Vůz projel elektricky ovládanou branou v pět metrů vysokém železném plotě doprovázen dvěma limuzínami Lincoln Tower. Jedna jela před ním, druhá konvoj uzavírala.

Většinu krátké cesty z klidné farmářské oblasti na severu okresu do parku Balboa v San Diegu jela všechna tři auta po dálnici číslo 5, které se také někdy říká San Diego Freeway. Míjela dlouhou řadu širokých tichých ulic lemovaných palmami a mířila ke sjezdu z dálnice nacházejícím se na jižním okraji města. Vzápětí se vozy ocitly ve spleti nejrůznějších specializovaných obchodů a vyhlášených restaurací, které zdobí střed města a nejbližší okolí.

Zrovna když míjeli jeden ze živějších podniků, odlepila se pár metrů před nimi od obrubníku tmavozelená dodávka Saab 95 a zařadila se před první vůz Quirosovy kolony.

Ve stejnou chvíli přerušili jakýsi mladík a jeho společnice hovor, který vedli před vchodem do restaurace opřeni o Cherokee, a nasedli do vozu. Každý, kdo se na ně podíval, musel mít pocit, že jde o přitažlivý párek, který si v téhle příjemně chladné listopadové noci vyrazil do města na večeři. Mladík za volantem se i se svou spolujezdkyní zařadil za Quirosovo malé procesí. Držel si trochu odstup, aby nebudil pozornost.

Těsně než dorazili k první ze světelných křižovatek navádějících řidiče zpátky na dálniční okruh, vyrazila zničehonic z jedné z bočních ulic Toyota Prius na kombinovaný plynový a elektrický pohon, která až do té chvíle vyčkávala ve stínu vysoké palmy s povislými listy. Vklouzla mezi Cherokee a zadní Lincoln Quirosova konvoje.

Řidič Cherokee se podíval na svou společnici. „Co to do toho holicího strojku vjelo?“ zeptal se.

„Třeba nám chce jeho řidič za každou cenu dokázat, že jeho šunka se může rovnat autům na benzin a že on sám je trouba na výsostech.“

„Nebo se nás snaží odblokovat jako zadní část celé sledovačky.“ Žena se zamračila. „Radši nebudeme riskovat a dáme vědět Glennovi,“ prohlásila.

Sotva se Toyota Prius zařadila za Lincoln, její řidič neznatelně zvedl hlavu, aby mohl promluvit do mikrofonu vysílačky přimontované na stropě vozu, jak to bývá zvykem v nákladních tahačích.

„Klaplo to, zaujali jsme plánovanou pozici,“ ohlásil kastilskou španělštinou.

V ospalé vilové čtvrti na jihozápad od parku Balboa stála na parkovišti obytná dodávka. Bylo zřejmé, že ji tam někdo nechal stát přes noc. Rozšířený nákladový prostor dodávky byl od kabiny řidiče oddělen pevnou přepážkou. Zamykatelná tyč na volantu a blikající alarm proti zlodějům na palubní desce měly přesvědčit každého, kdo by se odvážil zblízka podívat kouřovým čelním sklem dovnitř, že auto je skutečně prázdné. Pečlivě zatemněná zadní okýnka zaručovala, že z ulice nebude vidět záření vycházející z počítačových monitorů a displejů.

Kdyby se nějaký horlivý zloděj aut soustředil právě na tohle vozidlo a nenechal se odradit zdálky patrnými zabezpečovacími prvky, byl by to nadmíru nešťastný krok. A zcela jistě také krok poslední.

V nákladovém prostoru dodávky seděl drobný mužík a právě potvrzoval, že dostal zprávu od řidiče Priusu. Řekl mu, že má čekat na další instrukce, a pak na vysílačce ladil další frekvence, aby střelce rozmístěné v parku informoval o pohybu jejich předpokládaného cíle.

„Co je tohle sakra za kraksnu?“ rozčiloval se Ricci.

„Buick LeSabre z roku osmdesát osm, typ T,“ odpověděl Glenn. „Proč?“

„Tohle přece nemůže být firemní auto.“

„Mám to chápat jako výtku?“

„Ne.“

„Stížnost?“

„Ne.“

„Protože jinak bych vám musel připomenout, že vás tahle holka během dne odvezla, kamkoli jste si přál,“ prohlásil Glenn. „A to není v téhle oblasti úplně triviální záležitost. Člověk musí splynout s prostředím. Zůstat neviditelný.“

Ricci se na něj podíval z místa pro spolujezdce. „Jinými slovy – je to váš soukromý vůz.“

„Je to můj osobní miláček,“ opravil ho Glenn a láskyplně pohladil volant. „Koupil jsem ho z druhé ruky od jednoho důstojníka ze základny Pendleton. Pečoval o něj, až to hezké není, a musím říct, že holka nikdy nezklamala.“

Pak jeli chvíli mlčky. Mířili na západ po bulváru El Cajon k parku Balboa.

Ricci se podíval na hodiny na palubní desce. Bylo téměř čtvrt na jedenáct.

„Jak dlouho bude trvat, než se dostaneme k parku?“ zeptal se.

„Nějakých deset minut. Znám tu pár míst, kde můžeme zastavit a počkat v autě, co se bude dít dál.“

Ricci se zamyslel. „Nejlepší bude, když teď znovu prověříme auta operující v terénu. Abychom věděli, co podniká ten Prius.“

Cherokee se pohyboval notný kus před trojicí vozů, které tvořily Quirosův konvoj. Jel přitom ve středním pruhu. Dodávka značky Saab se stáhla a pohybovala se v uctivé vzdálenosti. Tenhle postup spočívající v pravidelných změnách postavení byl učebnicovou ukázkou nenápadného sledování založeného na neustálém střídaní pozic a sloužil hlavně k maximálnímu snížení rizika případného odhalení.

Řidič saabu měl na klopě mikrofon a v uchu sluchátko s miniaturní vysílačkou. Celé zařízení se aktivovalo hlasem.

„Rozumím,“ odpověděl, když si vyslechl Ricciho otázku, a vzápětí se podíval do postranního zrcátka. „Prius se nás pořád ještě drží. Jede v pravém pruhu, téměř vedle mého vozu.“

„Rozeznáte, kdo je uvnitř?“

„Jeden muž, asi třicetiletý, hladce oholený,“ hlásil řidič. „Má kouřová skla a jsou moc tmavá, takže víc vám neřeknu.“

„Podle toho, jak se důsledně snaží držet mimo dohled Quirosovy kolony, bych hádal, že to nebude jeden z jeho vozů,“ poznamenal Ricci do mikrofonu krátkovlnné vysílačky.

Řidič sám pro sebe přikývl. „Jo,“ přitakal. „Kdybych nevěděl, že to tak není, myslel bych si, že patří k nám.“

Odstřelovači se rozmístili do rohů velkého pomyslného čtverce tvořeného na jižní straně zadním traktem Přírodopisného muzea a na severní Informačním centrem patřícím ke skanzenu staré španělské vesnice. Mezi sebou měli rozlehlou travnatou plochu, která jim dovolovala bez potíží zaměřit cíl a pálit. Jeden z mužů si lehl na střechu dlouhé, třípatrové budovy muzea a hlaveň pušky Walther prostrčil mezi barokními ozdobami. Druhý se schoval do koruny cizokrajného fíkovníku, který rostl za muzeem už více než sto let. Jeho větve dosahovaly rozpětí 40 metrů. Třetí střelec dostal za úkol pokrýt severní roh trávníku proti muzeu, a našel si místo na střeše nízkého omítnutého domku, v němž byla jedna z výstavních síní patřících k Centru. Čtvrtý muž dostal na starost severozápadní cíp trávníku, a lehl si na střechu dalšího nízkého domku postaveného ve stylu starých španělských venkovských stavení.

Každý z nich měl na pušce namontovaný výkonný dalekohled pro noční vidění opatřený ještě navíc aktivním zářičem vysílajícím infračervený paprsek a kamerou. Zářič byl spojený s dalekohledem a vysílal paprsek v zorném úhlu devadesáti stupňů. Díky tomu měl střelec prostor před sebou jako na dlani, jakmile se podíval do dalekohledu. Současně se všechno, co viděl, přenášelo bezdrátovým spojením do dodávky a promítalo se tam na monitor.

Velitel akce sedící v nákladovém prostoru dodávky měl proto dokonalý a aktuální přehled o všem, co jeho střelci právě z různých úhlů vidí v dalekohledu. Prostřednictvím sluchátek s mikrofony byl s nimi v neustálém kontaktu a mohl jejich postup slaďovat od chvíle, kdy Quiros zaútočí na Salazara, do chvíle, kdy útočník – a s ním všichni, kteří případně vyrazí ze zálohy – padne mrtev k zemi.

Drobný mužík přejel pohledem po špičkovém technickém zařízení před sebou a vzpomněl si, jak se Lucio Salazar kroutil, když uslyšel, kolik má za tuhle akci zaplatit. Tohle byla u jejich zákazníků vcelku běžná první reakce. Jenže kvalita není nikdy zadarmo a Salazar dostane za svoje peníze to nejlepší, co si vůbec lze na trhu opatřit. Ať chce nebo nechce, bude to muset uznat ještě dřív, než vývoj tohoto večera dospěje do finále.

Lucio Salazar seděl spolu se čtyřmi strážci, které si osobně vybral, v zaparkovaném sedanu cadillac. Povytáhl si rukáv saka a podíval se na hodinky.

Bylo už téměř půl jedenácté a Lucio začínal být netrpělivý. Dorazil na místo s předstihem, aby se ujistil, že najatí střelci jsou tam, kde mají být. Jakmile se jeho muži ukázali, aby předvedli, že jsou na svých místech, neměl dál co dělat a nezbývalo mu než čekat, až se Quiros ukáže. Jakkoliv o tohle setkání ani v nejmenším nestál, teď už by byl rád, kdyby ho mohl odstartovat, aby se věci daly do pohybu. Strach ve skutečnosti necítil. Na to ve svých osmapadesáti letech zažil až příliš mnoho složitých situací. Ani si nedělal starosti s tím, že bude možná muset nechat zabít člověka. Ani to pro něj v jeho letech nebyla žádná novinka. Těžko se ale smiřoval s tím, že přes veškeré přípravy, které podnikl, nemá příliš jasnou představu, co se vlastně bude dít, co ho v parku čeká. Kdyby znal Quirosovy skutečné úmysly, hned by mu bylo všechno jasné a nade všechny pochyby by věděl, jak se má zachovat. Patřil klidem, kteří potřebují mít všechno předem důkladně promyšlené. Jeho kroky byly zpravidla výsledkem rozhodování, plánování a vůle najít kompromis – někdy dokonce i ochoty smířit se s přijatelnými ztrátami. Bránil se tomu, aby se dostal do potíží, které za to nestojí. Pokud se okolnosti změnily, člověk musel zevrubně prozkoumat novou situaci a rozmyslet si, jak se jí přizpůsobí. Jenže tady ho osud vrhl do podniku, v němž všechno závisí na rozhodnutích udělaných ve zlomku vteřiny. A to Luciovi přinejmenším nepřipadalo správné.

Povzdechl si a podíval se z okna. Čekal, až se ve vjezdu na parkoviště objeví přední reflektory Enriquova vozu.

Ať už to člověku připadá správné nebo ne, to, co se má stát, se stejně stane.

Už to chtěl mít za sebou, aby se mohl vrátit do zajetých kolejí.

Když se Enrique Quiros přiblížil od severozápadu k parku Balboa, třetí vůz se od jeho malého konvoje odpojil a vydal se směrem k nájezdu na Cabrillův most. Quiros a vozidlo, které jelo před ním, zůstali na San Diego Freeway a pokračovali dál ke sjezdu na Pershingovu výpadovku, po níž se mohli nejsnáze a nejpřímější cestou dostat ke španělské vesnici.

Posádky aut, která Quirose sledovala od chvíle, kdy vyjel z ranče, tento nečekaný manévr zaznamenaly a okamžitě se začaly radit s příslušnými veliteli, kteří operace řídili.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se Ricci.

„Z mostu se dá najet do Vavřínové ulice, a ta člověka taky dovede do parku Balboa,“ odpověděl Glenn. Zahnul s LeSabrem na temné, prázdné parkoviště pro zaměstnance za jakousi budovou městské správy na ulici C. Tady už byli na dohled od parku. „Ale je to trochu zajížďka,“ pokračoval v úvahách. „Člověk by to nejspíš nazval okružní jízda. Ústí tamhle mezi těmi dvěma zarostlými svahy.“

„Pochybuju, že ti chlápci zrovna teď stojí o to, aby mohli obdivovat stromy,“ poznamenal Ricci.

„V té tmě by to ostatně ani nešlo,“ konstatoval Glenn suše, odmlčel se a hluboce se zamyslel. Po chvíli se obrátil na Ricciho: „Jak zněl ten e-mail, co jsme dostali? Tedy – doslova?“

Ricci se zamračil, vytáhl z kapsy mobilní telefon a stiskl jedno tlačítko, aby rozsvítil displej. Pak sáhl po dalším tlačítku a vyvolal z paměti přístroje vzkaz, který mu Nimec přeposlal ze San José, a otevřel si ho. „Tady je,“ zabručel a podal telefon Glennovi. „Přečtěte si ten zatracený blábol sám.“

Glenn ho poslechl. Na displeji stálo:

QUIROS. JEDENÁCT VEČER, PARK BALBOA.

POSLEDNĺ JEDNÁNÍ, VŠECHNO JE NACHYSTANÉ,

STAČÍ PO TOM JEN SÁHNOUT. VEZMĚTE SI

OD NĚJ, CO POTŘEBUJETE, NEŽ VÁM

PROKLOUZNE. TEN, KDO VÍ, O CO JDE.

„Šifrované vzkazy. Anonymní hlášky, které nemusí vůbec nic znamenat,“ povzdechl si Ricci a prohlížel si předním sklem prázdné, vybetonované parkoviště za správní budovou. „Už mám plné zuby toho, jak mě pořád někdo tahá za nohu.“

„Kdyby se mě někdo ptal, řekl bych mu, že můžeme být rádi, že jsme pořád ještě ve hře,“ prohlásil Glenn a dál se soustředěně díval na svítící displej.

„Asi ano,“ připustil Ricci, podíval se na hodiny na palubní desce a zjistil, že je přesně 22:30. „Docela by se nám hodilo, kdybychom dokázali alespoň něco z toho vyluštit, než budeme muset udělat náš první tah,“ poznamenal.

Ticho. Glenn sevřel rty a vrátil telefon Riccimu. „Víte,“ začal rozvláčně, „Vavřínová je napojená na dlouhý výběžek parku, kterému se říká El Prado. Je to vlastně hlavní promenáda pro pěší. Je tam spousta zajímavých staveb, velký osvětlený rybník a podobné věci.“

Ricci se na něj podíval. „Chcete tím naznačit, že právě tam by mohlo k něčemu dojít?“

„Nevím,“ připustil Glenn, „ale musí existovat nějaký důvod, proč se poslední velbloud Enriquovy hvězdné karavany odpojil od stáda a vydal se tím směrem.“

Ricci se zatahal za kůži pod bradou. „Pokud se člověk snaží nastražit nějakou past, vždycky je dobré, když si vybere místo, kde je dost orientačních bodů.“

„Přesně tak. A neříkejte mi, že tohle nevypadá jako ukázkový případ nastražené pasti.“

„Máte v té oblasti rozmístěné nějaké lidi?“

„Pár ano,“ odpověděl Glenn. „A můžeme tam přesunout další.“

Ricci přikývl. „Jak daleko je to od nás?“

„Co by kamenem dohodil.“

Ricci sáhl po klice na dveřích. „Tak jdeme. Mám pocit, že už jsme si určili cíl,“ prohlásil.

* * *

„Lucio,“ pozdravil Quiros.

„Enrique,“ odpověděl mu Salazar.

Podali si ruce.

Do jedenácté hodiny chybělo jen pár minut. Stáli na neosvětleném parkovišti za španělskou vesnicí. Na jedné straně měl Salazar zaparkovaný cadillac, na druhé stál Quirosův fiat a lincoln, který přijel s ním. Osobní strážci mezitím z aut vystoupili a teď postávali v malých skupinkách vedle nich.

„Tak,“ ozval se první Salazar, „co se bude dít teď?“

Quiros si ho chvíli mlčky prohlížel a studený noční větřík mu zvedal lehké sportovní sako. „Teď si promluvíme,“ odpověděl. „Zkusíme, jestli bychom nějak nenašli způsob, jak se vypořádat s našimi problémy.“

Salazar pohodil hlavou směrem k osobním strážcům. „Potřebujeme mít kolem sebe trochu místa,“ poznamenal. „Pojďme se projít a provětrat naše záležitosti v soukromí.“

Quiros přikývl. „Bylo by rozumné, aby si každý z nás vzal s sebou jednoho muže pro všechny případy. Půjdou kus za námi,“ navrhl. „Ostatní necháme tady u aut.“

Salazar se musel pousmát. „Jistě,“ přikývl. „Pro všechny případy. Abychom měli jistotu, že se při procházce parkem navzájem nepovraždíme.“

Enrique se na něj zadíval. „Jsem rád, že se směješ, Lucio,“ poznamenal.

Členové sledovacích týmů Meče byli v podstatě ve stejném postavení jako policisté pracující v přestrojení v kterémkoliv větším americkém městě, a vlastně kdekoliv v průmyslově rozvinutém světě. Na jedné straně bylo dost pravděpodobné, že je někdo uvidí – bez ohledu na to, jak dobře byli vycvičení, jak skvělé mají maskování, jak nenápadně se umějí pohybovat a v jak zapadlém, odlehlém či opuštěném místě se pohybují. Na druhé straně věděli, že vidět a všimnout si jsou dvě zcela odlišné věci. A poznat je ještě něco úplně jiného.

Tady – v parku Balboa a v dané situaci – to znamenalo, že nemají úplnou volnost v užití oblečení, zbraní a dalších zařízení. Nemohou si na sebe například vzít těžké neprůstřelné obleky, vesty s poutky na zavěšení výbavy, zařízení pro noční vidění ani balistické přilby. V tomhle prostředí by je totiž náhodný noční chodec, jakkoliv tu byl řídkým jevem, mohl považovat za teroristické vetřelce, kteří přišli obklíčit jeho dům i se všemi sousedy. A co horšího, cíle, které sledovali, by je mohly považovat za tým v akci, a shodou okolností by měly pravdu.

Pokud šlo o zbraně, nebyla tak zásadní omezení nutná. Velké pušky se sedmdesáticentimetrovými hlavněmi nebylo pochopitelně možné nijak skrýt, a tak byly předem vyloučené. V úvahu by padaly jejich zkrácené verze, jež nedávno vyzkoušel Ricciho přepadový oddíl. Jenže šlo stále ještě o prototypy, a tak je dostali jako doplněk výzbroje pouze členové týmu A, který přicestoval s Riccim odpoledne ze San José. I tak ale měli všichni účastníci akce k dispozici širokou nabídku útočných i obranných zbraní, od zneškodňujících sprejů a granátů přes neusmrcující pistole k jednoznačně usmrcujícím revolverům, automatickým pistolím a malým samopalům.

Základní instrukce, jíž se měli řídit, byla v zásadě prostá: nenápadnost především. To znamenalo, že přes předepsané zylonové neprůstřelné vesty si natáhli běžné vycházkové oblečení. Jinak dostali uloženo, že mají mít zbraně snadno na dosah a že k ostré střelbě se mohou uchýlit jako ke zcela nejkrajnější možnosti.

Obyčejné civilní oblečení, jež na sobě měli členové trojčlenného pěšího oddílu, kteří se pohybovali ve stínu před budovou botanické zahrady, bylo dostatečně vhodným maskováním, aby na první pohled ani jeden z nich nepadl nikomu do oka a nestál mu za druhý pohled. Jeden z mužů měl na sobě černé ragbyové tričko, plandavé námořnické kalhoty a černé plátěnky. Druhý si vzal břidlicově šedé triko s dlouhými rukávy, široké, volné kalhoty jako od pracovní kombinézy a černé běžecké tenisky. Žena na sobě měla tmavozelenou sportovní soupravu a běžecké boty stejné barvy. Plátěné nášivky s odznakem Meče měli schované pod staženými chlopněmi přichycenými suchým zipem.

Všichni tři sloužili před přijetím do Meče jako běžní ochránci zákona operující v civilu. A všichni tři moc dobře věděli, co to obnáší pohybovat se na zapřenou v neznámém terénu.

Jak procházeli pod košatými korunami stromů a proplétali se mezi záhony s rozkvetlými květinami, kráčeli nenuceně vedle sebe. Jeden se co chvíli napil sodovky z umělohmotné láhve, druhý si pro změnu rozbalil žvýkačku, další se zastavil, aby si zavázal tkaničku. Na jednu stranu se snažili pohybovat tiše a vyhýbat se přímému světlu, na druhou stranu si dávali pozor, aby to nevypadalo, že to dělají záměrně. Nechodili po špičkách a nepřebíhali od jedné lampy ke druhé. Nejukali zpoza rohu a neztuhli jako figuríny ve výloze, kdykoliv někdo otočil hlavu směrem k nim. Podstatné bylo udělat všechno pro to, aby zůstali schovaní, ale vypadat přitom co nejpřirozeněji pro případ, že by je přece jen někdo zahlédl.

Tentokrát jim jejich zkušenosti přinesly nečekané ovoce. Dostali narychlo za úkol sledovat čtveřici Quirosových žoldáků z lincolnu, který opustil kolonu. Quirosovi lidé vystoupili z auta za Marston House na nejvzdálenějším západním okraji El Prado a spěchali přes zahrady a louky do severní části parku. Tam se ukryli po obou stranách cesty lemované hustým živým plotem. Celou dobu působili dojmem, jako by si vůbec neuvědomovali, že je někdo sleduje.

Lidé z Meče pochopitelně nemohli mít ani tušení, že se jedná o přípravu pasti nastražené na Lucia Salazara, ale došlo jim, že narazili na něco důležitého a honem vysílačkou ohlásili Riccimu a Glennovi výsledek pozorování. Nezapomněli přitom na údaje o vlastní poloze.

Jejich postavení se záhy trochu zkomplikovalo, jelikož se ukázalo, že nejsou jediní, kdo má park pod kontrolou.

Drobný mužík sedící v dodávce sledoval na monitoru, jak Quirosovi muži vklouzli mezi keře živého plotu. Obraz mu zprostředkovalo optické spojení se zaměřovacím zařízením střelce na střeše muzea, který si pohybu mužů všiml, když dalekohledem sledoval okolí… Lucio Salazar měl zase jednou pořádné štěstí.

Nebýt důsledného sledování celé oblasti, byl by možná v tuhle dobu kráčel do náruče smrti.

Quiros a Salazar vyšli z parkoviště a vydali se kolem španělské vesnice na jih k travnaté ploše, jíž vévodil mohutný exotický fíkovník. Cestou spolu neprohodili téměř ani slovo. Strážci je následovali jako dva němí golemové. Drželi se v dostatečné blízkosti, aby mohli zasáhnout, a přitom dost daleko, aby nerušili. Pokud si Quiros a Salazar něco řekli, šlo jen o běžné fráze: hezká noc, vzduch je takový příjemný a čerstvý, takový už dlouho nebyl, v poslední době se moc nevídáme, moc práce, však to znáš. I kdyby nebylo všech těch tajemství, jež před sebou navzájem skrývali, všech plánovaných i naplněných zrad, stejně byli oba příliš dobře vychovaní, než aby směřovali hovor příliš rychle přímo k jádru věci. Oba věděli, že všechno má svůj čas, že spěchat se nemá. Oba znali téměř ustálený rituál předeher a úvodních frází. Věděli, že pro muže, jako jsou oni dva, je zcela závazný – dodržet ho musí každý, kdo chce přežít. Přejdete k věci příliš brzo, a působíte dojmem, že jste slabí nebo vystrašení. Otálíte, a hned to vypadá, že jste nerozhodní nebo chystáte nějaký podraz.

Všechno má svůj čas.

Když dorazili na východní okraj zelené plochy, Quiros se na okamžik zastavil, rozhlédl se kolem sebe, jako by se rozhodoval, kudy se vydají dál, a pak rázným krokem vyrazil po cestě vedoucí podél Přírodopisného muzea na Plaza de Balboa na východním okraji El Prada.

Salazar zaznamenal, že jeho společník zničehonic zrychlil, a krátce se dotkl jeho ramena. „Přes trávu je to kratší,“ poznamenal a ukázal rukou k otevřenému prostoru mezi vzrostlým australským stromem a vesnicí. „Kdyby ti to nevadilo, radši bych si to zkrátil tudy.“

Quiros si ho krátce změřil pohledem. Zaznamenal nedůvěru v Salazarově hlase a nemohl přehlédnout jeho nechuť vydat se dál po cestě. „Proč ne?“ pokrčil rameny a dal si záležet, aby do svého tónu vložil trochu váhání. Pak neochotně uhnul z cesty. „Já vybral místo, ty volíš trasu,“ prohodil k tomu.

Salazar mu to oplatil drobným úsměvem. „Původně jsem se na to takhle ani nedíval, ale docela se mi to zamlouvá,“ poznamenal a obrátil se přímo k trávníku.

Byl to přesně směr, do něhož se ho Quiros celou dobu snažil vmanévrovat. Věděl, že jeho muži jsou rozmístěni na západní straně palouku. Poschovávali se v keřích lemujících cestičku vedoucí k osvětlenému rybníku. Leželi tam a čekali, připraveni vyrazit ze zálohy.

Varování, že se něco děje, přišla těsně za sebou. Jedno vyslal tým, který sledoval Quirose a jeho přítele na procházce od chvíle, kdy se vynořili za španělskou vesnicí. S druhým se přihlásili členové skupiny, jež pozorovala Quirosovy žoldáky, kteří se poschovávali za živým plotem podél cesty vedoucí k osvětlenému rybníku. Ricci a Glenn okamžitě vyrazili a ukázkovým rekreačním poklusem vběhli do parku na jeho západním okraji, kousek od Marston House. Bylo to jen kousek od místa, kde nechali Quirosovi lidé stát vůz, který se odpojil od konvoje.

„Co si myslíte o těch pistolnících, kteří tak ochotně zapluli do roští?“ zeptal se Glenn.

„Totéž, co vy,“ odpověděl Ricci. „Zdá se, že Quiros upek na toho člověka, co se s ním setkal, pěknou odpornost… Jakže se ten jeho společník jmenuje?“

„Salazar,“ poučil ho Glenn. „Lucio Salazar. Tedy – přinejmenším si to moji lidé myslí. On a jeho bratři, kteří žijí v Mexiku, představují tradiční pašeráky všeho, co jde pašovat, vyděrače a gangstery. Když se začalo obchodovat s drogami, narazili na zlatou žílu. Je to jeden z hlavních Quirosových konkurentů.“

„Možná už dlouho nebude,“ poznamenal Ricci.

Glenn přikývl a oba muži vedle sebe chvíli klusali mlčky.

„Tímhle tempem jsme za chvíli naproti v zahradě,“ poznamenal Glenn po pár minutách.

„Jste si jist, že máme auto u každého východu?“ zeptal se Ricci.

„Jo.“

Ricci zabručel, ale rychlost nesnížil. „Nejlepší bude, když se do toho vložíme,“ uvažoval nahlas. „Pro nás je nejdůležitější, aby nám Quiros neproklouzl. Protože ten e-mail, co jsme dostali, má zřejmě pravdu, to je minutu od minuty jasnější. A já mám nepříjemný pocit, že když ho teď ztratíme, jsme jednou provždy nahraní.“

Když došli asi do poloviny trávníku, Salazar začal zpomalovat, až se nakonec zastavil úplně a zadíval se na rozložitý fíkovník. „Podívej na všechny ty zákruty a propletence. Vyrůstá jeden z druhého a člověk vůbec nepozná, kde co vlastně začíná,“ prohlásil a ukázal na větve a kořeny stromu, jež jako siluety vystupovaly ze tmy do měsíčního svitu. „Řekl bych, že je to stejné jako v životě,“ dodal.

Quiros ze sebe vydal nicneříkající zvuk a vyčkával. Ze všech sil se snažil potlačit v sobě netrpělivost.

Salazar dál upřeně sledoval strom. „Měli bychom si promluvit o Felixovi,“ prohlásil zničehonic.

Quiros se na něj podíval. Situace se rozhodně nevyvíjela podle jeho představ. Potřeboval se dostat na tu zatracenou cestu k rybníku.

„Ještě chvíli vydrž,“ řekl. „U rybníku to bude lepší. Můžeme se tam posadit a –“

Salazar velitelsky zvedl ruku, přerušil ho a zadíval se mu do očí. „Vyřešíme to teď, Enrique,“ nedal se odbýt. „Chci si o tom promluvit teď hned.“

Quiros chvíli zkoumal výraz svého společníka. Pro nějaké dohadování tam nezbyl prostor. Ať je po jeho.

„Když jsi měl problémy s mým synovcem, měl jsi s tím přijít za mnou,“ poznamenal asi po minutě mlčení.

„K čemu by to bylo dobré? Ten problém, jak ty říkáš… přece nikdy nebyl s ním. Nikdy by si na tu záležitost u tunelu netroufl, kdybys mu k tomu nedal požehnání.“

Quiros zavrtěl hlavou. „Šel do toho na vlastní pěst.“

„Ne.“ Salazar měl najednou v hlase hořký a nesmírně unavený tón. „Když už jsme to dotáhli až sem, měli bychom spolu jednat na rovinu.“

Quiros se nadechl a pak pomalu vydechl. „Právě proto je to celé od začátku na levačku, Lucio. Ty odpovídáš výhradně na svoje otázky. A děláš závěry, než si seženeš fakta. Ať si tomu věříš nebo ne, řekl jsem ti pravdu. Je mi jedno, jestli na ni přistoupíš. Ve skutečnosti o to totiž mezi námi dvěma nejde. Kdybys mi dal příležitost, vyřídil bych si to s Felixem sám, napravil bych mu hlavu. Jenže ty ses rozhodl jinak. Vzal jsi celou záležitost do svých rukou. Jak sis mohl myslet, že se něco vyřeší tím, když provedeš takovou věc?“

„Co jsem proved –?“

„Zabil jsi mi synovce. Jediného syna mé sestry. Co jsi tím chtěl dokázat?“

Salazar do něj rozzlobeně zabodl pohled. „Dokonce i tady, když tu mluvíme mezi čtyřma očima, zkoušíš mi hodit na krk ten nesmysl, který –“

Větu už nedokončil.

Ze všech čtyř rohů trávníku vyrazily krátké záblesky. Současně se ozvala čtyři prásknutí, která se slila v jeden hlasitý, ohlušující výstřel, který rozrazil noc jako zadunění hromu. Salazar vyjekl leknutím a nechápavě sledoval, jak Quiros zaškubal hlavou do stran a z rány na prsou se mu řinula krev a doslova cákala z těla. Pak Enrique otevřel ústa a i z nich mu proudila krev a tekla mu přes rty a po bradě. Pak Quiros padal na trávník, téměř úhledně se skládal k zemi, a zůstal před Salazarem tiše ležet.

Salazar se rozhlédl a uviděl, že Quirosův tělesný strážce se také zhroutil na zem a jeho vlastní muž stojí nad zkroucenou mrtvolou.

Podíval se na střechu muzea, pak přejel pohledem na velký fíkovník a konečně prozkoumal střechy domků ve španělské vesnici. Nikde nezahlédl po nějakém střelci ani stopu. Všude viděl jen stíny a bledé, stříbřité měsíční světlo.

Oči měl rozšířené a odrážel se v nich nezvladatelný zmatek. Vždyť přece ještě nedal ke střelbě pokyn. Co se tady ksakru seběhlo? Vždyť přece kruci nedal ke střelbě pokyn.

Ricci a Glenn byli asi deset metrů od živého plotu, když uslyšeli, jak projektily vypálené z odstřelovacích pušek mlaskavě proťaly vzduch.

Oba už předtím zvolnili tempo, aby nevyplašili Quirosovy muže číhající v křoviscích. Teď se zastavili úplně, ztuhli jako solné sloupy a podívali se na sebe.

„Tohle byly výstřely z pušek,“ prohlásil Ricci a strhl si z ucha sluchátko, aby lépe slyšel, co se kolem něj děje. „A bylo jich několik, tím jsem si naprosto jist.“

Glenn přikývl. „Už jsem kdysi slyšel synchronizovanou střelbu. Ten zvuk člověk nezapomene.“

Ricci sáhl pod sportovní bundu a vytáhl z pouzdra pistoli ráže sedm devět. I Glenn tasil. Držel v ruce devítimilimetrovou berettu. „Odkud podle vás ta střelba vycházela?“ zeptal se Ricci.

Glenn se nadechl k odpovědi, pak ale náhle zaklepal na sluchátko, které měl v uchu, aby naznačil, že se mu někdo ohlásil.

Když potvrdil příjem zprávy do mikrofonu na krku, měl ve tváři užaslý výraz.

„Tak mi to povězte,“ vyzval ho Ricci.

Glenn se na něj podíval. „Složili Quirose,“ začal. Ukázal na východ, za cestičku a živé ploty. „Na trávníku. Vzadu za muzeem.“

„Do prdele.“ Ricci měl najednou pocit, že má málo vzduchu a nemůže se nadechnout. „A co Salazar a jeho ochranka.“

„Jsou v pořádku a koukají se ztratit.“

„Řekněte našim lidem, ať je nepouštějí z očí. Ale zdůrazněte jim, že nechci, aby se ho někdo pokusil dostat, a to za žádných okolností. Střelci, kteří složili Quirose, stříleli odněkud z nadhledu, a jistě budou krýt Salazarův odchod.“

Glenn přikývl a předal vzkaz.

Ricci se silou vůle nutil přemýšlet. „Budeme se muset dostat ke Quir –“

Napravo od nich se ozvalo hlasité praskání větví. Quirosovi muži se možná začali drát z křoví o vteřinu či dvě dřív, tím si Ricci nebyl úplně jist. Jeho mysl byla momentálně zaměstnána něčím úplně jiným, takže je možná zprvu přeslechl, protože se snažil přijít na to, jak mají postupovat dál. Teď už je ale slyšel docela jasně.

Otočil se za zvukem praskajících větví a uviděl Quirosovy střelce. Ti si ve stejný okamžik všimli jeho a Glenna. Některé z nich poznal, setkal se s nimi v kanceláři Zlatého trojúhelníku. Byl mezi nimi i urostlý dveřník Jorge.

Dělají jen svou práci, pomyslel si Ricci.

A ve stejném zlomku vteřiny uviděl v Jorgeových očích, že ho pistolník poznal. Zaznamenal také, že si Jorge všiml zbraně v jeho ruce…

A pak Ricci uviděl, jak Jorge začíná zvedat svou pistoli, aby ji na něj namířil.

* * *

Glenn reagoval na dupání v živém plotě téměř stejně rychle jako Ricci. Než střelci vyrazili z úkrytu, stačil se otočit na patě a namířit berettu směrem k nim.

„Tým jedna, pohněte sebou!“ zakřičel do hrdelního mikrofonu.

V tu chvíli se ovšem už členové oddílu dali do pohybu.

Ve chvíli, kdy Ricci uviděl, jak se před ním zvedá hlaveň, přepnul takříkajíc na automatického pilota: jeho postavení, pohyb i střelba do sebe dokonale zapadaly, vytrénované oči se soustředily na siluetu mohutné postavy rýsující se na pozadí keřů a vyhledávaly na ní místa, kam bude nejlépe zasáhnout.

Pistoli pevně sevřel oběma rukama, napřáhl paže před sebe, přikrčil se do mírného podřepu typického pro policejní střelce a vypálil do tmy tři rány rychle za sebou. Každá z nich byla pro Jorgea smrtelná.

Jorgea vyhodily zásahy z rovnováhy, zavrávoral a začal padat na záda. Ještě než jeho tělo prorazilo husté keře, objevila se v jeho hrudi veliká díra.

Ricci neměl čas přemýšlet. V takových chvílích člověk nesmí přemýšlet. V takových chvílích se chová jako vystřelený šíp.

S napřaženou zbraní před sebou se pootočil doprava, kde se z křovisek dral další Quirosův muž. Ten švihl pistolí v ruce směrem ke Glennovi tak rychle, že z ní zbyla jen temná šmouha. Ricci se krátce nadechl, zamířil a při výdechu stiskl spoušť. Ve stejný okamžik začala chrlit oheň i Glennova beretta. Pistolník předvedl několik groteskních tanečních krůčků na místě a pak se zhroutil na svah.

Ricci se rozhlédl, jestli zaznamená nějaký další pohyb, a zaposlouchal se, zda se z keřů neozývá ještě nějaké chřestění. Vzápětí zaznamenal vlevo třetího muže, jak zvedá zbraň. A hned vedle něj čtvrtého.

Načež se ze tmy za nimi ozval ženský hlas: „Ani se o to nepokoušej! Pusť zbraň na zem a zvedni ruce nad hlavu. Hned!“

Ricci se zadíval do míst, odkud hlasitý příkaz zazněl, a uviděl nějakou ženu ve sportovním úboru a s poloautomatickou pistolí v pravé ruce. Podle světélkujícího odznaku Meče, který jí zářil na prsou, poznal, že žena patří k nim.

Události nabíraly spád.

Ze tmy se vynořily další dvě postavy a doběhly k ženě. Byli to dva muži, stoupli si tak, že spolu s ženou tvořili půlkruh kolem křoviska, u něhož stáli Quirosovi střelci. Muži na sobě měli nenápadné civilní oblečení, zbraně drželi v pohotovosti a pableskující symboly Meče působily dojmem, že se jim vznášejí před hrudníky.

Ricci zamířil svou pistolí na střelce a koutkem oka zaznamenal, že Glenn udělal s berettou totéž.

Oba muži čekali, jestli se střelci rozhodnou pro smrt, nebo jestli budou rozumní. Bylo to v tuhle chvíli pouze na nich. V téhle hře neplatil přítel na telefonu ani pomoc publika.

Pustili zbraně na zem a zvedli ruce nad hlavu.

Jsou rozumní.

Ricci se okamžitě narovnal a obrátil se na Glenna. Zajištění zadržených střelců nechal na trojčlenném týmu.

„Trávník,“ vydechl a chytil Glenna za paži. „Doveďte mě tam.“

Ricci věděl, že Quirose někdo složil, ale modlil se k Bohu, o němž si nikdy nebyl jist, jestli doopravdy existuje, aby byl mladý pašerácký boss ještě naživu. To, co našel na trávě, z něj rozhodně věřícího člověka neudělalo.

Stačil mu jeden jediný krátký pohled na ležící tělo, a rázem mu bylo jasné, že v něm nemohla zůstat ani jiskřička života. Zbytek hlavy, který nebyl rozstříknutý po trávníku, se změnil v jeden krvavý, mokvající chuchvalec. Ricciho napadlo, že by mu mělo přijít divné, proč Quirosovy brýle zůstaly na svém místě, a dokonce byly úplně čisté a nedotčené. Viděl ale v životě už hodně násilných úmrtí a moc dobře věděl, jak často je doprovází krutá ironie.

Přiklekl k mrtvole, prohledal jí kapsy, ale nenašel nic, co by mu mohlo k něčemu být. Pak zůstal chvíli jen tak bezmocně klečet a připadal si jako naprostý hlupák.

Přes celý palouk uviděl Glenna, jak si prohlíží střechy budov kolem sebe. Zbraň přitom volně držel v ruce spuštěné podél těla. Zdálo se, že střechy jsou prázdné. Ani v koruně obrovského stromu se nikdo neskrýval. V tuhle chvíli jim nejspíš už vážné nebezpečí nehrozilo. Odstřelovači, kteří dostali Quirose, už budou dávno pryč. Ostatně, i kdyby se tu ještě někde skrývali, velkou hrozbu by nepředstavovali. Svým výkonem předvedli, že se jedná o špičkové profesionály, a práci, na kterou byli najati, měli už za sebou.

Glenn zvedl ruku, aby upoutal Ricciho pozornost, a ukázal směrem k přední části muzea. Chtěl dát najevo, že půjde okolo. Ricci na něj mávl, aby se nezdržoval a šel, a pak Glenna sledoval, jak zahýbá za roh budovy. Netrvalo dlouho a zůstal s mrtvolou o samotě.

Znovu si k ní klekl a prohlížel si ji. Měl pocit, že noc kolem něj je velice hluboká, a její chlad mu pronikal oblečením.

„Tak tys mi takhle zdrhnul,“ oznámil Quirosovým neslyšícím uším bezbarvým, nevýrazným hlasem. „Uklouzl jsi mi, parchante jeden. A já teď nevím, co si mám počít dál.“

Vůbec neslyšel, že by se za ním někdo pohnul. Vlastně nezaslechl ani jediný zvuk. Přes všechnu vrozenou ostražitost a skvěle vycvičené smysly nezaznamenal absolutně nic, dokud na něj z hluboké tmy nepromluvil hlas vzdálený sotva pár centimetrů.

„Šazam,“ řekl.

„Kristepane, lidi, co jste to tam začali vyvádět?“ rozčiloval se Lucio Salazar do mobilního telefonu.

Ujížděl ve svém cadillacu pryč z parku a pořád ještě nechápal, proč najatí střelci spustili palbu. Neměl ani tušení, že vůz právě minul místo, ze kterého zaměstnanci Meče teprve před pár okamžiky stačili odstranit zátaras, který tam umístili kvůli Enriquovi Quirosovi.

„Moji lidé jen plnili svůj úkol,“ odpověděl mu drobný mužík, který se s ním spojil z dodávky pomocí přenosové techniky. „Důkazem je to, že jste v tuhle chvíli stále ještě naživu.“

„Zbláznil jste se? Zrovna jsem to s Enriquem dával do pořádku. Mluvil jsem s ním. A nedal jsem vám krucifix znamení, že –“

„Asi by bylo lepší, kdybyste mi trochu důvěřoval. V keřích před vámi byli ukryti Quirosovi lidé. Přinejmenším jednoho z nich jsem zahlédl s tasenou zbraní.“

Salazar svraštil obočí. „Počkejte moment,“ zarazil mužíka. „Jste si tím jist?“

„Své práci rozumím,“ ujistil ho mužík. „To jsem měl čekat, až k nim dojdete? Nechat je, aby splnili svůj úkol? Kdybych to udělal, ležel byste tam teď v kaluži vlastní krve vy.“

Salazar najednou nevěděl, jak na to má reagovat. Vypnul telefon a tiše seděl, zatímco řidič zahnul k nájezdu na dálniční obchvat. Po krátkém telefonním hovoru prožíval Lucio ještě větší zmatek než předtím. Když si probíral všechno, co se přihodilo za uplynulou půlhodinu, když si vybavoval slova, jež mu Quiros řekl, musel přiznat jedno – Enrique byl podle všeho upřímně přesvědčen, že toho jeho zparchantělého synovce odstranila Salazarova rodina. A ta poznámka, že kdyby dostal příležitost, napravil by Felixovi hlavu, zněla nakonec též docela přesvědčivě. Na druhou stranu, Quiros na něj podél cesty zřejmě doopravdy nastražil past, tedy pokud je šéf odstřelovačů skutečně profesionál na úrovni… A co by z toho měl, kdyby se snažil Salazarovi v tomhle ohledu něco nalhávat?

Vrásky na Salazarově čele se prohloubily. Uvědomoval si, že začít se v tuhle chvíli bavit tím, jestli to mělo všechno probíhat jinak, je čirý nesmysl. Nejlepší bude, když poděkuje osudu, že je živ a zdráv. Přesto ho dál znepokojovala otázka, co Quiros věděl nebo nevěděl – a co udělal či neudělal. Jelikož kdyby na tom, co pronesl, než ho kulky srazily k zemi, byla byť jen špetička pravdy, vrhalo to vážný stín pochyb na spolehlivost Lathropových informací. A pak by se člověk musel začít sám sebe ptát, jak je možné, že se Lathrop tak strašlivě spletl, a současně uvažovat o jeho motivech, o jeho úmyslech…

Cadillac zahnul na nájezdovou rampu k dálnici I-5 vedoucí na sever do Del Mar, když vtom najednou s mohutným výbuchem explodovala časovaná nálož umístěná pod nádrží na benzin. Tlaková vlna vehnala do kabiny vozu chuchvalec plamenů, její síla zohýbala kov, vyrazila přední sklo a tři ze čtyř oken a na místě zabila Lucia Salazara, řidiče a osobní strážce, kteří s nimi ve voze jeli – Salazarova otázka se vypařila v kouři a přehřátém vzduchu.

Ostatně, jakmile jde o otázky života a smrti, člověk se musí smířit s tím, že se jen velmi výjimečně dočká odpovědi.

* * *

Ricci sáhl po pistoli, vytrhl ji z pouzdra a současně se hbitě otočil v bocích a podíval se za sebe.

Muž, který tam stál, byl oblečený celý v černém a prohlížel si Ricciho ostrýma, inteligentníma očima. Ruce měl klidně svěšené podél těla. Jednu měl prázdnou. Ve druhé držel plochý, čtvercový předmět. Ricci zprvu nechápal, co to je, pak mu došlo, že jde o obal na kompaktní disky, o kazetu, do níž se ukládají. Vzhledem k okolnostem mu trvalo možná dvě vteřiny, než na to přišel.

Zadíval se muži do obličeje. Pokud mu Ricciho namířená zbraň naháněla strach, rozhodně to nedával najevo.

„Kdo jste?“ zeptal se Ricci.

Muž nepatrně zvedl hlavu, na okamžik se podíval nad Ricciho na noční oblohu plnou hvězd. Pak sklouzl pohledem zpátky na muže s pistolí. „Jsem Ten, kdo ví, o co jde,“ odpověděl. „Ale vsadím se, že už jste na to přišel sám.“

Ricci držel zbraň naprosto pevně. Ale najednou jím projelo mrazení. „Řekněte mi, co sakra chcete,“ vyzval muže v černém.

Neznámý zavrtěl hlavou. „Důležité je teď to, co chcete vy. A já to mám s sebou a držím to tady v ruce.“ Zvedl ruku svírající kazetu a napřáhl ji směrem k Riccimu. „Vezměte si to. Tadyhle s chudákem Enriquem jste se dostali do slepé uličky. Co můžete ztratit? Třeba si jednou řeknete, že mi něco dlužíte. Ale to už bude záležet výhradně na vás.“

Ticho.

Ricci se hodnou chvíli ani nepohnul. Pak pomalu natáhl jednu ruku k muži a kazetu si od něj vzal. Hlavní mu přitom neustále mířil na prsa.

Muži klesla prázdná ruka zpátky k tělu. „Teď se otočím a ztratím se ve tmě,“ oznámil Riccimu. „Jen bych od vás rád slyšel, že se nemusím bát a že mi z nějakého šíleného důvodu nenapálíte jednu pod kůži.“

Ricci se mu bez hnutí zadíval do očí. „Vsadím se, že už jste na to přišel sám.“

Muž se usmál a sklonil hlavu v gestu, jež téměř připomínalo úklonu.

„Tak teď opatrně,“ poznamenal na rozloučenou.

Načež se otočil a vykročil do tmy. Došel k nejbližší cestičce a zmizel ve stínech, které vrhaly stromy rostoucí po obou stranách. Nechal Ricciho stát nad mrtvolou Enriqua Quirose. Všude kolem bylo ticho, Ricci držel v jedné ruce pistoli a druhou pevně svíral tajemství, které mu seslal sám osud.

23.

Na různých místech

17. listopadu 2001

Zvláštní je, jak se lidské srdce dokáže vypořádat i s pocity, jež na první pohled hrozí, že vyvolají hluboký otřes.

Sešli se v téhle místnosti tolikrát, že by to ani jeden z nich nedokázal spočítat. UpLink International měla zájmy v mnoha zemích po celém světě, včetně těch, jimž bránila v rozpadu jen ozbrojená síla či nějaký nejistý propletenec mocenských hrátek. Již samotná přítomnost firmy v takovém nestabilním regionu ji často vrhla přímo do středu násilného střetu. V téhle místnosti vymýšleli postupy a strategie, tady se rozhodovali, jak zareagují na nečekaný nástup nejrůznějších krizí v Afghánistánu, Turecku, Rusku, Malajsii, Brazílii… tady řešili dokonce i to, jak se vyrovnají s teroristickým útokem, při němž byly zabity tisíce lidí v největším americkém městě. V téhle místnosti s betonovými zdmi vyztuženými ocelí, se zabudovanými rušičkami odposlechu, detektory mikrofonů, kódovaným faxem a telefonem a spoustou dalších bezpečnostních zařízení, tady měli pocit, že si nemusí dávat pozor a můžou si sdělovat zpravodajské poznatky s nebývalou mírou otevřenosti. Místnost byla vyhrazena pouze pro malou skupinku nejvyššího vedení UpLinku, byla to jejich nedotknutelná komnata, jejich svatyně nejsvětější. Všichni věděli, že mají věřit Philu Hernandezovi, když je ujišťuje, že místnost zůstala nedotčená, ale srdcem si takovou jistotu dopřát neuměli. Jak by také mohli, když se z dobře prověřeného hlídače a ochránce jejich soukromí vyklubal nejhorší zrádce?

V bezpečí tohoto pokoje bez oken, nacházejícího se jedno patro pod vstupní halou do budovy v San José, se členové nejužšího vedení UpLinku scházeli s Rogerem Gordianem jako nějací rytíři kolem moderního kulatého stolu, odhodlaní pomoci mu uskutečnit jeho sen o svobodnějším, lepším světě, nabídnout mu veškeré své dovednosti a schopnosti a radit mu ve chvílích, kdy stál před naléhavými rozhodnutími. Teď byla jeho židle prázdná a ostatní zabolelo u srdce, kdykoliv se na ni podívali. A jak by ne, když právě jeho vize a jeho silná osobnost jim dodávaly inspiraci? Přesto nacházeli členové jeho družiny jistou úlevu už v tom, že jsou prostě spolu. Pocházeli z nejrůznějších prostředí, měli velmi rozdílné povahy, ale sešli se protože je spojoval společný cíl a sdílené odhodlání překonat všechny překážky, jež před ně stavěl osud. Navíc se v srdcích některých z nich – v někom víc, v někom míň – začalo pomaličku rodit poznání, že kdyby mělo dojít na nejhorší a židle Rogera Gordiana by zůstala prázdná, jeden z nich by musel zvednout padlou korouhev a vést je na další cestě za naplněním jeho snu.

„Takže když už jsme konečně všichni dorazili, snad bychom mohli začít jednání,“ ozvala se Megan Breenová. Rozhlédla se kolem velkého konferenčního stolu, za nímž seděli Nimec, Scull, Ricci, Thibodeau a jeden nečekaný účastník, který dorazil teprve toho dne ráno. „Alexi, jsem ráda, že tě tu zase vidím, i když tě sem přivedly tak děsivé okolnosti.“

Odpověděl jí zádumčivým, ale upřímným úsměvem. Štíhlý, zdravě vypadající muž v elegantním obleku na hranici mezi čtyřicítkou a padesátkou, pro něhož kdysi byly charakteristické brýle s drátěnými obroučkami. Ty se ale staly vzpomínkou díky laserové operaci očí. Alex Nordstrum býval hlavním konzultantem UpLinku pro zahraniční záležitosti, ale asi před rokem z osobních důvodů na svou funkci rezignoval.

„Mrzí mě, že jsem se nemohl vrátit dřív,“ poznamenal Nordstrum omluvně. „Gord tady bojuje o život, a já se mezitím bezstarostně potloukám po Maroku, jako by se nechumelilo.“

„K takové věci může dojít, Alexi, ať u toho jsi nebo ne,“ upozornila ho Megan. „Takový je život.“

„Možná máš pravdu,“ pokrčil rameny. „A možná taky, že bude lepší, když se vrátím do hnízda a přestanu utíkat.“

Meganina reakce vlastně ani nebyla pořádná odpověď, spíš jen signál, že by se měli vrhnout do práce. Měli toho hodně před sebou a čas běžel.

„Všichni jsme se seznámili s informacemi z kompaktního disku, který Tom přivezl ze San Diega. Je toho skutečně víc, než člověk dokáže najednou strávit,“ prohlásila. „Dělala jsem si naděje, že se mi podaří veškerý materiál shrnout do nějaké zprávy nebo připravit alespoň přehled hlavních bodů do dataprojektoru. Jenže jsem to nestihla, a tak nezbývalo než vzít zavděk staromódními pomůckami – tabulí a ukazovátkem.“ Megan se odmlčela a ukázala na průhledné umělohmotné desky, které každému z přítomných rozdala. „Jak vidíte, dokázala jsem alespoň zařídit přepis a vytištění zvukové složky té nahrávky od kolotoče a rozhovoru mezi Quirosem a Palardym.“

„Nepotřebujeme vymýšlet žádné fajnovosti,“ poznamenal Ricci. „S tím, co mi Bezejmenný dal v parku Balboa, je docela snadné jednotlivé nitky sledovat.“

„Než ale dokážeme šéfovi opravdu pomoct, bude potřeba doplnit některá prázdná místa,“ upozornil ho Thibodeau. „Jinak nám to není k ničemu. Místo nákladu budeme mít jen balast, jestli mi rozumíte.“

Alex souhlasně přikyvoval. „Přesně totéž se snažím vtlouct do hlavy svým studentům žurnalistiky už v prvním ročníku,“ přidal se. „Nejdůležitější je, aby každá zpráva přinesla odpověď na šest otázek: kdo, co, kdy, kde, proč a jak. Na většinu z nich máme v tuhle chvíli jen částečné odpovědi. Hodně z toho, co nám chybí, si můžeme domyslet. Ale pořád ještě musíme na spoustu věcí přijít. A musíme se rozhodnout, co potřebujeme zjistit jako první.“

„Nic proti tomu nenamítám,“ vložil se do hovoru Nimec, „ale možná bychom si ještě předtím měli rychle projít, co všechno už víme.“

„Jo,“ podpořil ho Ricci. „Začneme s tou blondýnou,“ navrhl a přesunul se k zelené tabuli pověšené za Megan na zdi.

Megan tam už předem napsala:

???

↑

Divoká kočka

↑

Melina Lavalová alias Alison Kerryová alias

Janet Cardomonová (skutečná totožnost neznámá)

↑

Enrique Quiros

↑

Donald Palardy

Megan došla k tabuli, vzala do ruky ukazovátko a namířila je na řádku s falešnými jmény pod druhou šipkou.

„Takže tohle je naše plavovláska,“ prohlásila. „Digitální videonahrávka, kterou jsme dostali od dobrodince, jemuž Tom říká Bezejmenný, jasně prokazuje, že právě ona dala Quirosovi to, co Eric Oh považuje za jakýsi aktivátor probouzející k životu virový činitel, který –“

„Tohle máme z rozhovoru Quiros – Palardy, je to tak?“ skočil jí do řeči Nordstrum a rychle přitom listoval přepisem zvukové nahrávky. „Omluvám se vám všem, ale pořád ještě se do toho snažím vpravit…“

„Ano,“ přikývla Megan. „Předpokládáme, že rozhovor se odehrál ve chvíli, kdy Quiros předával Palardymu aktivátor.“ Posunula ukazovátko o řádek níž. „Mnohé důležité nezodpovězené otázky se ještě točí kolem toho, jak Roger dostal ten spící vir a kdo další by ho v sobě ještě mohl mít. Eric se spojil s techniky ze Sobelova podniku, aby měl jistotu, že budeme mít k dispozici rozbor toho červa co nejrychleji. Je to děsivá představa, ale tím virem by mohl být nakažen doslova každý z nás… I když u tebe je to, Alexi, nejméně pravděpodobné, protože jsi byl za mořem. Doufám, že ti touhle poznámkou nezadělávám na další záchvat špatného svědomí.“

Zmohl se na další chabý úsměv. „A co aktivátor?“ zeptal se.

„To je zase jiná písnička,“ dala se do dalšího vysvětlování. „Pokud Quiros neprodal Palardymu celou soupravu, lze z toho usoudit, že aktivátor je možné vyrobit nebo přizpůsobit na konkrétní cíle. V hovoru se objevuje zmínka o ampulce a tekutině, což by naznačovalo, že aktivátor se aplikuje injekční stříkačkou. Že ho Palardy stříkl do něčeho, co Roger snědl nebo vypil. Kdyby se nám podařilo najít vzorek aktivátoru, který Palardy Gordovi podstrčil, znamenalo by to pro nás velký pokrok. Právě teď se o to ze všech sil snažíme.“

„To měli na starosti ti maníci ve skafandrech, kteří dnes ráno uklízeli šéfovu kancelář?“ zeptal se Scull.

Megan přikývla. „Prohlédli i bufet a kuchyň a všechny prostory v budově, kde by mohlo být něco k jídlu nebo k pití,“ dodala. „Dneska za úsvitu jsem měla telefonický hovor s Erikem. Udělal mi takovou základní přednášku o biologii virů. Většina informací byla vysoko nad moje možnosti chápání, takže to, co jsem si z toho vzala, je patrně nestydaté zjednodušení. Ale představuju si to tak, že viry napadají jiné živé organismy tím, že vyrábějí molekuly proteinů, které jim dovolí pevně se přichytit na stěnu buňky hostitele a proniknout dovnitř. Eric si myslí, že ten, kdo vir vyrobil, začal s obyčejným hantavirem, nebo něčím hodně podobným, a významným způsobem to upravil. Nevíme, co všechno na nich změnil, ale už je nám jasné, že se dají přenést na člověka nějakým jiným způsobem než stykem s hlodavci. Také víme, že zůstávají neúčinné, dokud se k nim nedostane aktivátor a neprobudí v nich ochotu produkovat proteiny, jež jim dovolí přichytit se k buňkám a proniknout do nich. Když se nám povede aktivátor najít, vědci budou schopni určit jeho chemické složení, a dovědět se, co způsobuje, že se viry začnou vyvíjet. A jakým způsobem napadají své oběti.“

„Jedna věc mi není jasná,“ ozval se Scull. „Jak můžeme vědět, že Quiros netahal Dona za nos, když mu vykládal o tom aktivátoru? Don to svinstvo předal šéfovi. Pak natáhl bačkory. A patologové nepřišli s žádnými zjištěními, která by ukazovala na násilnou smrt. Podle toho, co nám řekli, to vypadá, že mu selhalo srdce kvůli nějaké chorobě –“

„To není tak úplně přesné, Vinci,“ přerušil ho Nimec. „Doktoři zjistili, že umřel na selhání srdce. Tečka. Víme ovšem, že jsou jedy, které dokážou simulovat srdeční zástavu, a některé z nich je dost těžké odhalit. Zvlášť když organismus oběti je poničen a vyčerpán nemocí. A toxikologové ještě neskončili se svými rozbory.“

„I tak se mi to nezdá,“ nevzdával se Scull. „Jestli ho chtěl Quiros odklidit ze scény, přece ho nebude předem varovat. Ať už Palardyho nakonec zabilo cokoliv, jedno je jisté – tu nákazu měl v sobě. Tím chci říct jen jedno – třeba je aktivátor stejný pro všechny. Zatímco vir je pro každého jiný. Nakonec tím rozlišujícím prvkem nemusí být ani jeden z nich. Nechci nás zahnat do slepé uličky, ale závěry musíme dělat velmi opatrně. Jde přece o hledání léčby pro šéfa, takže na tom může hodně záležet.“

Megan přikývla. „Máš pravdu,“ poznamenala. „Nic nesmíme brát jako samozřejmou pravdu. Ericův tým se pokouší jít opačnou cestou,“ ukázala na poslední řádek, „takže teď zkoumají vzorky krve a tkáně Dona Palardyho. A současně navázali spojení s bolivijským ministerstvem zdravotnictví, aby získali zbytky vzorků odebraných z těla Alberta Colóna. Jakmile porovnají viry, které je oba napadly a zabily, budou vědět víc o mechanismech, které celou chorobu probouzejí. Připouštím, že s Colónem je to zatím jen čirá spekulace, jelikož jejich vláda je na informace o okolnostech jeho úmrtí hodně skoupá.“

„Ta plavovláska,“ připomněl jim Ricci, který až do té chvíle jen tiše naslouchal. „Měli bychom se vrátit k ní.“

Megan se na něj otočila. „Ano, to bychom měli,“ přisvědčila. „A nejen proto, že bude docela povolná.“

Podívali se na sebe. Megan se neusmála. Ale uličnický záblesk v jejích očích Riccimu napověděl, že si do něj zcela záměrně šťouchla. K vlastnímu překvapení si uvědomil, že mu to alespoň trochu spravilo náladu.

„Tohle jsme na ni zatím našli,“ pokračovala Megan a ukazovátkem přejížděla mezi seznamem pseudonymů blondýnky a Quirosovým jménem. „Rozhovor odposlechnutý na kolotoči v parku Balboa dává tuhle ženu nade všechny pochybnosti do spojitosti s Enriquem Quirosem. A konverzace Quiros – Palardy spojuje oba dva s Brazílií… Jak je to přesně v přepise?“

Ricci sáhl po deskách a otevřel je. Rychle obracel listy a hledal příslušnou pasáž.

„Tady to je – na straně třicet uprostřed,“ vyhrkl po několika vteřinách a dal se do čtení: „Když jsi potřeboval prachy, abys zaplatil dluhy, které jsi nasekal v Cuiabá při hraní karet, byl jsi rád, že můžeš prodat důvěrné informace o bezpečnostních zařízeních a jejich rozmístění. A tehdy skutečně byla tvoje práce je chránit.“

„Doslova,“ přikývla Megan.

„Jo,“ přidal se Ricci. „Svět je malý.“

Megan zvedla ukazovátko k prvnímu jménu pod otazníky. „Víme, že Brazílie rovná se Divoká kočka,“ vysvětlovala. „Takže ta poznámka nám jasně odpovídá na otázku, kdo poslal naši plavovlásku za Quirosem. K tomu můžeme přidat všechno, co nám o ní vyhodily počítače, když jsme vyhledávačem profilů projeli vládní bezpečnostní databáze.“ Podívala se na Nimeca. „Pete, tys od božího rána seděl u počítače. Můžeš nám teď udělat souhrn všeho, co nám na ni vypadlo?“

„Naše blondýnka se ráda tahá s teroristy. Všichni tenhle typ určitě známe,“ začal Nimec. „Je celá pryč do zlých chlapců a krásných věcí. Kvůli výslechu už ji zadržely snad všechny bezpečnostní služby světa od Europolu po Kanadskou jízdní policii, ale nikomu se nepodařilo jí něco přišít. Většinu času je mimo dosah. Vůbec se neobjevuje na radaru, aby se tak řeklo. FBI se podařilo sledovat její pohyby trochu soustavněji, ale na spis naší milé přítelkyně uvalili přísné embargo. Kdoví proč. Třeba jde o běžné provozní důvody, nedůvěru k ostatním agenturám –“

„Nakonec se s námi o výsledky podělili, Pete,“ skočila mu do řeči Megan. „Na to bychom neměli zapomínat.“

„Ne, to bychom neměli,“ připustil Nimec s mírně pohrdlivým výrazem. „No prostě – FBI si myslí, že holka slouží jako poslíček a převáží zásoby a vzkazy. Když v roce devadesát devět poprvé upoutala jejich pozornost, dělala pro Amira Mamulu, Alžířana usazeného v Montrealu. Mamula je ve spojení s GIA čili Groupes Islamique Armes. To je stejná skupina, která si o rok později troufla na únos letadla Air Paris v Maroku. Tehdy se Divoká kočka vydával za francouzského diplomata. Když Mamulova hvězda zašla, naše dívenka si dopřála bohatý noční život s celým zástupem nejrůznějších drogových bossů a špičkových teroristů. Změnila si barvu vlasů a navštívila plastického chirurga, aby pár drobnými zásahy dotáhl její zevnějšek k dokonalosti. Na prsa jí tehdy taky sáhl, to snad ani nemusím říkat. Ta falešná jména, která vidíte na tabuli, jsou jen poslední úlovky z dlouhé řady táhnoucí se daleko za náš obzor. Asi před měsícem se vydala na veselou cestu kolem světa pod pseudonymem Melina Lavalová. Evropa, Latinská Amerika, Kanada. Asi bych měl zdůraznit, že do Kanady si odskočila mockrát. Byla tam za posledního půl roku osmkrát.“

„V kterých místech?“ zeptal se Nordstrum.

„Většinou v západním Ontariu. Jednou v Quebeku… pár dní předtím, než se objevila v San Diegu,“ odpověděl Nimec. „A tam se nám taky najednou vytratila z obrazu. Nejspíš přestala být Melinou Lavalovou.“

Nordstrum svraštil obočí.

„Prozraď nám, co tě žere, Alexi,“ vyzvala ho Megan.

Nejistě jezdil očima kolem jednacího stolu. „Bude to pravda, když řeknu, že všichni, kdo sedí tady u stolu, si v tuhle chvíli myslí, že bychom se měli velmi důkladně podívat na Kanadu jako na zemi, kde mají i nějaká zařízení na produkci biologických látek?“

Všichni přikývli.

„Výborně,“ prohlásil. „Když jsem ještě pracoval na ministerstvu zahraničí, bylo pro nás těžké prokázat, že nějaká cizí vláda nebo ozbrojená skupina pracuje na výrobě biologických zbraní. Bylo to dané tím, že výrobní technologie mají dvojí použití. Odstředivky, odlučovače, kultivátory, mrazničky, skladovací boxy pro biologický materiál, dokonce i známé patogeny a toxiny jsou na mezinárodním trhu běžně k mání, jelikož slouží legitimním lékařským, zemědělským a průmyslovým účelům. My jsme přitom věděli, kdo je kupuje za jiným účelem. Ale umíte si představit, jak jsme narazili, kdykoliv jsme se to pokusili předložit Radě bezpečnosti OSN. Vždyť jejími členy jsou stejné země, které se současně snažily svoje programy na výrobu biologických zbraní utajit.“

„To vypadá jako špatný vtip,“ poznamenal Ricci.

„Jo,“ pokrčil Nordstrum rameny. „Ve skutečnosti to stejně byla jen úřední formalita. Nečekali jsme, že s námi budou spolupracovat, ale chtěli jsme, aby to bylo v zápise, kdybychom potřebovali podniknout nějakou jednostrannou akci – jako třeba při úderu na předpokládaný farmaceutický závod Usámy bin Ládina. A vedle toho jsme pochopitelně neustále sledovali, kam se to zařízení vyváží. Existuje seznam všech výrobců technologií pro zpracování biologického materiálu na světě. Stejně tak existuje seznam výrobců látek používaných pro množení přírodních mikroorganismů a toxinů. Jakmile jde o mikroorganismy, jež jsou výsledkem nějaké uměle provedené změny, je zařízení daleko snazší vystopovat, protože příslušná výroba vyžaduje poněkud odlišné přístroje. Naše vláda si neustále vede přehled o tom, kdo si tyhle věci objednává a kam byly vyvezeny.“

Megan se na něj podívala. „Vláda je široké slovo,“ poznamenala. „Můžeme tuhle informaci dostat od FBI?“

„FBI má rozhodující slovo při všech chemických či biologických nehodách uvnitř státu, takže budou mít nejspíš i dost dobře vybudované zpravodajství, ale jinak za sběr a předávání dat odpovídá Středisko kontroly šíření v rámci CIA, a to je poskytuje ministerstvu zahraničí a ministerstvu obrany.“

„Mohl bys zjistit, co se komu podařilo vyvézt do Kanady? Chci tím říct, jestli bys to uměl zjistit hned.“

„Pokusím se,“ přikývl Nordstrum. „Asi si vybavujete, že jsem v Bílém domě trochu upadl v nemilost. Všichni od prezidenta Ballarda dolů mě nemůžou ani cítit. Ale třeba se tam ještě najdou dveře, které zůstaly pro starého vládního úředníka otevřené.“

To je zvláštní, pomyslela si Megan, když sám sebe takhle označí bývalý náměstek ministra zahraničí, který ve skutečnosti dost dlouho celé ministerstvo sám řídil. „Když bude třeba, neváhej se zmínit, kvůli komu na ty dveře klepeš,“ poznamenala nahlas.

V místnosti se na chvíli rozhostilo mlčení.

„Měli bychom přesunout jeden z našich satelitů na oběžnou dráhu nad našeho severního souseda,“ navrhl Nimec. „Kdyby měl Alex kliku a podařilo se mu z jeho lidí něco dostat, mohly by nám obrázky z družice pomoct určit oblasti, na něž bychom se měli zaměřit.“

Ricci ukázal rukou na tabuli. „A Meg by to pomohlo dostat se ukazovátkem na to místo v jejím nákresu, kde má v tuhle chvíli jen tři velké otazníky,“ přidal se.

Otočila se na něj, na okamžik na něj soustředila pohled a pak přikývla. „To je dobrý nápad,“ prohlásila.

* * *

„Alexi, to, co po mně žádáš, prostě nepadá v úvahu. Celý tenhle hovor mi není ani trochu příjemný –“

„Nech toho, Neile,“ odsekl Nordstrum do mobilního telefonu. Tím Neilem byl Neil Blake, jeden z jeho bývalých studentů a v současné době asistent ministra zahraničí pracující v odboru pro zahraniční záležitosti. „Prostě mi odfaxuješ seznam všech dovozců a vývozců technologií použitelných pro výrobu biologických zbraní. Už jsi mi v životě prokázal větší služby. A ani jsi přitom nemrkl.“

„Máš pravdu. Ale to bylo dřív. Jenže zrovna teď sedím u svého stolu a vyjukaně se ohlížím přes rameno. Přísahám bohu, Alexi. Kdybys tu byl jako muška na stěně, viděl bys, že to myslím vážně. Ohlížím se přes rameno. Kdyby někdo zaslechl, že si s tebou telefonuju, je se mnou amen. V čísle 1600 na Pennsylvania Avenue není radno tvoje jméno ani špitnout. A nezmění se to, dokud současná vláda nevyklidí kanceláře.“

„Jen proto, že jsem si dovolil navštívit tiskovou konferenci, na níž se prezident pokusil zakrývat svou slabost pro podepisování některých zákonů,“ poznamenal Nordstrum. „Uvědomuješ si vůbec, co říkáš? Byl jsem novinář. A dodnes jsem svobodný občan. Ballard nemá takovou výkonnou moc, aby dokázal zrušit práva, která mi zaručuje První dodatek ústavy. Překvapuje mě, že nedal svým pochopům příkaz, aby mě hodili do hladomorny.“

„Poslyš, nic se nemá přehánět –“

„Nejde o přehánění. I když bych byl radši. Vždyť se v podstatě bavíme o životě Rogera Gordiana.“

Blake si povzdechl. „Snad nikdo si ho neváží víc než já,“ prohlásil a konečně přešel do poněkud méně oficiálního tónu. „A sám dobře víš, že tady v hlavním městě má celý regiment stoupenců. Dej mi na to den až dva. Přijdu na to, jak tvůj požadavek vyřídit a dodat ti všechno odpovídajícími kanály.“

„Co je tohle zase za nesmyslnou frázi? Nemůžu čekat. Nemůžu čekat ani hodinu až dvě. Potřebuju to, o co jsem tě požádal. Teď hned.“

„Alexi, prosím tě, snažím se ti vyložit, že –“

„Zapomeň na to,“ přerušil ho Nordstrum vyrovnaným hlasem. „Jak se daří novomanželce, Neile?“

Na okamžik se rozhostilo ticho.

„Cynthia se má dobře,“ odpověděl Blake po chvíli, zřetelně vyhozený z rovnováhy.

„Jak už je to dlouho, co jste se vzali – rok?“

„Jo. Už skoro rok. Slavíme první výročí den po Vánocích –“

„Hodláš ji při téhle romantické příležitosti vzít do toho roztomilého bytečku, co máš v Eukleidově ulici?“ zeptal se Nordstrum. „Nebo ses jím stále ještě nepochlubil, abys měl volné ruce a mohl ho používat?“

Tentokrát bylo ticho o poznání delší.

„Proč se na to ptáš, Alexi?“

„Vlastně ani nemám důvod. Jen jsem si vzpomněl, jak ses toho místa nikdy nechtěl zbavit. Asi půjde o nějakou sentimentální vazbu. Pouto vzpomínek sahajících do těch krásných dob, kdy sis užíval staromládenecká léta.“ Teď bylo na Nordstrumovi, aby se na chvíli odmlčel. „Poslyš, na tu mou prosbu můžeš zapomenout. Vím, že to teď nemáš snadné. Zkusím se radši obrátit na pár starých kamarádů z Washington Post. Člověk nikdy neví, třeba pro mě budou něco mít. U nich platí staré dobré ‚něco za něco‘.“

„Alexi –“

„Musím už končit –“

„Počkej, Alexi, sakra.“

Čekal.

„Dej mi faxové číslo do UpLinku,“ řekl Blake nakonec.

Ve své kanceláři v Sacramentu tiskl Eric Oh sluchátko na ucho a soustředěně poslouchal, jak mu Todd Felson, jeho kolega ze Stanfordu, vysvětluje podrobnosti o předběžných výsledcích rozboru jídla, jehož vzorky posbírali v kanceláři Rogera Gordiana.

„Vzpomínáš si na ty oplatky, co jsme našli na stole? Tři z nich byly napuštěné koacervovanými polymerickými částicemi ve velikosti od patnácti do dvaceti mikronů,“ vykládal Felson. „A byla tam toho pěkná spousta.“

Potřetí za dvaasedmdesát hodin musel Eric zadržet dech. Začínal si připadat jako člověk, který sjíždí divokou řeku a každou chvíli se ocitne zasypaný vodní tříští.

„Mikrokapsle,“ prohlásil. „Jodde, tak mám pocit, že jsme našli náš aktivátor.“

„Vypadá to na to,“ přitakal Felson. „Stěny těch částic jsou vyrobené z etylcelulozové želatiny obohacené cyklohexanem. Při teplotě lidského těla se tahle směs snadno rozpouští v kapalinách. A při vysoké hladině PH, jaká panuje v lidském zažívacím traktu, se velmi lehce rozpadá. Nebo ve žlázách, když už jsme u toho.“

„Už se ti podařilo prozkoumat materiál, který je uvnitř?“

„Pokračování příště.“

Bylo deset hodin dopoledne a od skončení uzavřené konference v bezpečnostní místnosti uplynuly sotva dvě hodiny. Megan zvedla vyzvánějící telefon a ve sluchátku uslyšela vzrušený hlas Alexe Nordstruma.

„Meg, na něco jsem kápl,“ hlásil bez úvodu.

Seděla za stolem a při Alexových slovech se podvědomě narovnala.

„Poslouchám,“ vydechla.

„Později ti můžu dodat i potřebné podklady, ale teď je nejdůležitější to, že v Ontariu, na západ od Hudsonské zátoky, je zařízení, které ve všech ohledech odpovídá našim představám o továrně na mikroorganismy. Naprosto dokonale. Směřuje tam neuvěřitelné množství zařízení na výrobu biologického materiálu. Získal jsem seznam nákupů řízených biologických kultur i kultivačních prostředí, zařízení na suché zmrazování i skladovacího vybavení, techniky na rekombinaci genů… prostě všeho možného. Je to od A až do Z fabrika na výrobu biologického materiálu a byla postavená za obrovské peníze. V Kanadě druhou takovou nenajdeš a u nás doma je jen pár, které by s ní snesly srovnání.“

Megan zadržela dech. „Chceš tím říct,“ zeptala se po chvíli, „že ve Washingtonu se nikdo nenamáhal, aby v zájmu národní bezpečnosti zjistil, co v tom podniku ve skutečnosti vyrábějí?“

„Je to pořádná ironie osudu, Meg. Ve skutečnosti s těmi lidmi obchodujeme. A to hodně. Mají nějaké zemědělské patenty, které jim vynesly spoustu smluv s federální vládou. A nedávno vyhráli soutěž na obrovský kontrakt, jehož cílem je vyvinout geneticky upravené kmeny Fusarium oxysporum – houby, která předvedla, že dokáže zahubit celé plantáže kokainu.“ Odmlčel se. „Ministerstvo zahraničí se snaží přesvědčit Kolumbijce a Peruánce, aby to použili proti domácím pěstitelům drog. Zdá se, že je k tomu dokope. Zkus o tom chvilinku přemýšlet. Není tak těžké si představit, že tahle společnost má nějakou vazbu na Quirosovu rodinu, jejíž příjem pochází především z obchodování s kokainem. V takovém případě by přece bylo docela snadné vyvinout houbu, která bude upravená tak, aby hubila pouze pole konkurentů. A to všechno s posvěcením naší vlády.“

Megan na to chvíli nic neříkala, přemýšlela a v ruce pevně svírala sluchátko.

„Řekni mi jméno té firmy, Ale,“ požádala kolegu nakonec.

„Earthglow – Rubáš,“ odpověděl. „To je docela půvabné, ne?“

24.

Severní Ontario, Kanada

17. listopadu 2001

Osamělost je dneska relativní pojem, mudroval Paul „Lapák“ Oskaboose, když vylétal se svou dvoumístnou Cessnou 172 z mlžného oparu. „Četl jsem před časem v nějakém časopise článek, už ani nevím, od koho. Psalo se v něm, pokud si vzpomínám, že prý na celé téhle planetě zbývá nějakých šest nebo osm míst, kde člověk může strávit hodinu – nebo možná noc, to už jsem zapomněl – aniž zaslechne zvuk nějakého stroje.“ Naklonil letadlo pod ostrým úhlem směrem k zarostlým, zasněženým svahům, aby udělal otočku doleva.

Vpravo vedle něj seděl Ricci a díval se, jak mu pod nohama ubíhá pevná zem. „Za jak dlouho budeme nad tou továrnou?“ zeptal se a žaludek se mu svíral.

„Ukáže se každou minutou,“ odpověděl Oskaboose a ukázal z okna. Byl to rodilý indián s širokým obličejem, a nápadně vystouplými lícními kostmi a s nakrátko ostříhanými černými vlasy. Ricci ho dostal na výpomoc od strážního oddílu Meče, který sídlil mezi kryty radarových antén a satelitními talíři na pozemní základně UpLinku na kanadském jihozápadě, na půli cesty mezi Velkým niklovým dolem v Sudbury a jezerem Superior. „Vidíte ty dva vrcholky tamhle, ty zakulacené a jakoby zvrásněné?“

„H-hmm.“

„Místní kmeny jim říkají Niish Obekwun. To znamená Dvě ramena. Za nimi je průrva, v níž teče potok, který dole ústí do Bílé řeky. A o kus dál je třetí, o něco vyšší vrcholek. Je dost strmý.“

Ricci přikývl.

„Na jeho vzdálenější straně, na západním svahu, je náš cíl,“ prohlásil Oskaboose. „Zkuste se podívat na dynamickou mapu na přístrojové desce. Takové pozemní kryse, jako jste vy, to pomůže v orientaci.“

Ricci se zadíval na matný displej před sebou, na němž mu Zeměpisný informační systém nabízel aktuální data v reálném čase. Uviděl drsný, realistický obraz zamrzlé pláně pod sebou. Pohyb letadla byl znázorněn řadou červeně blikajících bodů, které se blížily k místu, kde stál Rubáš znázorněný zářivým zeleným čtvercem. Opravdu to člověku pomůže, pomyslel si. A naprosto přesně to odpovídalo sérii záběrů z družice Hawkeye I, které si prohlédl v San José. S rozlišovací schopností do tří centimetrů mu nabídly podrobné letecké snímky celé továrny na biologické materiály, včetně obranných systémů na jejím obvodu. Jenže Ricci potřeboval mít konkrétní představu, kterou mohl získat jedině tím, že si vše prohlédne na vlastní oči.

Oskaboose srovnal letoun. „V dnešním světě by se Tarzan nemusel bát, že ho budou vychovávat opice,“ pokračoval v úvahách. „Pokud sečteme všech pět druhů, zbývá v celé Africe sotva pár tisíc goril. A pro ty je daleko samozřejmější, že je někdo fotografuje, než pro modelky nebo filmové hvězdy. Kdyby nějakého kluka z Británie tiskla k prsu chlupatá gorilí máma, okamžitě by si toho všimli nějací bohatí turisté, kteří si tam vyrazili na safari. A hned by ho odvezli do civilizace, bůh mu buď milostiv.“

Logiku pilotových úvah bylo natolik obtížné sledovat, že se nad tím Ricci musel zamračit.

Oskaboose si toho všiml a hned přispěchal s vysvětlením: „Další příklad toho, jak divočina už dávno není to, co bývala.“

Ricci jen souhlasně zamručel.

„Dám vám ještě jeden příklad,“ pokračoval Oskaboose. „Lidé slyší jméno Tibet, a hned si představují buddhistické věštce v prostěradlech, jak meditují a promítají vlastní bytí do nadpozemské, astrální existence. Tedy já si to alespoň tak představuju. Jenže ona je to ve skutečnosti jen další úniková cesta pro hollywoodské hvězdy, které nevědí, co se životem. Darujete milion dolarů do klášterní pokladny, a dostanete kartičku se seznamem proroků, na níž vám potvrdí, že jste očistil svou duši a že jste se stal čestným členem řádu. To si nevymýšlím.“ Pilot smutně mlaskl a znovu ukázal rukou z okna. „Zrovna nalítáváme nad údolí. Možná byste se na to měl mrknout.“

Ricci se podíval dolů. Svahy kopce, který přelétli, byly hustě porostlé borovicemi. Úbočí uzavírající údolí na vzdálenějším konci se zvedalo do výšky téměř kolmo a bylo daleko méně zalesněné. Porost se ve vlnitých chuchvalcích tvrdohlavě plazil mezi širokými, bílými jazyky sněhu k příkré skalnaté stěně. Přímo pod sebou uviděl krystalicky modrou stužku řeky pableskující v poledním slunci.

„Ta voda je zamrzlá na kost, co?“ zeptal se pilota.

Oskaboose pokrčil rameny. „Z téhle výšky se to dá těžko odhadnout,“ odpověděl. „Sám jistě poznáte, že hladina je pokrytá vrstvou ledu. Stačí ale, aby se pod ní nahromadila naplavenina, a led zesílí jen na některých místech. Zvláště v téhle roční době, kdy ještě může teplota vyskočit nad nulu.“

Ricci sevřel rty. „A co ten sníh na svazích? Máte představu, jak může být hluboký?“

„Srážky byly docela ucházející, takže počítám tak třicet centimetrů. V místech, kde je víc navátý, vám bude tak po kolena,“ uvažoval pilot nahlas. Pak po Riccim krátce střelil pohledem. „Nezkušený chodec si musí dávat pozor na trhliny ve skále překryté mosty z přemrzlého sněhu. Když do takové díry spadnete, může vás čekat docela dlouhý let.“

Ricci zamyšleně přikyvoval.

„Tak jo,“ změnil Oskaboose náhle tón. „Jakmile přeletíme příští kopec, uvidíte vpravo pod sebou Rubáš. Stojí dole na takové římse, skoro na dně údolí.“

„Jednou přes něj přeletíme. Nic víc. Vracet se nebudeme.“

„Rozumím.“ Oskaboose znovu pokrčil rameny. „Tím, co jsem vám celou dobu vykládal, jsem v podstatě chtěl říct, že tady nikoho pohled na letící letadlo nepřekvapí. Národní park Pukaskwa je kousek odtud na jih. Správci rezervace používají malé letouny a vrtulníky, když zjišťují stavy divoké zvěře, když hledají nebo zachraňují nějakého zatoulaného tvora, stejně jako když potřebují doplnit zásoby. Kromě toho tu máte poštovní letadla, amatérské piloty a spoustu dalších. Vůbec se nemusíme bát, že by si nás někdo všiml.“

Ricci na to nic neřekl a pohled svých světle modrých očí upíral z okna.

* * *

Ve velkém jednacím sále v pozemní stanici v Sudbury stáli Rollie Thibodeau a všech čtyřiadvacet členů oddílu rychlého nasazení kolem plochého monitoru na stěně, na který se přenášel stejný obraz, jaký byl k vidění na dynamické mapě v kabině letící Cessny.

Rubáš byla nízká, betonová budova přiléhající přímo k téměř svislé východní stěně údolí. Ze zbývajících tří stran byla obehnaná vysokým kovovým plotem, jaké bývají k vidění kolem dobře střežených továren. Plot byl nahoře zakončen několika řadami drátů elektrického vedení. Posuvná vrata v severní straně plotu umožňovala vyjet na dvouproudovou asfaltovou silnici, jež se vinula podél úpatí kopce a vyrážela na východ směrem k železniční zastávce u Hawk Junction. K tomu, aby tam člověk dorazil, musel překonat vzdálenost asi sto sedmdesáti kilometrů zvlněnou, hustě zalesněnou krajinou. V jižním a západním rohu plotu byly patrné malé strážní budky. Třetí stála před branou, u nájezdu na asfaltku. Od brány se rozbíhala síť příjezdových cest vedoucích k nejrůznějším vchodům do budovy.

Thibodeau si prohlížel sled mírně trhavých obrázků, které jím pomocí mikrovlnného spojení dodávalo letadlo, a nešťastně si sám pro sebe něco mumlal. Znal Toma Ricciho daleko lépe, než mu bylo příjemné – vlastně by byl nejradši, kdyby ho neznal vůbec. Uměl si totiž představit, jaký plán Tom navrhne, sotva se vrátí z průzkumného letu na základnu.

Thibodeaua zčásti trápilo to, že v Ricciho podání to bude mimořádně nebezpečná akce. Nejhlubším zoufalstvím ho ale naplňovalo vědomí, že neexistuje žádná jiná možnost, jak to celé zvládnout.

Asi o hodinu později dorazili Ricci a „Lapák“ Oskaboose na základnu, okamžitě se vydali do jednacího sálu a připojili se k Thibodeauovi a ostatním členům oddílu. Světla v místnosti byla ztlumená. Před sebou na plochém monitoru měli snímek budovy Rubáše a jejího okolí z ptačí perspektivy. Takticky nejvýznamnější místa byla označena křížky.

„Ta vysoká stěna za budovou je přirozený obranný val,“ poznamenal Ricci a ze židle laserovým ukazovátkem velkým jako obyčejné pero naznačil, kterou část komplexu má na mysli. Měl nepříjemný pocit, jako by na něj ta zatracená Megan Breenová přenesla něco ze svého přístupu k životu. „Naši kamarádíčkové z Rubáše tam nemají strážní budku – ani nahoře, ani po stranách. Je to celkem pochopitelné. Vypadá to, že z téhle strany jsou nedobytní.“

„Takže je to nejlepší směr, ze kterého bychom mohli zaútočit,“ ozval se Thibodeau. Tón jeho hlasu byl naprosto odevzdaný. „Využít jejich sebejistoty, aby se tak řeklo.“

Ricci přikývl a posunul rudý bod ukazovátka kousek doprava, aby kolegy upozornil na malou holou plošinu na severním okraji údolí mezi Dvěma rameny.

„Tady bychom mohli přistát s vrtulníkem,“ začal vysvětlovat. „Vyložíme tam výstroj a jeden z operačních stanů s kódovanou vysílačkou, který bychom mohli použít jako velitelské a komunikační stanoviště. Je to velice slušný úkryt. Navíc mi vyhovuje, že je to dostatečně blízko u Rubáše.“

„Operační stany jsou sněhobílé a okamžitě splynou s těmi sněhovými jazyky kolem,“ dodal Oskaboose. „Navíc mám dojem, že bychom tam dokázali docela snadno zamaskovat i celou helikoptéru.“

„Dobrý nápad,“ přikývl Ricci a poskočil ukazovátkem nahoru a kousek doleva, aby se dostal na asfaltovou cestu vedoucí k pozemku. „Tady, na západ od mostu, se bude pohybovat jedno záchranné vozidlo. Budeme se snažit, aby se drželo kousek od místa, kde dvouproudová asfaltka zatáčí kolem úbočí kopce a míří k bráně vedoucí do komplexu Rubáše. Jakmile se dostaneme z budovy, bude můj tým muset k vozidlu doběhnout po svých. Auto nás doveze za most, tam si nás vyzvedne vrtulník – a jsme z toho venku.“

„Když se vám podaří dostat, co potřebujeme, a vypadnout bez komplikací, tak jistě,“ zarazil ho Thibodeau. „Jenže na to nemůžeme spoléhat. Musíme brát v potaz možnost, že se najde někdo, kdo po vás půjde, protože se mu nebude vývoj událostí zamlouvat.“

Ricci se na něj zadíval. „Takže tvůj tým bude muset připravit něco, co zastaví každého, kdo po nás vystartuje.“

Thibodeau se poškrábal na bradě. „Jo,“ přikývl. „Jeden nebo dva použitelné nápady bych měl.“

Ricci opět přikývl. Pak obrátil pozornost zpátky k obrázku na stěně, rudým bodem ukazovátka sjel dolů na zamrzlý proud řeky kroutící se pod mostem a sledoval ho přes celé údolí, jež odděluje Dvě ramena od zbytku pohoří.

„Nejsložitější na celé akci bude dostat se vůbec na místo,“ prohlásil. „Tamhle u Dvou ramen zřídíme základní tábor. Odtamtud bude můj úderný tým muset slézt k řece, na lyžích se dostat na druhou stranu, vyšplhat po severovýchodní stěně kopce a na severozápadě se zase spustit dolů. Jedině tak se dostaneme za budovu. Odtamtud budeme muset vyrazit k strážnímu stanovišti, vyřídit hlídky a splnit zbytek úkolu.“ Pohodil hlavou směrem k Lapákovi Oskabooseovi. „Takhle to působí dojmem, že by člověk musel být pavouk, aby po tom nesmyslně prudkém svahu slezl, ale Lapák mě upozornil na pár věcí, kterých bych si jinak nevšiml.“

„Ricci – stejně jako ten, kdo Rubáš postavil – dospěl k závěru, že skála představuje dostatečnou ochranu týlu,“ začal Oskaboose vysvětlovat. „Každý, kdo tenhle kraj zná, ví, že je to drsný kus země, ale také je mu jasné, že tu jsou daleko horší místa. Tady u nás roste na svazích celá řada rostlin: jalovec, borovice, smrky, cedry a spousty nejrůznějších bobulovin. To znamená, že pod povrchem jsou všude propletence kořenů, díky nimž se vám neutrhne půda pod nohama. Taky to znamená, že je tam spousta chytů a větví, které musíte přerazit, pokud vám ujedou nohy a letíte dolů, čímž se váš pád zbrzdí.“

Thibodeau se na něj zadíval. „A vy se tam hodláte mezi nimi motat, abyste jim ukazoval, kam mají šlápnout a čeho se mají chytit?“ zeptal se s náznakem ironie.

Oskaboose se podle všeho pochybovačný tón ani v nejmenším nedotkl. „Řeknu vám to takhle,“ odpověděl rozvážně. „Většinou dávám přednost vysokému nadhledu, který mi dopřává pilotní kabina, ale pro tak vzácnou společnost, jako jste vy, mládenci, jsem ochoten udělat výjimku.“

* * *

Ještě toho dne večer, zatímco se jeho oddíl chystal na přespolní běh, vylezl Ricci z iglú vyrobeného z pokovované látky a zůstal chvíli klidně stát. Po obou stranách vedle sebe měl obrovské žulové vrcholky Niish Obekwun, jejichž zarostlé obrysy působily ve tmě, jako by byly z jiné planety. Jakmile slunce zapadlo za obzor, teplota spadla pod bod mrazu a nepřestávala dál rychle klesat. Navíc se zvedl vítr. Proháněl se rozsedlinami ve skalách a zametal římsy pokryté sněhem a navátou hlínou, naplnil každou dutinu ve stěnách nesmyslným kvílivým naříkáním, jako by se sama krajina oddávala nějakému neosobně pojatému pohřebnímu rituálu.

Ricci měl na sobě maskovací oblek do sněhu skládající se z pevných kalhot a bundy s tepelnou podšívkou. Pod tím měl neprůstřelnou zylonovou vestu a ještě prádlo se zvýšenou tepelnou odolností. Přes rameno mu na řemenu visela krátká verze samopalu se zaměřovačem a na zádech měl batoh s taktickou výbavou. Na ruce si natáhl velmi tenké izolační rukavice, které mu nebudou překážet při použití zbraně. Na nohy si obul bílé gumové boty a na ně si připevnil sněžnice z hliníkové slitiny, které se vzadu nápadně zužovaly. Aerodynamicky tvarovanou přilbu měl vybavenou vmontovaným zařízením pro digitální nahrávání zvuku i obrazu spojeným s bezdrátovou vysílačkou. Objektiv kamery, jenž nebyl větší než drobná mince, nebylo nad Ricciho čelem vůbec vidět, mikrofon měl zašitý do podbradníku. Obojí se dalo ovládat bez použití rukou. Balisticky vyklenuté polykarbonátové hledí měl stažené přes kuklu, z níž mu koukaly pouze oči. Hledí mu chránilo větší část obličeje před studeným větrem. Přesto cítil větracími průduchy v oblečení, jak ho mráz štípe, a uvědomoval si, že ho ledový vzduch při každém nadechnutí píchá do plic. Ani za nejhorší, nejstudenější zimy, jaká umí být ve státě Maine, nezažil takovýhle vražedný mráz. Žádný rozumný člověk by do něj dobrovolně nevlezl, kdyby k tomu neměl hodně dobrý důvod. Ricci rozhodně neměl sebemenší touhu rozebírat v tuhle chvíli svoje vlastní důvody. Vyšel ven proto, aby byl chvíli sám, než vyrazí do akce – aby v klidu postál, vyhnal myšlenky z hlavy, vnitřně se zklidnil. O nic jiného mu nešlo.

Otočil se a přistoupil zpátky ke stanu. Prostrčil hlavu vchodovou chlopní a dal svým mužům signál, že je načase se zvednout a připravit se na cestu. Užil si svou chvilku samoty a byl připraven vyrazit.

Spustili se ze svahu k řece a lesklý povrch zamrzlé hladiny je udržel, jen místy si led pod blyštící se vrstvou sněhu postěžoval lehkým zapraskáním připomínajícím trhající se celofán. Šli v zástupu za sebou, v čele kráčel Oskaboose, jako druhý Ricci a za ním absolventi kurzu v Cape Green: Seybold, Beatty, Rosander, Grillo, Simmons, Barnes, Harpswell a Nichols. Úderný tým doplňovali ještě další tři lidé, zkušený bojovník z Kaliningradu Neil Perry a s ním Dan Carlysle a Ron Newell, oba veteráni brazilských operací doporučení Thibodeauem.

Oskaboose měl pohled sklopený k zemi, aby mu neuniklo místo, kde by byl tenčí led. Každý podezřelý kousek opatrně vyzkoušel nataženou nohou, na kterou pomalu přenesl váhu a pak se na ni pořádně zhoupl, aby se tvrdá podrážka boty do ledu jaksepatří opřela. Přitom napínal uši, aby mu neuniklo ani sebemenší zapraskání, a soustředěně se díval, jestli neuvidí pod botou přelévající se tmavý stín, který by signalizoval, že pod oslabenou vrstvou ledu se pohybuje voda. Přestože členové skupiny byli propojeni do jedné komunikační sítě a mohli se dorozumívat pomocí vysílaček, Oskaboose neřekl ani slovo. Když si byl jist, že úsek ledu, který mu připadal slabší, je ve skutečnosti bezpečný, zvedl ruku a dal ostatním signál, že můžou jít dál. Riccimu nebylo potřeba vysvětlovat, proč jejich průvodce spoléhá na gesta. Byl to zvyk člověka, který v téhle krajině strávil celý život, zná ji skrz naskrz a je pro něj přirozenější vyrovnávat se s ní bez technických pomůcek. Potřeboval všechny smysly na to, aby mohl vnímat okolí a dávat pozor, kde číhá nějaké nebezpečí.

Od chvíle, kdy opustili tábor u Dvou ramen, mráz ještě o poznání přituhl, ale možná právě díky tomu se jim podařilo při překračování řeky překonat pár míst, která by jim jinak působila potíže… I když i tak se jednou stalo, že se snad metr od západního břehu led pod Lapákovou nohou prolomil. Ozvala se přitom rána, jež se od okolních skal vracela jako výstřel z pušky. Muži sebou i v těžkém oblečení viditelně trhli, Ricci zajel na okamžik pohledem k siluetě protějšího svahu a opěrku samopalu zvedl k rameni. Pak uslyšel šplouchnutí, podíval se dolů a uviděl, jak Oskaboose tahá sněžnici z trhliny v ledu, kape mu z ní voda a stéká z jejího rámu. Pár kapek vlhkosti mu ulpělo i na maskovacích kalhotách.

„Odpusťte mi to, mládenci,“ ozval se jim vzápětí Lapákův bodrý hlas v reproduktorech. Byla to první slova, jež pronesl od chvíle, kdy vstoupili na led. „Nějak jsem šlápl vedle.“

Ricci sklonil zbraň. Zbytek cesty přes zamrzlou řeku už zvládli bez nehody.

Když si Ricci později vybavoval, jak vypadal jejich výstup po prudkém svahu za řekou, v paměti se mu pokaždé vynořila téměř jen změť výjevů a dojmů.

Vzpomínal si, jak se se svými muži zastavil na úpatí svahu, aby si všichni sundali sněžnice a přivázali si je přes záda. Pak měl v živé paměti první část výstupu, kdy měli v krvi spoustu adrenalinu, který změnil celou skupinu v jednolité těleso nemyslící na nic jiného než na to, že je třeba postupovat dopředu. Vybavoval si, jak ve tmě neustále hledal sehnutá záda Lapáka Oskaboosea, jak indiánského vůdce sledoval a snažil se nezůstávat příliš pozadu. Vzpomínal si, jaký to byl pocit, tisknout se celým tělem na drsný, studený kámen. Vnitřnosti se v něm přitom svíraly. Sníh kolem něj vířil v bělostných péřových obláčcích. Rampouchy se mu lámaly pod prsty. Ruce v rukavicích si hledaly cestu do nejrůznějších škvír, chytaly se pichlavých výhonků jalovcových keřů, hmataly po holých větvích kleče, která nejistě držela v tenounkých spárách ve skále. Pak mu taky jednou s příšerným skřekem vylétl nad hlavou pták a divoce bušil křídly do vzduchu. Ricci si živě vybavoval okamžik, kdy uslyšel, jak Seyboldovi těsně pod ním ujela noha. Ricci se otočil, aby se podíval, co se děje, a viděl, jak muž lezoucí těsně za ním ztrácí rovnováhu, zaklání se od stěny a pod jednou botou se mu drolí úlomky ledu a zvětralé skály a valí se po prudkém svahu dolů. Dál si vzpomínal, jak se pro muže jednou rukou rychle natáhl, chytil ho za zápěstí, pevně zapřel nohy do skály, vytáhl ho k sobě a podržel ho, než se pořádně chytí. Nejvíc se mu ale vtisklo do paměti, jak se dlouze nadechoval a vydechoval a pořád lezl dál, aby neztratil Oskaboosea z dohledu. Jak se drali vzhůru poryvy větru a zvedajícími se vlnami mrazivého bílého poprašku.

A pak byl najednou nad nimi hřeben skály. Ricci přes něj přehodil pravou ruku. Pak levou ruku. Potom trup. Obě nohy. A téměř s překvapením zjistil, že stojí vedle Oskaboosea a oba pomáhají Seyboldovi nahoru. Vzápětí se objevuje další člen oddílu, třetí, čtvrtý… Všichni si navzájem pomáhají, aby zdolali ten poslední kousek cesty, a nahoře vytvářejí hlouček a se zájmem se dívají na druhou stranu dolů, na strohé obrysy stavby zvané Rubáš.

Než zahájili sestup k cíli, dopřáli si pouze krátkou přestávku, aby chytili dech. Byly to nějaké dvě tři minuty, víc ne, vzpomínal si Ricci. Zdolali slušný kus cesty, to ano, ale mít za sebou kus cesty a splnit úkol není totéž. Ani zdaleka ne.

Práce, kterou sem přijeli odvést, byla stále ještě před nimi, a oni rozhodně neměli času nazbyt.

Dolů sestupovali ve stejné sestavě, v jaké na opačné straně kopce lezli nahoru. Šli v zástupu za sebou a živly, s nimiž se museli utkávat, jim opět nabízely dvě tváře – poskytovaly jim některé výhody, a současně jim ztrpčovaly život.

Návětrná strana byla – na rozdíl od stěny obrácené do údolí – vystavena neustálému náporu větru, a tak na ní téměř nic nerostlo a nesla spoustu ran způsobených neustálým ošleháváním: každou chvíli narazili na zvětralé kousky žuly, klikaté jizvy a vydrolené jamky, nebo dokonce na obrovské průrvy, jež vypadaly, jako by nějaké obrovské čelisti vyrvaly z naservírované skály pořádné sousto kamene. Pro kohokoliv, kdo tohle prostředí neznal, to byly všechno nastražené nebezpečné pasti, jedna vedle druhé. Jenže Oskaboose v nich dokázal vidět příležitosti, jak se posunout okus dál: chyty, stupy, či dokonce kryté lodžie, kde si jeho spolubojovníci mohli na chvilinku odpočinout.

Hlavní překážka spočívala v tom, že povětřím uvolněné úlomky skal neuměly padat jinak než dolů, a právě tenhle nevyhnutelný důsledek zemské přitažlivosti způsobil Oskabooseovi spoustu problémů během posledních pěti až sedmi metrů sestupu k úpatí stěny. Lapák si opatrně hledal cestu přes nahromaděné balvany a kolem nich, obcházel zvětralé kusy skal a obezřetně zdolával kluzké jazyky malých oblázků, sněhu a ledu. Postup mu ztěžovalo vědomí, jak složitému poslání musí dostát – všichni potřebují postupovat rychle, ale na něm je, aby vybíral cestu, jež je co nejschůdnější pro ty, kdo jdou za ním.

Indiánovo snažení Riccimu neuniklo. Když se jeho bota poprvé dotkla rovné země, podíval se na světélkující ciferník svých náramkových hodinek, a zjistil, že od chvíle, kdy vyrazili z tábora, uběhly už celé dvě hodiny. Možná jim to trvalo déle, než si představoval, ale díky Lapákovi Oskabooseovi se sem dostali bez jediného vážnějšího zranění, nepočítáme-li boule a odřeniny.

A přímo před sebou měli budovu Rubáše. Její silueta byla temnější než tmavá noc kolem.

Při taktických cvičeních musí nebezpečí vypadat opravdově, a také do značné míry vypadá. Ale člověk stejně částí mysli odmítne podlehnout nabízené iluzi. A rozstříknutá rudá tekutina představující krev nikdy nedokáže nahradit skutečnou ztrátu života, byť by její odstín byl sebeopravdovější.

Ricci se tiskl k zadní stěně Rubáše, v níž nebylo jediné okno, a sledoval Rosandera, jak vysunuje za roh svou průzkumnou teleskopickou sondu. Ačkoliv moc dobře věděl, že výcvikový tábor v Cape Green je jen jeviště z kulis, zmocnil se ho přitom zřetelný pocit, že tohle už jednou prožil. Přitom tábor se mohl jednou změnit v Afriku, příště v evropský Balkán, pak pro změnu třeba v Motor City – v cokoliv, co si člověk vymyslel. Kdepak, říkal si v duchu, skutečná akce se žádnou simulací nahradit nedá, to je marná sláva. A pokud ti dneska některý z mužů, které máš na starosti, padne k zemi, tak se na závěr nezvedne, aby kolem toho žertoval, stěžoval si nebo byl terčem vtípků ostatních.

„Už máte obrázek na displejích jasnější?“ zeptal se Rosander. Prstem pomalu posunoval tlačítko na rukojeti přístroje připomínající pistoli, aby správně nastavil intenzitu neviditelného infračerveného záření. „Nastavil jsem to na maximum, ale stejně se nemůžu v té tmě dostat dál než na nějakých pět metrů.“

„To bude stačit,“ uklidnil ho Ricci. Na průhledném displeji v hledí přilby sledoval dvojici strážných, jak v širokých kalhotách zastrčených do vysokých bot, ochranných brýlích a s vlněnými šátky kolem krku bezstarostným krokem obcházejí severní stranu objektu. Přes ramena jim visely krátké útočné pušky FN P90, do nichž se používá stejná munice jako do Ricciho sedm devítky: malá ráže, značný průnik.

„Vypni zvuk,“ požádal Rosandera Ricci. „Nebaví mě poslouchat tlachání těch dvou o tom, jak prohánějí středoškolačky dole ve městě.“

Rosander stiskl na sondě další tlačítko, aby vypnul mikrofon, který snímal zvuky z okolí.

„Ty dva chlápky složíte hezky rychle a tiše,“ přikazoval Ricci. Vysílačky měli všichni členové skupiny nastavené tak, aby se jim jeho tichý šepot přenášel do přileb jako normální hlas. „Nedovolte, aby začali střílet. A pamatujte si, že my sami si to taky nemůžeme dovolit.“

Sáhl do brašny na opasku pro oslepující omamující sprej, podíval se krátce přes rameno a naznačil rukou Seyboldovi, aby se připravil zasáhnout.

„Na můj signál,“ řekl a zvedl pěst.

Seybold na něj kývl a oba se přikrčili vedle Rosandera.

Vyčkávali. Strážní podle všeho nijak nespěchali, aby dokončili obchůzku. Obyčejná dvojice ozbrojených hlídačů líně obcházející uprostřed mrazivé kanadské noci sklad s masem.

Než se konečně objevili na rohu objektu, trvalo to celou věčnost.

Ricciho ruka se zvedla jako semafor.

Seybold se pohnul ve stejný okamžik. Oba společně zahnuli za roh, zvedli spreje a vystříkli jejich obsah strážným přímo do obličeje. Věděli, že vysokotlaký proud tekutiny se na tak malou vzdálenost nerozptýlí ve větru a že velká vlněná oka na šálách nezabrání silnému sedativu, aby nezačalo okamžitě působit.

Tiše a bezbolestně omámení hlídači se v bezvědomí zhroutili na zem. Členové oddílu je spoutali a odtáhli do stínu na úpatí kopce. Tam budou ležet celé hodiny a neproberou se.

Ricci se podíval na svoje muže.

„To by bylo,“ prohlásil. „Teď vyřídíme strážnici u brány.“

* * *

Přítomnost Lapáka Oskaboosea pro ně byla požehnáním nejen proto, že tak důvěrně znal okolní krajinu. Už během příprav na celou akci se blýskl významnou poznámkou o zdejší dopravě: téměř všechno, co se do téhle oblasti dopravovalo, bylo třeba naložit na vlak, který jel přes Toronto a třikrát týdně protínal zdejší divočinu. Jeden jediný vlak. Vždycky v pondělí, ve středu a v pátek. Rubáš na tom byl stejně jako jiná stanoviště položená mnoho kilometrů od nejbližšího nádraží – nezbývalo mu než se spojit se železniční stanicí nákladní automobilovou přepravou po transkanadské dálnici. Žádná jiná rozumná možnost prostě neexistovala.

Oskaboose pochopitelně neznal přesný rozvrh jízd, které převážely náklad mezi Rubášem a nádražím. Ale ani to nebylo potřeba. Tady dávaly lišky dobrou noc a nádraží, které měli nejblíž, bylo poslední na celé trati. Stačí si najít nějaký delší, hodně ospalý časový úsek mezi čtvrtkem a pátkem – řekněme tak od dvou do čtyř hodin ráno a člověk si může být jist, že u brány bude jen velmi nepočetná hlídka. A její členové se budou snažit držet v teple – pokud je něco takového v téhle části světa vůbec možné. Taky je dost pravděpodobné, že nastupují do služby s představou, že je nečeká nic jiného než usrkávání kávy a šťourání se v nose. Protože v tuhle noční hodinu by žádný řidič náklaďáku nevyjel na místní zamrzlé silnice ani za milion babek. A už vůbec ne na větrem ošlehanou, uhlazenou asfaltku odbočující z hlavní, vždyť na ní nejsou ani nastříkané pruhy, a člověku nezbývá než odhadovat, jestli je na své straně, nebo každou chvíli spadne na protější krajnici do škarpy. No, za milion dolarů by to někdo možná podnikl, přehodnotil Oskaboose svůj původní odhad. Ale pokud si vzpomínal, nikdy nikomu takový balík za noční jízdu nikdo nenabízel.

Do třetí hodiny zbývalo už jen pár minut a Ricci si už po několikáté opakoval, že Oskaboosea jim seslalo samo nebe.

Strážní budka u brány nebyla nijak honosná. Lehká vyhřívaná ocelová buňka navrhovaná pro malou posádku, neosobní kvádr, který by bylo možné zvednout a postavit před libovolnou továrnu, v níž se vyrábějí plnicí pera, řemenice, láhve na limonádu či zipy do sukní. Riccimu dělalo potíže uvědomovat si, že mají co dělat se zařízením, v němž se vyrábí smrtící vir, jaký lidstvo dosud nepoznalo. Občas zapomínal, že zlo se může vyskytovat v tak zoufale všední a nezajímavé podobě. Zlo umělo být stejně bezvýrazné jako soused, co bydlí hned vedle.

Ricci se přitiskl k severní stěně Rubáše asi třicet metrů od strážnice a jeho muži se krčili těsně za ním. Velkým, nezakrytým oknem uviděli, že uvnitř jsou tři hlídači. Dva seděli za řídicím pultem, na němž byla nejnápadnější řada monitorů. Muži si povídali a bylo zřejmé, že ani jeden z nich nevěnuje pozornost obrazovkám. Třetí klimbal za stolem či pultem u okna. Nohy měl natažené, ruce složené na prsou a hlava mu padala na hruď.

Ricci asi minutu zvažoval situaci. Dveře byly na jejich straně strážnice. Na rámu viděl připevněné zařízení na protažení magnetické karty. Zámek se automaticky zamkl, jakmile dveře zapadly, ale tahle sériově vyráběná bezpečnostní zařízení nejsou zařízená na to, aby chránila korunovační klenoty. Ricci si byl jist, že bude stačit jedno pořádné kopnutí.

Přivolal k sobě čtyři členy oddílu. Grilla, Barnese, Carlyslea a Newella. Ostatní zůstanou v záloze. Tenhle zásah vyžaduje naprosto sehraný postup, a proto chtěl, aby ho provedli ti nejzkušenější.

Instrukce mu zabraly jen několik vteřin: rychle, tiše. Strážní na druhé straně pozemku nesmí mít o ničem ani tušení.

Ricci v předklonu vyrazil kupředu a čtveřice vybraných mužů ho následovala. Všichni se drželi ve stínu hlavní budovy. Na konci její zdi dal Ricci pokyn k zastavení. Od strážnice je dělilo necelých deset metrů otevřeného prostoru. Deset hodně tmavých metrů. Když se bude skupinka držet při zemi, všechno dobře dopadne. Vydal příkaz a všichni se začali bleskem přesunovat k buňce.

Vzápětí už se Ricci krčil mimo dohled pod okny, srdce mu bušilo a organismus mu pumpoval epinefrin do krve. Díky tomu měl v ústech pocit, jako by omylem rozkousl pilulku proti alergii. Čekal, až jeho lidé zaujmou dohodnuté pozice. Grillo a Barnes se postavili vpravo ode dveří a pevně sevřeli zbraně. Newell si přičapl přímo za Ricciho vlevo ode dveří a Carlysle splynul se stínem přímo proti dveřím, připraven na pokyn je vykopnout.

Ricci si odepjal od opasku skládací obušek a ostatní ho napodobili. Pak začal odpočítávat. Hlasem i gesty. Sklopil první prst.

„… dva, tři!“

Carlysle se v mžiku narovnal, vyrazil a dvěma obrovskými skoky se ocitl u dveří. Přitom zvedl jednu nohu a kopl jí před sebe. Podrážka boty udeřila do dveří těsně pod klikou a dveře se rozletěly dovnitř.

Ricci vrazil do strážnice. Obušek přitom pevně držel za měkkou rukojeť a palcem postrčil tlačítko, které uvolňovalo do sebe zasunuté ocelové válce. Strážní sedící vedle sebe u řídicího panelu se oba naráz otočili ke vchodu. Zjevně byli dokonale zaskočeni. Ricci periferním viděním vnímal, že se spolu s ním hrnou dovnitř i jeho muži a honem se podíval, jaké zbraně mají hlídači pověšené přes opěradla židlí: u pana Levého uviděl P-90 a u pana Pravého HK.

Pan Pravý se vzpamatoval o poznání rychleji a sáhl po pušce. Ricci se po něm ohnal obuškem, praštil ho přes zápěstí, plynulým pohybem vklouzl špičkou pod předpaží, chytil obušek, aby ho držel za oba konce, a vší silou ho ohnul. Loketní kost praskla jako suchá větev. Pan Pravý se zhroutil v židli a začal ječet. Ricci pustil na jedné straně obušek, aby uvolnil sevření, zvedl ruku nad hlavu a udeřil muže ze strany do krku, do jednoho z tlakových bodů pod uchem. Strážný vydal zvuk připomínající bublání vody v napůl ucpaném odtoku, svezl se na podlahu a zůstal ležet. Zlomenou ruku měl ohnutou v několika nepřirozených úhlech.

Ricci se obrátil s napřaženým obuškem k panu Levému, ale ten už měl ruce zvednuté do vzduchu. Grillo a Barnes mezitím stačili sebrat obě pušky a vrazit panu Levému do žeber hlavně svých zbraní. Carlysle a Newell pro změnu mířili samopaly na chlapíka, který si ve službě zdříml.

Ricci si stoupl mezi oba zajaté strážné, podíval se z jednoho na druhého a pak ukázal rukou na řídicí panel.

„Tak, fešáci, který z vás nás chce pustit dovnitř vchodem pro služebnictvo?“ zeptal se.

Ani jeden z mužů nereagoval.

Ricci se otočil k panu Levému, gestem vyzval Grilla a Barnese, aby poodstoupili, a praštil muže obuškem přes obličej. Ze zlomeného nosu okamžitě vyrazila krev a strážný přepadl přes židli a složil se na zem.

Ricci se hbitě otočil ke spáčovi. Muž už byl úplně vzhůru a nevěřil vlastním očím. Ricci ho chytil rukou za košili a zvedl ho do stoje.

„Počítám, že to vyšlo na tebe,“ poznamenal.

„Jsi s námi v kontaktu?“ vyzkoušel Ricci spojení s Thibodeauem.

„Všechno funguje, jak má,“ odpověděl Thibodeau ze základny u Dvou ramen.

„A co ty, Lapáku? Máš všechno pod kontrolou?“

„Dobrý,“ ohlásil se tentokrát ze strážnice Oskabooseův hlas. „Jen je tu trochu nepořádek.“

„Příště se budu snažit po sobě uklidit,“ odpověděl mu Ricci. „Ti dva strážní by měli nějaký čas dát pokoj. Kdyby některý z nich začal vyvádět, uzemni ho ještě trochou sedativ. Dá pokoj.“

„Rozumím.“

„Chci, abyste toho třetího šaška měli s Harpswellem v jednom kuse na mušce a ani na chvíli na něj nepřestali mířit. Kdyby k vám zavolal nebo přišel někdo z budovy, bude vám tenhle náš nový kamarád dělat recepčního. Pohlídejte si, aby se při jednání patřičně usmíval. A nezapomeňte mu vysvětlit, co ho všechno čeká, kdyby řekl něco, co se nehodí.“

„Pořád ještě rozumím.“

Ricci se odmlčel, aby si srovnal myšlenky. Pak se znovu ozval:

„Doktore?“

„Slyším vás,“ ozval se hlas Erika Oha. Lékař seděl s Nimecem a Megan Nemilosrdnou na ředitelství v San José. „Teprve před pár minutami se jim podařilo dát tady dohromady video.“

„Počítám, že vás neubylo, když jste přišel o úvodní titulky,“ poznamenal Ricci. „Už máte signál dobrý?“

„Trochu to poskakuje, ale už pracují na tom, aby to vyčistili,“ odpověděl Eric. „Že jste v budově, to vidím, ale kam jste to vlezli? Vypadá to jako kuchyň.“

Ricci se rozhlédl kolem sebe. Miniaturní objektiv digitální kamery měl umístěný v přilbě kousek nad pravým okem. Jeho tým, už bez Oskaboosea a Harpswella, se dostal do budovy otevřeným zásobovacím vchodem. Celý tým pak prošel několika ztemnělými a prázdnými chodbami a hledal cestu, jež by ho s co nejmenším odporem dovedla do hlavní části celého objektu. První nezamčené dveře je zavedly sem. Skutečně se ocitli v kuchyni. A byla pořádně veliká. Nepochybně se tu připravovalo jídlo pro všechny zaměstnance, kteří v budově přebývali. Ricci kolem sebe uviděl mohutná ocelová zařízení, lednice, do nichž musel člověk vstoupit, mycí pulty se třemi dřezy. Traverzy s háky, na nichž visely nejrůznější nástroje a suroviny potřebné k vaření. Police plné koření, kávy a dalších zásob.

Z nějakého nevysvětlitelného důvodu si Ricci najednou vzpomněl na děkovnou modlitbu, kterou s oblibou pronášel nad prostřeným stolem jeho otec: Přátelé jsou dobří, jídlo je dobré, Bůh je dobrý. Dejme se do toho. Už spoustu let si na tuhle průpovídku, uloženou někde v hlubinách paměti, nevzpomněl.

„Jo, doktore,“ přitakal. „Tak se držte, jedeme dál.“

Ricci provedl své muže širokou uličkou mezi dlouhým pracovním pultem a úctyhodnou řadou trub, grilů a ploten a došel k vysokým otočným dveřím na opačném konci místnosti.

Naprosto obyčejná kuchyně. Všední. Jak školní jídelna.

Ricci strčil do dveří a ostatní členové týmu se mu pohybovali v patách. Nalevo uviděl dveře, jimiž si chodili zaměstnanci k výdeji jídla. Tentokrát to byly dvojité otáčivé dveře. Rázně se k nim vydal.

U dveří se zastavil, špičkami prstů v rukavici opatrně strčil do jednoho jejich křídla a pomaličku vzniklou skulinou protáhl hlavu.

Před sebou uviděl dlouhou chodbu po obou stranách lemovanou zavřenými dveřmi. Na dveřích byly připevněné štítky se jmény, takže šlo zřejmě o kanceláře. A na konci chodby zahlédl něco, co u něj vyvolalo zrychlení tepu, a současně se mu zježily chlupy na zátylku.

Na stěně tam nad sebou visely dvě tabulky. Na spodní byla obyčejná šipka ukazující, kterým směrem je křižovatka chodeb. Na horní Ricci rozpoznal symbol varující před nebezpečím biologického původu.

Ricci rychle provedl svůj oddíl temnou chodbou a zahnul směrem, jímž ukazovala šipka. Uvědomoval si, jak dutě, prázdně se jejich kroky odrážejí od tlustých betonových zdí.

Na křižovatce se spojovací chodbou narazili na další otáčecí dveře. Prostor za jejich okny matně zalévaly tlumeným světlem zářivky umístěné na stropě.

Ricci přikázal svým lidem, aby se přitiskli ke stěnám, a pak došel ke dveřím a opatrně se podíval skleněným okýnkem dovnitř. Zdálo se, že prostor za dveřmi je prázdný. Ricci se jemně opřel ramenem do jednoho křídla dveří a nakoukl do chodby prozářené mléčně bělavým světlem.

Dveře, jež lemovaly tuto chodbu, už zcela jistě nevedly do obyčejných provozních kanceláří. Tohle byly kovem vyztužené, neprůstřelné zábrany, většinou opatřené čtečkami magnetických pásků a číselníky pro vyťukání vstupního kódu.

Ricci vyzval ostatní, aby postupovali těsně za ním, a vykročil dál do chodby.

„Kdyby vás napadlo, kam máme zamířit, doktore, dejte mi vědět,“ vyzval Oha pomocí mikrofonu zabudovaného v přilbě.

„Docela bych řekl, že jdete správným směrem,“ odpověděl Eric. „Obecně platí, že provozy věnující se biologickému inženýrství jsou postaveny jako jakékoliv jiné komerční či průmyslové zařízení. Řídí se jednotlivými fázemi výroby, od počátku do konce –“

„Nikdo neskladuje předváděcí vůz na stejném místě jako součástky, z nichž ho sestavil.“

„Přesně tak.“

„Dobře, ještě něco mi k tomu můžete říct?“

„Úplně nejlepší by pro nás bylo, kdybychom našli předem nachystaný inhibitor viru – fungující chemický prostředek, který je schopen viru zabránit, aby se pomocí proteinů přisával na Gordianovy buňky. Pokud se nám to nepovede, budeme se muset napojit na počítačově zpracovanou genetickou databanku Rubáše, abychom zjistili, jak si vir syntetizuje isoformy –“

Ozvalo se netrpělivé mlasknutí. „Trochu srozumitelněji, doktore.“

„No, jak vypadá ta úprava DNA, díky níž si vyrábí ty proteiny, tedy peptidy,“ opravil se honem Eric. „Kdyby se nám podařilo získat informaci o povaze genové změny, mohli bychom se pokusit vyvinout vlastní inhibitor a zastavit další šíření viru v organismu. Jenže to může nějaký čas trvat a Gordianův zdravotní stav nám nedává příliš mnoho – Počkejte, zastavte se a koukněte se na ten nápis napravo, ať vidím, co na něm je.“

Ricci se otočil, aby se kamera v přilbě dívala správným směrem.

Stálo tam:

CYTROMETRIE

„Jo, děkuju, to není to, co potřebujeme,“ ozval se Eric. „Abych se vrátil k tomu, co jsem vám začal vysvětlovat – inhibitor bude poslední článek výrobního řetězce. A bude v nějakých mikrokapslích, stejně jako látka, která vir probouzí. A nejspíš ji budou skladovat ve stejných prostorách. Samo skladování by nemělo být náročné. Kapsle jsou navrženy tak, aby v suchém a čistém prostředí při pokojové teplotě měly dlouhou životnost.“

Ricci spěchal chodbou dál. „A co mám tedy hledat?“ chtěl vědět.

„Cedulky s nápisy jako koacervace, obaly na kapalné bázi nebo tavicí zařízení. Jednotky sloužící k ukládání jakékoliv látky do mikrokapslí se skládají z několika obrovských louhovacích lázní – obvykle z akrylátu, nerez oceli či nějaké kombinace těchto dvou materiálů – spojených technikou na přečerpávání: čerpadly, tryskami a tak podobně. Taky tam bude muset být nějaký zdroj stlačeného vzduchu. A kontrolní panel s počítačem. Použité materiály mohou být –“

Doktor se náhle odmlčel uprostřed věty. Na monitoru jasně viděl to, co právě Ricci zahlédl na křižovatce dvou chodeb o několik tisíc kilometrů dál. Doktoru Ohovi při tom pohledu vyskočilo srdce až do krku.

Riccimu bylo na první pohled jasné, že strážní, kteří se právě objevili v chodbě, jsou daleko lépe vycvičeni než jejich kolegové hlídající budovu zvenku.

Zahnuli za roh a vydali se směrem k němu zrovna ve chvíli, kdy k rohu sám dorazil a zastavil se, aby ho mohl Rosander obejít a použít svoje teleskopické kukátko. Byli to tři muži ve světle šedivých uniformách. Přes rameno měli přehozené samopaly a budili nezaměnitelný dojem skvělých vojáků.

Než stačila kterákoliv ze stran zareagovat, stály najednou obě skupiny tváří v tvář proti sobě v naprosto rovné a holé chodbě, dělilo je od sebe nějakých pět metrů, nebylo se kam schovat… a neměli jinou možnost než se utkat.

Ricci hbitě sáhl po zbrani a ovladač funkcí přepnul do polohy, kdy se z pušky stávala smrtící zbraň. S podivným pocitem, že tohle už přece jednou prožil, si znovu vybavil cvičení v Cape Green.

Ve chvíli, kdy tiskl spoušť a zahajoval palbu, ještě mu ta myšlenka ani pořádně nepronikla do vědomí. Současně přikázal svým mužům, aby se rozptýlili a vrhli se do boje.

Strážný, na kterého zamířil, byl při hledání spouště jen o něco málo pomalejší než Ricci. Když padl s rozervanou a zakrvácenou blůzou od uniformy na zem, z ruky mu vylétla zbraň připravená ke střelbě.

Ricci zahlédl, jak druhý strážný zvedá samopal a snaží se zamířit na jednoho ze členů týmu. Bez rozmýšlení trhl zbraní, krátce zamířil, stiskl spoušť a z hlavně vyrazila další dávka pěti nesmlouvavých střel. Jenže tenhle strážný dokázal vystřelit, ještě než dopadl na záda, a i pak pálil dál, až kulky létaly po celé chodbě. Ricci za sebou zaslechl bolestivé zasténání, ale neohlédl se. Nemohl. Chtěl toho hajzla na zemi dorazit.

Sklonil zbraň k podlaze a znovu vypálil. Totéž ve stejnou chvíli udělal ještě nějaký další člen útočného oddílu. Zásahy roztrhly strážnému břicho a rudá krev se mu valila z těla ven. Muž se převalil a ukázalo se, že záda má červená v místech, kde si projektily našly cestu z těla ven. Pak sebou ještě trochu zaškubal a zůstal bez hnutí ležet.

Vlevo od Ricciho ještě někdo vystřelil, pak vypálil ještě někdo za ním, Ricci se rozhlédl a uviděl, že třetí hlídač se zapotácel na místě a pak ztratil rovnováhu a složil se na podlahu.

Dobrý, pomyslel si Ricci. Je to dobrý, dostali jsme je všechny.

Honem se obrátil, aby zjistil, kdo z jeho lidí to schytal. Grillo. Ležel na zádech a z hrdla mu prýštila krev. Klečeli u něj Simmons a Beatty, sundávali mu přilbu a snažili se mu rozepnout límec bundy. Jenže raněný se nehýbal a v otevřených očích měl výraz, který Ricci moc dobře znal. Byly to oči člověka, který už pohlédl vlastní smrti do tváře.

Ricci doběhl k ležícímu muži, sklonil se nad ním a rukou se pokusil nahmatat na krku puls. Grillova krev mu přitom stékala po rukavicích.

Zvedl obličej ke svým podřízeným a snažil se přitom, aby mu z tváře nevyčetli, jak se v něm všechno svírá.

„Už pro něj nemůžeme nic udělat,“ prohlásil. „A musíme se z téhle prokleté chodby dostat, dokud to ještě jde.“

Kuhl měl velice lehké spaní, a tak zvedl telefon, sotva doznělo první zazvonění. „Co se děje?“ zeptal se.

Vyslechl hlášení bezpečnostního pracovníka a pak ze sebe rázně strhl pokrývku.

„O kterou část budovy jde?“ zeptal se.

Znovu naslouchal.

„Pošlete do té oblasti posily,“ přikázal. Rozhodl se, že bude nejlepší, když to oznámí DeVaneovi. „Hned tam budu,“ vyštěkl.

„Doktore, potřebuju, abyste mi radil!“ zakřičel Ricci do mikrofonu. Jeho oddíl běží chodbou, pryč od místa, kde došlo k přestřelce.

Ticho.

„No tak, doktore, myslím to váž –“

„Slyšíš, Tome? To jsem já.“

„Pete, kde sakra vězí ten felčar? Lítáme tady jen tak naslepo.“

„Já vím. Eric viděl všechno, co se stalo. Tu střelbu. I to, co se stalo Grillovi. Pořádně to s ním otřáslo.“

„Tak ho propleskněte –“

„Tome, pro boha živého, víme, v jaké jste situaci.“ To byla Megan a hlas se jí chvěl napětím. „Dej mu alespoň chvilinku, aby se…“

„Jsem v pořádku,“ vložil se do hovoru Erikův hlas. „Omlouvám se. Jsem… jsem jen…“

„Později,“ přerušil ho Ricci. „Blížíme se k další křižovatce. Je tady spousta nápisů. Dokážete je přečíst?“

„Ne, pohybujete se moc rychle a obraz je rozmazaný… Poskakuje…“

„Zastavím se, abyste se na to mohl pořádně podívat. Ale nemáme moc času. Nemám tušení, kdo všechno mohl slyšet tu střelbu.“

„Rozumím.“

Ricci dal znamení, aby celý oddíl zastavil, a pak otočil hlavu k nápisům, aby na ně zaměřil objektiv digitální kamery.

„Teď je vidíte dobře?“ zeptal se.

„Ano… Počkejte! Ten nápis vlevo. Ne, ten další… Ano, to je ono.“

Ricci se na příslušnou cedulku podíval. Stálo na ní:

HYDRATAČNÍ FÁZE SEPARACE

„Doktore?“ popoháněl Ricci Erika.

„Jste na místě. To je jen jiné označení pro výrobu želatinových mikrokapslí,“ vysvětloval Oh. „Zní to trochu akademičtěji.“

Ricci sklouzl pohledem doleva. Asi metr od křižovatky byla chodba zatarasená ocelovými vraty. A tentokrát u nich nebyla štěrbina na protažení magnetické karty, nýbrž biometrický skener, na nějž bylo třeba přiložit dlaň. Náročnost zabezpečovacích zařízení rostla. Už to samo o sobě svědčilo o tom, že začíná přihořívat. Ricci počítal s tím, že se bude muset vyrovnat s biometrickými zámky, a byl vybavený na to, aby je dokázal přelstít. Jenže takový podvod vyžaduje čas, a v jejich případě v tuhle chvíli vítězila rychlost nad elegancí.

Otočil se ke svým mužům. „Vědí, že jsme tady, tak nemá cenu chodit po špičkách,“ prohlásil. „Zjednáme si cestu dovnitř výbušninou.“

Johan Stuzinski byl specialista v oblasti bioinformatiky – tedy ve využití technik statistické a počítačové analýzy k předvídání funkcí uměle vložených proteinů v hostitelském genetickém materiálu. Všechny postupy, jež používal, vycházely výhradně z rozborů sekvencí, z nichž je sestavena šroubovice DNA. Když se tato disciplína využívá pro zkoumání lidského genomu, patří k ní i určování proteinů uvnitř chromozomů, které způsobují dědičné choroby a zděděné předpoklady k nemocím, jež mohou být vyvolány nejrůznějšími vnějšími činiteli, například životním prostředím nebo složením stravy.

Výsledky, jež tento výzkum přinášel, slibovaly revoluční proměnu moderní medicíny, neboť mohly vědcům pomoci připravovat léky a léčebné postupy, které by se zaměřily přímo na příslušné proteiny. Medicína by tak najednou dokázala zaútočit na příčiny zdravotních obtíží přímo u jejich buněčných – nebo vlastně molekulárních – kořenů. Pokud se v nadcházejících desetiletích podaří najít lék na rakovinu, cukrovku, kardiovaskulární nemoci, svalové dystrofie, Alzheimerovu chorobu, AIDS a bezpočet dalších hrůz, jež pronásledují lidstvo po celou dobu jeho vývoje, pak k tomu dojde výhradně díky výsledkům genomického výzkumu.

Johan Stuzinski byl ve svém oboru opravdu nejlepší, a tak mohl nabídnout svoje služby kterémukoliv ze stovek lékařských výzkumných ústavů, jež vyvíjejí smysluplnou činnost tím, že se snaží, aby byl v 21. století život člověka kvalitnější. V lednu 2000 dostal Stuzinski nabídku, aby přijal funkci ředitele firmy Sobel Genetics, nejvýznamnějšího pracoviště v oblasti hledání léčebných postupů založených na genomickém výzkumu. Funkce s sebou nesla velmi slušný plat a spoustu dalších výhod. Když už se Stuzinski málem rozhodl, že post ředitele přijme, přišla zničehonic nabídka z kanadské firmy Rubáš. Cíle tohoto podniku byly daleko méně jasné a přijatelné. Stuzinski se rozhodl, že o nich bude uvažovat jako o poněkud neobvyklých. Ale jako řediteli mu slibovali nejrůznější doplňkové finanční služby, jež nebudou zahrnuty ve smlouvě, a tudíž je nebude muset zdaňovat. Dohadovali se o nich v jemných náznacích podle vzoru ‚já mrknu, ty kývneš‘.

Po troše zvažování zavolal Stuzinski k Sobelům a oznámil jim, že nabídku nepřijímá. Sbalil si zavazadla na cestu do Ontaria a s úlevou si nasadil na oči klapky mravní čistoty. Soustředil se pouze a výhradně na svůj úzký díl práce, kterou měl v Rubáši vykonávat, a jen zcela výjimečně se pouštěl do úvah, jak asi lze výsledky jeho činnosti využívat. A rozhodně si nikdy nepoložil otázku, proč je u nich v továrně tolik ozbrojených a dosti nerudných hlídačů, kteří některé části výroby velmi bedlivě střeží.

V tomhle smyslu byl Stuzinski stejný jako stovky dalších špičkových odborníků, kteří se rozhodli dát svoje výjimečné schopnosti do služeb Rubáše. Podobal se jim ostatně ještě v jednom ohledu: Když k němu do obytného křídla ve čtvrtek nad ránem dolehly rychlé kroky, pak tlumená pleskání připomínající střelbu s tlumičem a nakonec něco jako vzdálený výbuch, probudil se a vylezl z postele jen proto, aby se přesvědčil, že má zamčené dveře. Pak si s jistým náznakem nervozity šel zase lehnout.

Protože Johan Stuzinski si říkal, že pokud mu přímo nehrozí nějaké nebezpečí, není to, co se venku děje, v žádném ohledu jeho věc.

„Vás šest zůstane tady a bude krýt vstup,“ obrátil se Ricci na Barnese, Seybolda, Beattyho, Carlyslea, Perryho a Newella. „Dávejte dobrý pozor. Ten výbuch musel vyvolat poplach v celém baráku. V tuhle chvíli nevíme, kolik mužů k nám běží.“

Jmenovaní členové týmu společně přikývli. Stáli u zbytků bezpečnostních dveří vyhozených do vzduchu a všude kolem nich se vznášel prach a dým, jež po sobě zanechaly průrazné nálože.

Ricci se jim na okamžik zadíval do obličejů a pak se obrátil ke zbývající čtveřici příslušníků oddílu. „Tak jo, a my půjdeme dál,“ prohlásil a vykročil v jejich čele k poškozenému vchodu.

V řídicím středisku bezpečnostní služby se Kuhl zamyšleně díval na blikající světlo na schématu elektronického zajištění budovy. Místo, kde k výbuchu došlo, jen podporovalo jeho domněnku, pokud jde o cíl nepřátelského nájezdu. A vzal-li v úvahu jejich cíl, okamžitě mu v mysli zaplála představa, o koho jde – skoro jako by mu v hlavě někdo škrtl zápalkou.

Přejel pohledem z obrazovky na velitele bezpečnostních složek. „Sledujte, co se v místě výbuchu děje,“ prohlásil a v duchu zvažoval, jestli by uměl najít do místa, jež se stalo terčem útoku, nějakou jinou cestu. „Budeme ve spojení.“

Ani nečekal, až velitel přikývne na znamení, že rozkaz pochopil, a vyšel z místnosti.

Seybold vykoukl do chodby a zjistil, že se mu nepodařilo pouze snížit číselnou převahu protivníka, nýbrž že ji významně zvrátil ve prospěch svého týmu.

Tohle poznání mu přinášelo jistou úlevu, vždyť na tohle se připravoval, na tohle ho celou dobu cvičili. Jenže kvůli tomu nepřestal být člověkem a z pohledu na to, jakou škodu dokážou střelné zbraně způsobit lidskému tělu, se mu dělalo nevolno.

Pět nebo šest strážných leželo v prapodivných pozicích na zemi, byli pokryti krví a podlaha kolem nich byla od krve kluzká. Někteří křičeli bolestí. Další strážný byl přilepený na stěně jako obrovská moucha na mucholapce. Držela ho tam velká dávka silného lepidla, která ho zasáhla po výbuchu nastraženého granátu. Šlo o jednu ze zbraní, jež měly protivníka jen zneškodnit, ne ho zabít. Muž měl roztažené ruce, jak s ním tlaková vlna praštila o zeď. Z tváře mu visely cáry utržené kůže v místech, kde ve slepé panice urval obličej od betonové stěny. Další hlídač klečel na zemi a nechápavě zíral na díru ve vlastním břiše, do níž by se hravě vešel baseballový míček.

Seybold měl jen okamžik na to, aby vyhodnotil, jaké škody nepřítel utrpěl. Přes roztroušená mrtvá těla se už valila další vlna strážných, samopaly v rukou jim poskakovaly a Seyboldovým úkolem bylo je zastavit.

Zhluboka se nadechl, hodil si granátomet Benelli přes rameno, v rukou pevně sevřel taktickou automatickou pušku a vypálil první dávku. Vlevo i vpravo od něj, přikrčeni u stěn za vyvrácenými ocelovými dveřmi, stříleli i jeho spolubojovníci.

Několik dalších strážných padlo, načež se za nimi zničehonic objevil muž, který se k nim řítil s podivně vzteklým, bojovným výrazem, řval ze všech sil a samopal mu v rukou jen štěkal. Kousek vlevo od Seybolda náhle vyjekl Beatty. Síla projektilu s ním udeřila o zeď. Když se pomalu sesouval na podlahu, zanechával po sobě na stěně červenou čmouhu. Vzápětí začaly chrlit kulky hlavně ostatních mužů, útočící hlídač se zatočil na místě, zbraň mu vylétla z rukou, chytil se oběma dlaněmi za prsa a zhroutil se mrtvý k zemi.

Takže už zbývali jen dva útočníci. Jeden ležel na zemi a tiskl se břichem k podlaze, aby představoval co nejmenší cíl. Plížil se v krvi svých kamarádů a bez ustání střílel před sebe. Carlysle a Newell na něj pečlivě zamířili a pak oba najednou vypálili krátkou, přesně umístěnou dávku. Tihle dva spolu pracovali už mnohokrát a na jejich dokonale provedeném výkonu bylo patrné, jak jsou sehraní. Strážný na podlaze jednou vykřikl a pak se přestal hýbat.

Na chodbě zůstal už jen jediný hlídač, a tomu se zjevně nechtělo spáchat sebevraždu. Vstal, otočil se a dal se do běhu. Uniformu měl promáčenou krví, jež mohla – ale také nemusela – být jeho.

„Necháme ho běžet?“ zeptal se Carlysle Seybolda.

Seybold se na něj podíval. V uších mu divoce bušil tep vlastního srdce, a tak měl dojem, že k němu otázka doléhá z veliké dálky.

„Ten parchant není důležitý,“ odpověděl a honem se obrátil k Beattymu, který seděl na zemi, opřený zády o stěnu. Barnes a Newell už se nad ním skláněli a vytahovali z batohů lékárničky.

Perry si zvedl hledí přilby.

„Je to zlé?“ zeptal se Seybold. Očima uhnul od Beattyho zakrváceného ramene a zadíval se raněnému do tváře.

„Mám pocit, že mi někdo projel ruku vrtačkou, ale myslím, že to bude v pořádku,“ odpověděl Beatty. Olízl si rty. „I když nemůžu říct, že bych z toho byl kdovíjak odvázaný.“

Seybold si povzdychl a přikývl. „Vezmeme tě s sebou, aby tě doma vykurýrovali,“ poznamenal.

„Počkejte,“ zarazil ho Eric Oh. „Tamhleten. Ne, ne, berete špatný disk. Sáhněte o dva dál. Ano, to je on.“

Ricci vytáhl z přihrádky obal s kompaktním diskem a otočil ho tak, aby jeho popiska směřovala k objektivu kamery, kterou měl v přilbě.

V reproduktorech slyšel jen mlčení.

„Doktore…“

„Potřebuju, abyste to strčil do svého přenosného počítače a poslal mi všechno, co na něm je,“ ozval se Eric. „Budu si to muset prohlídnout.“

Ricci se kousl do rtu. Ze směru, kde vyhodili do vzduchu bezpečnostní dveře, slyšel zvuky, jež nápadně připomínaly střelbu.

Sáhl k opasku, kde měl pověšený miniaturní počítač, stiskl mechaniku pro CD-ROM, uložil do ní disk a zase mechaniku zavřel. Pak stiskl tlačítko, na němž měl uložené spojení s vnitřní počítačovou sítí UpLinku a odeslal veškerý obsah disku po bezdrátovém spojení jako přílohu elektronické pošty.

Vteřiny se mučivě vlekly.

„Tak co?“

„Právě nám sem začala přicházet data. Projíždím je on-line, takže mám možnost to všechno –“ odmlčel se.

Ricci přestal dýchat. „Tak co…?“ zeptal se.

„Panebože,“ vydechl Eric. „Kristepane, Ricci, to je neuvěřitelné.“

Kuhl jel výtahem poháněným stlačeným vzduchem ze suterénu, kde měli biofarmu. V ruce přitom svíral svou SIG-Sauer P220 pro případ, že by nepřítel číhal přímo u dveří výtahu. Cesta podzemím mu umožnila obejít poničený bezpečnostní vchod v přízemí Rubáše. Až se válcovitá kabina otevře, ocitne se přímo v sekci, kde se aktivní látky vkládají do mikrokapslí, pár kroků od místnosti, jež je nepochybně cílem nájezdníků.

Nevěděl, kolik nepřátel se do budovy dostalo, ani jak daleko pronikli. Jestliže se rozhodl, že jim zabrání, aby splnili úkol, jistě se mu to může podařit. Zatím ale vždycky všechno přežil díky tomu, že si uměl každý krok pořádně naplánovat.

Výtah se zastavil.

Simmons a Rosander, kteří čekali venku, zaslechli svištění vzduchu signalizující příjezd kabiny a zvedli zbraně.

Kuhl je zahlédl, ještě než se dveře úplně otevřely. Byl rychlý, a tak mu stačilo, aby měl před protivníkem i jen velmi malý náskok. A se svou schopností nelítostně zabíjet bez jakýchkoliv skrupulí byl rázem vraždící zrůdou.

Simmons stál vlevo od výtahu a byl připraven pasažéra vycházejícího z kabiny varovat, aby nekladl odpor. Kuhl se k čekajícímu švihem otočil, přistoupil těsně k němu, zvedl pistoli a přitiskl její hlaveň mezi čtvrté žebro a podpažní jamku. Věděl, že v těch místech nechává neprůstřelná vesta nechráněné místo. Třikrát stiskl spoušť, ozvaly se tři tlumené výstřely, tři projektily .45ACP s teflonovým pláštěm pronikly teplým oblečením a Simmons se zhroutil k zemi.

Rosander nemohl nic dělat. Muž, který vyšel z výtahu, se přitiskl těsně na Simmonse, a tak Rosander nemohl zahájit palbu, protože se bál, že by mohl nešťastnou náhodou zasáhnout svého spolubojovníka. Sotva ale Simmons začal padat k zemi, Rosander se připravil ke střelbě.

Stačilo málo, a byl by dost rychlý.

Kuhl se k němu jedním hbitým pohybem otočil, chytil ho za zápěstí ruky, která držela pušku vepředu, prudce je zkroutil a současně svým mohutným předpažím udeřil Rosandera do krku, aby mu rozdrtil hrtan.

Rosander upadl na zeď, otočil oči v sloup a sesul se k zemi. Kuhl se sehnul, aby mu z rukou vykroutil jeho zbraň, když vtom za sebou uslyšel nějaký pohyb. Otočil se znovu doleva, do směru, kde se nacházela laboratoř, v níž měli uskladněné vzorce pro výrobu inhibitorů. Vetřelec, kterého Kuhl střelil zblízka do podpaží, měl bok celý lepkavý od zranění, jež kulky způsobily, ale stále ještě se držel při životě. Ze všech sil se vzepřel na loktech a ochablými prsty se snažil sevřít zbraň. Kuhl se k němu sklonil, koleno mu přitiskl na hruď, aby z muže vyrazil poslední zbytky dechu, zvedl mu hledí přilby, zadíval se mu přímo do očí a jedinou ranou doprostřed čela ho dorazil.

Pak se narovnal, jelikož uslyšel, jak se k němu z haly blíží kroky. Od laboratoře rychlými kroky přibíhal další nepřítel v zimním maskovacím oděvu a zbraň měl připravenou k výstřelu.

Nichols věděl, že Ricci, pracující v místnosti za ním, zoufale potřebuje víc času. Proto když zaslechl z chodby napravo výstřely, otočil se a vyrazil za zvukem.

Na první pohled poznal muže, kterého znal jako Divokou kočku. Muž stál nad Simmonsovým tělem nasáklým krví. Nichols ještě zahlédl u stěny zhrouceného Rosandera a s návalem hrůzy v srdci začal na vraha střílet.

Kuhl chladnokrevně stiskl spoušť taktického samopalu, který před tím vzal Rosanderovi. Mířil nízko a hlavní přitom pohyboval zprava doleva.

Pod Nicholsem se podlomily nohy a z obou kolen mu prýštila krev. Pak bolestivě dopadl na záda.

Kuhl do něj vypálil tři přesně mířené dávky. Viděl, jak sebou tělo zaškubalo, když se do něj postupně zarylo patnáct projektilů.

Pak ho na okamžik napadlo, že by se mohl pokusit proniknout chodbou o kus dál.

Zaťal zuby. Z místa, kde došlo k výbuchu, se ozývaly další kroky. Tentokrát k němu běželi čtyři muži. Dusání jejich těžkých bot se výrazně lišilo od zvuků, jež vydávali jeho muži. Ty se protivníkovi zřejmě podařilo odrazit. Kuhl si uvědomil, že nemá tušení, kolik nepřátel proti němu stojí.

Ještě jednou se nad celou situací krátce zamyslel a pak se rozhodl.

Otočil se k výtahu, zmáčkl tlačítko, jímž se přivolávala kabina, vstoupil do otvírajících se dveří a stáhl se.

„… kristepane, Ricci, to je neuvěřitelné.“

Ricci měl obličej zalitý potem.

„Mluvte rychle, doktore,“ zasípal. „Máme už konečně to, co potřebujeme?“

„To si pište, že máme. Dostali jsme to. Je to naše. Dostali jsme několik typů inhibitorů. A nejsou uskladněny jako pilulky, nýbrž jako počítačové modely. Nové léčení nových virů. Neměli důvod je předem vyrábět, tedy fyzicky, a tak je také nevyrobili. Ale, Ricci, to, na co jsme přitom narazili, předčí veškeré očekávání. Jsou tu stovky, tisíce aktivátorů. Ten vir je zřejmě možné měnit nekonečně. Ta potvora může vyvolat soudný den, a my jsme našli –“

Ricci přestal dávat pozor na to, co mu Oh vykládá. O kus dál v hale zaslechl tlumené rány, jež mu nápadně připomínaly výstřely z pistole. Dva, možná tři. Pak čtvrtý. A bylo to nepříjemně blízko. Pak, s odstupem nějakých pěti vteřin, zaslechl několik krátkých, s rozmyslem vedených dávek z poloautomatické zbraně. Podle zvuku to klidně mohla být taktická puška, kterou byl celý oddíl vybaven.

Rázně se otočil, přeběhl přes místnost, vyrazil dveřmi ven a ocitl se na chodbě. Podíval se doleva, pak doprava.

Po Nicholsovi nebylo nikde ani stopy.

Srdce už zase bušilo Riccimu až v krku. Pádil chodbou, mihl se kolem rohu za laboratoří, kde se látky ukládaly do mikrokapslí, a stále nabíral rychlost. Utíkal směrem, odkud zazněly výstřely.

Další ohyb a Riccimu se naskytl pohled na prostor přede dveřmi do výtahu. Byl to pohled, na nějž do smrti nezapomene.

Nicholse uviděl na podlaze mezi sebou a výtahem. Muž ležel na zádech a ruce měl rozhozené. Simmons a Rosander padli přímo u výtahu. Seybold klečel nad Nicholsem, sundával mu přilbu a držel mu hlavu v dlaních. Barnes, Newell a Perry se skláněli nad druhými dvěma muži a prohlíželi je ve snaze zjistit, jak jsou jejich zranění vážná. Když Barnes uslyšel, že se k nim Ricci blíží, zvedl hlavu od ležících těl. Sotva uviděl otázku v Ricciho očích, zavrtěl hlavou. Ne.

Ne.

Ricci přiskočil a klekl si vedle Seybolda.

„Je to zlé?“ zeptal se.

Seybold zvedl hlavu od mladíka, kterého svíral v náručí, zadíval se Riccimu zpříma do tváře a neuhýbal očima. Tím dlouhým, utrápeným pohledem řekl vše.

Pak Nichols zničehonic zesláblým pohybem zvedl ruku, jež mu až do té chvíle ležela u boku. Ricci cítil, jak se raněný muž dotýká jeho paže. „Pane… já…“ Tenký, suchý zvuk splývající umírajícímu ze rtů by šlo těžko označit jako šepot.

Ricci si zvedl hledí z obličeje, polkl a naklonil se nad Nicholse. „Poslouchám tě,“ pobídl ho. „Pokračuj.“

Nichols na něj stále upíral pohled, pohyboval ústy, ale slova, která vyslovoval, nebyla k rozeznání.

Ricci mu sevřel ruku do dlaní a naklonil se blíž. To už se jejich obličeje téměř dotýkaly.

„Pokračuj,“ naléhal na mladíka. „Pokračuj, jsem tady u tebe.“ Nichols zkřivil obličej samým úsilím.

„Divoká kočka,“ zašeptal. „Divoká…“

Ricci měl pocit, jako by se v něm něco převrátilo. Pomalu a drtivě. Jako veliké kamenné mlýnské kolo.

Sevřel Nicholsovi ruku. „Díky, slyšel jsem to,“ ujistil umírajícího. „Teď si zkus trochu odpočinout.“

Nicholsovi poklesla víčka, ale pořád ještě se snažil mluvit. „Dostali… podařilo se nám…?“

Ricci odpověděl zavřeným očím přikývnutím. „Podařilo se nám to, Nicholsi. Dosta –“

Nichols se zachvěl a vydal ze sebe tichounké zasténání. Ricci přestal mluvit a zadržel dech. Měl pocit, že už se nikdy nenadechne.

Mladík mu umřel pod rukama. Opustil je, než stačila odpověď na jeho otázku opustit Ricciho rty.

„Lapáku, jsi na příjmu?“

„Slyším, Ricci.“

„Ohlas mi, co se děje kolem plotu.“

„Kolem hlavní brány začíná být trochu živo. Vypadá to, že je tam dost strážných. Přijelo několik džípů. Viděli jsme dva vozy, které vyrazily po příjezdové cestě. Měly docela naspěch. Nevím, odkud vyjely. Rozhodně nepoužily ani jednu z bran v plotě. Vypadalo to, jako by se vyhrnuly přímo ze severního svahu kopce –“

Ricci stál nad mrtvými těly, jež tu bude muset nechat, a přemýšlel. Jen ujížděj, vrahu. Zkus se dostat, jak daleko chceš. Uvidíme, jestli ti to bude stačit.

„Teď se tím nemůžeme zabývat,“ řekl nahlas. „Jak jste na tom u vás?“

„V pořádku. Někdo nám sem volal vysílačkou, abychom zavřeli a zablokovali plot. Náš chycený ptáček to přebíral a Harpswell si dal záležet, aby zpíval, jak jsme ho to naučili.“

„Dobře. Připravte se na to, že nám tu vaši služební bránu otevřete. Sejdeme se u strážnice a k vozidlu, které nás má vyzvednout, se vydáme společně.“

„Rozumím.“

Ricci se obrátil na Seybolda.

„Seber Carlyslea a Beattyho a už odtud sakra vypadneme,“ přikázal drsně.

Když se dostali dovnitř, bylo jich jedenáct. Teď jich zbývalo sedm, z toho jeden zraněný, kterého museli kamarádi podpírat.

Ricciho muži, posilováni odhodláním, ale zdrceni ztrátami, opustili objekt stejnou cestou, jakou se do něj dostali. Vrátili se ve svých vlastních stopách z osvětlených chodeb do ztemnělých, pak prošli výdejnou jídla, kuchyní a vchodem pro zásobování, a konečně se ocitli pod širým nebem. Ricciho nepřekvapilo, že se je nikdo nepokusil zastavit. Přes všechny hrůzy, které se tu připravovaly, byla to přece jen vědecká laboratoř, a ne vojenský tábor. Zbývající členové bezpečnostní služby budou hodně oslabení, rozptýlení po budově, popřípadě odvelení na to, aby chránili obvodový plot, o němž se domnívali, že ho mají pod kontrolou. Nevěděli, jak se útočný tým dostal na pozemek, nevěděli, že se mu jedno ze strážních stanovišť podařilo obsadit. Budou spíš hledat, kde je narušená samotná stavba, než aby se podívali, že mají otevřený vchod pro zásobování. Ještě důležitější bylo, že jim chybělo velení. Velitel upláchl, nechal je tam, stejně jako opustil najaté jezdce v Kazaschstánu. Bratři ve zbrani.

Oskaboose a Harpswell zůstali ve strážním domku, dokud se ostatní členové oddílu neobjevili. Pak stiskli tlačítko, jímž se uváděla do pohybu posuvná veřej brány, a honem se přidali ke zbytku týmu. Ruch kolem hlavní brány viditelně zesílil. Bylo slyšet hlasy, jež se vzájemně překřikovaly, světlomety vozů protínaly tmu, motory naskakovaly.

Příslušníci útočné skupiny vyrazili z brány směrem k silnici, kde na ně čekalo únikové vozidlo.

Ricci upozornil řidiče pomocí vysílačky a požádal ho, aby byl připraven vyrazit. Sotva útočný tým dorazil na místo setkání, mezi stromy na okraji silnice se vynořila veliká opancéřovaná dodávka. Dveře do nákladového prostoru měla otevřené dokořán.

Členové přepadového oddílu se nahrnuli dovnitř.

A vůz vyrazil na cestu.

Ricci se přikrčil u zadních dveří auta a podíval se jeho neprůstřelným okýnkem třetího stupně odolnosti ven. Uviděl, jak se do temné zatáčky za nimi vřítily dva páry čelních světlometů.

Opět to pro něj nebylo žádné překvapení. Přes kopce vedla k dálnici jen jedna silnice a strážným nemohlo trvat dlouho, než si všimli otevřené služební brány.

„Ty džípy se k nám docela rychle blíží,“ poznamenal a trhl hlavou směrem k řidiči. „Jak daleko máme k mostu?“

„Něco přes půl kilometru,“ odpověděl muž za volantem. „Kdyby se ta zatracená cesta tak příšerně nekroutila, už bychom ho v tuhle chvíli viděli.“

Ricci ztěžka oddechoval. Dodávka byla vybavena silným osmiválcem s turbodmychadlem, jenže byla obložená těžkými pancéřovými pláty, takže džípy byly o poznání hbitější – a viditelně své výhody využívaly.

Ricci si sklopil vysoké složené sedátko připevněné k pravému křídlu zadních dveří, posadil se na ně, otevřel si skrytou střílnu ve dveřích a vystrčil ven hlaveň své taktické pušky. Kývl a na jeho pokyn udělal Seybold totéž u sousedního křídla dveří.

Džípy se blížily a vysoko položené kužely jejich předních světel roztínaly tmu. První vůz byl nějakých sto metrů za dodávkou… devadesát… osmdesát…

Ricci je zasypal dávkou ze své zbraně. Seybold nezůstal pozadu a honem stiskl spoušť. Společně zasypali silnici za dodávkou kulkami v naději, že tím svoje pronásledovatele trochu vyvedou z míry.

Zabralo to. Džípy se propadly do tmy a jejich osádky opětovaly palbu, aniž by se jim podařilo zadek dodávky vůbec zasáhnout.

„Jak jsme na tom?“ zakřičel Ricci na řidiče.

„Už tam budeme, už jsme skoro tam –“ Zahnuli na krátký betonový most. Ricci a Seybold dál neúnavně pálili, aby udrželi pronásledovatele v džípech v patřičné vzdálenosti.

„A je to!“ zvolal řidič. Nohou zmáčkl plyn k podlaze. „Máme to za sebou, jsme doma, vrtulník vidím přímo před sebou!“

Ricci přikývl, přestal střílet a dal prvnímu džípu příležitost, aby si najel na most.

Přední kola prvního vozu pronásledovatelů se ocitla nad vodou.

„Teď, Thibodeau!“ zařval Ricci do vysílačky. „Zmáčkni to!“

V základním táboře pod Dvěma rameny stiskl Thibodeau lehce jedním prstem tlačítko na ručním odpalovacím zařízení, a probudil k životu rádiem ovládané miny, jež jeho tým připevnil k pilířům mostu.

Most se za zadkem dodávky zvedl do vzduchu s mohutným zábleskem a ohlušujícím burácením. Jeho střední část vylétla vzhůru a pak se rozpadla. Dolů se snesla lavina betonu, která smetla oba džípy i jejich posádky. Oba vozy padaly dolů, převracely se, hořely, kroutily se a padaly dolů, pořád jen dolů, až dopadly na zamrzlou hladinu.

„A je to,“ poznamenal Thibodeau.

25.

Na různých místech

18. listopadu 2001

Když Harlan DeVane sahal po telefonu, s jistým uspokojením zaznamenal, že se mu netřese ruka. Ale třeba je to jen dočasná záležitost a sebeovládání ho opustí, až mu v úplnosti dojdou důsledky Kuhlova hovoru z Rubáše. Třeba část jeho mysli stále ještě odmítá připustit, že s projektem Spáč je konec. Investoval do něj skutečně hodně, přihlásil se k němu, vsadil na jeho úspěch svoje jméno. Jenže kódů inhibitorů se zmocnili cizí lidé. Kuhl byl přesvědčen, že se jednalo o jednotku rychlého nasazení pracující pro Rogera Gordiana. Takže už mu toho mnoho nezbylo…

DeVane stiskl na klávesnici telefonu tlačítko „Hovor“ a poslouchal, jak přístroj vysílá do elektronického prostoru sérii naprogramovaných pípnutí. Teď už jsou v tomhle prostoru i jeho kódy. Nebo tam brzy budou. Představoval si je jako matematické vzorečky na malých kouscích papírků volně se rozptylující kolem celé zeměkoule. Spousty rukou po nich chňapají a snaží se je chytit ve vzduchu. Tohle je záchrana pro jednoho, tohle pro druhého a tohle pro třetího. Byla to velice živá vidina a DeVane soudil, že až mu v úplnosti dojde, co se stalo v Kanadě, bude ještě o poznání živější.

Ano, pomyslel si DeVane, Zeus ho srazil bleskem z oblohy a jeho kočár se teď řítí k zemi. Ale ještě není všechno tak docela ztraceno. Ještě ne. Ještě pořád může na obloze zanechat ohnivou čmouhu.

Do ucha se mu ozvalo vyzvánění, vzápětí přerušené mužským hlasem. „Ano?“

DeVane pevně stiskl sluchátko.

„Zahajte záložní akci,“ prohlásil.

Naprosto klidně.

* * *

Ze střech za oknem Gordianova pokoje v nemocnici U Milosrdných v San José bylo možné zahlédnout jen malý kousek jeho postele, a to ještě z nepříjemně nešikovného úhlu. Umístění lůžka bylo záměrné a patřilo ke stále zesilovaným opatřením, jež měla posílit Gordianovu bezpečnost. Sotva se vynořilo podezření, že se stal obětí záměrného biologického útoku, odsunuli ho i s postelí od okna, aby zmenšili riziko, že ho bude někdo zvenku sledovat, popřípadě že by na něj mohl vypálit odstřelovač.

Jenže střelec na střeše měl svoje rozkazy. Trochu si poopravil mířidla a Ashley Gordianová stojící v nohách postele a mluvící tichým hlasem na manžela, který byl stále v bezvědomí, se stala naprosto jasným terčem.

„Mluvíš takhle na Gorda celou dobu, viď?“ zeptala se jí právě v tu chvíli Megan Breenová. Seděla zády opřená o zeď vlevo od okna a horké sluneční světlo jí dopadalo na tvář. Až pronikne do pokoje první kulka, proletí jí jen pár centimetrů od ucha.

Ashley se podívala na Megan. Byly v místnosti s Gordianem téměř samy – společnost jim dělal pouze příslušník Meče v civilním obleku, hubený, tmavovlasý muž, sedící mlčky u dveří s rukama zkříženýma přes zbraň skrytou pod sakem. Jeho úkolem bylo hlídat pokoj. Všichni tři měli na sobě obyčejné vycházkové oblečení – žádné ochranné pláště, roušky, brýle, rukavice či návleky na boty. Jakmile se přišlo na to, že Gordianovu nemoc vyvolal geneticky upravený vir, jenž mu byl záměrně vpraven do těla, ztratila podobná opatření jakýkoliv smysl.

„Mám takové tušení, že slyší víc, než si myslíme,“ odpověděla Ashley. „Děláme si legraci z toho, jak neustále komentujeme stav všeho možného. Roger říkával, že bychom si měli vzít mikrofon a založit si vlastní rozhlasový pořad, kam by nám lidé volali.“

Megan se nepatrně usmála. „Vzpomínám si na doby, a není to tak dávno, kdy bylo umění vyrazit z Gorda jediné slovo.“

Ashley přikývla. „Za posledních pár let se skutečně hodně otevřel, Meg. Začalo to v době, kdy se nám podařilo překonat naše obtíže. Jsou dny, kdy v jednom kuse něco vykládá, až by ses divila.“

„To musí být pro vás oba moc milé. To, že je vám spolu tak dobře.“

„Ano, je,“ přikývla Ashley. „Pro nás oba.“

Obě se zadívaly na Gordiana, který ležel pod pokrývkou se zavřenýma očima. Ventilátor umělého dýchání narušoval ticho pravidelným pumpováním vzduchu. Do pokoje vešel mladý muž v bílém lékařském plášti, zkontroloval plastikový sáček s Gordianovou umělou výživou, nahlas poznamenal, že ho bude potřeba vyměnit, a zase odešel. Za betonovou zídkou o nějakých tři sta metrů dál držel střelec pušku v rukou a čekal na povel.

Megan se podívala na hodinky.

„Zbývá ještě asi hodina, než Eric Oh a lidé od Sobelů dorazí s antiviry,“ poznamenala. V hlase jí zazněl nepolevující údiv i obdiv nad tím, že dokázali látku likvidující vir sestavit doslova přes noc. „Co kdybych tě mezitím pozvala na snídani, abychom si to čekání nějak zkrátili?“

Ashley se do očí zničehonic vloudil podivný výraz. Střízlivý, vědoucí. Megan v první chvíli nevěděla, co si o tom má myslet.

Odstřelovač klečící na střeše viděl, jak Ashley odstoupila od postele a přešla k oknu. Zastavila se přímo v průsečíku kříže, přes který ji v dalekohledu pušky sledoval. Prst se mu zachvěl na spoušti. Stačil by jediný pohyb a srdce by se jí roztrhlo v hrudi.

„Zajít si na snídani není špatný nápad,“ prohlásila Ashley. Stále ještě se dívala velmi vážně a hlas ztlumila téměř do šepotu. „Potřebujeme si promluvit někde v soukromí, a tohle je podle mne docela vhodná příležitost.“

Megan na ni upřela tázavý pohled.

„Co dělá Meč, je záležitost Meče,“ pokračovala Ashley. „Nemusím vědět o vaší práci všechno. Z mnoha důvodů dokonce dávám přednost tomu, abych nic nevěděla. Je to kus Gordova života, který mi nahání strach. A protože považuju tebe i Peta za členy rodiny, mám často obavy i o vás.“

„Tentokrát ale chceš, abych ti o naší práci něco řekla,“ poznamenala Megan pomalu.

Ashley přikývla.

„V Kanadě umírali lidé, aby mohl můj manžel žít,“ dala se do vysvětlování. „Chci znát jejich jména a chci vědět všechno, co mi můžeš říct o okolnostech, za nichž zahynuli.“ Ještě výrazněji ztišila hlas a Megan došlo, že nechce, aby se její slova donesla přes pokoj ke Gordianovi. „Za pár dnů bude Díkůvzdání. Potřebuju zavolat jejich rodinám… vyjádřit jim svou vděčnost a dát jim najevo, že jsem jim zavázaná. A že je mi to líto. Pozůstalí těch padlých by měli vědět, jak strašně jsou pro mne důležití. A že jim vždycky budu ochotná pomoct, co mi budou síly stačit.“

Megan se na ni zadívala.

„Bude to hodně těžké,“ poznamenala.

„Ano,“ přitakala Ashley. „S tím počítám.“

Megan se jí chvíli soustředěně dívala do tváře a pak sáhla po kabelce, kterou měla pověšenou přes opěradlo židle. „Na to asi opravdu vyrazíme dolů do bufetu,“ uzavřela hovor.

Ashley znovu přikývla, odstoupila od okna a vydala se k nočnímu stolku, aby si také vzala kabelku.

Střelec oddechoval a pevně svíral pušku. Vždycky nastane chvíle, kdy je strašlivě těžké odolat pokušení a nestisknout spoušť. Kdy je všechno v ideálním postavení a člověk ví, že by to byla jistá rána. Že ho cíl téměř vyzývá, aby zahájil palbu. Jenže tady nešlo o ty dvě ženské. Měl přece rozkaz, že musí čekat na signál.

Ashley už byla téměř z dohledu, když signál konečně dostal.

Megan si bude už do smrti pamatovat, že v pokoji zazněly tři výstřely.

Tři rány vypálené v rychlém sledu za sebou. Neviděla žádné záblesky z hlavně. Neslyšela žádné třesknutí. Působilo to dojmem, jako by nemocniční pokoj kolem ní začal vybuchovat. Přesto si byla počtem výstřelů naprosto jistá.

První zásah vyrazil větší část okna zrovna ve chvíli, kdy se chystala zvednout ze židle. Sesypaly se na ni skleněné úlomky i ostré jehlice a jeden velký střep se jí zařízl hluboko do spánku. Vrhla se na zem a viděla, že Ashley stojí dál jako přibitá na místě a přejíždí pohledem od vytlučeného okna ke Gordianovi a zpátky. Vtom se ze zdi v protější stěně pokoje urval kus omítky a její úlomky začaly dopadat Ashley na blůzu. To byl výstřel číslo dvě. „Ashley, k zemi!“ vykřikla Megan a krev se jí v pramíncích řinula po tváři.

Ashley vůbec nedala najevo, jestli Megan slyšela nebo ne. S očima rozšířenýma šokem vykročila k posteli, aby byla u manžela.

„Poslechni mě, Ash! Tam, kde je, ho kulky nemůžou zasáhnout, nic se mu nestane, lehni si, prosím, prosím –“

„Ne!“ zaječela Ashley, ani se neskrčila a dál se blížila k posteli. Nestarala se o sebe, vůbec se nesnažila přemýšlet, kudy můžou kulky proletět, a kudy ne, uvědomovala si jediné – po místnosti, kde leží její bezmocný a zranitelný muž, létají projektily. A chtěla ho chránit, o nic jiného jí nešlo.

Než k nim dorazil třetí výstřel, stačila se Megan vyhrabat na všechny čtyři a přiblížit se k Ashley. To už se ale stačil zvednout ze židle i strážce, přiskočil ke Gordianově ženě, chytil ji kolem pasu, strhl ji na zem a zakryl ji vlastním tělem.

Pak se ozval další třesk, jak třetí výstřel vyrazil zbytek skla z okenního rámu, s hvízdáním proletěl pokojem a zaryl se do zdi vedle předcházejícího zásahu. Vyboural do omítky pořádnou díru.

Pak Megan uviděla, jak se rozlétly dveře a do místnosti vběhla celá řada lidí. Zaměstnanci Meče, nemocniční personál. Vypadalo to, že se do dveří snaží najednou dostat nějakých osm až deset lidí. Megan neměla tušení, jestli je sem přivedly výstřely, nebo kamery průmyslové televize umístěné u stropu, ale také jí na tom nijak zvlášť nezáleželo. Byla ráda, že jsou uvnitř.

Někdo zařval, aby Gordiana okamžitě odvezli pryč, ale okamžitě! Pak se kolem nemocného nahrnula suita lékařů a sestřiček, honem odpojili ventilátor od všech zdrojů a už tlačili postel s Rogerem ke dveřím. Souběžně s postelí popostrkávali i pojízdné stojany s umělou výživou. Dvojice Gordianových tělesných ochránců se zbraněmi připravenými k palbě a pracovníci nemocnice dopravili postel do náhradního pokoje, jenž byl nachystaný o kus dál na stejné chodbě. Pár lidí z Meče zůstalo ještě na chvíli v původní místnosti. Jeden z nich se připlazil k Megan, druhý k Ashley. K nim je třeba ještě připočítat muže, který chránil Gordianovu manželku svým tělem, a ještě jednoho střelce, jenž se skokem přiblížil k rozbitému oknu, zaujal pozici těsně vedle něj a opatrně vystrčil hlavu, aby se podíval, jestli někde na okolních střechách nezahlédne nějakou stopu po útočníkovi. Tiskl se přitom zády na zeď a doufal, že je to dostatečná ochrana.

„Tak mám dojem, že vás to nehezky pořezalo,“ poznamenal muž, který se dostal k Megan. Pomohl jí zvednout se ze země a dával pozor, aby nevystrčila hlavu nad úroveň okenního rámu.

Megan zaznamenala, že druhý ochránce mezitím dostal Ashley z pokoje. „Odvedeme vás odtud,“ pokračoval muž, „a najdeme doktora, který se vám na to podívá…“

Utřela si pramínek krve z obličeje, a když si prsty přejela po zranění, ucítila nepříjemně bodavou bolest.

„To může počkat,“ prohlásila. „Chci mít jistotu, že šéf je v pořádku.“

„Paní Breenová, nejsem si jist, že je to nejrozumnější –“

„Na tom vcelku nesejde,“ zarazila ho.

Když byl Pete Nimec ještě malý kluk a žil v jižní Filadelfii, naučil se tam, jak moc skupinám rváčů záleží na tom, aby si chránili svoje území. Drsný zážitek, jak prchal domů před pěstmi a baseballovými pálkami, si pamatoval do dospělosti. Kdykoliv se jednalo o tom, že jednotky Meče budou vyslány na teritorium někoho jiného, nikdy nezapomínal na zákony ulice. Člověk musí mít neustále na paměti hranice. A respektovat je. Vědět, kdy stojí na svém území – a kdy musí vykročit, aby se setkal s protivníkem na půli cesty.

Vedení nemocnice U Milosrdných v San José vyjádřilo jisté rozpaky nad jeho přáním, vzít si na starost bezpečnost Rogera Gordiana po dobu jeho hospitalizace. Pochopili to totiž tak, že zpochybňuje spolehlivost běžného personálu. Vedení nemocnice bylo přitom ochotno přijmout všechna standardní ochranná opatření. Nešlo jim jen pod vousy, když se jim někdo pokoušel naznačit, že nejsou schopni zajistit bezpečnost pacientů sami.

Nimecovi nezbývalo než na to nějak reagovat, a tak nabídl řešení, jež obvykle navrhoval v nejrůznějších cizích zemích, které měly hostit některé ze zařízení UpLinku. Právní a etické závazky nemocnice U Milosrdných v San José budou mít naprostou přednost a veškeré kroky, jež Meč podnikne, budou moci členové vedení nemocnice zhodnotit. Podle Nimecova plánu by uniformovanou bezpečnostní službu, která nemocnici chrání, posílil u každého z klíčových vchodů a východů vždy jeden zaměstnanec Meče. Dále by se umístila stálá hlídka do chodby vedoucí ke Gordianovu pokoji a do samotného pokoje by se namontovala monitorovací kamera Meče. Vedle toho by se připravil náhradní prostor, kam by bylo možné v případě ohrožení Gordiana rychle převézt. Umístění pokoje by znali pouze nejvyšší členové ochranného týmu. Vedení přijalo všechny Nimecovy návrhy bez výjimky. Jen poslední požadavek, totiž aby technici Meče směli vstoupit do počítačové sítě nemocnice a zkontrolovat její zabezpečení, byl zamítnut. Nimec ovšem očekával, že jde o citlivou záležitost, a byl připraven ji obětovat, jen aby bylo možné ostatní návrhy uskutečnit.

A právě kvůli tomu, že Nimec musel v tomto bodě ustoupit, že nedokázal přesvědčit vedení nemocnice, aby mohl sám zajistit ochranu jejich datových zdrojů, vzniklo nakonec slabé místo, které protivníkovi dalo možnost vrátit se do hry.

Stačilo jen několikrát zahnout a člověk se dostal z oddělení zasaženého střelbou k místnosti, kam právě převáželi Rogera Gordiana. V pokoji už čekal muž v bílém lékařském plášti, připravoval plastikový pytlík s umělou výživou a naslouchal, jak k němu Gordiana vezou. Ve výživném roztoku byla vedle běžných uhlovodíků, vitaminů a dalších důležitých látek namíchána i koňská dávka glykosidu získávaného z digitálisu, který v přesně odměřených léčivých dávkách dokáže zpomalit zrychlený tep srdce. V umělé výživě ho bylo tolik, že by dokázal dohnat k úplné srdeční zástavě i úplně zdravého jedince. Při Gordianově oslabeném zdravotním stavu bylo jisté, že jakmile se mu digitális dostane do krve, pacient zemře během několika minut.

Šlo to tak hladce, přemítal vetřelec. Téměř bez námahy. Nelegálně se napojil na počítačový systém nemocnice. K elektronicky zajištěnému seznamu lidí, kteří mají přístup do Gordianova pokoje, přidal jedno jméno. Pak naprogramoval kontrolu totožnosti tak, aby odpovídala umělohmotné kartičce, kterou si připjal na prsa. Prostě hračka. A jelikož neexistoval žádný oficiální výnos, jenž by vymezoval, která část nemocnice je vyhrazena pro Gordiana jako jeho záložní postavení, bylo dost pravděpodobné, že půjde o podezřele uzavřené oddělení kousek od jeho pokoje. Několik dní vetřelec slídil okolo, až se mu jeho podezření potvrdilo.

Hluk v chodbě sílil a blížil se. Dveře pokoje se náhle rozletěly a dovnitř vjelo lůžko s Gordianem obklopené houfem doktorů a strážných v civilu. Spolu s nimi běžela vedle Gordiana jeho manželka a ještě jedna žena. Ta s ní byla v pokoji ve chvíli, kdy dal vetřelec střelci na nedaleké střeše příkaz k palbě.

Ustoupil ode dveří, aby kolem něj mohli postel protlačit, a s naléhavým výrazem ve tváři ukázal lékařům na řadu monitorů a zařízení na podporu životně důležitých funkcí.

Šlo to tak hladce, tak neuvěřitelně hladce.

„Tamhle!“ zvolal zvýšeným hlasem, aby překřičel všeobecný rozruch. „A honem ho musíme napojit!“

Megan uvažovala o tom, že to celé nějak nedává smysl.

Došla k náhradnímu pokoji a spěchala dovnitř spolu s ochrankou a zaměstnanci nemocnice, kteří tlačili Gordianovu postel. V místnosti už na ně čekal lékař, který byl kontrolovat plastikový pytlík s nitrožilní výživou těsně předtím, než začala střelba. Kdosi v tlačenici přiložil Megan na otevřenou ránu něco chladivého a vlhkého, přidal polštářek z gázy a celé to přichytil na místě leukoplastí. Pak si jí přestal všímat a zapojil se do horečného pobíhání kolem nemocného na lůžku. Lidé z nemocničního personálu nejprve napojili trubice ventilátoru plic na přívody ve zdi a čekali, až začnou přístroje pracovat. Pak měla přijít na řadu výměna sáčku s výživným roztokem. Starou nitrožilní výživu bylo třeba sundat ze stojanu a místo ní tam čekající lékař v bílém plášti měl pověsit novou. Megan se přitom neustále honilo hlavou, že to celé nedává ani trochu smysl. Na koho ten odstřelovač vlastně střílel? Gordian byl bezpečně mimo dostřel, ona sama taky a Ashley mohl zasáhnout, když stála u okna, a představovala ideální cíl. Tak proč vlastně stiskl spoušť?

Stála s Ashley u dveří a tahle neodbytná otázka se jí neustále vnucovala do mysli. Obě ženy se držely co nejdál od profesionálů, aby se jim nepletly do cesty, a sledovaly hrstku tělesných strážců, kteří vyšli ven, protože bylo nutné uzavřít přístup k pokoji. Nemocniční personál se mezitím rozešel, jelikož každý už splnil svůj úkol, a všichni se postupně trousili z místnosti ven. Internista mohl zavést nitrožilní výživu…

V tu chvíli si Megan živě vybavila, jaký obrázek se jí před malou chvílí naskytl. Ten internista. Čekal na ně tady v pokoji. Sám. Všichni tlačili Gordiana s postelí dovnitř a on tady stál a v ruce držel pytlík s výživou.

Tak moment.

Viděla toho lékaře v posledních dnech několikrát. Přecházel po chodbách s poznámkovým blokem v ruce, ale nikdy se neobjevil v Gordianově pokoji. Rozhodně nepatřil k lidem, kteří byli na péči o tohoto pacienta vyčleněni, to věděla naprosto jistě. Přesto se nějak dověděl o záložním pokoji, včetně toho, kde příslušná místnost leží. Přitom to byla velmi utajovaná informace. Navíc tam dorazil jako první a personálu dával příkazy, sotva se postel s Gordianem objevila uvnitř.

Megan se na muže zadívala. Už přisunul stojan s umělou výživou co nejblíže k posteli a hadičku upevnil do držáků. Teď se skláněl nad Gordianem a chystal se mu zavést jehlu do žíly nad zápěstím.

„Počkejte,“ zarazila ho a o krok k němu přistoupila. V ústech měla sucho a srdce jí bušilo až v krku. „Co to děláte?“

Lékař k ní obrátil obličej.

„Sáček s roztokem musím spojit s tělem,“ začal vysvětlovat. „Nebude to trvat ani minutu.“

Udělala ještě jeden krok, pak další a nakonec k muži rychle přistoupila. Nic nechápající Ashley nechala stát u dveří.

„Ne,“ zavrtěla umíněně hlavou. „Co děláte tady?“ Narovnal se a bez odpovědi ji pozoroval.

Pohled jí zabodával do očí.

Snažil se odhadnout, co v Megan je.

„Ashley,“ oslovila Rogerovu manželku a ani na okamžik přitom nespustila muže v bílém plášti z očí, „otevři dveře a zavolej o pomoc. Tenhle chlap nepatří do –“

Pustil hadičku vedoucí k výživě z ruky. Prostě ji nechal spadnout na podlahu a rychlým pohybem sáhl pod bílý lékařský plášť. Megan ani nepotřebovala vidět, pro co sahá. A taky jí nikdo nemusel říkat, co má udělat.

Vzpomněla si, co jí kladl na srdce Pete při tréninku v boxerském ringu, rychle se přikrčila, zvedla obě ruce před tělo a zastrčila hlavu mezi ramena. Když trhla pěstí dopředu, mířila mužovi přímo na prsa. Rameno a celá záda přitom nechala, aby se pohybovaly ve směru úderu. Rána jí vyšla a klouby se mužovi zabořily hluboko pod žebra.

Vyletělo z něj heknutí plné bolesti a překvapení, zlomil se v pase a lapal po dechu. Ruka mu přitom vyletěla zpod pláště. Prsty ale neudržely automatickou pistoli a zbraň spadla s bouchnutím na zem.

Megan slyšela, jak Ashley ze všech sil křičí na chodbě o pomoc, a o zlomek vteřiny později za sebou zaznamenala dunění bot.

Vzápětí nějaký mužský hlas poradil chlápkovi v bílém plášti, že udělá dobře, když se nebude hýbat a když ho ani nenapadne, že by mohl sáhnout po zbrani. Muž se ale jen kroutil bolestí, kašlal a snažil se chytit dech…

A pak se do pokoje nahrnuli další příslušníci Meče a obstoupili ho.

26.

Na různých místech

23. listopadu 2001

„… už celou hodinu se převaluje. Jedna ze sestřiček, které mají službu, si všimla… jako by se už probíral. Tak jsem ti honem zavolal.“

„Myslela jsem si, že k tomu dojde už včera, Elliote. Byla jsem si tím jistá. Tak strašně se snažil.“

„Je dobře, že jsi tady. To mu pomůže. Mluv na něj. Přiveď ho k vědomí. Jeho reakce na inhibitor byla naprosto úžasná… Nesmíš se nechat odradit tím, že se to nepovedlo hned…“

Gordian otevřel oči. Pokoj byl zalitý slunečním světlem. Ashley stála u postele, slunce se do ní opíralo a dívala se dolů na něj. Elliot Lieberman v bílém lékařském plášti stál hned vedle ní.

„Co když se… hned nepovede?“ zeptal se Gordian.

Ashley na něj vykulila oči a ve tváři měla téměř nechápavý výraz. Pak se naklonila nad lůžko.

„Tohle,“ zašeptala mu do ucha. „Ach, bože, Gorde, o tohle šlo. A ono se to povedlo. Právě teď.“

Pomalu zvedl ruku z pokrývky a pohladil ji po tváři. Ucítil, jak je vlhká.

„Věděl jsem, že mi celou dobu stojí za zády anděl,“ poznamenal. „Ale netušil jsem, že andělé pláčou.“

Políbila ho na tvář. Pak ještě jednou a ještě znova. Potom zvedla hlavu, usmála se a jejich prsty se vzájemně propletly. Ashley nerušeně tekly slzy přes usmívající se ústa a kapaly na spojené ruce. Byly to slzy vděčnosti prolévané samým štěstím, že se dočkala takové radosti. A byly to i slzy hlubokého smutku nad těmi, kteří za tenhle okamžik zaplatili cenu nejvyšší.

„Občas nám to povolí,“ zareagovala na jeho poznámku. „Jeden den v roce si to prostě můžeme dopřát.“

Podíval se na ni. „Který den?“ zeptal se.

„Na Díkůvzdání.“

Tom Ricci seděl sám u kuchyňského stolu, jehož deska byla úplně prázdná až na půllitrovou láhev whisky Johnny Walker Black Label. Ricci si ji koupil večer předtím v obchodě s alkoholem. Byl to poslední den před svátky, kdy měly ještě obchody otevřeno, a on chtěl mít na Díkůvzdání večeři, na jakou se nezapomíná.

Bylo pět hodin odpoledne, žaluzie na všech oknech v bytě měl zatažené, telefon vyvěšený a zrovna se chystal vrhnout na své tekuté jídlo a spolykat toho zapovězeného nektaru tolik, kolik jen žaludek snese. Prostě se dokonale zruší a vykašle se na rozumné zásady, které se mu tolikrát vyplatily.

Provedu, pane, říkal si v duchu. Ano, Tome, do toho. Jen polykej, hochu, polykej.

Upíral pohled na láhev a ruku měl položenou na stole. Pomalu ji zvedl a natáhl ji k whisky. Opatrně klouzal k umně vykrouženému, hladkému, chladnému sklu, otálel a vracel se, nechával ruku na té dlouhé pouti odpočinout.

Pak zavřel oči a pevně láhev sevřel do prstů. Pak se mu v duchu vybavily váhy. Stejné váhy, jaké drží na obrázcích slepá spravedlnost v ruce. Nichols, Grillo, Simmons a Rosander na jedné straně. Roger Gordian a zbytek zeměkoule na druhé.

Jo, celá tahle podělaná zeměkoule. Miliardy potenciálních obětí, které mohl vir zahubit. A nakonec postihl a zničil díky oběti, kterou v akci přinesli jeho muži, jen jednoho poctivého chudáka, prezidenta v jednom zapomenutém koutě Latinské Ameriky.

Když se na to člověk podíval z tohoto úhlu, vychýlily se váhy zřetelně směrem k závěru, že celá akce skončila obrovským úspěchem… A pro Ricciho by ten úspěch nebyl o nic menší, kdyby on sám zůstal ležet mezi muži, kteří vykrváceli za šedivými betonovými zdmi Rubáše.

Svět se řítí do záhuby. Tohle je poslední zastávka expresu jménem Civilizace.

Ricci se chopil láhve. Uměl se vypořádat se ztrátami, což o to. Dokázal se vyrovnat s tím, že nechce-li se lidstvo propadnout do věčné temnoty a chce-li uchránit všechno, co je na lidské existenci dobré a hodnotné, stojí to v pravidelných intervalech určité množství krve. Někdy člověku připadá, že je tenhle účet drsný a nespravedlivý. Přesto byl Ricci vždycky připraven bez mrknutí zaplatit s jakousi hořkou, nezpochybňující umanutostí.

V tuhle chvíli mu ale dělalo potíže to, že váhy někdo cinknul, že mu najednou připadají zešvindlované. Někdo si pohrál se závažími, narušil rovnováhu, zpochybnil celý ten prokletý způsob vážení…

Vrah…

Ricci už mu nikdy v životě neřekne Divoká kočka. Už nikdy mu nepřizná moc či důstojnost, kterou s sebou nese jméno…

Vrah byl na svobodě a seděl někde za staženými záclonami svého bytu. Dýchal vzduch, kterého se jeho oběti už nikdy nenadechnou. Užíval si slunka, jež zahřívalo čerstvou zem na jejich hrobech.

Vrah… i jeho bezejmenný, neznámý pán, kterému sloužil.

Všechno nejlepší ke dni Díkůvzdání, pomyslel si Ricci a přitáhl si láhev blíž. Přitáhl ji až na okraj stolu, až ji téměř tiskl na prsa.

Začnu tím, že si dám první hlt, a za tři hodiny se budu prát s posledním. Jako v tom biblickém příběhu, kde se Kristus pral s ďáblem v poušti…

Podíval se na láhev, sevřel ji oběma rukama a jazykem si navlhčil rty. Měl žízeň, šílenou žízeň. Zoufale potřeboval vyplavit si tu palčivou bolest z těla.

Jenže vrah je stále ještě na svobodě. Dýchá vzduch. Užívá si světla. Je volný.

Ricci dlouho seděl u stolu… ani pořádně nevěděl, jak dlouho. Pak si povzdechl, odstrčil židli, zvedl se, sebral ze stolu láhev drahé sladové whisky a opatrně ji uložil do odpadkového koše vedle kuchyňského dřezu.

Vždyť je to jedno, pomyslel si. Vždyť je to přece jedno.

Čekala ho práce, kterou bude potřeba vykonat, až tenhle dlouhý víkend skončí. Práce, jež konečně srovná rozhozené váhy. Byl to úkol, do kterého není možné se bez potíží vrhnout, když člověka sužuje kocovina.

Uvědomil si, že neví, co si vlastně dá k večeři, když všechny obchody jsou už zavřené a v lednici není ani kousek jídla. Došel k oknu a vytáhl žaluzie, aby dovnitř pustil zbytek denního světla.

V jednom rohu Brueghelova obrazu visícího v přízemí Prada byla k vidění kára tažená poskoky, kteří posluhují Smrti. Kára se neúprosně blíží k ženě, jež jí padla do cesty. V rukou svírá přeslici a vřeteno. Nástroje patřící přadleně naznačují, jak nepředvídatelné a spletité jsou osudy lidí. Současně jsou to symboly ženství, vždyť předení bývala kdysi typická výlučně ženská záležitost.

Kuhl nebyl schopen opustit Španělsko, aniž by se ještě jednou nepřišel podívat na tohle mistrovské dílo. A tak teď stál před obrazem a myslel na svou milenku, na její měkké a jemné tělo. A také si zřetelně vybavoval poslední okamžiky, jež strávili spolu.

Nechtělo se mu s ní rozloučit.

Dlouho předtím, než ji vzal na vyjížďku do kraje rozkládajícího se na jihozápad od města, strávili spolu několik hodin v hotelovém pokoji, kde se k sobě tiskli a za zavřenými dveřmi se dělili o nespočet důvěrností. Nadšeně, nenasytně se jí dotýkal. Chtěl si vypálit její tělo do paměti. Když bylo po všem, navrhl, že by mohli podniknout dlouhou vyjížďku do Castilla y León. Na zdejších kopcích je k vidění spousta starých kostelů a hradů.

Na jedné velice odlehlé a nesmírně půvabné cestě Kuhl zastavil a velice dlouho tam seděli vedle sebe. Pak jí navrhl, jestli se nechce projít pod stromy, jimž podzim propůjčil paletu hnědých odstínů. A tak vystoupili z auta a on ji přitom objal rukou kolem pasu.

Bylo to místo, kde mohla skutečně důstojně zemřít.

Kuhl se svého úkolu zhostil rychle. Nechtěl, aby dlouho trpěla. Jednou rukou jí přikryl ústa, aby nemohla křičet, a druhou jí sevřel hrdlo.

Vybavoval si, jak se její tělo napjalo a jak potom pod prsty cítil, že se její tep postupně zpomaluje a utichá.

Byl to velice krátký boj.

V očích měla slzy, to si také pamatoval.

I když už z ní vyprchal život a z očí se vytratilo překvapení i strach, stále ještě v nich zůstaly slzy.

Odnesl ji do hustého lesíka na svahu a tam její mrtvolu ledabyle přikryl, aby ji zvířata našla dřív, než se to poštěstí nějakému člověku. Pak se vrátil do Madridu.

Nechtěl se jí zbavit, ale věděla příliš mnoho. To mu bylo jasné.

Co kdyby ji přece jen někde chytili?

To by pro něj bylo příliš nebezpečné.

Nepřijatelně nebezpečné.

Kuhl se zhluboka nadechl, ještě chvíli se díval na Brueghelův obraz, pak se otočil a volným krokem prošel vstupní halou k východu z muzea.

Svět ho postavil před těžkou volbu, ale koneckonců stále ještě měl pevnou půdu pod nohama.

A na ničem jiném mu ve skutečnosti nezáleželo.

EPILOG

Bolívie

23. listopadu 2001

Stálo ho to celé miliony. Desítky a desítky milionů. A všechny byly do posledního dolaru vyhozené do vzduchu.

Harlan DeVane seděl na verandě své drahé venkovské usedlosti postavené ve španělském stylu v bolivijském okrese Chapare a mlčky se díval na pastviny pro dobytek rozkládající se před ním. Pozoroval stádo dovezených jaloviček, jež spásaly okolní trávu s tupou umanutostí hovězího dobytka. Nějací dávní předchůdci těchhle zvířat museli v hrudi mít alespoň jiskřičku nespoutaného ohně. Ale tu v nich beznadějně udusil vývoj, jenž z burácejících stád udělal domácí zvířata, jejichž pohyb je omezen ohradou a jejichž vrozený strach z dravců ustoupil jistotě smutného konce na jatkách, který dostávají do vínku.

DeVane zvířata pozoroval a přemítal o tom, že by se mohl zvednout, dojít přes pastvinu k místu, kde jalovičky spásají pruh zeleně, jednu z nich si zcela náhodně vybrat, přiložit jí hlaveň k čelu a stisknout spoušť. Oběť by padla mezi svými družkami na bok a ten maličký orgán, který u nich zastupuje mozek, by vytékal na zem. Ostatní by zcela jistě dál líně přežvykovaly, nebo by možná některá z nich krátce zabučela na chvíli zmatená tím, co se děje. Ani jedna by si přitom neuvědomila, že ji právě o vlásek minul stejný osud. Nedokážou totiž pochopit, že jsou na světě jen čirou náhodou.

DeVane se náhle přestal rozhlížet a upřel nepřítomný pohled do jednoho místa. Jeho jemné rysy vyjadřovaly něco mezi zamyšlením a hledáním. Pak se mu konečně vybavila slova ze staré knihy v kožené vazbě, kterou měl v knihovně: Nač celé to šílenství? Nač všechna ta snaha o únik? Nač všechny ty píšťaly a tamburíny? Nač všechno to vzrušení?

Zcela tiše se nadechl, jako obvykle.

Hlavou se mu honily nejen nepodstatné úvahy o jalovičkách, měl přece daleko závažnější věci, jež musí promyslet. Věci, od nichž si může dovolit se odpoutat jen na chvilku, protože ony si ho stejně najdou, doženou ho a rozcupují mu ten klamný pocit falešného klidu na kusy jak čelisti nesmlouvavého nočního dravce.

Vir Spáč mu měl přinést bohatství, o jakém se mu nikdy v životě nezdálo, a postavení, které si snad ani nelze představit – měl mu dát moc řídit sluneční kočár po obloze. Místo toho mu vynesl nejhorší ponížení. Inhibitory jsou dnes k mání stejně běžně jako aspirin, takže jeho zákazníci vyhodili závratné sumy za genetické aktivátory viru, jež mají dnes sotva cenu prachu na cestě. Někteří počítali vyhlédnuté oběti po stovkách, jiní po tisících. On si přál smrt jednoho jediného člověka, Rogera Gordiana… a nikdo z nich se nedočkal toho, do čeho vložil tak obrovskou spoustu peněz.

Tak co ho teď ještě čeká? Nač všechny ty píšťaly a tamburíny? Ponížení. Hanba. Zákazníci, kteří se houfně stávají jeho nepřáteli.

A kvůli neschopnosti Siegfrieda Kuhla se nepodařilo odstranit Gordiana ani hrubým, otevřeným násilím, a tak teď stojí před velmi reálným nebezpečím, že pečlivě rozestavěné zástěny, jež mu měly zajistit anonymitu, se začnou jedna po druhé hroutit.

DeVane zavřel oči a pomalu, velice pomalu, zaklonil hlavu, aby nastavil obličej silnému tropickému slunci. Paprsky se opřely do jeho bledé, téměř bezbarvé pleti. Věděl, že to nebude dlouho trvat a začne mít spálenou kůži.

Přesto seděl a nehýbal se.

Tom Clancy

Martin Greenberg

Biologický úder

Napsal Jerome Preisler

Z anglického originálu Bio-Strike

vydaného roku 2000 nakladatelstvím Berkley Books v New Yorku přeložil Jan Jirák

Redigoval Michal Hrnčíř

Vydala Euromedia Group k. s. – Knižní klub v Praze roku 2003

jako svou 2222. publikaci

Odpovědný redaktor Jakub Sedláček

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 384

Sazba SF SOFT, Praha

Tisk Tlačiarne BB, spol. s. r. o., Banská Bystrica

Vydání první

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai