Tom Clancy

Proti všem

MYSLÍME SI, ŽE AL-KÁIDA JE ŠPATNÁ,

ALE S KARTELEM SE NEDALA DOHROMADY.

– neznámý starší agent FBI. El Paso, texas

KAŽDÝ ČLOVĚK MÁ SVOU CENU.

DŮLEŽITÉ JE ZJISTIT, JAK JE VYSOKÁ.

PABLO ESCOBAR

V MEXIKU MÁTE K SMRTI HODNĚ BLÍZKO.

TO PLATÍ PRO VŠECHNY BYTOSTI, PROTOŽE SMRT JE SOUČÁSTÍ ŽIVOTA.

V MEXIKU JI VŠAK NALEZNETE V MNOHA VĚCECH.

GAEL GARCÍA BERNAL

Prolog

SETKÁNÍ FOXTROT

02.15. Arabské moře

5 námořních mil jižně od řeky Indus

Pákistánské pobřeží

Zatemněná loď je loď zatížená nějakým břemenem, říkal si Moore. Stál před kormidelnou Quwwatu, rychlého útočného člunu třídy OSA-1. Člun postavila podle starých sovětských plánů loděnice v Karáčí. Nesl čtyři řízené střely země-země HY-2 a byl vybavený dvěma 25-milimetrovými protiletadlovými dvojčaty. Tři dieselové motory a tři lodní vrtule hnaly čtyřicet metrů dlouhý hlídkový člun rychlostí přes pětapadesát kilometrů v hodině vlnami prosvětlenými mihotavým stříbřitým svitem měsíce v první čtvrti, stojícím nízko nad obzorem. Plout se „zatemněnou“ lodí znamenalo, že loď nemá navigační světla na stěžni a poziční světla na pravoboku a levoboku. Podle COLREGS, Mezinárodních pravidel pro zabránění srážkám na moři, platilo, že kdyby mělo dojít k nějaké nehodě, vinu by nesla Quwwat, a to bez ohledu na okolnosti.

Ještě za soumraku šel Moore s podporučíkem Sajjidem Malláhem po přístavní hrázi v Karáčí, v patách za nimi šla čtveřice mužů, tým SPECOPS z pákistánské Námořní skupiny speciálních služeb, útvaru podobného americkým jednotkám SEAL, ovšem… SPECOPS se jim svými schopnostmi mohl rovnat jen stěží. Po příchodu na palubu Quwwatu Moore naléhal, aby se s vyplutím neotálelo, tvrdil, že je třeba si pospíšit, takže velícímu důstojníkovi, poručíku Maqsudu Kayanimu, byl představen jen zběžně. Ten byl i tak dost zaneprázdněný vydáváním rozkazů k vyplutí z přístavu. Kayani nemohl být o moc starší než pětatřicetiletý Moore, zde ale veškerá podobnost končila. Moore měl široká ramena, jež byla v příkrém protikladu ke Kayaniho štíhlé postavě cyklisty, která jen taktak že unesla uniformu. Poručík měl zahnutý nos, a pokud se minulý týden snad oholil, nyní tomu už vůbec nic nenasvědčovalo. I přes jeho poněkud zanedbaný zevnějšek mu osmadvacetičlenná posádka plavidla prokazovala nejvyšší možnou úctu. Poslouchala ho na slovo. Kayani konečně stiskl Mooreovi pevně ruku se slovy: „Vítejte na palubě, pane Fredricksone!“

„Díky, poručíku. Vážím si vaší pomoci.“

„Rádo se stalo.“

Hovořili urdsky, úředním jazykem Pákistánu, protože Mooreovi připadal snazší k naučení než dógrí, paštština nebo arabština. Před těmito pákistánskými námořníky se Moore vydával za „Grega Fredricksona“, Američana, ačkoliv kdyby chtěl, mohl se díky své tmavší pleti, hustému plnovousu a dlouhým černým vlasům, svázaným do ohonu, vydávat za Afghánce, Pákistánce nebo Araba.

„Ničeho se neobávejte, pane,“ pokračoval poručík Kayani. „Mám v plánu dorazit k cíli rychle, ne-li předčasně. Jméno téhle lodi znamená hbitost, a také svému jménu v každém, i sebemenším ohledu dělá čest.“

„Vynikající.“

Bod setkání s kódovým označením Foxtrot se nacházel asi tři míle od pákistánského pobřeží, při deltě Indu. Tam se setkají s indickým hlídkovým člunem Agray a převezmou zajatce. Indická vláda se uvolila vydat tálibánského velitele Achtera Adama, před nedávnem zajatého a považovaného za „vysoce ceněný cíl“, který má aktuální poznatky o silách Tálibánu rozmístěných podél jižní linie afghánsko-pákistánské hranice. Indové měli za to, že Adam nestačil své sily varovat, upozornit je, že byl zajat; prostě je už čtyřiadvacet hodin pouze nezvěstný. Přesto však nejdůležitějším faktorem byl čas. Obě vlády chtěly mít jistotu, že Tálibán nebude zpraven o tom, že Adam padl do rukou Američanům, proto se do jeho převzetí nezapojil žádný americký vojenský útvar ani vojenské osoby – kromě jistého paramilitárního operativce CIA jménem Maxwell Steven Moore.

Moore měl koneckonců jisté pochyby o tom, že je dobré mít jako pojistku tým mužů z Námořní skupiny speciálních služeb, vedený mladým, nezkušeným podporučíkem. Během instruktáže k úkolu se však dozvěděl, že Malláh, mladík pocházející z Thatty v provincii Sindh, je až fanaticky loajální, důvěryhodný a že se těší značné vážnosti. Moore se řídil zásadou, že loajalitu, důvěru a vážnost si člověk musí vydobýt; tady se tedy ukáže, jestli mladý podporučík bude na ten náročný úkol stačit. Ostatně Malláhův úkol byl prostý: dohlížet na předání a pomáhat při ochraně Moorea i zajatce.

Za předpokladu, že se Achter Adam dostane bezpečně na palubu, Moore začne s jeho výslechem už cestou zpátky do Karáčí. Ten čas využije k tomu, aby zjistil, zda tálibánský velitel je skutečně vysoce ceněný cíl, který stojí za to, aby mu CIA věnovala zvláštní pozornost, nebo zda je to naopak člověk, kterého přenechají Pákistáncům, aby si s ním poradili sami.

Temnotou vpředu před levobokem prošlehávaly tři rychlé záblesky, světla majáku Turshian Mouth, střežícího vstup do řeky Indu. Tři záblesky se opakovaly každých dvacet vteřin. Ještě dále na východ, víc směrem proti přídi, Moore uviděl jeden bílý záblesk světla z Kajhar Creeku, místa, kde dochází ke slapovému jevu. I ten se opakoval každých dvacet vteřin. Maják s reflektorovým svítidlem, stojící na Kajhar Creeku a nazývaný také „Světlo sira Creeka“, se často stal příčinou sporů, protože stojí na pákistánsko-indické hranici. Při instruktáži k této akci, když měl Moore před sebou navigační mapy, si zvlášť uložil do paměti jména a místa, kde majáky stojí, a rovněž frekvence záblesků, které patřily tomu kterému z nich. Zvyky příslušníka jednotek SEAL jsou železná košile.

Měsíc zapadne v 02.20 a oblačnost bude padesát procent, takže pro setkání v 03.30 Moore počítal s naprostou tmou. Indové také poplují se zatemněnou lodí. V nastalé temnotě se Moore bude orientovat podle majáků Turshian Mouth a Kajhar Creek.

Poručík Kayani dodržel slovo. Do bodu F dorazili v 02.50. Moore přešel kolem kormidelny k jedinému dalekohledu pro noční vidění, umístěnému na levoboku. Kayani už u dalekohledu byl, Malláh a jeho tým zatím čekali na hlavní palubě, připravení zajatce převzít, až indická loď přirazí k boku jejich lodi.

Kayani odstoupil od dalekohledu a přenechal jej Mooreovi. I přes kupící se mraky hvězdy zatím dávaly dost světla, takže obraz indického hlídkového člunu třídy Pauk zaplavoval v dalekohledu přízračný zelený přísvit, natolik jasný, že se dala rozeznat číslice 36 na jeho trupu. Plavidla k sobě směřovala příděmi. Člun Agray s výtlakem pět set tun, dvojnásobným oproti Quwwatu, nesl na přídi osm střel země-vzduch GRAIL a dva protiponorkové raketomety RBU-1200. Každý z nich mohl ze svých deseti hlavní vypustit klamné cíle i odpálit rakety proti ponorkám nacházejícím se na hladině i pod vodou. V přítomnosti tohoto člunu Quwwat vypadal jako docela maličký.

Agray se chystal připojit se k levoboku Quwwatu. Na jeho zádi, zdvíhající se z vodní mlhy, jež se převalovala ve víru za lodní vrtulí, Moore spatřil jméno lodi, napsané černými písmeny. Zadíval se dveřmi kormidelny ven a za křídlem můstku na levoboku uviděl sérii záblesků: dvojice krátký-dlouhý. Pokoušel se vzpomenout si, který z majáků používá tuto sérii. Agray mezitím dokončil obrátku. Kayani se nakláněl přes zábradlí na levoboku a dohlížel na připevňování nárazníků, které zabrání poškození trupů, až k sobě lodě přirazí.

Záblesky, krátký-dlouhý, krátký-dlouhý, se objevily znovu.

Maják – jo, leda prd, žádný světlo majáku, říkal si v duchu Moore. V mezinárodní Morseově abecedě dvojice písmene A, Adam-Adam, znamená v podstatě „Co jste ksakru zač?“

Mooreovi přeběhl po zádech mráz. „Poručíku, od levoboku signalizují Adam-Adam! Stavějí nás!“

Kayani se rozběhl na křídlo můstku na levoboku, Moore pádil za ním. Kolikrát je už stavěli? Jsou přece v pákistánských teritoriálních vodách; jaká jsou pákistánská pravidla střetu?

Nahoře nad nimi se rozsvítila světlice, rozehnala noční tmu a na paluby obou hlídkových člunů vrhla hluboké stíny. Moore pohlédl na mořskou hladinu; tisíc metrů od lodi to uviděl – z vln se jako noční můra zvedala impozantní černá nástavba a spolu s ní matně černé paluby, z nichž stékala voda. Příď mířila přímo na ně. Velitel ponorky dal rozkaz k vynoření s úmyslem vyzvat je, aby zastavili; potom přikázal vypálit světlici, aby si cíl ověřil vizuálně.

Kayani zvedl k očím triedr, který měl zavěšený na krku. „To je Shushhuk! Ale ta má přece být v přístavu!“

Mooreovi se sevřela hruď. Co kčertu dělá ponorka pákistánského námořnictva zde, na místě, kde má dojít k setkání?

Zadíval se nahoru na palubu Agraye. Tam, jak předpokládal, už bude tálibánský zajatec. Podle úmluvy má Adam mít na sobě černou parašutistickou kombinézu a turban, a má mít spoutané ruce. Jako eskorta s ním měli být dva důkladně ozbrojení příslušníci indického námořního komanda. Moore se prudce otočil k ponorce –

A potom to spatřil: fosforeskující čáru bublin na hladině. Cára se přehnala za jejich zádí a mířila k Agrayi.

„TORPÉDO!“ ukázal tím směrem.

Vzápětí se skokem vrhl za Kayaniho, strčil do něj, až přepadl přes zábradlí, a sám za ním skočil právě v okamžiku, kdy torpédo Agray zasáhlo. Následoval záblesk a hrůzný rachot exploze, neuvěřitelně silný… a hlavně blízko jejich lodi. Od trupu Quwwatu se odrazila vlna plná trosek, další trosky se snášely na hladinu jako déšť. Všude, kam dopadly, se voda rozstříkla vysoko do vzduchu.

Moore ještě celý ohromený zahlédl, jak se na ně řítí syčící vodní tříšť, do běla rozpálená žhoucími kusy trupu, paluby i samotného torpéda, které Agray stále ještě drtilo. Dopadl na hladinu a jen těsně minul kus oceli s ostrými zubatými okraji. V tom okamžiku se střely GRAIL a komplety protiponorkových raket na přídi změnily v ohnivou kouli.

Moore se potopil a přitom na cosi narazil botami. Vynořil se zpátky na hladinu a trhavými pohyby se rozhlížel kolem, hledal poručíka. Uviděl ho, byl jen kousek od něj.

Náhle tři z protiponorkových raket na Agrayi zasáhly silo s raketami Bourec na palubě Quwwatu. Detonace byly tak hlasité a oslepující, že se Moore instinktivně potopil, aby se ukryl pod hladinou. Plaval k poručíkovi. Ten ležel na vodě naznak, napůl v bezvědomí, na obličeji měl krev z hluboké rány na levé straně hlavy. Jak dopadl na hladinu, musel narazit na kus trosek. Moore se vynořil vedle poručíkova ramene. Šplíchl mu na ránu vodu. Kayani se na něj jen omámeně díval. „Poručíku! No tak, seberte se!“

Třicet metrů od nich hořelo palivo, rozlité po hladině. K Mooreovi se donesl zápach; pokrčil nos a v té chvíli zaznamenal hluboký dunivý zvuk dieselových motorů… ponorka. Ještě má čas. Dokud bude vrak v plamenech, ponorka se k němu nepřiblíží.

Ve vodě se nacházeli i ostatní, bylo je jen stěží vidět, do jejich křiku zaznívaly další exploze. Nedaleko Moorea se ozval zdušený výkřik. Moore pátral po tálibánském zajatci, ale dvojí zadunění dalších explozí, které splynulo téměř v jedno, ho znovu zahnalo pod hladinu. Když se vynořil a ohlédl se dozadu za sebe, Quwwat se již povážlivě nakláněla na levobok. Zanedlouho klesne ke dnu. Příď Agraye už byla celá pod vodou, na plavidle však stále ještě zuřil oheň, ozývaly se práskavé zvuky a napůl ztlumené dunivé rány, jak explodovala munice. Vzduch kolem zhoustl, dým páchl spálenou gumou a seškvařeným plastem.

Moore se přinutil ke klidu, třebaže mu na obličej dorážel horký vzduch, rozpálený požárem. Stáhl si boty, svázal je tkaničkami k sobě a zavěsil si je na krk. Ke břehu to jsou tři míle… ale teď, daleko od pevniny, nevěděl, kterým směrem břeh leží. Tam, kam se nedoneslo světlo ohně, byla tma hustá jako tuš a pokaždé, když se podíval do plamenů, přestal na chvíli ve tmě vidět.

Tři záblesky. Moment – už si vzpomíná. Začal počítat… jednadvacet, dalších jednadvacet… při devatenáctém „jednadvacet“ byla jeho snaha odměněna dalšími třemi záblesky, následujícími rychle za sebou. Má směr na maják Turshian Mouth.

Popadl Kayaniho a převrátil ho. Poručík byl stále v polovědomí, jen krátce pohlédl na Moorea a na požáry kolem. Z toho, co viděl, se ho zmocnila panika. Natáhl ruku a chytil se Mooreovy hlavy. Nejspíš nedokázal rozumně myslet, takovéhle chování je u obětí neštěstí celkem běžné. Kdyby se však Moore nebránil, zmatený poručík by ho mohl docela snadno utopit.

Neváhal, oběma rukama uchopil Kayaniho zepředu kolem boků, sevřel je, zabořil do nich palce, trhnutím ho dostal do vodorovné polohy a tak zmírnil tlak, kterým ho poručík svíral. Potom si jednu ruku uvolnil a křičel na něj: „Uklidněte se! Držím vás! Jen se převraťte a dýchejte!“ Držel ho přitom zezadu za límec uniformy. „Teď jen splývejte naznak.“

Vlekl ho za límec a nedokonalým stylem „ouško“ plaval kolem hořících trosek pryč od louží hořícího paliva, které se začaly rozlévat po hladině směrem k nim. Neutuchající dunění, hukot šlehajících plamenů a praskot ho bodaly do uší.

Kayani se zklidnil. Míjeli půltuctu mrtvých členů jeho posádky; těla se nyní vznášela ve vodě spíš jako rozházené plovoucí trosky. Vykřikoval jejich jména, Moore naopak vykopával silněji nohama, aby mrtvoly odstrčil stranou. Moře začínalo působit strašidelným dojmem – tu bylo vidět paži, jinde nohu. A potom vpředu ještě cosi tmavého. Turban. Plaval tam zajatcův turban. Moore se zarazil, natahoval krk, potom spatřil bezživotné tělo, pohupující se na vlnách. Doplaval k němu, pootočil je a uviděl obličej s plnovousem, černou parašutistickou kombinézu a hroznou řeznou ránu na krku, která přeťala tepnu. Ano, je to on. Moore jen stiskl zuby a pevněji sevřel límec Kayaniho uniformy. Ještě se ohlédl po ponorce. Už byla pryč.

Plaval dál. Když sloužil u jednotky SEAL, dokázal bez plovacích ploutví uplavat dvě námořní míle za méně než sedmdesát minut. Pokud potáhne někoho za límec, zpomalí ho to, ale v žádném případě mu nehrozí, že kvůli tomu bude klesat na mysli.

Soustředil se na maják, plaval dál, jeho pohyby i dech byly plynulé, elegantní, žádné plýtvání energií, každý pohyb paže a nohou vedl jeho tělo směrem, který potřeboval. Pravidelně zvedal hlavu, nadechl se a plaval dál jako stroj.

Kdesi za sebou zaslechl volání. Zpomalil, otočil se a koutkem oka zahlédl skupinku mužů – takových deset či snad patnáct –, která plavala směrem k němu.

„Plavte pořád za mnou!“ zakřičel na ně.

Nyní nejenže zachraňoval Kayaniho, ještě k tomu ostatním, kdo přežili, dodával odvahy, aby se snažili dostat na břeh. Byli to námořníci a ti přece mají výcvik v plavání a navíc dovedou plavat vytrvale, ale tři míle je přece jen příšerně velká vzdálenost. A jsou-li zranění, bude jim připadat tím delší. Musejí mít Moorea neustále v dohledu.

Ve svalech paží a nohou se mu začínala tvořit kyselina mléčná. Únava, zpočátku neměnná, začala hrozit, že se bude zhoršovat. Zpomalil, protřepal nohy a paže unavené plaváním a znovu se zhluboka nadechl. Nepovolím, umiňoval si. Nikdy.

Upne se na tuhle myšlenku. Ty lidi povede, bude v jejich čele, dostane je odtud, i kdyby měl při tom zemřít. Vedl je vzdouvajícím se mořem, znovu a znovu vykopával nohama, jimiž prostupovala ochromující bolest, naslouchal hlasům z minulosti – hlasům instruktorů a učitelů: náplní jejich života bylo úsilí pomoci ostatním probudit v sobě bojovného ducha, dřímajícího hluboko v jejich nitru a v srdcích.

Asi po devadesáti minutách uslyšel příboj narážející na břeh a při každém dalším vzedmutí vlny spatřil světla baterek podél pláže. Baterky znamenaly, že tam jsou lidé. Přišli se podívat na požáry a na exploze na moři – a uvidí také jeho. Mooreova tajná operace se nepochybně dostane na první stránky novin. Zaklel a ohlédl se za sebe. Skupina námořníků zůstala pozadu, přece jen s ním nedokázala udržet tempo. Nyní ji bylo sotva vidět.

Než se bosýma nohama dotkl písku, byl Moore se silami na dně, všechny je nechal kdesi za sebou v Arabském moři. Kayani střídavě přicházel k sobě a opět omdléval. Moore ho vytáhl z příboje na břeh. Kolem se už shromáždilo pět nebo šest vesničanů. „Zavolejte někoho na pomoc!“ zařval Moore.

V dálce dál šlehaly plameny a bylo vidět záblesky, připomínaly blýskání na časy. V té záři dostávaly mraky světlou barvu, ale obě lodě už zmizely, jen palivo na hladině stále ještě hořelo.

Moore vylovil z kapsy mobil, ten ale přestal fungovat. Příště, až se zase vyskytne možnost, že na něj zaútočí ponorka, si neopomene vzít vodotěsný přístroj. Řekl si tedy o telefon jednomu z vesničanů, mládencovi s řídkým plnovousem, pravděpodobně ještě středoškolákovi.

„Viděl jsem, jak ty lodě explodovaly!“ vyhrkl téměř bez dechu mladík.

„Já taky,“ odsekl Moore. „Dík za ten telefon.“

„Dejte mi ho!“ zakřičel Kayani. Ležel na břehu. Hlas mu chraptivě přeskakoval, ale zdálo se, že už je víc při smyslech. „Můj strýc je plukovník. Do hodiny nám sem pošle vrtulníky; tak to bude nejrychlejší!“

„Tady ho máte,“ odpověděl Moore. Před akcí si prostudoval mapy a věděl, že nejbližší nemocnice je odtud celé hodiny jízdy autem. Místo setkání bylo úmyslně vybráno v blízkosti řídce obydleného pobřeží.

Kayani se spojil se strýcem, ten slíbil, že neprodleně přijde na pomoc. Další Kayaniho hovor bude adresován jeho velícímu důstojníkovi, bude to žádost, aby se záchranný tým pobřežní stráže postaral o ty, kdo ještě zůstali v moři. Jenže pákistánská pobřežní stráž neměla záchranné vrtulníky schopné nasazení na moři, měla jen korvety postavené v Číně, hlídkové čluny, ty však mohly dorazit na místo až někdy během dopoledne. Moore tedy soustředil pozornost na příboj, bedlivě sledoval každou vlnu a pátral po někom, kdo snad zůstal naživu.

Pět minut. Pak deset. Nic, ani živá duše. Krev a části lidských těl, rozseté po vodní hladině, mohl brát jako jistotu, že se sem stáhli žraloci. A rychle. Tohle, a spolu s tím zranění těch, kdo přežili, možná i na ně bylo až přespříliš.

První mrtvé tělo, nesené vlnou jako kus naplaveného dříví, spatřil po půlhodině. Po něm bude následovat mnoho dalších.

Než se na severozápadní obloze ukázal první Mi-17, uplynula víc než hodina. Dvojice turbín s řevem otáčela rotory, houpavě znějící hukot se ozvěnou vracel od úbočí hor. Vrtulník zkonstruovali Sověti speciálně pro válku, kterou vedli v Afghánistánu. Mi-17 se tak stal symbolem konfliktu: Goliášové na obloze zabíjení prakem. Pákistánská armáda měla ve své výzbroji bezmála stovku těchto Mi-17. Moore věděl své: párkrát se do nich dostal jako cestující a zaslechl jednoho pilota, jak nadává, že ho strčili sem, kde musí létat s nějakou ruskou popelnicí, ve které se po každém druhém letu něco podělá; a že pákistánská armáda provozuje skoro stovku létajících vraků.

Moore, poněkud nervózní, nasedl do Mi-17 a spolu s Kayanim letěl do sindhské vládní nemocnice na předměstí Karáčí. Ještě během letu dali letečtí zdravotníci Kayanimu prostředky tišící bolest a pohled jeho doširoka rozevřených očí dostal klidnější, smířenější výraz. Když přistáli, již vyšlo slunce.

Moore vystoupil ve třetím poschodí z nemocničního výtahu a vpadl do Kayaniho pokoje. Už byli v nemocnici asi hodinu. Poručík bude mít pěknou jizvu z boje, ta mu pomůže balit ženské. Když se dostali na břeh, oba byli silně dehydratovaní. Poručík měl teď do levé paže zabodnutou infuzní jehlu.

„Jak se cítíte?“

Kayani si sáhl na obvaz na hlavě. „Hlava mě pořád ještě bolí.“

„To přejde.“

„Byl bych nedokázal doplavat zpátky.“

Moore přikývl. „Schytal jste to pořádně; a ztratil jste trochu krve.“

„Nevím, co říct. Jen děkuju, nestačí.“

Moore se dlouze napil z láhve, kterou mu podala jedna z ošetřovatelek.

„No jo, to nechte být.“ Jeho pozornost upoutal jakýsi pohyb u dveří. Byl to Douglas Stone, kolega z agentury. Stone si pohladil prošedivělý plnovous a upřeně se na Moorea zadíval přes obroučky brýlí. „Už musím jít,“ prohlásil Moore.

„Pane Fredricksone, počkejte!“

Moore svraštil čelo.

„Můžu se s vámi nějak spojit?“

„Jistě, proč?“

Kayani pohlédl na Stonea a našpulil rty.

„V pořádku. Je to dobrý přítel.“

Poručík ještě několik okamžiků váhal, potom dodal: „Chci vám jen poděkovat… nějak.“

Moore mu na desce jídelního vozíku chvatně napsal na papír svou e-mailovou adresu.

Kayani sevřel papír pevně v dlani. „Ozvu se.“

Moore pokrčil rameny. „No jo, dobrá.“

Vyšel do chodby, tam se otočil a rozzlobeně přistoupil ke Stoneovi. „Tak, Dougu, teď mi povězte – co to tam bylo za bordel, kurva?“ procedil mezi zuby.

„No jo, no jo, já vím.“ Stone nasadil svůj obvyklý chlácholivý tón, Moore však o nic takového ani v nejmenším nestál, zvlášť ne teď.

„Indy jsme ujistili, že setkání proběhne čistě. Museli vstoupit do pákistánských výsostných vod. Dělalo jim to velké starosti.“

„Nám se řeklo, že o všechno se postarají Pákistánci.“

„Tak kdo to teda podělal?“

„Tvrdí nám, že velitel jejich ponorky nedostal rozkazy, aby zůstal v přístavu. Někdo je prý zapomněl vydat. On prováděl obvyklou hlídkovou plavbu a domníval se, že narazil na nějaký střet. Podle toho, co tvrdí, prý vyslal řadu výzev k zastavení, ale nedostal odpověď.“

Moore si posměšně odfrkl. „No, my jsme ho zrovna nijak moc nehledali – a když už jsme ho viděli, bylo pozdě.“

„Velitel taky hlásil, že viděl, jak Indové berou na palubu nějaké zajatce.“

„Takže byl ochoten střílet i na vlastní lidi, jo?“

„Kdopak ví.“

Moore se zarazil na místě, prudce se otočil a s otevřenými ústy se zadíval na Stonea. „Jediný zajatec, co tam měli, byl ten, pro kterého jsme si šli.“

„Heleďte, Maxi, já přece vím, odkud jste zrovna přišel.“

„To budete vědět, leda když si spolu půjdem zaplavat tři míle.“

Stone si sundal brýle a mnul si oči. „Koukněte – mohlo to být horší. Mohli bychom taky docela dobře být na místě Slatera a O’Hary, mít za úkol vymyslet, jak se Indům omluvit, a přitom zaručit, že nehodí na Islámábád atomovku.“

„To by bylo fajn – poněvadž zrovna tam mám cestu.“

1. ROZHODNUTÍ

Hotel Marriot

Islamabad, Pákistán

o tři týdny později

Řešení otázky, jak se poručík Maqsud Kayani odvděčí Mooreovi za záchranu života, spočívalo v tom, že Kayani Moorea pozval na setkání se svým strýcem, plukovníkem pákistánské armády Saadatem Khodaiem. Při příletu do Islámábádu Moore nalezl ve své e-mailové schránce poručíkův vzkaz, který ho zaujal: Kayaniho strýc zorganizoval záchrannou akci vrtulníku a synovci se svěřil s tím, že bojuje s depresí, která se ho zmocnila kvůli osobní etické krizi. Přesný charakter plukovníkovy krize se v e-mailu neuváděl, Kayani však zdůrazňoval, že takové setkání by mohlo být nesmírně prospěšné jak Mooreovi, tak Kayaniho strýci.

Po několika týdnech schůzek a rozsáhlého slovního šermování začal Moore mít dojem, že Khodai by mohl identifikovat klíčové sympatizanty Tálibánu v pákistánské armádě. Vypil s plukovníkem litry čaje a přitom se ho pokoušel přimět, aby mu pověděl, co ví o infiltraci Tálibánu a o využívání kmenových území na severozápadě země, především území známého pod názvem Vazíristán. Plukovník váhal, zda má tuto čáru překročit. Moorea se začínalo zmocňovat zoufalství. Tohle byl největší kámen úrazu, křižovatka, která neustále vedla do slepé uličky.

Plukovník nejenže měl obavy z možných důsledků pro vlastní rodinu – nyní musel rovněž bojovat proti svým hluboce zakořeněným rozhodnutím nikdy se nevyslovit proti svým druhům, důstojníkům a velitelům, ani je nějak jinak zradit, i kdyby porušili přísahu věrnosti Pákistánu a jeho milované armádě. Rozhovory s Moorem ho však nakonec dovedly k okraji propasti. Když ne on, pak tedy kdo?

Potom plukovník jednoho večera Mooreovi zavolal a sdělil mu, že je ochoten promluvit. Moore se pro něj stavil v jeho domě a zavezl ho do hotelu. Tam si plukovník sedne a pohovoří s Moorem a dvěma jeho kolegy. Zajeli na parkoviště pro hotelové hosty.

Khodai nedávno překročil padesátku, husté, nakrátko ostříhané vlasy měl prokvetlé šedinami. Přivřené oči vypadaly unaveně, vystupující bradu pokrýval krátký plnovous bílý jako sníh. Byl v civilu, v obyčejných volných kalhotách a v košili k obleku, jeho profesi však prozrazovaly vysoké vojenské boty. V koženém pouzdře pevně vězel „chytrý“ telefon BlackBerry, plukovník jej nervózně mnul mezi palcem a prostředníkem.

Moore už natáhl ruku, aby otevřel dveře auta, Khodai ho však pohybem otevřené dlaně zarazil. „Počkejte; říkal jsem, že jsem připravený mluvit, ale možná potřebuju víc času.“

Plukovník studoval angličtinu na střední škole, potom studia rozšířil na univerzitě v paňdžábském Lahore, kde dosáhl bakalářského titulu v oboru strojírenství. Mluvil se silným cizím přízvukem, měl však širokou slovní zásobu, tón řeči byl vždy působivý a velitelský. Moore pochopil, proč byl plukovníkův služební postup tak rychlý. Když mluvil, člověk se neubránil pocitu, že ho čímsi neodolatelně přitahuje. Moore se tedy zarazil a sundal ruku z kliky. „Vy jste připravený mluvit. A sám sobě to odpustíte.“ Odmlčel se. „Nakonec,“ dodal.

„Opravdu tomu věříte?“

Moore si odhrnul pramínek vlasů z očí a povzdechl si. „Chci tomu věřit.“

Khodai se pokusil o úsměv. „Břímě, které nesete, je přinejmenším tak těžké jako to moje.“

„Moc se domýšlíte.“

„Vojenskou osobu přece poznám. A vzhledem k vašemu nynějšímu zařazení toho už máte hodně za sebou.“

„Snad. Ve vašem případě otázka zní – které břímě je těžší? Něco udělat? Nebo nedělat nic?“

„Jste pořád ještě hodně mladý, ale řekl bych, že jste moudřejší, než by odpovídalo vašemu věku.“

„Já vím, z čeho při svém uvažování vycházíte.“

Khodai zvedl obočí. „Mám váš slib, že moje rodina bude v naprostém bezpečí?“

„Na to se přece ani nemusíte ptát. To, co se chystáte udělat, zachrání život spoustě lidí. To jistě chápete.“

„Chápu. Samozřejmě nevystavuji riziku pouze sebe a svou kariéru. Tálibán i moji kolegové jsou nemilosrdní. Bezohlední. Pořád ještě mi dělá starosti, že nám nedokážou pomoci ani vaši přátelé – i přes všechna vaše ujištění.“

„Potom vás tedy už znova ujišťovat nebudu. Volba je na vás. Oba víme, co se stane, pokud se mnou nepůjdete nahoru. Aspoň tenhle výsledek můžeme s jistotou předpovědět.“

„Máte pravdu. Už nemůžu jen tak sedět s rukama v klíně. Oni nebudou diktovat, jak máme postupovat. Nedokážou nás připravit o čest. Nikdy.“

„Pak tedy dovolte, abych vám připomněl, že stále platí nabídka, že vaši rodinu dostaneme do Států. Tam vás můžeme ochránit líp.“

Khodai zavrtěl hlavou a promnul si koutky očí. „Nemůžu takhle narušit její život. Synové studují na střední škole, manželka právě povýšila v zaměstnání, pracuje hned tady vedle, v technickém středisku. Pákistán je náš domov. Nikdy odtud nedokážeme odejít.“

„Tak tedy pomozte podmínky v Pákistánu zlepšit. Aby byl bezpečnější.“

Khodai se na Moorea zpříma zadíval rozšířenýma očima. „Co byste udělal na mém místě vy?“

„Nechtěl bych dopustit, aby teroristé zvítězili proto, že jsem nic nepodnikl. Tohle je teď nejtěžší rozhodnutí ve vašem životě, to vím. Neberu to na lehkou váhu. Vůbec netušíte, jak si vážím toho, co se chystáte udělat… odvahy, která je k tomu zapotřebí. Vy jste člověk, který chce spravedlnost. Takže… ano: Kdybych byl na vašem místě, otevřel bych tyhlety dveře a šel za svými přáteli – a obnovili bychom čest pákistánské armády.“

Khodai zavřel oči, jeho dech se zklidnil. „Mluvíte jako politik, pane Moore.“

„Možná, ale podstatné je, jestli skutečně věříte tomu, co jsem právě řekl.“

Khodai se pousmál. „Docela bych si myslel, že před vstupem do armády jste žil životem privilegovaného člověka.“

„To ne.“ Za okamžik Moore dodal: „Jste připraven, plukovníku?“

Khodai znovu zavřel oči. „Jsem,“ odpověděl.

Vystoupili z auta, přešli parkoviště a po chodníčku, krytém širokými markýzami, zamířili k hlavnímu vchodu do hotelu. Moore přelétl zrakem po silnici, po parkovišti a dokonce po okrajích střech budov na opačné straně ulice. Zdálo se, že je všude klid. Prošli kolem taxikářů; opírali se o kapoty svých vozů a v klidu pokuřovali. Moore s plukovníkem pokývli na pozdrav mladým hotelovým sluhům, jen tak se poflakujícím poblíž pultíku a skříňky na stěně, v níž visely desítky klíčů. Oba vešli dovnitř, prošli kolem nedávno postavené stěny chránící před bombovým útokem. U stolku ostrahy je zkontrolovali rentgenem, zda u sebe nemají bomby nebo zbraně. Potom Moore s plukovníkem pokračovali po naleštěných mramorových dlaždicích barvy slonové kosti dál k bohatě zdobeným pultům, za nimiž stáli recepční v tmavých oblecích.

Nalevo od nich bylo malé piano, křídlo; muž s plnovousem a v bílém bavlněném obleku na něm hrál jakousi tichou melodii. U pultu postávalo pár lidí. Byznysmeni, pomyslel si Moore. Jinak byl hotel tichý, příjemný, přitažlivý. Moore krátce Khodaiovi pokývl a oba se vydali k výtahům.

„Máte děti?“ zeptal se Khodai, zatímco čekali, až kabina přijede. „Ne.“

„A chtěl byste mít?“

„To mi připadá jako úplně jiný život. Já hodně cestuji… a nemyslím, že by to bylo vůči nim spravedlivé. Proč se ptáte?“

„Protože všechno, co děláme, děláme proto, aby jejich svět byl lepší.“

„Máte pravdu. Takže děti snad někdy ano.“

Khodai položil Mooreovi ruku na rameno. „Nedávejte jim všechno. Takového rozhodnutí budete litovat. Staňte se otcem – a svět pak bude úplně jiný.“

Moore přikývl. Přál si, aby mohl Khodaiovi povědět o těch mnoha ženách, s nimiž během všech těch let byl, o vztazích, jež všechny padly za oběť jeho službě u námořnictva a v CIA. Rozvodovost byla různá, ale někteří lidé tvrdili, že u příslušníků SEAL dosahuje až devadesáti procent. Nakonec – kolik žen by si dokázalo vzít muže, kterého pak sotva uvidí? Z manželství se stalo spíš něco jako známost, milostná pletka – a jedna z Mooreových bývalých přítelkyň prohlašovala, že přesně tohle je jejich případ. Chtěla se vdát, a přitom pokračovat ve vztahu s ním, a to pouze proto, že on jí poskytoval potěšení a fyzické vzrušení, což ten druhý nedokázal; jenomže ten ji zase finančně zabezpečoval a poskytoval jí citové zázemí. S manželem „v přední linii“ a s příslušníkem SEAL „bokem“ by si užívala to nejlepší z obou těch světů. Ne – tuhle hru Moore hrát nechtěl. Bohužel potom spal s příliš mnoha holkami na telefon, se striptérkami a s všelijak pošahanými a nametenými ženskými, s tolika, že se ani nedaly spočítat. V posledních letech se však jeho životem stala hotelová postel s jediným polštářem. Matka ho stále ještě prosila, aby si našel nějakou hodnou dívku a usadil se. Se smíchem odpovídal, že usadit se je nemožné – jak by potom mohl takovou dívku najít? „Nezdá se ti, že jsi sobecký?“ ptávala se. Odpovídal, že ano, že chápe – ona touží po vnoučatech, ale jeho práce toho po něm vyžaduje příliš mnoho a on se bojí, že být nepřítomným otcem by bylo horší než nebýt otcem vůbec.

Řekla mu, aby tedy té práce nechal. On na to, že si v tomhle světě konečně našel své místo, po vší té bolesti, kterou musela kvůli tomu prožít. Teď už se toho nedá nechat. Nikdy.

O všechny tyto úvahy se chtěl podělit s Khodaiem – byli si duchem blízcí –, jenže cinkl zvonek a výtah přijel. Vešli dovnitř. Zdálo se, že když se dveře zavřely, plukovník zbledl.

Vyjeli mlčky do pátého podlaží a dveře se otevřely. Moore si povšiml siluety muže stojícího u dveří vedoucích na schodiště na opačném konci chodby – byl to operativec pákistánské tajné služby ISI. Sluchátko mobilu, které měl agent připevněné k uchu, Mooreovi připomnělo, že by měl vytáhnout svůj chytrý telefon, zavolat ostatním a oznámit jim, že už přicházejí ke dveřím, potom si však vzpomněl, že mobil nechal v autě. Zatraceně.

Došli ke dveřím. Moore zaklepal se slovy: „Hoši, to jsem já.“

Dveře se rozlétly a jeden z jeho kolegů, vlastně kolegyně, Regina Harrisová, ho pozdravila a pozvala Khodaie dál. Douglas Stone tu už byl také.

„Nechal jsem v autě telefon,“ řekl Moore. „Hned jsem zpátky.“

Vyšel do chodby a nyní zpozoroval u výtahů dalšího agenta. Chytrý tah, ISI má nyní pod dohledem všechny, kdo se pohybují pěšky po celém pátém podlaží. Ten u výtahu byl malý neupravený chlap s velkýma hnědýma očima. Právě cosi nervózně říkal do telefonu. Měl na sobě modrou košili, hnědé kalhoty a černé boty s měkkou podrážkou, jeho rysy připomínaly spíš krysu než člověka.

Jakmile uviděl Moorea, nechal telefonování a zamířil chodbou ke schodišti. Tím Moorea na okamžik zmátl. Moore udělal ještě pár kroků, potom ztuhl na místě a vzápětí se vrhl zpátky k pokoji.

Chodbu rozervala exploze, přihnala se stěna plamenů a zřítila se spousta rozdrceného zdiva. Odřízla Mooreovi cestu k výtahu a srazila ho na zadek. Pak začal z pokoje vycházet dým a v hustých mracích se valil chodbou. Moore se zvedl na všechny čtyři a zadýchaně klel. Oči ho pálily, vzduch zhoustl zápachem výbušniny z bomby. Jeho myšlenky pádily o překot, vybavoval si všechny výhrady, o kterých se plukovník zmínil. Všechny ty pochybnosti jako kdyby se zhmotnily právě v téhle explozi. Představoval si, jak jsou jeho kolegové i Khodai roztrháni na kusy. Ta představa ho postavila na nohy a hnala ho ke schodišti, nyní prázdnému.

Za tím prevítem, který mezitím utekl.

Na to, aby něco vyčítal sám sobě, neměl čas, a byl tomu rád. Kdyby toho člověka přestal pronásledovat, kdyby se třeba i jen na vteřinku zastavil a zamyslel nad tím, že Khodaie přesvědčil, aby „udělal správnou věc“, jenom s tím výsledkem, že ho zabili kvůli pochybení v bezpečnostním zajištění, mohl by se z toho třeba i zhroutit. A právě to možná byla Mooreova největší slabost. V hlášeních o jím provedených akcích byl popisován jako „nesmírně citlivý a oddaný muž, kterému nade vše záleží na osudu jeho kolegů“. Tím se samozřejmě vysvětlovalo, proč ho nikdy nepřestala strašit a pronásledovat určitá tvář z jeho minulosti u jednotky SEAL. A náhlá ztráta plukovníka Khodaie mu onu noc jedině připomněla.

Vřítil se na schodiště a ještě zahlédl, jak pronásledovaný chlap uhání dolů. Sevřel pevně zuby a pustil se za ním, přidržoval se zábradlí a mohl tak brát schody po třech. Proklínal sám sebe za to, že v autě nechal i pistoli. Dovolení použít hotel jako místo schůzky sice dostali, ale ostraha a místní policie byly ohledně zbraní neoblomné. Dovnitř nikdo se zbraní nesmí. Na vyjednávání nebylo ani pomyšlení. Ačkoli Moore a jeho kolegové měli přístup k celé řadě zbraní, které by dokázali přes ostrahu pronést, rozhodli se tuto okolnost respektovat, aby neohrozili již tak vratké vztahy. Moore musel předpokládat, že jestli ten člověk prošel kontrolním stanovištěm ISI, nebyl ozbrojený. Rovněž předpokládal, že jejich hotelový pokoj je pro schůzku bezpečné místo. Zvolili si jeden ze čtyř prázdných pokojů na pátém podlaží s výhledem do ulice, aby mohli sledovat příchody i odchody hostů a provoz na silnici. Každá náhlá změna situace venku by jasně napověděla, že se k něčemu schyluje; s oblibou tomu říkali „systém včasného varování pro vnímavé“. Jelikož si nemohli obstarat psa, který dokáže vyčenichat bombu, pokoj důkladně prohledali, zda v něm nejsou elektronická zařízení, a pokoj pak používali několik týdnů, aniž k něčemu došlo. To, že se těm gaunerům podařilo dostat dovnitř výbušniny, bylo k vzteku a současně k pláči. Khodai prošel bezpečnostní kontrolou bez problému, takže Moore musel mít za to, že neměl žádné elektronické odposlouchávací zařízení… pokud ovšem i samo kontrolní stanoviště nebyl podvod a člověk na něm nepracoval pro Tálibán…

Prcek stále svižně upaloval, už byl dole v prvním podlaží a vyřítil se ze dveří chodby, Moore pádil za ním, chlapík měl snad jen šestivteřinový náskok.

Za pár okamžiků terorista prudce zahnul k hlavní hale a potom doprava k dlouhé chodbě vedoucí k lázeňské části, tělocvičně a k zadnímu parkovišti, ze dvou stran obklopenému rozlehlým lesním porostem. Hotel mezitím zachvátila panika, rozezněla se poplašná zařízení, ostraha ječela a hotelový personál pobíhal sem a tam. Do klimatizace začal pronikat štiplavě páchnoucí dým z výbušniny.

Moore se jen letmo ohlédl přes rameno. Muž uháněl k hotelovým dveřím, Moore znovu ostře vyrazil a dlouhými skoky se hnal za ním. Upoutal tak pozornost dvou uklízeček; ukazovaly na ně oba a ječením přivolávaly ostrahu. Fajn.

Moore už chlapa doháněl. Ten zvedl obě ruce před sebe a vrazil do dveří; rozlétly se a muž zmizel za nimi. Než by napočítal do tří, Moore s heknutím rozrazil dveře také a vyběhl ven do chladnějšího vzduchu. Zahlédl, jak muž utíká k parkovišti, k tomu, kde Moore nechal auto. Byla to pro něj nejlepší cesta k úniku, za parkovištěm byl les – ale také to znamenalo, že proběhne kolem Mooreova auta – a v něm má Moore pistoli.

Zlost mu konečně pronikla i do svalů. Ten prevít neuteče. Nebylo to rozhodnutí, cíl či pouhý záměr, nýbrž holá skutečnost. Moore již v duchu viděl sám sebe, jak toho člověka zadrží, nyní to prostě byla jen otázka času. Jak se dalo čekat, jeho kořist neměla takovou fyzickou výdrž jako on, muž nyní běžel pomaleji, síly mu docházely, byl na samém pokraji vyčerpání, zatímco Moore měl k tomu svému ještě hodně daleko… takže za prchajícím vyrazil jako vlk a kopem stranou mu podrazil levou nohu. Muž zaječel a praštil sebou do trávy, těsně před tím, než oba doběhli k vyasfaltované ploše parkoviště.

Existuje staré a dobře známé úsloví o thajském boxu: „Direkt vítězí nad kopem, kop kolenem vítězí nad direktem, úder loktem vítězí nad kopem kolenem, kop vítězí nad úderem loktem.“

Moore svým kopem naprosto dokonale zvítězil i nad pádem na asfalt. Sevřel tomu člověku zápěstí, srazil ho pod sebe a obkročmo se na něj posadil, takže uprchlík se nemohl ani hnout.

„Máš to spočítaný!“ pronesl Moore urdsky, jazykem, který byl v hlavním městě nejpoužívanější.

Muž zvedl hlavu, pokoušel se vysvobodit ze sevření, potom však přimhouřil oči a otevřel ústa – hrůzou? Nebo šokem?

Kdesi za nimi to zadunělo jako úder hromu. Dobře známé zadunění. Strašně dobře známé…

Téměř ve stejném okamžiku se mužova hlava rozletěla na kousky a na Moorea se rozstříkla krev. Zareagoval instinktivně, tu reakci měl zafixovanou ve svalech, reagoval bez rozmýšlení, pud sebezáchovy ho přinutil pustit mužovo tělo a odkulit se stranou.

Vyhekl, překuloval se dál, ale pohyby těla stále plně ovládal. Výcvik získaný u jednotky SEAL se nezapomíná, tělo si jej pamatuje, odpovídá na situaci, reaguje.

Puška zaduněla ještě dvakrát, kulky se zavrtaly do země ani ne patnáct centimetrů od Mooreova těla. Ten už byl na všech čtyřech a vrhl se ke svému autu. Stálo tu, pouhých deset metrů od něj. Ta puška byla ruský odstřelovačský Dragunov, tím si byl Moore jistý. Sám z takových střílel, přihlížel, když se z nich střílelo, ti, kdo je používali, ho jimi také zasáhli. Měla účinný dostřel osm set metrů, a pokud byl střelec dobrý a správně použil zaměřovač, až třináct set metrů. Díky odnímatelnému zásobníku na deset nábojů se tedy odstřelovač může ještě nějaký čásek své práci věnovat…

Následující kulka proděravěla dveře na straně řidiče. To už Moore sáhl do kapsy, stiskl dálkový ovladač a motor auta se rozběhl. Moore se sunul kolem auta tak, aby ho odstřelovač nemohl dostat na mušku, a otevřel dveře na straně spolujezdce.

Další střela roztříštila čelní sklo. Moore vyndal z odkládací skříňky pistoli Glock 30 ráže .45; na rukojeti měla vyražený nápis AUSTRIA. Proplazil se kolem dveří a pozorně se zadíval na alej stromů a na hotel za nimi. A tam byl – vykláněl se ze střechy dvoupatrové budovy technického střediska, stojící hned vedle hotelu.

Odstřelovač měl na sobě černou vlněnou čepici, na obličej mu však bylo jasně vidět. Tmavý plnovous. Doširoka rozevřené oči. Široký, rozpláclý nos. A při spatření odstřelovačské pušky Moore v duchu přitakal sám sobě: ano, Dragunov se zaměřovačem a velkým zásobníkem. Odstřelovač proto držel pušku poněkud výš a přidržoval ji loktem, opřeným o okraj střechy.

Stejně jako Moore zpozoroval odstřelovače, ten zpozoroval jeho a vypálil rychle za sebou tři střely. Prorazily dveře. Moore se vrhl kolem auta zpátky na stranu řidiče.

Potom, jakmile dozněla ozvěna třetího výstřelu, Moore vyskočil, ruku s pistolí sevřel levou dlaní a opětoval palbu. Jeho střely se zavrtaly do betonu jen pár centimetrů od místa, odkud odstřelovač pálil – byl asi čtyřicet metrů od Moorea. Taková vzdálenost už je pro pistoli za hranicí přesné střelby, Moore se však domyslel, že odstřelovač v té chvíli zrovna nepřemýšlí o balistice, jen se krčí, aby se vyhnul zásahu některou třeba i nazdařbůh vypálenou kulkou.

Na parkoviště už přichvátali čtyři členové hotelové ostrahy. „Je tamhle nahoře! Kryjte se!“ křičel Moore a ukazoval na střechu.

Jeden z nich se hnal k Mooreovi, ostatní se vrhli za zaparkovaná auta.

„Nehýbejte se!“ přikázal strážný – a v té chvíli mu odstřelovač ustřelil hlavu.

Jiný strážný začal úsečně, o překot mluvit do vysílačky.

Moore znovu pohlédl na budovu střediska. Uviděl, jak odstřelovač na opačné straně hbitě a rychle slézá po žebříkových schůdcích jako pavoukovec opouštějící své hnízdo.

Moore se rozběhl; cesta začala být nerovná, tráva přešla ve štěrk, potom se znovu dostal na dláždění. Úzká ulička mezi technickým střediskem a řadou malých jednopatrových kanceláří vedla směrem k Aga Khan Road, hlavní ulici, kde stál hotel. Uličku naplňovala vůně sladkého vepřového, odsávaná a vypouštěná digestoři hotelové kuchyně. Mooreovi začalo kručet v břiše, třebaže na jídlo měl sotva pomyšlení.

Nezpomalil, zahnul doleva, pistoli držel namířenou před sebe. Necelých dvacet metrů vpředu uviděl Toyotu HiAce. Její motor běžel na volnoběh, z oken u zadních sedadel se vykláněli dva střelci, jeden na straně řidiče, druhý na straně spolujezdce.

Odstřelovač utíkal k rozjíždějícímu se autu a skočil na sedadlo pro spolujezdce. Oba střelci zvedli pušky a namířili na Moorea. Ten měl sotva dvě vteřiny na to, aby se střemhlav vrhl na zem do malého výklenku. Cihly nad ním rozdrtila na kousky sprška kulek z automatických zbraní. Dvakrát se pokusil vykouknout, aby zjistil poznávací značku, avšak palba byla nelítostná a ti lidé přestali střílet, teprve když dodávka zatáčela na hlavní třídu. Byla pryč.

Moore se rozběhl zpátky ke svému autu, popadl mobil a třesoucí se rukou zkoušel namačkat číslo, ale nechal toho a opřel se o auto. To už se kolem něj jako roj včel sesypali členové hotelové ostrahy a jejich velitel se dožadoval odpovědí.

Moore potřeboval zjistit, co to bylo za dodávku, a zařídit, aby ji sledovaly bezpečnostní kamery.

Potřeboval svým lidem sdělit, co se stalo.

Všichni jsou mrtví.

Dokázal však jedině dýchat.

Čtvrť Saidpúr Village

Islámábád, Pákistán

o tři hodiny později

Ze Saidpúr Village, zasazené do pohoří Margalláh, je vidět na Islámábád.

Je to malebný pohled a láká sem nepřetržitý proud turistů hledajících to, čemu někteří průvodci říkají „duše“ Pákistánu. Průvodci tvrdí, že právě toto lze v Saidpúru nalézt.

Jestli však hlavní město mělo duši, ta duše nyní potemněla. Z hotelu Marriott dosud stoupaly sloupy kouře a vykreslovaly čáry protínající oblohu plnou hvězd. Moore stál na balkoně pokoje, který mu sloužil jako tajný úkryt, a znovu v duchu klel. Exploze zničila nejen jejich pokoj, ale i oba pokoje sousední, a ještě než se někdo stačil na to místo dostat, zřítila se střecha nad poškozenou částí budovy.

Za přispění dalších pracovníků, přivolaných, aby oblast zabezpečili, a spolu se speciálním forenzním týmem a dvěma kriminalisty Moore mohl konečně začít spolupracovat se soukromou hotelovou ostrahou, místní policií a s pětičlenným týmem ISI; již předtím ovšem napovídal spoustu dezinformací reportérům Associated Press. Ti, ještě než se zpráva dostala do stanic, jako je třeba CNN, již hlásili, že v hotelu vybuchla bomba uložená Tálibánem a že teroristé se k atentátu přihlásili, protože se chtěli pomstít za to, že šíité zabili příslušníky sunnitské menšiny, extremistické spojence skupiny známé jako Sipah-e-Sahaba. Při explozi zaručeně zahynul plukovník pákistánské armády. Moore si byl jistý, že v záplavě těžko zapamatovatelných jmen skupin a nejasných okolností toho, co se přihodilo, se celá událost a zpráva o ní budou jen tím víc zamotávat. Jeho kolegové v tom pokoji neměli u sebe nic, podle čeho by se dali identifikovat jako Američané nebo jako agenti CIA.

Zaposlouchal se do hlasu, který mu zněl v hlavě: Nemůžu takhle narušit její život. Synové studují na střední škole, manželka právě povýšila v zaměstnání, pracuje hned tady vedle, v technickém středisku. Pákistán je náš domov. Nikdy odtud nedokážeme odejít.

Sevřel pevně zábradlí balkonu, nahnul se přes ně a začal zvracet. Pak zůstal stát, čelo položené na předloktí a čekal, až ten hlas dozní, až přejde. Ta bomba všechno vrátila zpátky; Moore se celé roky pokoušel své vzpomínky potlačit, zápolil s nimi v nespočetných bezesných nocích, bojoval s nutkáním uchýlit se ke snadné cestě jak z toho všeho ven a bolest utopit v alkoholu… Několik posledních let už málem uvěřil, že nad vzpomínkami zvítězil.

A pak se stane tohle. Se svými spolupracovníky se setkal před pouhými několika týdny a nedostal se dál než jen k navázání pracovních vztahů. Ano, jejich smrt v něm zanechala hrozný pocit, ale nejvíc ho bolela právě smrt plukovníka Khodaie. Dozvěděl se toho o něm spoustu a jeho ztráta mu připadala významná. Jak bude Khodaiův synovec reagovat na strýcovu smrt? Poručík si myslel, že jim oběma pomáhá, přitom však musel vědět, že navázáním kontaktu s Moorem se Khodai vystavuje nebezpečí. Myšlenku, že strýc by mohl být zavražděn, pravděpodobně zcela vypudil z mysli.

Moore přece slíbil, že Khodaie a jeho rodinu ochrání. Zklamal však naprosto ve všem. Když před hodinou přijela do Khodaiova domu policie, nalezla jeho manželku i syny probodnuté. Agent, který je měl chránit, byl nezvěstný. Tálibán byl tak dokonale vnitřně propojený, tak důkladně vrostlý do života hlavního města, že pro Moorea a jeho lidi bylo prakticky nemožné vůbec nějak tu pracovat. To ovšem promlouvala Mooreova momentální sklíčenost. Jenomže Tálibán měl skutečně své lidi všude. Jakkoliv se Moore snažil do toho prostředí zapadnout – nechal si narůst plnovous, nosil místní oděv, mluvil místním jazykem –, ti lidé uhádli, kdo je a oč mu jde.

Otřel si ústa a napřímil se, ještě jednou pohlédl na město a na kouř, který se stále vznášel nad hotelem, potom se zadíval na světla poblikávající na obzoru. Polkl, sebral odvahu a pronesl šeptem: „Je mi to líto, omlouvám se.“

Několik hodin poté Moore pomocí videospojení hovořil s Gregem O’Harou, zástupcem ředitele National Cladestine Service, odboru působícího v rámci CIA. O’Hara již dávno překročil padesátku, zrzavé vlasy měl prošedivělé, tvrdý pohled modrých očí ještě zesilovaly brýle. Měl slabost pro kravaty zlaté barvy, musel jich mít snad stovky. Moore ho v kostce seznámil s tím, co se stalo; rozhodli se, že si znovu promluví ráno, až se dokončí vyšetřování a sepíšou poznatky z něj. Hovoru bude přítomen i Mooreův nejbližší nadřízený, náčelník Oddělení speciálních činností.

Do tajného úkrytu dorazil jeden z Mooreových místních kontaktů, Israr Rana, operativec, kterého Moore osobně získal pro spolupráci po dvou letech pobytu v Afghánistánu a Pákistánu. Rana byl univerzitní student, asi pětadvacetiletý, bystrý, s ptačími rysy obličeje a s vášní pro kriket. Jeho smysl pro humor a klukovský půvab mu pomohly získat pro Službu pozoruhodné množství zpravodajských poznatků. To, spolu s jeho původem – předkové, celá jeho rodina, se během minulého století docela proslavili jako vynikající vojáci a mazaní byznysmeni – z něj dělalo téměř dokonalého operativce.

Moore dosedl zvysoka na židli, Rana zůstal stát nedaleko pohovky. „Dík, že jste přišel.“

„Klidně, žádný problém, Money.“

„Money“ byla přezdívka, kterou Rana dal Mooreovi, a měla své oprávnění, za své služby Rana dostával pěkné peníze.

„Potřebuju zjistit, kde došlo k úniku informací. Proflákli jsme to hned od samého začátku? Byla to armáda? Tálibán? Nebo oba společně?“

Rana zavrtěl hlavou a zašklebil se. „Udělám všechno, abych pro vás něco obstaral. Ale teď vám dám něčeho napít. Něčeho, co vám pomůže usnout.“

Moore nabídku odbyl mávnutím ruky. „Nic mi nemůže pomoct usnout.“

Rana přikývl. „Poptám se na pár místech. Můžu si na to vzít váš počítač?“

„Je tamhle.“

Moore odešel do ložnice. Do hodiny poznal, že se mýlil – vyčerpáním upadl do spánku, vznášel se na neúprosných černých vlnách, až se mu rozbušilo srdce, divoce, jako buší rotory vrtulníku. Prudce se napřímil, zalitý studeným potem. Rozhlédl se po místnosti, vzdychl a zhroutil se zpátky na polštář.

Po půlhodině už ujížděl autem k místu, kde došlo k té nešťastné události. Pohlédl na pobořenou budovu a potom na technické středisko vedle. Vyhledal jednoho člena ostrahy technického střediska a spolu s dvěma místními policisty se dostal do budovy. Vystoupili na střechu, na níž Moore už předtím byl, a tam posbírali nábojnice, které po sobě odstřelovač nechal. Budou na nich hledat otisky prstů.

Přišlo to jako zjevení, něco podobného prozření: v době, kdy Mooreova mysl bloudila mezi vědomím a bezvědomím, ho v hlavě neustále jako oheň pálila otázka, jak ti lidé dostali do pokoje výbušninu. Pálila tak dlouho, až mu v mysli vytanul jeden velmi primitivní způsob. Potřeboval jen nalézt důkaz.

Procházel po okraji střehy, světlem baterky pomalu přejížděl po betonu a po oceli, pokrytých vrstvou prachu… až to nalezl.

V Oddělení speciálních činností, působícím v rámci Odboru tajných polovojenských operací National Clandestine Service, pracovali zpravodajští důstojníci vyškolení pro provádění takovýchto operací – specialisté získaní z armády. Na cizích územích prováděli tajné operace, které bylo možné „přijatelně popřít“. Oddělení se skládalo ze složek pozemních, námořních a leteckých. Moorea původně zařadili do námořní složky, stejně jako většinu ostatních bývalých příslušníků námořních jednotek SEAL, potom si ho vypůjčila pozemní složka. Pracoval řadu let v Iráku a v Afghánistánu a tam odvedl vynikající zpravodajskou práci. Patřilo do ní použití bezpilotních predátorů k ostřelování řady tálibánských cílů střelami Hellfire. Moore se přeřazení k pozemní složce nezpěčoval, věděl, že kdyby ho bylo zapotřebí k nějaké určité námořní operaci, pošlou ho zpátky. Operační zařazení ovšem určovali kancelářští pracovníci, nikoliv operativci v terénu.

Oddělení speciálních činností mělo necelých dvě stě agentů, pilotů a jiných specialistů, rozdělených do šestičlenných nebo i menších týmů, ještě častěji to však byl operativec pracující „sólo“, který prováděl „černé“ nebo i jiné operace za přispění jakéhosi „jednatele“ nebo „případového důstojníka“, podle okolností i obou. Ti se však do žádné nebezpečné situace často vůbec nedostali. Operativci Oddělení speciálních činností procházeli rozsáhlým výcvikem v sabotáži, protiteroristické činnosti, v záchraně rukojmí, vyhodnocování škod po bombových útocích, v únosech a zpětném získávání vlastních unesených lidí a ztraceného materiálu.

Oddělení speciálních činností vděčilo za svou existenci Úřadu strategických služeb OSS, založenému za druhé světové války Sborem náčelníků štábů, s přímou vazbou na prezidenta Franklina Delano Roosevelta. Úřad strategických služeb pracoval většinou nezávisle na armádě, ta nad ním neměla žádnou moc. Nad tou skutečností mnozí v době vzniku Úřadu zvedali pochybovačně obočí a vyjadřovali se k ní silně skepticky. Říkalo se, že MacArthur velmi silně váhal nad možností, že by někdo z Úřadu strategických služeb působil na jeho válčišti. Když byl po válce Úřad strategických služeb rozpuštěn, byla zákonem o Národní bezpečnosti z roku 1947 ustavena CIA. Mise, které nebylo možné uvádět do spojitosti se Spojenými státy, přešly na paramilitární skupinu CIA – Oddělení speciálních činností – přímého následníka Úřadu strategických služeb.

Při dnešní ranní videokonferenci se k zástupci ředitele O’Harovi přidal náčelník Oddělení speciálních činností David Slater, černoch s výrazem tvrdým jako ocel, bývalý mariňák, ze zpravodajské služby americké námořní pěchoty. Oba se zadívali na Moorea, sedícího před svým tabletem v tajném úkrytu v Saidpúr Village.

„Omlouváme se, že jsme spolu nemohli mluvit už včera, byl jsem v letadle na cestě do pevninské části USA,“ začal Slater.

„To je pořádku, pane. A dík, že jste přišel.“

O’Hara popřál Mooreovi dobrého jitra.

„Musím přiznat, že na celé té věci není absolutně nic dobrého.“

„Chápeme, jak se cítíte,“ odpověděl O’Hara. „Přišli jsme o prima lidi a o zpravodajské informace shromažďované celé roky.“

Moore se kousl do jazyka. „Co už víte?“

„Harrisovou a Stonea vyprostili z trosek… tedy – vyprostili to, co z nich zůstalo. Gallagher, který byl v Khodaiově domě, je pořád nezvěstný. Musejí ho držet v nějakém sklepě nebo hluboké jeskyni, protože od jeho naváděcí vysílačky nedostáváme žádný signál. Chlap, kterého jste pronásledoval, musel mít dobrý výcvik, ale jinak to nebyl nikdo významný.“

Moore znechuceně zavrtěl hlavou. „Myslíte, že na Khodaie nasadili sledovací zařízení?“

„Možné to je,“ připustil Slater.

„Taky mě to napadlo. A ještě si myslím, že kontrolní stanoviště v hotelu bylo fingované a tamti měli Khodaie pod dohledem. Rentgen by nic neprokázal, i kdyby Khodai na sobě nějaké zařízení měl. Takže stanovištěm prošel bez toho, aby se systém spustil. Možná mu pohrozili, řekli mu, že když nás nevyhodí do luftu, zabijou jeho rodinu… což nakonec stejně udělali.“

„To je docela dobrá teorie,“ poznamenal O’Hara.

Moore si odfrkl. Jenomže ono se to stalo jinak?

„Co teda víte?“ zeptal se Slater.

„Hotelová ostraha je z velké části kvalitní. Já bych řekl, že bombu pronesli hoteloví sluhové do pokojů vedle toho našeho.“

„Pomalu,“ zarazil ho Slater. „Za prvé: jak bomby dostali do hotelu? Hlavním vchodem s nimi přece nešli!“

Moore zavrtěl hlavou. „Dostali se do sousední budovy, do technického střediska, tam, co byl ten odstřelovač. Ostraha je tam slabší a možná se dá i snáz podplatit. Bomby pak dopravili lanem přes kladku ze střechy střediska na střechu vedlejší.“

„Vy si z nás určitě děláte srandu,“ odbyl jeho nápad O’Hara.

„Kdepak. Byl jsem na střeše toho technického střediska a tam jsem viděl místo, odkud lana natáhli. Pak jsem přešel na střechu Marriottu a tam na kraji byly stejné stopy. Za pár minut pošlu pár fotek, které jsem tam udělal.“

O’Hara jen zdrceně ztišil hlas. „To je teda až směšně jednoduché.“

„A právě tohle možná je náš problém. Pídíme se po něčem složitém tam, kde ti hoši používají kleště a kladivo. Kdyby si opravdu chtěli dovolit hodně, byli by se pokusili ty bomby jednoduše přehodit…“ Moore znovu zavrtěl hlavou.

„Takže pokoje vedle toho vašeho byly zapsané na hosty, kteří tam vůbec nikdy nebydleli,“ uzavřel O’Hara.

„Přesně tak. Někdo ze zasvěcených se postaral, aby to podle knihy hostů vypadalo, že jsou obsazené, jenže zůstaly prázdné. Místní policajti by měli lapit toho zmetka, co v tom s nima jel. Zařídil jsem, aby se mi na tohle podíval Rana.“

„To zní dobře,“ poznamenal O’Hara. „Ale když už o tom mluvíme – chtěli bychom, abyste odtamtud zmizel.“

Moore se nadechl a zavřel oči. „Koukněte – já vím, vy si myslíte, že jsem to zvoral… chyba v zabezpečení, ale celá ta věc vypadala jako čistá. Všechno jsem překontroloval. A tím myslím opravdu všechno. Tak… prostě mě to nechte dokončit. Prosím.“ Chtěl jim povědět, že to potřebuje udělat pro lidi, kteří zemřeli, a také kvůli sobě, jenže pro takové sdělení se mu nedostávalo slov.

„Potřebujeme vás tady doma.“

Moore prudce otevřel oči. „Doma? Ve Státech?“

Do hovoru se vmísil Slater: „Včera odpoledne bylo několik důstojníků Khodaiova pluku vyfotografováno s člověkem, kterého jsme identifikovali jako Tita Llamase, známého z juárezského kartelu. Byli s nimi i dva neidentifikovaní muži, pravděpodobně tálibánci. Ty snímky hned dostanete.“

„Takže tu máme zkorumpované pákistánské důstojníky ve společnosti chlapa z mexického drogového kartelu, a k tomu ještě Tálibán. To je fakt Nesvatá trojice,“ poznamenal Moore.

Slater přikývl. „Maxi, vy toho o blízkovýchodních hráčích hodně víte. Máte přesně ty znalosti, jaké potřebujeme. Chceme, abyste v terénu dohlížel na nové společné úkolové uskupení, které dáváme dohromady.“

Moore, celý zmatený, svraštil čelo. „To je něco jako povýšení – po všem, co se právě stalo? Ve dvou týdnech jsem stačil pohnojit dvě akce…“

„O tomhle hovoříme už dlouho. A vaše jméno bylo na seznamu vždycky na prvním místě. A na tom se nic nemění,“ odpověděl Slater.

Moore však stále vrtěl hlavou. „Ti dva tam na chodbě… Myslel jsem, že jsou to agenti pákistánské tajné služby, kteří kontrolují přístup na páté patro. A oni zatím chtěli mít jistotu, že bomby vybuchly…“

„To je pravda,“ souhlasil O’Hara.

Naklonil se blíž ke kameře. „My teď potřebujeme vědět, do jaké míry se mexické drogové kartely spřáhly s afghánskými a pákistánskými pašeráky. Jestli vás to aspoň trochu utěší, pořád budete pracovat na tom samém případu – jenom na to půjdete z jiné stránky.“

Moore potřeboval okamžik na to, aby si všechno srovnal v hlavě. „Takže: jak do toho zapadají Mexičani – kromě toho, že jsou to prostředníci a zákazníci?“

O’Hara se pomalu znovu posadil rovně. „To je opravdu otázka, co?“

Slater si odkašlal a nahlédl do jakýchsi poznámek. „Vaším hlavním úkolem bude zjistit, jestli tohle spojení mezi Tálibánem a Mexičany má za cíl jen rozšířit trh s opiem, nebo jestli se tím nemá popohnat něco ještě problematičtějšího, třeba že by Tálibán verboval lidi v Mexiku, aby si vytvořil novou základnu pro své operace a získal snadnější přístup do Spojených států.“

„Říkal jste ‚společné úkolové uskupení‘: jaké další agentury jsou do toho zapojené?“

Slater se pousmál. „Celá abeceda – CIA, FBI, ATF – Úřad pro alkohol, tabák, zbraně a výbušniny; CBP – Úřad pro cla a ochranu hranic, a půltuctu dalších menších a místních agentur.“

Pomyšlení na nesmírný rozsah toho, co od něj požadují, Moorem až otřáslo. „Pánové, vaší nabídky si velice cením.“

„To není nabídka,“ opáčil důrazně O’Hara.

„Rozumím. Podívejte – jenom mi nechte pár dní, abych mohl jít po Khodaiových vrazích a počkal si, jestli se dozvím něco nového o Gallagherovi. Víc nechci.“

„Na cestě už je jiný tým,“ odtušil Slater.

„To je prima. Ale nechte mě ještě jednou se pokusit něco s tím tady udělat.“

O’Hara zkřivil obličej. „Tady jsme zklamali všichni, nejenom vy.“

„Zabili plukovníka Khodaie a vyvraždili jeho rodinu. Byl to vynikající člověk. Dělal správnou věc a my jemu i jeho synovci hodně dlužíme. Nemůžu od toho jen tak dát ruce pryč!“

O’Hara o jeho slovech chvíli uvažoval, pak zvedl obočí. „Dva dny.“

2. HNUTÍ

Kdesi v džungli

Severozápadně od Bogoty, Kolumbie

Juan Ramón Ballesteros procedil mezi sevřenými zuby kletbu; natáhl ruku přes své pivní panděro a z kapsy krátkých kapsáčů vytáhl mobil. Tričko bez rukávů měl propocené, nezapálený doutník Cohiba Behike, který si nacpal mezi pysky, byl také prosáklý vlhkostí. Léto bylo brutálně, nemilosrdně horké, vzduch vlhký tak, že si Ballesteros připadal, jako kdyby se prodíral mezi bochníky teplého chleba.

Bylo mu necelých čtyřicet let, ale tíha zodpovědnosti, která na něm spočívala, mu vyryla hluboké vrásky kolem očí, jeho plnovous a kudrnaté vlasy dostaly kovově šedou barvu. Připadal si jako nejméně stoletý, trápily ho chronické bolesti zad, vystřelovaly mu do celého těla jako rány mačetou.

Fyzické utrpení však nebylo to nejhorší, největší starosti mu dělali čtyři mladí muži s prostřelenými hlavami.

Leželi v džungli už větší část noci, na jejich bledých tělech se leskly kapičky ranní rosy. Mouchy bzučely, lezly jim po tvářích, po očních víčkách, vlétaly jim do otevřených úst. U všech čtyřech mrtvých už nastala posmrtná ztuhlost a vyprázdnila se jim střeva. Zápach byl hrozný, Ballesteros se musel odvrátit, jen popadal dech a polykal hořké sliny.

Skupina sem přišla založit novou mobilní laboratoř na výrobu kokainu. Laboratoř byla všechno možné, jen ne vysoce technicky vybavené a hygienické zařízení – tvořilo ji pár podomácku vyrobených stanů a v nich hory listů koky, prosychajících na špinavé zemi. Jeden ze stanů sloužil k výrobě a uskladnění kyseliny sírové a k uložení benzinu, vedle dalších chemikálií potřebných k výrobě nejméně tisíce kilogramů kokainové pasty za týden. Před lety Ballesteros vzal několik svých významnějších odběratelů na prohlídku takovýchto táborů, aby jim předvedl, jak je celý výrobní proces, sestávající z řady jednotlivých pochodů, náročný a těžký.

Pěstitelé koky používali poněkud odlišné postupy výroby; Ballesterosovi lidé potřebovali na výrobu kilogramu pasty tisíc kilogramů listů koky. Při podobných exkurzích však předváděli výrobu zhruba desetiny tohoto množství. Motykami pro pletí rozmělnili sto kilogramů listů, přidali šestnáct kilogramů mořské soli a osm kilogramů rozemletého vápence, vše promíchali tak, že po vzniklé hmotě důkladně šlapali, až vznikla černá, hlíně podobná směs. Tu nalili do velkého plechového sudu, přidali dvacet litrů benzinu a vše nechali asi čtyři hodiny odstát.

Potom přešli k jinému sudu, kde již vznikala tekutina. Tu vypustili do kbelíku a tam z ní odstranili drť a listy. Tento cenný produkt již byla droga vyluhovaná z listů koky, nyní ve formě suspenze s benzinem.

Potom se přidalo osm litrů vody a osm lžiček kyseliny sírové. Tato nová směs se několik minut promačkávala gumovým zvonem, potom se slila a na dně zůstala usazenina. K ní se přidalo nijak pevně stanovené množství manganistanu sodného a hydroxidu sodného – tolik, aby usazenina zůstala ponořená. Tekutina byla nyní mléčně bílá, na dně se tvořila pasta. Zbývající tekutina se přefiltrovala přes kus látky a pasta se nechala schnout na slunci, až dostala světle hnědou barvu.

Cena za kilogram tohoto Ballesterosova produktu byla asi tisíc dolarů. Když se tento kilogram zpracoval na práškový kokain a provezl do Mexika, jeho cena vyskočila na deset tisíc dolarů. Když se pak takový kilogram dostal do Spojených států, prodával se pouličním dealerům za třicet tisíc dolarů nebo i za víc. Ti potom produkt ředili, aby se snížila čistota a aby z každé dávky vytěžili co nejvíc. Drogové gangy pak kokain prodávaly v dávkách po jednom gramu a v pouličním prodeji jediný kilogram vynesl sto pětasedmdesát tisíc dolarů nebo víc.

Jako na posměch se jeden kupec zeptal: „Proč tohle vlastně děláte?“ Ten ťulpas snad vůbec nepochopil, že nejeden teenager v Los Angeles zemřel po předávkování právě tím, co on vyrábí? To si vůbec neuvědomil, že ničí rodiny a životy lidí na celé zeměkouli?

Na tohle Ballesteros ani nepomyslel, považoval se za rolníka, který se zcela odpoutal od práce své rodiny na kávových plantážích. Vyrůstal v Bogotě, studoval na vysoké škole ekonomické na Floridě, domů se vrátil s vysokoškolským titulem a s úmyslem založit banánovou biofarmu, ta však žalostně zkrachovala. Někteří jeho přátelé, kteří se zabývali pěstováním a prodejem banánů, ho představili několika překupníkům drog. A jak se říká – co následovalo, už není třeba komentovat. Pro něj to byla otázka přežití. Po dlouhých dvaceti letech života výrobce a překupníka drog Ballesteros nyní sklízel plody své vysoce rizikové profese. Jeho rodina teď žila mezi bílými Evropany na bohatém předměstí v severní části města, dva synové dobře prospívali na střední škole, manželka měla dostatek všeho, až na to, že by si přála, aby na ni měl víc času. Většinu týdne byl pryč „za obchodem“, na víkendy se však vracel domů. Rodina se shromáždila, šlo se do kostela a on se mohl se syny jít podívat na pár fotbalových zápasů. V podstatě však bydlel v domku v džungli necelého půl kilometru od laboratoře a až dosud udržoval dobré styky s FARC, Revolučními ozbrojenými silami Kolumbie – polovojenským uskupením, které mu pomáhalo distribuovat a exportovat jeho produkt. Doufal, že jeho muže nezabili právě členové FARC: mezi ním a plukovníkem FARC jménem Dios panovalo určité napětí, jednoduše řečeno kvůli hádkám o cenu. A nyní byli Ballesterosovi lidé popraveni ve spánku, určitě zbraní opatřenou tlumičem.

Ballesteros právě volal Dantu Corralesovi, svému „nadřízenému“ v Mexiku. Nyní čekal, až se mu ohlásí.

„Vy mi voláte, jen když se ukáže nějaký problém,“ nevrle poznamenal Corrales. „Ale líp by bylo, kdyby žádný problém nebyl.“

„Dios,“ bylo jediné, nač se Ballesteros zmohl.

„No dobrá. A zkuste už mě znova neobtěžovat.“

„Počkejte! Nejsem si jistý, že to byl právě Dios, ale možná…“

Mládenec však už zavěsil.

Ballesteros se s Corralesem sešel jen jednou, před dvěma lety, když členové juárezského kartelu přišli dohlédnout na provoz a nabídnout ochranku a dělníky, kteří by pomohli zvýšit výrobu. Corrales byl nafoukaný, arogantní mladík, člověk z „nového chovu“ překupníků drog, který neměl smysl pro minulost a naprosto postrádal úctu k těm, kdo tu byli před ním. Tyhle mladé sicarie zajímala především moc, vlastní image a zastrašování druhých spíš než to, jak se nadělají peníze. Ve své fantazii se viděli jako holywoodské hvězdy, každý z nich toužil být AI Pacinem. Ballesterosovi nebyli nijak moc platní, byl však nucen přispění kartelu přijmout, když vláda přitáhla jeho podnikání otěže. Kartel nyní patřil k jeho předním zákazníkům.

Při jiném, podobně úsečném telefonátu s Corralesem před několika týdny se Ballesteros dozvěděl, že do země velmi brzy přijde sám šéf kartelu a že Ballesteros by neměl otálet s příští dodávkou.

Zaklel, běžel do domku a dva ze svých lidí poslal do laboratoře odklidit mrtvoly.

Před domkem zastavila čtyři stará nákladní auta s korbami zakrytými těžkou plachtou. Skupina mužů na ně nakládala bedny na banány; byly plné banánů a kokainu.

Ballesteros se pokoušel skrýt zlost a znechucení z vraždy svých lidí, řval na své muže, ať si pospíší. Do přístavu Buenaventura už dorazila loď.

Jeli po silnici plné výmolů. Kabina byla rozpálená, auto jimi všelijak pohazovalo na sedadlech. Žádný z náklaďáků neměl funkční klimatizaci, to však vůbec nebylo na škodu, Ballesteros nestál o to, aby si jeho lidé nějak moc užívali pohodlí a zvykali si na ně, museli zůstat bdělí. Ballesteros sám si cestou pozorně prohlížel každé auto, které je míjelo, i každého chodce.

Jelikož tahle zásilka byla obzvlášť velká – přesně řečeno sedm tun – a jelikož jeho lidé byli jako ochromení útokem vrahů, Ballesteros se obával dalšího přepadení, a proto si umínil, že tuhle zásilku bude doprovázet nejméně do druhého nebo až třetího místa překládky.

Posádka třicetimetrové lodi z Houstonu, vybavené pro lov krevet, se přihrnula k přístavnímu molu, právě když dorazil Ballesteros se svými lidmi. Muži začali benzinovým vysokozdvižným vozíkem a palubním jeřábem s lanovou sítí chvatně překládat náklad – palety s bedničkami banánů – do podpalubí, kam se jinak ukládaly ulovené krevety.

Nedaleko, téměř na konci mola, stáli dva vojáci FARS a celou operaci pozorovali. Jeden z nich Ballesterosovi pokývl. Ballesteros k nesmírnému údivu posádky vyběhl po nástupním můstku na loď. Ano, sdělil posádce, popluje s nimi. A jak daleko? Nu, celkem dost daleko.

Asi dvě stě padesát námořních mil pluli k západu, blížili se k malému ostrovu Isla de Malpelo s fantastickými příkrými skalními stěnami a úchvatnými útvary skalisek, blýskajícími se v slunci. Zdrží se poblíž ostrova až do příchodu noci, budou normálně „lovit krevety“, za lodí se potáhne hejno hedvábně se lesknoucích žraloků. Ballesteros většinu dne mlčel, stále ještě ho v představách děsily obrazy zabitých mužů.

Konečně se před přídí na levoboku vynořil temný stín, rostl, až dostal podobu velryby nebo snad velkého bílého žraloka. Blížil se k lodi; lidé na palubě jeden druhého na blížící se stín křikem upozornili a pustili se do přípravy lan. Stín, mramorovaný modrými, šedými a černými skvrnami, vystoupil k hladině. Voda stekla z jeho boků a stín se vynořil celý z vody…

Ponorka.

Hladce se připojila k boku lodi, její kapitán již zvedal dvířka průlezu. Ballesteros na něj zavolal: „Tentokrát pluju s vámi!“

Ponorka měla dieselový pohon, byla jedenatřicet metrů dlouhá, trup ze sklolaminátu byl vysoký téměř tři metry. Dva lodní šrouby dokázaly hnát ponorku i s nákladem až deseti tun kokainu rychlostí víc než dvacet kilometrů v hodině. Měla tři metry vysokou kónickou nástavbu s periskopem a mohla se ponořit do dvou set metrů. Byla to působivá ukázka technické dokonalosti a názorný příklad tvůrčích schopností a vytrvalosti těch, kdo tuhle operaci řídili. Ponorka samozřejmě patřila juárezskému kartelu a její stavba v suchém doku, pečlivě skrytém pod třípatrovým porostem kolumbijské džungle, stála víc než čtyři miliony dolarů.

Třebaže dvě další takové ponorky vojáci objevili a zabavili ještě před jejich uvedením do provozu, kartel měl spoustu peněz na to, aby tato plavidla stavěl dál. Tahle byla jedna ze čtyř, které měly tolik práce, že se ani nezastavily.

Ballesteros si ještě pamatoval doby, kdy používal pomalé rybářské lodě, plachetnice, a když se osmělil, tu a tam i pár doutníkových člunů. Nyní však došlo k velkému posunu ve velikosti nákladu a značně se zlepšila „neviditelnost“. Staré poloponorky mohly vládní hlídky zpozorovat ze vzduchu, ponorku však nikoli.

Pomohli Ballesterosovi přejít na palubu ponorky. Prohodí si místo s jedním členem posádky. Asi sto námořních mil od mexického pobřeží se setkají s další rybářskou lodí, náklad přeloží a sami zamíří zpátky do Kolumbie. Ballesteros nebude klidně spát, dokud neuvidí, že zásilka dorazila na místo. Slezl dolů do ponorky, do úzkého, avšak klimatizovaného oddělení. Muži venku zatím začali překládat náklad.

Mexická hranice

okres Breuoster County, Texas

o dva dny později

Příslušnice americké hraniční stráže Susan Salinasová zaparkovala svůj SUV v úzké proláklině, která auto kryla před pohledem přes otevřený terén pouště prostírající se až k zakřivenému horizontu hor v dálce. Slunce zapadlo asi před dvěma hodinami. Susan a její partner Richard Austin vylezli po břiše nahoru k okraji prolákliny a dalekohledy pro noční vidění pozorovali hranici. Poušť se proměnila v zeleně se mihotající plochu. Od jednoho z místních rančerů dostali upozornění, že viděl nákladní auto, jak projíždí údolím a míří k jeho pozemkům. Porazilo jedno z dálkových elektronických čidel, která tam umístil CBP, Úřad pro cla a ochranu hranic.

„Možná to byli zase nějací kluci s čtyřkolkami,“ poznamenal Austin. Zhluboka si povzdechl a zamířil dalekohled napravo, Susan sledovala prostor na jihovýchodě.

„Kdepak – já myslím, že dneska lapíme něco pořádného,“ pronesla pomalu.

„Jaks na to přišla?“

„Poněvadž já ty prevíty zrovna teď vidím.“

Otlučený náklaďáček F-150 s korbou vysoko naloženou bedničkami s banány za sebou nechával stužku prachu, klikatě se vinoucí do všech směrů. Bedničky byly upevněné lany a zčásti je zakrývala potrhaná plachta z hrubého plátna. Ne – tihle hoši přes hrbolatý, hornatý terén okresu Brewster nepřevážejí žádné legální zboží. A – ano, to svoje zbožíčko skrývají hodně bídně. Buď tohle – nebo jsou tak oprsklí, že na opatrnost kašlou. Auto se přiblížilo a Susan rozeznala tři muže, natlačené na předním sedadle. Za nimi spatřila v kabině pohyb. Možná jich tam je až šest.

Přinutila se ke klidu. U CBP sloužila tři roky a lidí pokoušejících se o ilegální přechod hranic už zadržela stovky. Je třeba přiznat, že ji dřív nikdy nenapadlo, že bude někdy střežit hranici a bude mít zbraň. Na střední škole, jako vedoucí týmu roztleskávaček, se považovala za „stoprocentní dívku“ a školními chodbami, vroubenými kovovými šatními skříňkami, prošla s ne právě nejlepšími známkami. Potom přestoupila na dvouletou státní vyšší střední školu. Ani tam se však nedokázala nadchnout pro žádného z žáků ani pro žádný z předmětů. Když bratr jedné její přítelkyně nastoupil k hraniční stráži, začala se o jeho práci trochu zajímat. Nyní jí bylo sedmadvacet, byla dosud svobodná, ale milovala adrenalin, který jí služba na hranici poskytovala.

Přijetí k CBP neproběhlo nijak snadno. Strávila pětapadesát dní v Artesii v Novém Mexiku v kurzech, kde studovala imigrační zákony a zákony o státním občanství, trestní právo a zákonné pravomoci, španělštinu, činnosti hraniční stráže, ošetřování a používání zbraní, boj proti terorismu, prošla tělesnou přípravou, naučila se používat různá motorová vozidla. Ve státní škole ji ovšem nenechali zastřílet si. A právě střílení ji v jejím zatím krátkém životě nejvíc vzrušovalo. Nyní se jí zrychloval pulz a to ji utvrzovalo v přesvědčení, že střílení je skutečně vzrušující.

„A co sis myslel? Že tady venčíme pejsky?“ zeptala se před týdnem jednoho takového sicaria, kterého zabásli. „Pistoli že mi strčili do ruky jen tak, aby se neřeklo, a pak mě poslali chytat lumpy?“

Matka kupodivu její práci z celého srdce schvalovala a vedla časté řeči o tom, jak je pyšná na to, že se dcera stala ochránkyní zákona, zvlášť poté, co se podle jejích vlastních slov „kolem ochrany hranic nadělalo pořád tolik rozruchu“.

Suzanina otce její práce naopak vzrušovala asi tak, jako fotbalového fanouška vzrušuje zápas, ke kterému nemá pivo. Vždycky to byl klidný člověk, který prožil klidný život daňového právníka v klidné, tiché kanceláři na předměstí Phoenixu. Užíval si klidné víkendy a byl naprostým opakem alfa samce. Dceru s pistolí v ruce si prostě nedokázal představit, on sám pistoli nikdy v ruce neměl. Jednou dokonce citoval Gándhího a šel tak daleko, že dceři tvrdil, že muži ji už nebudou brát jako ženu, že jen těžko bude vůbec s někým chodit, a leckdo že dokonce snad bude uvádět v pochybnost její ženskost. Ona sama pak samozřejmě ztloustne. Jako všichni policajti, včetně příslušníků hraniční stráže. Tato jeho slova Susan nikdy nezapomněla.

Austin se jí v mnohém podobal – byl svobodný, v podstatě samotář, vztah mezi ním a rodiči byl napjatý. Byl workoholik a v každém ohledu mužský, tedy kromě případu, kdy šlo o vztah k Susan. Jednou se o ni pokusil, ale neměla zájem. Jeho rysy byly příliš přísné, jeho tělo na její vkus trochu moc těstovité. Jemně, ale ohleduplně ho tehdy odmítla.

„No dobrá,“ pronesl Austin. „Přivolávám druhý útvar. Máš pravdu, tohle by mohlo být něco velkého.“

„Jasně,“ odtušila. „Ať se připojí Omaha a terénní vozidla. Pošli jim souřadnice GPS.“ Omaha byl volací znak vrtulníku Black Hawk, který měli jako podporu, a také tří mužů, kteří jezdili v malých terénních vozidlech s robustní konstrukcí. Taková vozidla se dokázala rychle pohybovat i po poušti, rozbrázděné a plné děr.

Austin se překulil, chystal se zapnout vysílačku, náhle však vyskočil a dal se do běhu. „Hej! Stát! Hraniční stráž!“

Susan se otočila a zakřičela za ním –

Zazněl výstřel a jí jako kdyby v záchvatu paniky projel tělem blesk.

Skutálela se dolů z návrší a vytáhla pistoli. Kousek od jejich SUV stáli dva muži, Mexikáni, v džínových bundách. Jeden z nich, muž s prošedivělými vlasy, držel v ruce pistoli, pravděpodobně belgickou FN ráže 5.7, v Mexiku přezdívanou mata policía, zabíječka policajtů, protože kulka z ní dokázala proniknout neprůstřelnou vestou, kterou policisté nosili. Druhý muž svíral v ruce dlouhý zahnutý filetovací nůž. Mával jím, culil se a ukazoval jeden zlatý zub.

První z nich na Susan španělsky zaječel, aby zůstala stát.

Jen s námahou popadala dech.

Austin ležel na zemi s prostřelenou hrudí, neprůstřelná vesta ho před kulkou skutečně nezachránila. Dosud dýchal, tiše sténal, prsty si svíral ránu.

Muž s nožem vyrazil proti Susan. Pohlédla na něj, potom na muže s pistolí a vzápětí na něj vystřelila; zasáhla ho do ramene. Sto metrů od nich se rozeřval motor náklaďáčku.

Zvedla se na nohy, právě když muž s nožem sahal po pistoli svého společníka, ležícího teď na zemi. Chystala se na muže s nožem vystřelit, pickup však už byl blízko a od sedadla spolujezdce přiletěla sprška kulek. Odskakovaly od země kousek od jejích bot.

Rozběhla se k vodou vymletému, nyní vyschlému korytu a doslova po hlavě skočila dolů. Neohlížela se, jen pádila pryč, v uších jí hřměl zvuk jejího vlastního dechu, srdce jí divoce tlouklo, nohy v prudkém rytmu bušily do kamení a hlíny. Měla v úmyslu dostat se co nejdál, tam se zastavit a vysílačkou přivolat pomoc.

Zatím se však zastavit neodvažovala.

Údolím se rozlehl pronikavý výkřik. Donutil ji zůstat stát; prudce se otočila. Spatřila muže s nožem. Držel v ruce Richardovu uříznutou hlavu, zvedal ji do výše a ukazoval ji lidem, kteří již vystupovali z pickupu. Všichni radostně zavyli. Susan chvatně couvla zpátky do prohlubně, naslouchala, jak nastupují zpátky do auta.

Vrhla se na zem, skryla se za křoviskem a pistoli, ještě teplou po výstřelu, si zastrčila za vestu. Přinutila se zklidnit dech. V hlavě jí zněl otcův hlas: „Zahyneš tam někde jako pes, a nikdo po tobě ani nevzdechne.“

Potom ten hlas vystřídal jiný – hlas naděje: zvuk motoru auta byl hlasitější, avšak vzdaloval se. Zázrak? To po ní ani nejdou? Nebo se jim nedostává času? Sáhla po vysílačce, znovu se pozorně zaposlouchala, potom vysílačku zapnula.

„Kukačko, tady Kojot pět, příjem!“

„Susan, co se to tam kčertu děje? Stalo se něco?“

„Richard je mrtvý,“ pronesla šeptem.

„Neslyším vás!“

„Řekla jsem ‚Richard je mrtvý‘!“ Stiskla tlačítko GPS na zápěstí. „Potřebuju všechny sem.“ Chraptivě, přeskakujícím hlasem, sdělila souřadnice, potom vysílačku vypnula a znovu se zaposlouchala do zvuku motoru pickupu; již se ztrácel, odnášel jej vítr.

3. ÚRODNÁ PŮDA

Nogales, Mexiko

nedaleko hranice s Arizonou

Dante Corrales nesnášel, když musel opustit svůj domov v Juárezu, většinou to nesnášel proto, že mu chyběla jeho milenka, Maria. Neustále si v mysli vybavoval obrázek z minulého víkendu – jak roztáhla stehna a namířila na něj naleštěné nehty na prstech u nohou, jak vrněla jako kočka, jak mu zarývala ostré nehty do zad, jak na něj mluvila a jaký měla výraz v obličeji. Milovali se jako vyhladovělí, divocí živočichové. Corralesovi se ještě teď točila hlava, když ten okamžik znovu v duchu prožíval – nyní, zde, kde je vyhořelá gasolinera a kde přihlíží, jak muži vykládají bedničky s banány, vyjímají z nich kostky kokainu a strkají si je do batůžků. Bylo tu dvaadvacet pašeráků drog, na které Corrales dohlížel, a k tomu pět dalších sicariů. Téhle skupině se říkalo Los Caballeros, Kavalíři, protože se proslavili vybraným oblečením a vybraným vyjadřováním, a to dokonce i když utínali hlavy a mrtvoly posílali jako vzkaz svým nepřátelům. Byli chytřejší, statečnější a zcela určitě nebezpečnější a prohnanější než jiné gangy, které udržovaly kázeň a poslušnost v ostatních mexických drogových kartelech. A jak Corrales s oblibou žertem prohlašoval – pomáhali tak „pěstit jejich mužnost“.

Jak Corrales věděl, část zásilky půjde do Texasu přes okres Brewster; právě volal Juan, jeden z jeho mužů z „přední linie“, a oznámil mu, že měli potíže, jeho tým narazil na hraniční hlídku. Jeden z mužů, které Juan na tu cestu najal, uřízl jednomu z hlídky hlavu.

Co se to tam doprdele stalo?

Corrales ze sebe neustále dál chrlil kletby. Teprve po chvíli se dokázal uklidnit a Juanovi připomenout, že nemá najímat nikoho zvenčí. Juan opáčil, že neměl na vybranou, že potřeboval víc lidí, protože dva z trvalých členů jeho skupiny se neukázali, pravděpodobně se opili nebo zfetovali.

„Příští pohřeb, na kterém budete, bude váš.“ Corrales palcem telefon vypnul a znovu zaklel. Potom si upravil límec krátkého koženého kabátu a z kalhot od Armaniho smetl několik smítek.

Neměl se nechat tak rozčílit. Nakonec co – život je krásný. Je mu čtyřiadvacet, je jedním z nejvýš postavených lidí ve významném drogovém kartelu, má už čtrnáct milionů pesos – víc než milion amerických dolarů – a získal je vlastním přičiněním. Na chlapce, který vyrůstal v chudém Juárezu a byl vychován jako sluha a údržbář pro práci v levném motelu, je to pozoruhodný výkon.

Vypálená benzinka a zápach sazí a spáleniny, dosud přetrvávající ve vzduchu, ho nutily co nejdřív odtud zmizet. Tohle místo začínalo zapáchat stejně jako tehdy, jedné jiné noci, nejhorší v jeho životě.

Bylo mu sedmnáct a byl jedináček. Přidal se ke gangu, který si říkal Juárezská osma – skupině osmi středoškoláků, která se postavila na odpor sicariům z juárezského kartelu. Nedali se zastrašit jejich hrozbami ani násilným verbováním svých přátel. Až příliš mnoho Corralesových druhů skončilo jako mrtvoly naopak proto, že se dali s kartelem dohromady, a on a jeho kamarádi si řekli, že co je moc, to je moc.

Jednoho dne dva mládenci zahnali Corralese do kouta za kontejner na odpadky a varovali ho, že jestli od gangu neodejde a nepřidá se k Los Caballeros, budou jeho rodiče zabiti. A prohlásili to velmi jasně.

Corrales si stále ještě pamatoval oči toho syčáka, svítící ve stínech zapadlé uličky jako žhavá láva. A dosud slyšel jeho hlas, nesoucí se k němu z té již dávno uplynulé doby: Zabijem tvý rodiče.

Nebylo divu, že je Corrales poslal do prdele. A dvě noci nato, když se vrátil domů po noci strávené pitím, byl motel v plamenech. V troskách byla nalezena mrtvá těla jeho rodičů. Oba byli spoutáni lepicí páskou a ponecháni na pospas plamenům.

Té noci jako kdyby zešílel. Jednomu kamarádovi ukradl pistoli, řítil se v autě městem a hledal mizery, kteří mu zničili život. Naboural se do plotu, auto tam nechal a běžel do malého baru; tam na toaletě omdlel. Sebrala ho policie a předala ho příbuzným.

Nějakou dobu žil u své kmotry, pracoval jako vrátný a přitom se pokoušel dokončit střední školu. Rozhodl se, že dál už nebude dřít tak jako jeho rodiče. Prostě tak žít nedokázal.

Jinou volbu neměl. Přidá se ke skupině, která zavraždila jeho rodiče. K tomu rozhodnutí se nedopracoval snadno nebo rychle, ale práce pro Los Caballeros byla jediná propustka, na kterou se mohl dostat z chudinské čtvrti ven. A protože byl mnohem chytřejší než průměrný gauner a protože byl pomstychtivější, rychle postupoval výš a o „byznysu“ se toho naučil víc, než jeho bossové tušili. Záhy přišel na to, že vědomosti jsou vlastně síla a moc, a proto pečlivě studoval všechno, co se týkalo činnosti kartelu a činnosti jeho nepřátel.

Řízením osudu se stalo, že ti dva, kteří zabili jeho rodiče, byli sami zavražděni jen několik týdnů před tím, než Corrales vstoupil do řad Caballeros. Zabil je soupeř, jiný kartel, kvůli jejich smělým a hloupým činům. Ostatní Caballeros byli docela rádi, že je s nimi konec.

Corralese tyto vzpomínky rozesmutnily. Setřásl je však a věnoval se svému týmu pašeráků, oblečených do černých bund s kapuci a do džínů a prohýbajících se pod tíhou nacpaných batohů. Odvedl je dozadu do zastrčeného kouta obchodu se smíšeným zbožím. Zdvihl velkou desku z překližky v podlaze. Pod deskou byl tunel, úzká štola, do níž vedl hliníkový žebřík. Z díry zavanul studený vzduch páchnoucí zatuchlou plesnivinou.

„Až se dostanete do domu na druhé straně,“ začal Corrales, „nechoďte na ulici dřív, než uvidíte auta, potom teprve vycházejte ven. Po trojicích, víc ne. Ostatní budou mezitím čekat v ložnici. Kdyby se něco semlelo, vraťte se tunelem. Jasné?“

Zamumlali na souhlas.

Sestupovali jeden po druhém do štoly, někteří měli baterky. Tohle byl jeden z menších, avšak dlouhých tunelů, které kartel měl, byl téměř sto metrů dlouhý, metr široký a necelé dva metry vysoký, se stropem vyztuženým tlustými příčnými nosníky. Jelikož v Mexiku byla spousta nezaměstnaných zedníků a stavebních inženýrů, nalézt partu, která by takový tunel prorazila, bylo až směšně snadné, mnoho takových part jen čekalo na to, až skočí po další zakázce.

Corralesovi lidé vstupovali do štoly chvatně, shrbení, ale drželi se pohromadě. Tunel vedl přímo pod jedním z kontrolních stanovišť v arizonském Nogalesu a neustále hrozilo, že se do tunelu proboří nějaké větší vozidlo, třeba autobus. Jednou se to už stalo. Corrales se dozvěděl, že různé kartely v Nogalesu kopou tunely už víc než dvacet let a že úřady odhalily doslova stovky tunelů – kopání nových však pokračovalo dál a město Nogales se tak stalo světovou metropolí tunelů, jimiž se pašují drogy. V posledních letech juárezský kartel svou činnost a tím i používání tunelů rozšiřoval a nyní ovládl téměř všechny významnější štoly vedoucí do Spojených států. Ti, kdo tunely chránili a ostatním kartelům bránili v jejich používání, dostávali slušné peníze. Navíc se samotné štoly kopaly do větší hloubky, takže radary je neodhalily, případně si je agenti spletli s některou z mnoha stok vedoucích mezi mexickým Nogalesem a Nogalesem v Arizoně.

Ode dveří za Corralesem se ozval křik. Corrales sáhl do podpažního pouzdra pro pistoli mata policía, vytáhl ji a přešel ke dveřím. Tam dva z jeho lidí, Pablo a Raúl, vlekli dovnitř neznámého muže – z nosu a z úst mu tekla krev. Pral se s těmi dvěma, odplivl si a krev jen těsně minula Corralesovy mokasíny od Berlutiho. Corrales si byl jistý, že ten hlupák nemá ani tušení, kolik takové boty stojí.

Zamračil se. „Co se děje, krucinál?“

„Asi jsme chytli špeha, myslím, že to bude někdo ze Zú?gových mládenců,“ odpověděl skřípavým hlasem Raúl, větší z dvojice.

Corrales si zhluboka povzdechl, projel si prsty dlouhé tmavé vlasy a pak náhle vrazil pistoli zajatci do čela. „Tak tys nás sledoval? Pracuješ pro Zú?igu?“

Muž si olízl zkrvavené rty. Corrales přitlačil mužovi pistoli k čelu větší silou a zaječel na něj, aby odpověděl.

„Polib mi,“ odplivl si muž.

Corrales ztišil hlas, mluvil téměř jako na pohřbu; naklonil se k neznámému blíž. „Pracuješ pro lidi ze Sinaloy? Když mi povíš pravdu, zůstaneš naživu!“

Mužovy oči dostaly prázdný výraz, ze kterého se nedalo nic vyčíst, potom maličko zvedl hlavu. „Ano, pracuju pro Zú?igu,“ odpověděl.

„Jsi tu sám?“

„Ne. Přítel je v hotelu.“

„V tom na rohu?“

„Ano.“

„Dobrá. Děkuju.“

Při těch slovech Corrales zčistajasna – aniž jen okamžik zaváhal – vpálil mužovi kulku do hlavy. Udělal to rychle, jakoby letmo, až jeho vlastní lidé zalapali po dechu a trhli sebou leknutím. Špeh se kácel dopředu; Corralesovi lidé ho nechali padnout na zem.

„Strčte toho šmejda do vaku,“ zabručel Corrales. „To svinstvo necháme našemu příteli před prahem. Vezměte s sebou do hotelu dva chlapy a tamtoho druhého zmetka chyťte živého.“

Pablo zíral na mrtvého a jen zavrtěl hlavou. „Já myslel, že ho necháte naživu!“

Corrales si odfrkl, potom pohlédl k zemi a povšiml si krvavé skvrny na jedné ze svých bot. Zaklel, přistoupil ke vchodu do tunelu a vzal si mobil, že zavolá svému člověku do domu na druhé straně hranice.

Kraj kolem Krystalové jeskyně

Národní park Sequoia

Kalifornie

O čtyři dny později

Před velkým stanem zastavilo nákladní auto společnosti U-Haul. Zvláštní agent FBI Michael Ansara přihlížel, jak z kabiny vylézají dva muži. Ze stanu vyšli jiní dva a přidali se k nim. Jeden ze čtveřice, ten nejvyšší, odemkl zadní roletové dveře auta a roletu vysunul nahoru. Muži udělali štafetu od auta ke vchodu do stanu a začali jeden druhému předávat bedničky. Tato oblast byla centrum, odtud se distribuovaly zásilky pro skupiny operující výš na severu. To, že mexické drogové kartely pašují přes hranice do Spojených států kokain, nebylo zdaleka tak opovážlivé jako smělá, odvážná operace, kterou Ansara tajně prováděl minulý týden.

Kartely si v neschůdných horách a v odlehlých oblastech Národního parku Sequoia založily rozsáhlé farmy, na nichž pěstují marihuanu. V parku je sice mnoho turistických cest, jsou tu však i rozsáhlé oblasti, které stále ještě zůstávají mimo dosah pěších turistů i táborníků. Pěších hlídek bylo málo a pohybovaly se daleko jedna od druhé, takže kartely měly k dispozici nesmírně rozlehlá, stranou ležící a dobře maskovaná území, chráněná proti odhalení ze vzduchu. Na této straně hranice pěstovaly svůj produkt beztrestně; rychle jej rozdělovaly mezi pravidelné zákazníky a peníze přepravovaly do Mexika. Ansara nad těmito skutečnostmi nejednou jen nevěřícně kroutil hlavou, ale kartely to už provozovaly celé roky.

Je to, co teď dělá, opovážlivé? Sakra, to jistě. Tím spíš, když člověk strávil v blízkosti této oblasti tolik času jako on. Věděl o rozsáhlých bezpečnostních opatřeních, jakýchsi „vrstvách“, jednotlivých liniích obrany, navazujících na sebe. Začínaly v oblastech ležících rovnoběžně s hlavními turistickými trasami. Každý odvážlivec, který by se zatoulal příliš daleko od stezky, mohl narazit na různě velká nastražená železa, dokonce železa na medvědy. Navíc tu byly pasti, jámy hluboké metr osmdesát, zakryté větvemi, listím a borovým jehličím. Na dně ležely trámky, z nichž trčely hřebíky. Záměrem bylo takového zvědavce zranit, aby se musel vrátit a vyhledat lékařskou pomoc. Dál potom Ansara nalezl nástražné dráty, přes které by nic netušící turista klopýtl a upadl na skrytou desku plnou hřebíků. V podstatě prosté, nahrubo vyrobené nástroje, jež měly člověka „odradit“ od další cesty. Představovaly ovšem jen část mnohem složitější sítě obrany nacházející se blíž k oblasti, kterou měly chránit.

Dostat se na místo, odkud měl nyní Ansara výhled, si vyžádalo slušnou dávku horolezeckého umění. Ansara putoval jen s lehkým batůžkem, překonával svahy se sklonem větším než osmnáct procent, procházel kolem řady skalnatých útesů, několikrát se sklouzl tak, aby si vytvořil dostatečně širokou pěšinu a aby ho nikdo neobjevil. Po cestě mezi uvolněnými balvany, pod nízkými větvemi stromů a vzhůru příkrým srázem nyní sotva popadal dech.

Asi hodinu cesty na sever od velkého stanu, který teď pozoroval, a dvě hodiny chůze od nejbližší silnice, se nacházelo místo, kterému Ansara dal přezdívku „zahrada“. Ve stínu vysokých borovic Lambertových se z úrodné půdy zvedalo k nebi přes padesát tisíc rostlin marihuany v úpravných řádcích s rozponem sto osmdesát centimetrů. Některé byly vysoké až půl druhého metru. Řádky stoupaly vzhůru příkrým svahem. Mnohé rostliny se nacházely mezi hustým křovím a nedaleko potoků, které celé místo zavlažovaly. Svahem vedly pod zemí trubky, v potocích byly hrázky a nechyběl tu ani složitý zavlažovací systém hadic přivádějících vodu samospádem. Tohle byla profesionální práce a na výdajích se nešetřilo.

Po obvodu „zahrady“ stály skupinky malých stanů, ve kterých přebývali pěstitelé a stráže. Většinu potravin přechovávali ve velkých pytlích zavěšených na větvích stromů, aby se k nim nedostali baribalové potulující se po okolí. Pole dnem i nocí střežilo současně až třicet ozbrojených mužů. Zásoby sem přiváželi lidé, jimž, jak se předpokládalo, nikdo neřekl, co se tu provozuje, dozvěděli se jen, že jsou tu zapotřebí potraviny, oblečení, umělé hnojivo a jiné zásadně důležité věci. Sklizené rostliny propašovávali pod ochranou stráží ven z parku v noci rolníci. Skupiny, které pracovaly ve dne, jezdily na drahých horských kolech a špatně schůdnými údolími se přemísťovaly rychle a tiše. Ansara se dohadoval, že mnozí z nich jsou přátelé nebo příbuzní těch, kdo patří ke kartelům, lidé, kterým se dalo důvěřovat. Každý hlavní vstup do parku a východ z něj střežily stráže. Ansara zjistil, že přinejmenším jeden člen noční stráže je podplacen, aby asi tak jednou za deset dní, v době mezi půlnocí a pátou ráno, dovolil některému vozidlu vjet do parku nebo z něj vyjet ven.

Ne že by Ansarovi bylo pěstování marihuany cizí; vyrůstal v dvojdomku ve východním Los Angeles, na jedné straně přistěhovalecké čtvrti Boyle Heights. Ansarův strýc, Alejandro De La Cruz, starší bratr jeho matky, bydlel na druhé straně. Přes týden dělal zahradníka hvězdám bydlícím v bohaté rezidenční čtvrti Bel Air, v noci a o víkendech pěstoval „trávu“ a prodával ji klientům – stejným lidem, pro které pracoval jako zahradník. Ansara byl jeho důvěryhodným pomocníkem.

Když mu bylo deset, uměl napsat a vyslovit název delta-9-tetrahydrocannabinol (THC), což je chemická sloučenina, která uživateli marihuany pomáhá dostat se do rauše. Celé hodiny trávil tím, že si shromažďoval a připravoval polystyrénové kelímky. Nejprve prorazil do dna dírku, potom přidal půdu a do ní nakonec špičkou vzhůru zasadil tmavohnědé, žíhané semínko. Do nízkého truhlíku podobného pekáči, jaký používala matka, seřadil třicet až čtyřicet kelímků a potom zapnul ohřívací spirály pod dlouhou lavicí, aby bedýnku odspodu ohřívaly.

Naučil se, jak naklíčená semínka přesazovat s velkým bálem země na koříncích, a dozvěděl se, jak je důležité nechat čtyřiadvacet hodin běžet otočný ventilátor. Prohlížel noviny, hlavně reklamní přílohy a letáky, a pátral po inzerátech nabízejících prodej šestisetwattových vysokotlakých sodíkových pěstebních výbojek.

Pro růst marihuany má kritický význam noční doba čili období tmy. Časové spínací hodiny se čtyřiadvacetihodinovou rohatkou byly na pováženou; pěstební výbojky totiž běžné časové spínače spálily. Proto ho strýc poučil, že je třeba mít drahé reléové spínače.

Nutnost určitého střídání období světla a tmy s sebou přinášela dvě bezpečnostní rizika. Zakrytá okna – aby vznikla naprostá tma – mohla při pohledu z ulice vzbudit podezření, protidrogoví policisté pátrali právě po takových oknech. Dlouhodobá nadprůměrná spotřeba elektřiny hrozila, že dodavatel elektřiny, společnost Southern California Edison, může tuto skutečnost hlásit protidrogovým policistům. Vlhkost vzduchu v pěstírně je třeba regulovat, proto bylo vysoce riskantní mít okna otevřená v nezvyklou dobu, navíc bez ohledu na dešťové srážky nebo venkovní teplotu.

Když bylo Ansarovi dvanáct, uměl odříkat popředu i pozpátku názvy dvanácti nejpotentnějších odrůd marihuany podle jejich obsahu THC, počínaje semeny Bílé vdovy až po semena Lowryderu. A celou tu dobu si Ansara marihuanu ani jednou nezakouřil – stejně jako strýc, ten říkal, že oni jsou podnikatelé dodávající důležitý produkt. Když člověk prodává sladké pečivo, také si přece jen tak nesedne a všechno je nesní.

Všechno skončilo velkým rámusem, když matka přišla na to, proč Ansara tráví se strýcem Alejandrem tolik času. Celé měsíce pak s bratrem nepromluvila.

To, že Ansara začal pracovat v FBI a už také dopadl lidi, kteří trávu pěstovali, byla jedna ze skutečně ironických stránek života. Další takovou stránku měl v této chvíli jako živou přímo před očima. Protidrogových agentů přidělených pro hlídkování na dvaceti milionech akrů kalifornských federálních lesů byla jen hrstka a Ansara mezi ně bohužel nepatřil. Byl zde proto, že pronásledoval jednoho určitého pašeráka, jakéhosi Pabla Gutiérreze, který v Calexiku zavraždil jeho kolegu z FBI a o kterém se mělo za to, že má přímé styky s juárezským kartelem. Při pronásledování tohoto člověka Ansara objevil v Kalifornii kouzelnou zemi Oz – marihuanovou farmu. Přesto však on a jeho kolegové vyčkávali, nechtěli tohle podnikání zarazit hned, doufali, že prostřednictvím oné farmy získají víc informací o kartelech. Všem bylo jasné, že je třeba odstranit šéfy a jejich nejbližší pomocníky. Kdyby udeřili příliš brzy, kartel by pár kilometrů odtud jednoduše založil jiné pole.

Když byla zesílena bezpečnostní opatření podél americko-mexické hranice, kartel rozšířil svou pěstební činnost v USA. Ansara hovořil se zvláštním agentem z Federálního pozemkového úřadu a ten mu sdělil, že před osmi měsíci hlídky z národního parku zabavily v jediném týdnu jedenáct tun marihuany. Agent se zamýšlel nad tím, kolik trávy naopak nezabavily, kolik se jí dostalo z polí ven a bylo prodáno… Mexičtí drogoví baroni působí na americké půdě a strážců zákona, kteří by jim to zarazili, není dostatek. Jak říkali vojáci ve Vietnamu: Jasná věc…

Ansara odložil triedr a zalezl hlouběji do křovisek. Měl dojem, že jeden z lidí, kteří, překládají bedničky, se dvakrát zadíval směrem, kde se skrývá. Srdce mu bušilo jako o závod. Okamžik počkal, potom znovu zvedl triedr k očím. Muži se dál věnovali své práci. Několik bedniček, z nichž sundali víka, odložili stranou. Ansara na ně zaměřil triedr; uviděl balíčky kartáčků a past na zuby, mýdla, holicí strojky na jedno použití, lahvičky s aspirinem, volně prodejný lék proti zažívacím potížím Pepto-Bismol a kapky proti kašli. Ve větších bedničkách byly náplně do zapalovačů, balíčky tortil a různé konzervy.

Nad Ansarovým úkrytem třepetavě přeletěl pták; Ansara sebou trhl a zatajil dech. Znovu odložil triedr, promnul si unavené oči a naslouchal Lisině hlasu, znějícímu mu v hlavě: Ano, já věděla, do čeho jdu, ale to je prostě už hrozně dávno. Myslela jsem, že to dokážu, že to je to, co chci. Ale není.

A tak z Ansarova náručí vyklouzla další dlouhonohá dlouhovlasá blondýna se zastřeným hlasem. Tahle však byla přece jen jiná: klela a dokázala se smířit s tím, že Ansara byl často pryč; celý první rok statečně odolávala a snažila se. Byla spisovatelka a profesorka politologie na Arizonské státní univerzitě. Tvrdila Ansarovi, že je dobré, když je pryč, protože ona stejně potřebuje čas pro sebe. Jedné noci, po roce společného života, se ještě zdálo, že je do něho zamilovaná po uši. Na jednom mejdanu ho přirovnala k filmovým a televizním hercům, takovým jako Jimmy Smits nebo Benjamin Bratt, a jednou ho na facebooku popsala jako „vysokého, štíhlého, hladce oholeného Hispánce s okouzlujícím úsměvem a zářivýma očima se zdrženlivým pohledem“. Připadalo mu to jako úplná nádhera; taková slova by on vůbec neuměl používat. Jenomže v protikladu k úsloví, že „odloučení posiluje lásku“, tomu tak nebylo – určitě ne, když je člověku méně než třicet. Pochopil to a nechal ji odejít. Ale nyní už celý měsíc nedokázal myslet na nic jiného než na ni. Vzpomínal na jejich první schůzku, kdy ji vzal do malého rodinného mexického podniku ve Wickenburgu v Arizoně. Tam jí vyprávěl o svém studiu na Arizonské státní univerzitě a o tom, co dělal jako příslušník speciálních sil v Afghánistánu. Pověděl jí, jak odešel z armády a začal pracovat v FBI. „A smíš mi vůbec tohle všechno povídat?“ zeptala se ho.

„Ani nevím. A hele – nedostáváš třeba chuť se milovat, když slyšíš něco, co je přísně tajné?“

Jen zvedla oči v sloup a zachichotala se.

Když se ho začala vyptávat na válku, na jeho padlé druhy, na to, jak se rozloučil s až příliš mnoha dobrými přáteli, hovor přešel na vážnější kolej. Po zákusku prohlásila, že už musí domů; mohl si to vyložit tak, že o něj vlastně nemá zájem, ale že by měl své sestře poděkovat, že je dala dohromady.

Samozřejmě že ji „pronásledoval“ tak, jak se sluší na správného zvláštního agenta FBI, a nakonec ji získal květinami a špatnými veršíky, které psal na kartičky, a pochopitelně dalšími pozdními večeřemi. Ale všechno šlo do háje kvůli jeho práci; začínal vůči zaměstnání u FBI pociťovat odpor. Představoval si, že má práci, kdy mu odpoledne „padla“, že má volné víkendy. Potom se mu však až zvedal žaludek při pomyšlení na to, jak pracuje zavřený v nějakém kamrlíku a šéf mu dýchá na krk.

Lepší bylo skrývat se takhle v horách, s triedrem v ruce, a pozorovat lumpy. Hergot – připadal si zase jako kluk.

Muži dole dokončili práci, nastoupili zpátky do auta U-Haul a odjeli. Ansara je sledoval dalekohledem. Potom se objevilo pár dalších mužů. Začali vyndávat z bedniček jejich obsah a vkládat jej do batůžků. Asi za deset minut byli hotovi a vydali se směrem k zahradě.

Ansara počkal, až budou pryč, potom se obrátil k odchodu.

Kdyby se býval jen tak náhodou nepodíval pod nohy, byl by mrtev.

Napravo od něj ležela jakási malá věcička, nahoře z ní vyčníval rezonátor laseru. Ansara tu věc okamžitě poznal – byl tu laserový paprsek napojený na přijímač, jejž tvořilo zařízení umístěné na opačné straně prostoru bez porostu.

Kdyby laserový paprsek přerušil, spustil by se neslyšný poplach. Ansara se zadíval pozorněji; přiložil triedr k očím a u úpatí stromů zpozoroval několik dalších laserových zařízení. Prozradila se, jen když člověk věděl, po čem se dívat. Mexičané je navíc zamaskovali Ústím a větvičkami. Kolem celé zahrady byly ještě nataženy obyčejné nástražné dráty a uloženy nášlapné miny. Tahle oblast národního parku však byla pro Ansaru nová a on takováhle zabezpečovací zařízení zatím ještě nikde jinde neviděl. Zatraceně, pomyslel si – jestli sem někdy znova přijdu, budu muset být ještě opatrnější.

Zdola se k němu donesly výkřiky ve španělštině. Tam nahoře, na kopci! Na východní straně! Copak ho zpozorovali?

Doprdele. Možná že některý ten paprsek přece jen přerušil. Dal se do běhu; muži dole se vyřítili ven ze stanu.

4. DOBŘÍ SYNOVÉ

Miranšáh

Severní Vazíristán

nedaleko afghánské hranice

Moore a jeho místní kontakt Isran Rana ujeli asi dvě stě devadesát kilometrů na jihozápad do Severního Vazíristánu, jednoho ze sedmi federálně spravovaných území Pákistánu, jež má ústřední a federální vláda jen pod formální kontrolou. Tuto odlehlou oblast obývaly po celá staletí většinou paštunské kmeny. V devatenáctém století toto území anektovali Britové; během té doby se britská správa pokoušela lid Severního Vazíristánu ovládnout prostřednictvím výnosu nazvaného Potlačování zločinů na hranicích (FCR), později známého jako „černé zákony“, protože místním mocnářům dávaly neomezené pravomoci, pokud budou poslouchat příkazy Britů. Tato správa pokračovala až do vzniku Islámské republiky Pákistán v roce 1956. V osmdesátých letech, během invaze Sovětů, se s příchodem mudžahedínů z Afghánistánu stala tato oblast militantnější. Po 11. září, když se do oblasti začali stahovat členové hnutí Tálibán a al-Káidy, se Severní i Jižní Vazíristán změnily v území známá jako místa, kam se uchylují do bezpečí teroristé a kde prodělávají výcvik. Lze říci, že místní obyvatelé jejich příchod vítali, protože ideje Tálibánu vyhovovaly jejich kmenovým hodnotám a zvykům a připomínaly jim, že si rozhodně mají vší mocí chránit svou nezávislost a nedůvěřovat vládě.

Tohle všechno Mooreovi připomínalo, že vstupuje do jednoho z nejnebezpečnějších a nejméně stabilních míst, Rana ho však ubezpečoval, že riziko spojené s touhle cestou se vyplatí. Sejdou se s mužem, o němž Rana tvrdil, že na fotografiích, které Moore má, dokáže členy Tálibánu identifikovat. Ten muž žil v městě Miranšáh, kde byl v době sovětské invaze velký uprchlický tábor pro Afghánce, kteří uprchli přes hranice z vesnice Khost, ležící nejblíž ke hranici. Bylo to rovněž nejodlehlejší místo v zemi. Většina cest a silnic vedoucích do Miranšáhu byla v zimních měsících často nesjízdná, elektřinu pro obyvatele vyráběly pouze dieselové agregáty. Prohlásit, že vstupují do města uvízlého v dobách temna, je slabý výraz, Moorea však přesto zarazil anachronistický důkaz vlivu Západu, když spatřil potrhané billboardy s reklamou na 7Up a na kokakolu. Billboardy zůstaly natažené mezi domky z nepálených cihel. Ulice vroubily řady aut pokrytých vrstvou prachu, uličkami plnými odpadků se honily děti. Kolem prošel muž v zamaštěném hábitu s opičkou na vodítku, s ním šlo pár dalších mužů v dlouhých bavlněných košilích spuštěných jen tak přes kalhoty a v pase převázaných látkovou šerpou. Někteří z nich měli samopaly AK-47. Zamířili k budově na hlavním tržišti zničené bombou, kde skupina mužů a žen prohrabávala sutiny. Kdesi poblíž se na otevřeném ohništi opékala koza; tu vůni Moore dobře znal.

Rana řídil. Nyní pokývl hlavou směrem k domku. „Další sebevražedný bombový atentátník,“ poznamenal. „Pokoušeli se tu zabít jednoho kmenového vládce, ale nepodařilo se jim to.“

„S domkem se jim to ale povedlo nádherně, ne?“ utrousil Moore.

Na konci silnice je oslovili dva muži s puškami, členové pákistánské armády, kteří tu fungovali jako posila bezpečnostních opatření, protože město Miranšáh bylo častým cílem útoků protálibánských ozbrojenců utábořených v okolních kopcích, bezpochyby též domově sebevražedného atentátníka. Vláda zaváděla opatření proti „tálibánizaci“ těchto kmenových území, přiváděla posily a dodávala i materiál, její snaha však byla úspěšná jen zčásti. Moore si tuto oblast důkladně prostudoval a zjistil, že tu prostě existuje až přespříliš možností, jak drogoví baroni podporovaní Tálibánem mohou vládní jednotky podplatit. Kdyby Khodai býval zůstal naživu, mohl uvést jejich jména.

Rana hlídce na kontrolním stanovišti sdělil, že se tu sejdou s Nekem Vazírem, předsedou výkonné kmenové rady Shura pro Severní Vazíristán. O Vazírovi bylo známo, že ostře vystupuje proti vůdčím členům Tálibánu v téhle oblasti. Strážný se vrátil ke svému společníkovi, zkontroloval datovou schránku, pak se vrátil a požádal je o osobní doklady. Moore samozřejmě vlastnil dovedně zhotovené falešné dokumenty. Podle nich byl výrobcem střelných zbraní z městečka Darra Adam Khel, do něhož se soustředila výroba nejrůznější výzbroje. Do Darry mají cizinci zakázán přístup, avšak tamní obchodníci se běžně pohybují po kmenových územích a dodávají své zboží. Strážnému Mooreovy dokumenty stačily, avšak po důkladné kontrole jejich auta je pohybem ruky ještě zarazil. „Jak to, že nic nevezete?“

Moore se usmál. „Mám tu obchodní jednání.“

Strážný pokrčil rameny a mávnutím ruky je pustil dál.

„Jak dobře znáte Vazíra?“ zeptal se Moore.

„Můj dědeček s ním bojoval proti Sovětům. Oba potom přišli sem. Znám se s ním celý život.“

„Byli to mudžahedinové.“

„Ano, velcí bojovníci za svobodu.“

„Vynikající.“

„Když jste mě najímal, přece jsem vám jasně řekl, že mám velmi dobré kontakty,“ podotkl s mrknutím oka Rana.

„Tohle je dlouhá cesta, a já vám zase stejně jasně řekl, že mi šéfové dali jen dva dny.“

„Jestli někdo ví, kteří lidé to jsou, tak jedině Vazír. Je to člověk s těmi nejlepšími styky v téhle oblasti. Má stovky lidí, kteří pro něj shánějí informace, někteří jsou dokonce v Islámábádu. Jeho síť je úžasná.“

„Ale on žije v téhle díře…“

„Jenomže ne celý rok. Přitom – tahle ‚díra‘, jak tomu říkáte, nabízí vynikající úkryt a on sám je tady jen velmi málo na očích vládě.“

Prašná silnice se volně stáčela doprava. Nyní projížděli úpatím kopců, až dorazili ke dvojici nijak rozměrných cihlových domků, za kterými stálo několik stanů. Na střeše většího domku byla dvojice parabol, ze stanů se nesl tichý hukot generátorů. Dál vzadu byly ohrady pro kozy a pro krávy, nalevo pak se v údolí před nimi prostíraly hektary obdělávaných polí, na nichž místní rolníci pěstovali pšenici, ječmen a jetel perský, šabdar.

Na střeše se objevili dva strážní s napřaženými samopaly AK-47. Moc prima. Vazír si tady v kopcích vybudoval pěkný chráněný hlavní stan, pomyslel si Moore.

U předních dveří je uvítal starý muž s plnovousem, který mu v dlouhých bílých vlnách splýval na prsa. Na sobě měl světle hnědý hábit, na hlavě turban, k němu vestu, v pravé ruce držel láhev s vodou. Z levé ruky mu moc nezůstalo, chyběly mu na ní prsty, po hřbetu ruky a na paži až nahoru k rukávu se mu táhly hrubé, klikaté jizvy. Moore se podíval pozorněji a všiml si, že mužovi chybí i kousek levého ucha. Asi od nějaké exploze, pravděpodobně minometného granátu. Měl štěstí, že zůstal naživu.

Představování bylo krátké. Mooreovo krycí jméno bylo Chattak, jméno běžné u paštunských kmenů. Se svými tmavými vlasy a pletí (obojí bylo dědictví po španělsko-italských předcích jeho matky) mohl být téměř považován za Pákistánce. Téměř.

Jakmile Vazír to jméno slyšel, jen se uchechtl. „Chattak – to ovšem nejste vy,“ poznamenal anglicky s cizím přízvukem. „Jste Američan – ale to nic, to je v pořádku. Aspoň se můžu procvičit v angličtině.“

„To není třeba,“ odtušil Moore v jazyce pašto.

„Ale jen mě nechte, ať si něco užiju.“

Moore našpulil rty a přikývl, pak se usmál. Tohohle starce si člověk musel vážit. Jeho modré oči, vybledlé věkem, zcela určitě shlížely do těch nejhlubších propastí pekla. Vazír je oba odvedl do domku.

Moore věděl, že právě skončila polední muslimská modlitba zuhr a Vazír nepochybně bude podávat čaj. Přešli do chladivého stínu široké obývací části domku. V kruhu kolem složitě vyšívaného perského koberečku ležely pestrobarevné polštářky. Byla připravena tři místa k sezení. Polštářky, tošaky, a uprostřed dastarchán, to vše patřilo k „obřadu“, kterým bylo právě podávání čaje. V jedné z místností vzadu se cosi vařilo, vanula odtud sladká vůně cibule a ještě čehosi dalšího.

Z chodby odkudsi zezadu přišel sedmiletý nebo osmiletý chlapec; byl představen jako Vazírův pravnuk. Přinesl mísu a džbán hawtawa-wa-lagan. Umyli si pečlivě ruce. Potom se chlapec vrátil s čajem. Moore se dlouze napil a labužnicky vzdechl nad jeho chutí a vůní; ta mu vždycky připomínala pistácie.

„Jak se vám jelo?“ zajímal se Vazír.

„Bez nehody,“ odpověděl Moore.

„To je dobře.“

„Máte ty fotografie?“ přešel Vazír rovnou k věci.

Z malého ranečku, který měl zavěšený přes rameno, Moore vyndal tablet. Zapnul ho a podal Vazírovi.

Stařec procházel jednotlivé fotografie pořízené zpravodajci. Vedl si zručně, jako kdyby takový počítač už někdy používal. Moore se ho na to zeptal.

„Pojďte, něco vám ukážu,“ odvětil Vazír. Přivolal chlapce, aby mu pomohl na nohy.

Vedl své návštěvníky chodbou do místnosti vzadu, jakési kanceláře. Moore zůstal stát s otevřenými ústy. Vazír tu měl řady počítačů, dva širokoúhlé televizory a nejméně půltuctu laptopů; všechny běžely. Jeho elektronické „velitelství“ připomínalo velitelský můstek vesmírné lodi. Načítaly se zpravodajské weby, na obrazovkách se promítaly vývěsky a sociální sítě. Ten chlap má teda pořádné spojení na všechno.

A na stole poblíž leželo několik tabletů přesně takových, jako měl Moore.

„Jak vidíte, já mám hračky rád,“ poznamenal Vazír a gestem zdravé ruky obsáhl celou místnost.

Moore jen v údivu vrtěl hlavou. „Jsem tu už… nevím, snad dva nebo tři roky; jak to, že jsem se o vás doteď vůbec nedoslechl?“

„Nic takového jsem si nepřál.“

„Tak proč teď ano?“

Starcův úsměv se vytratil. „Teď pojďte, dopijeme čaj. Potom bude oběd. Pak si pohovoříme.“

Vrátili se do obytné části, posadili se a chlapec přinesl dušené maso quorma vonící cibulí, k tomu čatní, nakládanou zeleninu, a naan – nekvašený chléb pečený v hliněné peci. Jídlo bylo velmi chutné, a když dojedli, Moore si připadal úplně nacpaný.

Vazír prolomil ticho další otázkou: „Co bylo pro vás v životě nejtěžší?“

Moore pohlédl na Ranu; ten mu řečí těla sděloval: Tohle je důležité, dokonce podstatné!

Moore si odevzdaně povzdechl a zeptal se: „Je to důležité?“

„Ne.“

„Proč se tedy ptáte?“

„Protože jsem starý člověk a brzy zemřu. A myslím, že bratrské vztahy vznikají z obětí, které člověk v životě přinese. Jsem něco jako sběratel nočních můr, chcete-li tomu tak říkat. Odvaze a pravdě se nejlépe daří tam, kde se o nich hovoří ‚za denního vánku‘. Takže ve jménu bratrství… Co bylo pro vás v životě nejtěžší?“

„Před takovouhle otázkou jsem ještě nikdy nestál.“

„Bojíte se mi to prozradit?“

„Nebojím, jen mi to připadá…“

„Nechcete tu otázku mít před očima. Skrýváte ji.“

Moore si znovu povzdechl; nebyl si jistý, zda dokáže neodvrátit od Vazíra zrak. „Všichni jsme v životě vykonali mnoho těžkého.“

„Já mám na mysli to, co bylo nejtěžší. Chcete, abych to já vyslovil první?“

Moore přikývl.

„Toužil jsem zasloužit se o to, aby můj otec byl na mě pyšný, chtěl jsem mu být dobrým synem.“

„A co na tom bylo těžké?“

Vazír zvedl pahýl ruky. „Byl jsem zraněn hned na začátku války. To zavinilo, že pokaždé, když jsem vešel do místnosti, rodičovská pýcha, její záře, v otcových očích vyhasla. Jeho syn byl mrzák, nikoli válečník. Potom už náš vztah nikdy nebyl takový jako předtím. A pro mě nebylo nic těžšího než dosáhnout toho, aby byl na mě hrdý.“

„Určitě se vám to ale podařilo.“

Stařec se usmál. „Na to byste se musel zeptat jeho.“

„On ještě žije?“

Vazír přikývl. „Odtud je to k němu asi hodinu jízdy autem. Nepochybně je z celé té vesnice nejstarší.“

„No, teď už je na vás určitě pyšný. Já jsem naopak nebyl nijak dobrý syn. A když jsem pochopil, jaký jsem byl pošetilec, bylo pozdě. Otec zemřel na rakovinu.“

„To je smutné. Chtěli jsme jediné – být dobrými syny: je to tak?“

„Tak jednoduché to nikdy není.“

Moorea začaly pálit oči – věděl, že stařec na něj bude znovu naléhat. Nemýlil se.

„A to nejtěžší…?“

Moore odvrátil zrak. „Lituju. Nedokážu se k tomu vracet.“

Stařec seděl beze slova, upíjel čaj a v místnosti vládlo ticho. Moore své myšlenky násilím zapudil do hlubokých černých vln nicoty. Potom vzhlédl. „Když vám to nepovím, asi mi nepomůžete.“

„Kdybyste mi to pověděl rovnou, bez otálení, nevěřil bych vám. Chápu, že ta bolest je příliš velká, tak velká, že o ní nedokážete jen tak hovořit. Takovou bolest znám. A pomůžu vám. Musím vám pomoct.“

„Já jen… kdysi jsem učinil rozhodnutí, o kterém si dodneška nejsem jistý, že bylo správné. Pokaždé, když na ně pomyslím, sevře se mi žaludek“

„Tak to prostě hoďte za hlavu. To mé dušené maso nejspíš nebylo z nejlepších, když se vám z něj zvedá žaludek…“ zažertoval Vazír.

Moore se pousmál.

„Takže… ti dva na fotografii: zjistím, kdo to je, ale řekl bych, že nejsou nijak důležití. Vy se musíte vypořádat s těmi, pro které pracují.“

„Znáte jména?“

„Viděl jste mou kancelář. Já toho ale mám víc.“ Vrátili se k počítačům a Vazír ukázal Mooreovi fotografie dvou mužů; byli na nich mulláh Abdul Samad a mulláh Omar Rámání. Samad byl mladší, asi čtyřicetiletý, Rámánímu táhlo na šedesátku.

„Tohleto že jsou vůdcové Tálibánu? Já… nemůžu tomu uvěřit, nikdy jsem o nich neslyšel.“

Vazír se usmál. „Oni přece nechtějí, abyste věděl, kdo jsou. Nejlepší vysvětlení pro to je, že uvnitř Tálibánu je ještě jeden Tálibán; známější osoby znáte, a vedle toho je i speciální skupina, která pracuje v co největší tajnosti. Rámání je vůdce skupiny zde, Samad je jeho pěst. Tihle dva mají na svědomí zabití vašich přátel, zabití toho plukovníka, který vám chtěl pomoci.“

Moore vrhl na Ranu znepokojený pohled; Rana zřejmě starému muži pověděl víc, než by měl. Rana jen pokrčil rameny. „Musel jsem mu vysvětlit, co se děje – aby nám pomohl.“

„No dobrá,“ poznamenal Moore nesouhlasně. Pohlédl na Vazíra. „Tenhle je nezvěstný.“ S těmi slovy mu podal fotografii agenta Gallaghera. Měl na ní dlouhé šedivé vlasy a neupravený plnovous. Gallagherovi rodiče emigrovali do Spojených států ze Sýrie, Gallagher se narodil už v Americe. Jeho skutečné jméno bylo Bašir Wasuf, byl však známý jako Bobby Gallagher – jako teenager si dal jméno legálně změnit. Pověděl Mooreovi o diskriminaci, kterou musel přetrpět, když vyrůstal v severní Kalifornii.

„Nechte mi zde jednu tu fotografii,“ požádal Vazír.

„Díky. Víte něco o tom druhém? O tom Hispánci?“

„Je to Mexičan, ti teď kupují víc opia než dřív. Nebývali to moc dobří zákazníci, ale jejich podnik se v posledních letech rozrostl na desetinásobek. A jak jste zjistil, armáda jim pomáhá přepravovat jejich produkt přes Pákistán a dál do světa – do Mexika, do Spojených států…“

„Víte, kde jsou? Myslím v tuhle dobu.“

„Asi ano.“

„Vazíre, chtěl bych vám poděkovat za čaj, za jídlo… za všechno. A myslím to upřímně.“

„Ano, vím. A až budete připravený promluvit si, přijďte za mnou. Chci si váš příběh poslechnout. Jsem starý člověk. A jsem dobrý posluchač.“

Cestou zpátky Moore hodně přemýšlel o „svém příběhu“ a o temnějších vodách, do kterých možná vstoupil…

Na střední škole Fairview v Boulderu v Coloradu (město je domovem baseballového mužstva Knights) se Moore v prvním ročníku seznámil s chlapcem jménem Walter Schmidt. Schmidt byl o rok starší než ostatní ve třídě, protože jednou propadl. Byl na to pyšný, chlubil se, že se „ulejval z hodin“, otvíral si hubu na učitele a na půdě školy kouřil trávu. Opakovaně se pokoušel zatáhnout do toho i Moorea. Pokušení bylo velké, pomyšlení na to, že by se vymanil z poprasku kolem rozvodu rodičů, bylo lákavé, ale Moore odolal. On sám ovšem nebyl nijak pilný žák, sotva procházel a poněkud závistivě sledoval, jak Walter získává oblibu, jak je přitažlivý pro dívky – ty měly skutečný zájem o sex s ním. A zdálo se, že se Walter svými pohledy Mooreovi pošklebuje, jako kdyby jeho oči chtěly říct Tohle sis moh užívat taky, brácho.

Pak, ke konci školního roku, Moore ve své odolnosti polevil. Rozhodl se jít na Schmidtův mejdan. Zkusí si poprvé v životě zakouřit trávu, protože tam bude dívka, která se mu líbila a o které věděl, že ji už kouří. Když projížděl na kole ulicí, kde Schmidt bydlel, uviděl, jak ho dva policisté vlečou ven z domu jako vzteklého psa. Schmidt se bránil, a když mu nasazovali pouta, nadával a dokonce jednomu z policistů plivl do obličeje.

Moore tam jen bez dechu stál; ostatní účastníci mejdanu byli zatčeni a odvezeni také – kromě dívky, která se mu líbila.

Zavrtěl hlavou. I on sám taktak že nebyl zatčen. Ne – tohle není ten pravý život, určitě ne pro něj. Nepromarní jej jako tihleti blbouni. Celý jej změní. Jeho otec, prostomyslný dříč, který pracoval pro IBM, na něj vždycky zahlížel, vytýkal mu, že nikam „nesměřuje“, že nemá žádnou budoucnost.

Té noci však Moore učinil rozhodnutí. Konečně bude naslouchat někomu, kdo se ho snaží inspirovat a dodat mu odvahy: tím člověkem byl jeho učitel tělocviku, pan Loengard, muž, který v něm rozpoznal něco, co ostatním uniklo nebo na co nedokázali přijít, člověk, který ho přinutil zamyslet se nad tím, že jeho život má určitou cenu a že by on sám mohl být světu prospěšný něčím, co se nedá ani změřit. Mohl by uposlechnout „volání“ a stát se velmi speciálním druhem válečníka: příslušníkem jednotky SEAL amerického válečného námořnictva.

Otec mu kdysi tvrdil, že námořnictvo se hodí leda tak pro ochlasty a blbce. No – on tedy otci dokáže, že se plete. Sekal dobrotu, dodělal školu, a než skončilo léto, byl v Great Lakes ve státě Illinois, v Námořním náborovém a výcvikovém středisku, kde prošel osmitýdenním základním výcvikem. Ještě musel dvakrát projít „kurzem důvěryhodnosti“, pak výcvikem v ovládání plavidla, v zacházení se zbraněmi, v tom, jak zabránit poškození lodi nebo jak je řešit. Musel absolvovat pobyt v komoře, v níž měl prokázat schopnost „důvěry v sebe sama“ – musel být schopen říct své celé jméno a číslo své smlouvy o sociálním zabezpečení; pod nohama měl přitom tabletu, z níž se se sykotem uvolňoval slzný plyn.

Po absolvování učiliště si Moore nasadil baseballku válečného námořnictva a přešel do Námořní právnické akademie v San Antoniu, kde po šestitýdenním kurzu získal titul LE/MA, represivní orgán/pomocník loďmistra. Zaujalo ho to a rovněž to posloužilo jako dobrý podnět, protože k titulu patřilo zacházení se zbraněmi. Už v kurzu si instruktoři povšimli, že je dobrý střelec; nakonec po značných průtazích a spoustě doprošování dostal vytoužené doporučení. Po absolvování byl povýšen do hodnosti námořníka 3. třídy (E-3). Poslali ho do Coronada v Kalifornii, domovského sídla jednotek SEAL.

Očekávaly ho tam krev, pot a slzy.

5. VZORNÝ OTEC

Rojasův dům

Rybářská vesnice Punta de Mita, Mexiko

V jednom z domů a na přilehlém pozemku v uzavřené komunitě na vyhrazené mořské pláži s prestižním golfovým hřištěm se shromáždilo víc než dvě stě hostů. Dům – Casa de Rojas – se rozkládal na ploše přes 1850 m2, měl čtyři apartmány pro majitele, dva zvláštní pokoje pro děti a patřila k němu samostatná vila. Díky tomu všemu se dům celkem snadno stal nejproslulejším sídlem v celé komunitě. Člověku vzal dech hned v okamžiku, kdy předními masivními, ručně vyřezávanými dvoukřídlými dveřmi vstoupil do rozlehlé stavby z kamene a mramoru, do vstupní haly připomínající spíš evropskou katedrálu než soukromou rezidenci. Nebylo proto divu, že Miguelova přítelkyně Sonia Batista jen zalapala po dechu, když ji vedl kolem mohutných kamenných sloupů, podpírajících oblouky podloubí z nádherné, prvotřídní žuly, a odtud dál k bazénu, jehož hladina zdánlivě splývala na obzoru s mořem, a k rozlehlému, kamenem dlážděnému prostoru kolem bazénu.

„Každý má svá tajemství,“ pronesla; opřela se o jeden ze sloupů a zadívala se nahoru do širokých střešních oken. „Ale tohle… to je prostě ohromující.“ Potom pohlédla na kamennou podlahu. Na to, aby umělci a světově proslulí architekti vymysleli a vytvořili takhle složitý vzorek dlažby, potřebovali snad měsíce, ne-li roky. Miguel jí o tom všem bude později vyprávět, až ji provede celým sídlem. Nyní museli zaujmout svá místa, než Miguelův otec zahájí „prezentaci“.

Miguel však neodolal nutkání ještě v posledním okamžiku se pokochat pohledem na Soniiny vlnité vlasy, splývající jí na ramena. V záři slunce pozdního odpoledne se leskly jako černý vulkanický písek. Dvaadvacetiletý Miguel jen stál a při představě, co budou dělat později, v jeho nitru doslova řádilo libido. Sonia byla štíhlá jako modelka, přitom však měla pozoruhodně atletickou postavu. Minulý měsíc prozkoumal všechny křivky jejího mladého těla a mnoho dlouhých okamžiků se díval do jejích hlubokých hnědých očí s celou řadou odstínů zlaté. Nyní se k ní přitočil a rychle ji kradmo políbil. Zachichotala se. Pak ji uchopil za zápěstí. „Pojď! Otec mě zabije, jestli přijdeme pozdě.“

Zakopla a málem upadla, když spěchali dál, protože se nedívala na cestu – nedokázala odtrhnout zrak od jedné z prostorných kuchyní s pulty, u kterých mohlo sedět dvanáct lidí, a od síně, v níž se pořádaly bankety a do níž by se vešla snad stovka hostů. Napravo a nalevo viděla pablesky odrážející se od kamenných stěn zdvíhajících se ke stropům vysokým šest metrů. Miguel jí poví o všem tom nábytku, který sem jeho otec svezl z celého světa. Bude jí vyprávět i příběhy spojené s mnoha kusy toho nábytku. Věděl, že taková prohlídka bude trvat několik hodin, a doufal, že než začne večerní program, budou mít čas i na to, aby zašli do knihovny, tělocvičny, do místnosti s televizorem, přehrávačem DVD a s domácím kinem. Potom ještě zajdou na zastřešenou domácí střelnici. Sonia neměla nejmenší tušení, jak je celý dům rozsáhlý; zatímco jí jej bude ukazovat, nejenže se dozví víc o něm, ale dozví se rovněž spoustu věcí o jeho otci, Jorge Rojasovi.

Sevřela mu ruku. „Jsem trochu nervózní,“ přiznala. Došli na konec dlouhé chodby a chystali se vyjít ven na žíhané dlaždice plochy kolem bazénu.

Tam stál Castillo – sto osmdesát centimetrů vysoká socha, jako vždycky v tmavém obleku, se sluchátkem v uchu a se slunečními brýlemi na očích. „Sonio, tohle je Fernando Castillo, velitel otcovy ochranky, ale pořád ještě je v zajetí Call of Duty…“

„To proto, že švindlujete,“ poznamenal s pousmáním Castillo. „Do všech těch her se nabouráváte – to vím.“

„Prostě se musíte naučit střílet.“

Castillo jen zavrtěl hlavou. Sundal si brýle; ukázalo se, že má pouze jedno oko, víčka na druhém měl sešitá. Při pohledu na něj sebou Sonia polekaně trhla, ale podávanou ruku přece jen stiskla.

„Moc rád vás poznávám,“ řekl Castillo. „Těší mě.“

„Před takovou hezkou ženou jsem se nechtěl projevit jako nevychovanec,“ omlouval se a brýle si zase nasadil. „Ale někdy je přece jen líp, když si je nechám, co?“

„To nic,“ uklidňovala ho. „Díky.“

Šli dál; zvolna se začínali proplétat mezi hloučky lidí postávajících kolem stolů rozestavených kolem bazénu. „Nedej na první dojem,“ varoval Miguel dívku šeptem. „Jedním okem toho vidí víc než většina lidí oběma.“

„Jak o to oko přišel?“

„Jako kluk. Je to smutný příběh. Možná ti ho jednou povím, ale dneska večer se bude pít drahé víno; a něco si užijeme!“ Miguel několikrát zvedl obočí a sevřel jí ruku.

Kolem bazénu bylo rozestaveno několik dlouhých pultů, za každým z nich stál barman; víno a šampaňské tekly proudem. Mezi dvěma pulty vztyčili transparent. Klidné vody severního Pacifiku a oranžově planoucí obloha mu tvořily dokonalé pozadí. Na transparentu byl nápis VÍTEJTE U JORGEHO ROJASE – PROJEKT ZLEPŠOVANÍ POSTAVENÍ ŠKOL. Byla to večeře za tisíc dolarů za talíř, událost, kterou Miguelův otec každé dva roky pořádal pro své bohaté přátele a jíž je chtěl přimět, aby se ve prospěch a v zájmu velké věci rozloučili s částí svých peněz. Svou nadací Miguelův otec dosáhl pozoruhodného výsledku. Mexická vláda toho pro zlepšení systému vzdělávání nedokázala udělat tolik, kolik toho Jorge Rojas již vykonal a ještě vykoná.

„Migueli, Migueli!“ zazněl za nimi známý hlas. Sevřený hlouček hostů se rozestoupil a jím prošli Mariana a Arturo Gonzálezovi, Miguelova teta a strýc. Oběma bylo hodně přes čtyřicet, byli bezvadně oblečení a upravení, vypadali, jako kdyby se právě chystali vstoupit na červený koberec v Hollywoodu. Mariana byla jediný sourozenec Miguelova otce; jejich bratr zemřel.

„Tobě to ale sluší!“ pronesla teta a zatahala ho za rukáv tmavošedého obleku.

„Líbí se ti? V New Yorku jsme s otcem objevili nového módního návrháře. Přiletěl sem za námi.“ Miguel nikdy Sonii nepoví, že ho ten oblek stál víc než deset tisíc amerických dolarů. Bohatství jeho rodiny ho vlastně někdy přivádělo docela do rozpaků a úvahy o něm zapuzoval z mysli, jak jen to šlo. Soniin otec, Kastilec, byl úspěšný podnikatel z Madridu, majitel firmy vyrábějící zakázková jízdní kola (Castile). Firma dodávala závodní kola profesionálním týmům účastnícím se Tour de France. Dívčina rodina však v žádném případě nemohla soupeřit s bohatstvím, které nashromáždil Miguelův otec. Jorge Rojas nejenže byl jeden z nejbohatších mužů v Mexiku, byl i jeden z nejbohatších lidí na světě. A být synem takového člověka Miguelovi komplikovalo život, připadalo mu to jako cosi až nadskutečného.

„Tak tohle je ta tvoje slavná Sonia?“ zeptala se teta.

„Ano,“ odpověděl Miguel s rozzářeným úsměvem plným pýchy. Potom, jak teta očekávala, pokračoval mnohem formálněji: „Sonio, toto jsou moje teta Mariana a můj strýc, pan Arturo González, guvernér státu Chihuahua.“

Sonia byla dokonalá dáma a pozdravila je stejně formálním tónem. Její zářivý úsměv a diamantový náhrdelník, jemně a elegantně jí splývající ze šíje, neušly strýcově pozornosti. Když ji nyní Miguel viděl mluvit, nic jiného již neslyšel, vnímal jen její pohyby a reakce, radost, jež jí prokmitla tváří, a úsměv, který ji neopouštěl, světlo v očích, jež dokázalo ostatní tak omámit.

Poté, co otec dojednal s přáteli několik investic, mu Miguel Soniu představil. Skutečnost, že Sonia je Kastilka, na Rojase silně zapůsobila. Ze má nádherný zadek a v širokém výstřihu krásný žlábek mezi ňadry, zase víc zapůsobilo na Miguela, hned v počátečním stadiu jejich vztahu. Dozvěděl se o ní, že chodila na Universidad Complutense, jednu z největších univerzit v Evropě, a záhy také zjistil, že za veškerou její krásou se skrývá i zdatný mozek. „Neměj o mně zkreslené představy,“ upozornila ho. „Nechodila jsem do žádné drahé soukromé školy, ale dostudovala jsem magna cum laude.“

V létě po promoci odcestovala do New Yorku, do Miami a do Los Angeles, měst, ve kterých ještě nikdy předtím nebyla. Uchvátil ji módní a filmový průmysl. Měla diplom v oboru podnikové řízení a napadlo ji, že by ráda pracovala pro nějaké velké studio v Kalifornii nebo možná i pro některého známého módního návrháře v New Yorku, její otec však bohužel o ničem takovém nechtěl ani slyšet. Dal jí rok na to, aby „našla sama sebe“, ale tento podzim musí začít pracovat v jeho firmě. Miguel s ní ovšem měl mnohem větší plány.

„Takže konečně jsi zpátky ze Španělska,“ pokračovala teta. „Jak dlouho jsi tam byl?“

„Asi měsíc,“ odpověděl Miguel a usmál se na Soniu.

„Tvůj otec mi říkal, že to byl dárek k promoci,“ poznamenala teta a upřela na něj zrak.

„Ano, byl,“ odpověděl pyšně Miguel. Potom oslovil strýce: „A jak to vypadá tady doma?“

Artura si přejel rukou po plešatém temeni; s vážným výrazem zavrtěl hlavou. „Ještě máme před sebou spoustu práce. Násilí je čím dál horší.“

Mariana mávla rukou. „Ale o tom snad teď nebudeme mluvit, ne? Takový večer – když máme tolik co oslavovat!“

Arturo jen odevzdaně přikývl a usmál se na Soniu. „Moc rád vás poznávám. A teď vás vezmeme k našemu stolu, hned tamhle.“

„To je prima, že sedíme s vámi.“

Než došli podél celého bazénu k části, kde se bude jíst, Miguela oslovilo několik přátel – obchodní společníci jeho otce, kamarádi z jednoho z fotbalových mužstev na Jihokalifornské univerzitě a k tomu jedna bývalá přítelkyně. Ta z třiceti vteřin udělala cosi, co připomínalo třicet hodin nemilých rozpaků; zatímco spolu hovořili francouzsky a Sonia stála vedle jako ztracená.

„To jsem nevěděla, že umíš francouzsky,“ poznamenala, když se Miguel dotěrné Sirény konečně zbavil.

„Anglicky, francouzsky, španělsky, německy a holandsky,“ upřesnil Miguel. „A někdy i gangsta: Hele, kočko, chápeš, co ti řikám, jo, Gangsto?“

Zasmála se. Posadili se u bohatě prostřeného stolu s tím nejjemnějším porcelánovým nádobím a s příbory, jaké se na světě snad vůbec nedaly sehnat. Otec Miguelovi vštěpoval, aby nikdy nebral nic jako hotovou, jistou věc. Miguel, třebaže žil životem privilegovaných lidí, oceňoval i nejmenší drobnosti, jako třeba látku svého ubrousku nebo druh kůže, ze které byl vyroben jeho opasek. Když tolik lidí má tak málo, on musí být vděčný za veškerý přepych, v němž žije, a vážit si jej.

Kousek od velkého přenosného promítacího plátna stál pultík s mikrofonem a s laptopem. Otec si přál uspořádat prezentaci před tím, než hosté začnou jíst, protože, jak rád říkal, „plné břicho nemá uši“.

Arturo nyní vstal a přešel k pultíku. „Dámy a pánové, prosím, posaďte se, za okamžik začneme. Pro ty, kteří mě neznají – jsem Arturo González, guvernér Chihuahuy. Rád bych vám představil svého švagra, muže, kterého ani není třeba představovat. Ale napadlo mě, že vám při této vzácné příležitosti povím něco málo o tom, jak Jorge vyrůstal, protože jsme chodili do stejné školy a známe se prakticky od narození.“

Arturo chvatně nabral dech a náhle dodal: „Jorge byl takový uplakánek. A nedělám si legraci.“

Shromáždění lidé se rozesmáli.

„Nad každým domácím úkolem probrečel celé hodiny. Potom přišel za mnou k nám domů a já mu ho napsal. Dal mi za to kokakolu nebo žvýkačku. Vidíte? Už tenkrát věděl, co je to dobrý obchod!“

Ozval se další smích.

„Ale teď vážně, dámy a pánové: Jorge i já jsme si vážili svého vzdělání a svých učitelů, a proto nám oběma tak hluboce záleží na tom, abychom tuhle štafetu předali i svým dětem. Jorge později objasní něco víc o tom, jak nadace funguje; takže bez dalších průtahů – prosím: pan Jorge Rojas!“

Arturo pohlédl k jednomu z pultů. Zpoza něj se vynořil muž v obleku, který se podobal Miguelovu, až na zářivě červenou vázanku, lemovanou zlatým vyšíváním. Byl čerstvě ostříhaný, nagelované vlasy mu přiléhaly těsně k hlavě. Miguel si poprvé všiml stříbrných nitek na spáncích a v dlouhých kotletách. Na otce předtím nikdy nepomyslel jako na starého člověka; Jorge měl atletickou postavu, když studoval na Jihokalifornské univerzitě, hrál za univerzitní fotbalový tým. Několik let, než utrpěl zranění kolena, dokonce provozoval triatlon. Stále ještě vypadal k světu, měřil sto osmdesát osm centimetrů – na rozdíl od Miguela, ten měřil jen sto sedmdesát osm a zdálo se, že víc už nevyroste.

Jorge často míval na bradě několikadenní strniště; vysvětloval to většinou tím, že má tolik práce, že nemá na holení čas (lidé nad tím vždycky jen zvedali údivem obočí – jak to, že jeden z nejbohatších lidí na světě si nedokáže najít čas na to, aby se oholil?). Dnes večer však byl hladce oholen, linie čelisti ostře vynikala, jako u filmové hvězdy. Usmál se a shromážděným lidem zamával, načež doslova odklusal od baru, vyběhl nahoru na pódium a sevřel Artura v mohutném objetí.

Potom odstoupil a dělal, že chce švagrovi zakroutit krkem; to v davu vyvolalo další smích. Pak Artura pustil a přešel k mikrofonu.

„Říkal jsem mu, ať o tom, jak jsem brečel nad domácími úkoly, nikdy nemluví – ale je to pravda, dámy a pánové. Myslím však, že ke škole jsem vždycky choval vřelé pocity – tím i oním způsobem!“

Miguel pohlédl na Soniu. Seděla jako očarovaná. Jorge tak působil na každého; Miguel na něj kvůli tomu někdy žárlil, přesto ale pyšnější na otce už ani nemohl být. Věděl, že v Soniiných očích bude jeho otec naprosto úchvatný, obdivuhodný člověk, takový, jak ho vidí i ostatní.

Dalších patnáct minut všichni seděli, naslouchali a sledovali líčení činnosti nadace, jako kdyby šlo o prohlídku vedenou průvodcem. Činnost zahrnovala stavbu nových škol, vybavení tříd nejnovější technikou, nábor nejlepších učitelů jak z Mexika, tak ze sousedních zemí. Jorge dokonce uvedl statistické údaje a výsledky testů, aby tak vyjádřil hodnotu práce, kterou dělají. Nejpřesvědčivějšími argumenty však byly ty, které poskytli samotní studenti.

Jorge poodstoupil stranou a za pultíkem se seřadila celá maturitní třída. Tři ze studentů, dva chlapci a dívka, přehledně hovořili o tom, k jakým zlepšením v jejich škole došlo. Byly to nejbystřejší děti, jaké Miguel kdy spatřil. Bezpochyby silně zapůsobily i na srdce všech přítomných.

Jakmile domluvily, Jorge uzavřel jejich vystoupení naléhavou výzvou všem, aby před odchodem přispěli dalšími částkami. Pokynul rukou směrem k dětem. „Musíme investovat do naší budoucnosti,“ prohlásil zvýšeným hlasem. „A tak to bude pokračovat dnes večer. Prosím, přeji všem dobrou chuť! A děkuji!“

Sestoupil z pódia. Dole se k němu připojila jeho přítelkyně Alexsi, blondýna doslova omračující svou krásou. Předtím s ním stála u baru. Seznámil se s ní na obchodní cestě do Uzbekistánu a všem bylo jasné, čím ho přitahuje. Měla stejně zářivě zelené oči jako Gula, afghánská dívka, jejíž známá fotografie se kdysi objevila na obálce časopisu National Geographic. Alexsiin otec byl soudce Nejvyššího soudu, jmenovaný prezidentem země, ona sama byla advokátka. Vypadala nanejvýš na třicet. Miguel věděl, že otec by vedle sebe nestrpěl ženu, se kterou by si nemohl inteligentně pohovořit. Mluvila velmi slušně anglicky a rusky a intenzivně se zajímala o dění ve světě. Nejpřekvapivější bylo, že délkou vztahu překonala všechny dřívější otcovy přítelkyně; chodili spolu už téměř rok.

Miguelovi vrtalo hlavou, k čemu má sloužit řada míst na vzdáleném konci dvora; když se tam podíval znovu, sedadla už obsadili hudebníci. Začali hrát Jobimovu bossa novu.

Alexsi přešla plavným krokem ke své židli, kterou jí Jorge odsunul od stolu. Posadila se a na všechny kolem se usmála.

„Nu, vidím, že všichni cestovatelé jsou konečně ze Španělska zpátky,“ pronesl s rozzářeným výrazem Rojas k Sonii. „A moc rád vás zase vidím, slečno Batistová.“

„Já vás také ráda vidím, pane. Dík za prezentaci. Byla přímo neuvěřitelná.“

„Toho, co se dá pro ty děti udělat, není nikdy dost, že?“ Zarazil se. „A… promiňte mi mé hrozné chování,“ dodal a chvatně se otočil k Alexsi. „Tohle je moje přítelkyně, Alexsi Gorbotovová. Alexsi, tohle je přítelkyně mého syna, Sonia Batistová.“

Během výměny těchto zdvořilůstek Miguel kousek poodešel, číšníci mezitím dolévali hostům víno. Povšiml si viněty – Château Mouton Rothschild Pauillac ročník 1986. Miguel tohle víno miloval a věděl, že každá láhev se prodává za víc než pět set dolarů. A opět – před Soniou se o té ceně nezmíní. Zvedla číši k nosu a oči se jí rozšířily údivem.

Jorge zvedl svou číši. „Připíjím na budoucnost naší velkolepé země, Mexika! Viva México!“

Po nějaké chvíli se Miguel se Soniou vytratili od stolu, ještě před tím, než se podával dezert. Otec byl zaujat hovorem se strýcem a několika dalšími místními politiky. Zapálili si doutníky. Sonii zápach doutníků připadal příliš silný, kouř ji pálil v očích, proto s Miguelem odešli k volnému stolu nedaleko orchestru a naslouchali překvapivě dobrému podání skladby Samba de uma notes só. Soniu udivilo, že Miguel zná název skladby. Hodiny jeho hudební výchovy však nebyly pouze formální, byly náročné. Položila svou ruku na jeho se slovy: „Dík, žes mě sem vzal.“

Zasmál se. „Chceš si prohlédnout dům?“

„Teď ne. Mám chuť jen tak sedět a povídat si.“

V dálce zaječela siréna, po ní další. Snad jen autonehoda, nikoli „násilí“, o kterém se zmínil strýc – násilí, jež se městem Juárez rozlezlo jako mlha, usadilo se v něm, zakalilo lidem zrak a pudilo je k zabíjení bližních. Ne, tohle je jistě jen autonehoda.

Sonia zvedla hlavu a zadívala se přes stůl. „Alexsi je milá.“

„Je pro mého otce dobrá, ale nikdy si ji nevezme.“

„Proč ne?“

„Protože nikdy nepřestal milovat mou matku. Tyhle dívky s ní nikdy nemůžou soupeřit.“

„No dobrá; když mi teda nechceš odpovědět… Ale ještě jsi mi nepověděl, jak zemřela.“

Miguel svraštil čelo. „Já myslel, že jsem ti to řekl!“

„Tos vyprávěl nějaké jiné přítelkyni.“

Usmál se a předstíral, že ji chce dloubnout do paže, potom však zvážněl. „Umřela na rakovinu prsu. Nedokázaly by ji zachránit ani všechny peníze světa.“

„To je mi líto. Kolik ti bylo?“

„Jedenáct.“

Přitulila se k němu a položila mu ruku na rameno. „Určitě to pro tebe bylo těžké, zvlášť v tom věku.“

„Bylo. Jen si přeju, aby otec… nevím… aby se s tím tehdy dokázal vypořádat nějak líp. Myslel si, že budu bez sebe žalem, že když zůstanu doma, nedokážu se s tou bolestí vyrovnat. A tak mě strčil do Le Rosey.“

„Ale tys přece říkal, že se ti tam líbilo.“

„Líbilo. Jenže tam nebyl on.“

Přikývla. „Musím to poctivě přiznat: Když jsi mi pověděl, že jsi tam byl, našla jsem si to na internetu. Je to jedna z nejdražších internátních škol… Myslím tím ze všech takových škol na světě. Tak tys chodil do školy ve Švýcarsku… To je fantastické!“

„No, asi ano. Jen… otec mi chyběl; a od té doby to už mezi námi nikdy nebylo takové jako dřív. Nevěděl, jak se vyrovnat s její ztrátou, jak mě vychovávat, takže jsem šel. Viděli jsme se jen třikrát nebo čtyřikrát za rok a nebylo to ani jako setkání s vlastním tátou, spíš jako setkání se šéfem. Nemám mu to ale za zlé, chtěl pro mě jen to nejlepší. Jenom si přeju… občas… ani nevím, co říkám. Někdy si myslím, že všem těm školákům chce pomáhat proto, že cítí vinu za to, co se přihodilo mně…“

„Možná si s ním potřebuješ promluvit – myslím doopravdy promluvit. Pořád někam cestuješ. Možná bys měl zůstat doma a oba byste se měli pokusit znovu se sblížit.“

„To máš pravdu. Ale nevím, jestli by o to stál. On sám je taky pořád někde pryč. Když vlastníš většinu Mexika, řekl bych, že musíš mít věci pod dohledem.“

„Tvůj otec mi připadá jako upřímný člověk. A myslím, že by byl upřímný i vůči tobě. Jen si prostě potřebujete spolu promluvit.“

„Z toho mám tak trochu strach. Už mi naplánoval život, a kdykoli se spolu dáme do řeči, jako když mi strčí do ruky silniční mapu s vyznačenou trasou. Fakt doufám, že přinejmenším na zbytek léta někam vypadnu, než mě zapřáhne do práce. Pak, na podzim, se jde na další univerzitu, za vyšším vzděláním.“

„O tom ses mi ani nezmínil.“

„Nepověděl jsem ti spoustu věcí. Pamatuješ, jak jsi říkala, že se chceš přestěhovat do Kalifornie?“

„Ano.“

„No tak se tam na podzim můžeme přestěhovat spolu. Já budu chodit do školy a ty můžeš být se mnou, nebo si třeba najdeš práci v některém filmovém studiu, jak jsi chtěla…“

Zalapala po dechu. „To by bylo úchvatné! Hurá – fakt bych si mohla najít něco, co –“

Náhle se zarazila a zatvářila se zkroušeně.

„Co je?“

„Víš… otec by mi nic takového nikdy nedovolil.“

„Promluvím s ním.“

„To nepomůže.“ Sonia ztišila hlas a napodobila otce: „K úspěchu mi dopomohlo moje ‚úzkostlivé lpění na kvalitě‘. Aspoň takhle se o tom vyjadřuje. A stejné je i jeho úzkostlivé lpění na dceři.“

„Tak řeknu otci, ať s ním promluví on.“

„Kam tím vším míříš, Migueli?“ Sonia zdvihla své dokonale upravené obočí.

„Mám tím na mysli to, že tvůj otec chce, abys byla šťastná. A věř mi – já to dokážu. Dokážu udělat tě šťastnou. Tedy – aspoň se vynasnažím ze všech sil.“

„To už jsi udělal…“ Sonia se k němu naklonila a jejich polibek byl dlouhý a vášnivý, až se Miguelovi zrychlil tep.

Potom se otočil. Na opačné straně dlážděné plochy kolem bazénu uviděl otce; nespouštěl z nich zrak. Mávnutím ruky je vyzval, aby šli k němu.

„No, a je to,“ povzdechl si Miguel. „Bude se mě ptát na můj názor na každou globální krizi – a bůh mi pomoz, když nějaký názor nebudu mít…“

„Žádné strachy,“ uklidňovala ho Sonia „Pokud nebudeš mít žádný názor ty, nabídnu mu svůj.“

Usmál se a uchopil ji za ruku. „Vynikající.“

6. VERŠ MEČE

oblast Šaval

Severní Vazíristán

Knenový vládce oblasti Šaval svolal do údolí Mana, do pevnosti z nepálených cihel, důležité shromáždění. Mulláh Abdul Samad však neměl vůbec v úmyslu se jej zúčastnit. Když se vládcovi mišaranové, „vůdci“, začali shromažďovat před pevností, zůstal na vrcholu kopce, přikrčený vedle skupinky stromů; byli tu s ním Atif Talwar a Wadžíd Niazi, dva jeho nejbližší společníci.

Na úbočí protilehlého kopce zpozoroval Samad jakýsi pohyb. Podíval se tam pozorněji triedrem a rozpoznal dva muže. Jeden byl tmavovlasý a s plnovousem, druhý byl mnohem mladší a hubenější, plnovous měl krátký a řídký. Oba měli na sobě oděv, jaký nosí příslušníci místních kmenů, ale jeden z nich měl satelitní telefon a ještě cosi, co Samad považoval za přístroj GPS.

Talwar a Niazi si oba muže také pozorně prohlíželi. Talwarovi a Niazimu sice bylo jen něco přes dvacet let – Samad byl téměř dvojnásobně starý, ale už dva roky se věnoval jejich výcviku. Oba nyní „návštěvníky“ identifikovali stejně: je to předsunutá hlídka, zvědové pracující pro americkou zpravodajskou službu, pro pákistánskou armádu nebo dokonce pro jednotku amerických Speciálních sil. Vládcovi nevědomí a bídně vycvičení muži ty dva nezpozorovali; vládcovy síly tak za neschopnost těch mužů zaplatí.

Vládce s oblibou opakovaně vmetal vládním úředníkům do tváře kmenový kodex správní praxe. Rád armádě vyhrožoval a poukazoval na ztráty, které utrpěla v Jižním Vazíristánu, jako na ukázku toho, co se stane, když na něj armáda zaútočí. Jak prohlašoval, vláda by měla vědět, že k tomu, aby jeho lidé nalezli řešení svých problémů, použijí kmenové kodexy a zasedání rady kmenových náčelníků, džirgy. Pomoc vlády je zapotřebí jen k zajištění základních životních potřeb, ne k poučování, jak vládnout. Ujišťoval úředníky, že jeho lidé nikdy neposkytnou útočiště zločincům, že v Šavalu nejsou žádní „cizinci“, a že nějak uškodit svým lidem nebo jejich půdě je to poslední, co by mu přišlo na mysl. Jenže nebyl příliš dobrý lhář a Samad se postará, aby za to zemřel… dnes možná ne… ani zítra… ale brzy.

Oba zvědové zkoumali okolní údolí triedry a setrvávali naprosto bez hnutí. Zdálo se, že je zvlášť zajímají dlouhé řady jabloní vedoucí obloukem dolů z vrcholu kopce směrem ke stráním plným meruněk. Úbočími některých nejpříkřejších kopců nad vesnicí se táhla terasovitá políčka, takže stromy poskytovaly skutečně dobrý úkryt. Muži zpozorovali pár vládcových stráží kolem pevnosti, ty však špehům za svými zády vůbec nevěnovaly pozornost. Samad nad tím mohl jen znovu znechuceně zavrtět hlavou.

Americká i pákistánská vláda měly dobrý důvod k domněnce, že kmeny poskytují útočiště bojovníkům Tálibánu a al-Káidy. Dva kmeny byly už po celá staletí zvlášť známé tím, že ony i jejich území mají hluboce zakořeněné vazby na rebely a zvyk poskytovat jim přirozené útočiště. Současný vládce nebyl výjimkou, až na to, že se nyní dostal pod silný tlak Američanů. Samad začínal počítat s tím, že je jen otázkou času, kdy podlehne, podvolí se jejich moci a síle a zradí jeho i čtyřicet dalších bojovníků, kteří prodělávají výcvik jednak zde, v oblasti Šavalu přiléhající k Pákistánu, jednak v oblasti asi deset kilometrů odtud, na straně přiléhající k Afghánistánu.

Po 11. září roku 2001 vstoupila do oblasti pákistánská armáda s úkolem zabezpečit hranici proti vojskům Severní aliance pronikajícím východním směrem z Afghánistánu. Mohlo (dle Samadova mínění mělo) dojít ke konfrontaci, místní kmeny však tato vojska uvítaly a zřídily kontrolní stanoviště. V následujících letech budou kmenoví vůdci této chyby litovat, protože mnoho jim blízkých a drahých bude později zabito zbraněmi amerických bezpilotních letounů a pumami s nadzemním odpalem BLU-82/B-C-130, nazývanými „sekačky sedmikrásek“. Američané měli podezření, že se v oblasti skrývají teroristé. Potom se Američané ovšem omluví a plni lítosti poskytnou reparace, třebaže ve jménu spravedlnosti povraždili civilisty.

V posledních měsících však kmeny přišly k rozumu a požadavky Američanů i pákistánské vlády odmítaly. Na několik let byla ustavena kmenová laškar, bojůvka, jež měla za úkol pozatýkat v oblasti Šaval všechny uprchlíky a bojovníky hnutí odporu. Jen několik málo dní předtím přišla vládci zpráva z Islámábádu, že úřední místa nejsou s prací laškaru spokojena a že může nastat situace, kdy bude nutné, aby se armáda do oblasti vrátila ve velkém počtu a uprchlíky pochytala sama. Samad a jeho lidé, spolu se svým vůdcem mulláhem Omarem Rámáním, jenž v té době byl v Afghánistánu, uzavřeli dohodu: jestli se armáda vrátí, Tálibán a al-Káida poskytnou kmenům posily proti každému napadení a vybaví je výzbrojí. Rámání navíc kmenového vládce ujistil, že mu za přispění slušně zaplatí. Dokud se bude dál pěstovat mák a do zahraničí poputují cihličky opia, Rámání bude mít dostatek prostředků. Nedávný kšeft uzavřený s juárezským kartelem z nich udělá hlavního poskytovatele opia pro Mexiko, pokud ovšem kartel dokáže rozdrtit své nepřátele. Mexiko sice nikdy nepatřilo mezi hlavní odbytiště opia původem z Afghánistánu, to však Rámání zamýšlel změnit a svůj produkt učinit konkurenceschopnějším vůči jihoamerickému kokainu a pervitinu. Jejich producenti poskytovali kartelům značná množství těchto drog a kartely je dál dodávaly Američanům.

Samad odložil triedr. „Dneska večer pro nás přijdou,“ sdělil svým druhům.

„Jak to víš?“

„Pamatuj na má slova. Zvědové jsou vždycky o pár hodin napřed. To je vše. Ale tak to už nikdy nebude. Rámání zavolá a bude nás varovat.“

„Co tedy teď? Dokážeme všechny ostatní dostat ven včas? Stačíme utéct?“ zeptal se Niazi.

Samad zavrtěl hlavou a zvedl ukazovák k obloze. „Sledují nás – jako vždycky.“ Zamyšleně si pohladil dlouhý plnovous a po chvíli mu v mysli vykrystalizoval plán. Pokynem oba společníky vyzval, aby se stáhli zpátky; měli se přitom držet v těsné blízkosti ovocných stromů a před zraky špehů se krýt hřebenem kopce.

Za kopcem stál domek s velkými ohradami pro kozy, ovce a pro půl tuctu krav. Rolník, který tam žije, vrhal na Samada zlé pohledy pokaždé, když Samad přivedl do blízkého údolí své vojáky, aby se tam cvičili ve střelbě. Tohle byl výcvikový prostor Tálibánu a rolník si toho byl dobře vědom. Náčelník kmene mu přikázal, aby byl Samadovi všestranně ku pomoci; rolník jen váhavě souhlasil. Samad s ním nikdy nemluvil, Rámání však ano a Samada před rolníkem varoval, prý se mu nedá věřit.

V době války nezbývá než lidi obětovat. Samadův otec, mudžahedín, který bojoval proti Sovětům, mu tohle řekl poslední noc, kdy ho Samad viděl živého. Otec odešel do války s malým potrhaným batůžkem na zádech a s AK-47 v ruce. Sandály se mu rozpadaly. Ohlédl se na Samada a usmál se na něj. V očích měl přitom zvláštní třpyt. Samad byl jedináček. A zanedlouho se on i jeho matka ocitli na světě sami.

Lidi je nutné obětovat. Samad měl stále u sebe otcovu fotografii, chráněnou zažloutlou plastovou fólií, a občas, v noci, když se cítil osamělý, se na ni díval a promlouval k ní, ptal se otce, jestli je hrdý na to, co jeho syn vykonal.

Samad za přispění několika světových humanitárních organizací dokončil v Afghánistánu školu a jiná humanitární skupina ho vybrala pro studium na Middlesex University ve Spojeném království; potom dostával plné stipendium. Navštěvoval také regionální univerzitu v Dubaji, kde získal bakalářský titul v oboru IT a dál si prohloubil zájem o politiku. Právě v Middlesexu se setkal s mladými příslušníky Tálibánu, al-Káidy a hizballáhu. Tito vzpurní duchové napomohli k tomu, že jeho naivní duše zahořela pro věc.

Po promoci odcestoval ještě s několika přáteli do Záhedánu, města v jihovýchodním Iránu; nacházelo se na strategickém místě, nedaleko něhož se kříží hranice Pákistánu, Iránu a Afghánistánu. Za peníze z obchodu s drogami a díky tomu, že si od Revoluční gardy odvážně najali odborníky na demolice, zde vybudovali zařízení pro výrobu bomb. Samad byl pověřen výstavbou a obsluhou počítačové sítě zařízení. Vyráběli bomby a ukryté ve škvárobetonových tvárnicích je pašovali přes hranice do Afghánistánu a Pákistánu. Všechny „dodávky“ byly elektronicky načasované, označené a sledované softwarem, který napsal Samad. Tohle byla Samadova první „exkurze“ do světa terorismu.

Pro muslimy stojí na předním místě povinnost sloužit džihádu; výraz „džihád“ však byl do značné míry chápán nesprávně a ani sám Samad si nebyl jistý, zda v době, kdy pracoval v továrně na bomby, ho správně poučili o pravém významu toho slova. Někteří teologové o džihádu hovořili jako o zápase v duši nebo jako o obraně víry proti kritikům, nebo dokonce jako o pronikání do nemuslimských zemí za účelem šíření islámu. Člověk tak vyvíjel úsilí ve službě Alláhovi. Ale existuje vůbec jiná forma džihádu než násilná? Svaté země je třeba očistit od nevěřících. Musejí být zničeni. Jsou předvojem nespravedlnosti a útlaku. Zavrhují pravdu i poté, co jim byla jasně vyložena. Už teď ničí sami sebe, a nezarazí-li je někdo, strhnou s sebou do záhuby i celý okolní svět.

Samad měl vždy na jazyku verš koránu: Připravte tedy proti nim všechno, co schopni jste postavit ze síly a oddílů jezdeckých, abyste zastrašili nepřátele Boží…

A žádná kategorie lidí neztělesňovala Alláhovy nepřátele tak dokonale jako Američané, ti zkažení, bezpáteřní, bezbožní konzumenti odpadků. Země smilníků a domov tlusťochů. Jsou hrozbou pro všechny lidi na světě.

Samad přivedl své muže do blízkosti rolníkova domu; potom na rolníka zavolali, aby vyšel ven. Rolník tu po smrti manželky a poté, co se jeho dva synové odstěhovali do Islámábádu, žil zcela sám. Konečně se vybelhal ze dveří; opíral se o hůlku. Pohlédl úkosem na Samada.

„Nechci vás tady,“ řekl.

„Já vím,“ pokývl v odpověď Samad. Přistoupil k němu, znovu pokývl a vrazil rolníkovi dlouhou zahnutou čepel dýky přímo do srdce. Rolník se začal kácet dozadu, Samad ho však zachytil. Talwar s Niazim mu pomohli odnést umírajícího dovnitř do domku a tam ho položili na hliněnou podlahu. Upíral na ně zrak. Nechají ho tu tak, dokud nevykrvácí.

„Až umře, musíme jeho mrtvolu někam ukrýt,“ poznamenal Niazi.

„Ovšem,“ souhlasil Samad.

„Budou se po něm shánět,“ dodal důrazně Talwar.

„Řekneme, že odešel do města navštívit syny. Ale to jen když se po něm bude ptát někdo z kmene. Pokud přijdou Američani nebo armáda, tak tohle je náš statek. Rozumíte? Jestli teď uprchneme, jen to vzbudí podezření.“

Oba přikývli.

Venku, nedaleko jedné z ohrad, objevili jámu, do které rolník ukládal hnůj. Hodili ho do ní a zaházeli hnojem. Samad se usmíval. Žádný voják nebude přehrabovat hnůj jen proto, zda nenalezne mrtvolu nějakého bezvýznamného rolníka. Samad si vzal na sebe některé součásti rolníkova oblečení. Potom se všichni posadili na rozvrzané židle, připravili si čaj a čekali na příchod noci.

Moore a jeho mladý společník Rana pozorovali tři muže pohybující se nedaleko skupinky stromů na vrcholu kopce. Byli však příliš nízko dole a příliš daleko, takže obličeje té trojice nebyly pořádně vidět ani triedrem. Rana měl za to, že to jsou tálibánští bojovníci, stráže střežící jakési území; Moore s jeho názorem souhlasil. On a Rana pochodovali pěšky přes podhůří, sestoupili do strže, potom zase vystoupili do výše položeného terénu, a až odtud pak Moore volal satelitním telefonem Iridium. Hornatý terén zhoršoval signál, hlavně když Moore volal z příliš hluboké rokle nebo rozsedliny, na vrcholcích hor však obvykle měl signál čistý, ovšem bylo zase dost snadné ho objevit. Dostal spojení s velitelem týmu Operačního odřadu alfa, jedné z elitních jednotek Speciálních sil pozemního vojska. V době, kdy byl příslušníkem jednotky SEAL, Moore s těmihle hochy pracoval v Afghánistánu a choval k nim hluboký respekt, ačkoliv se navzájem častovali pichlavými poznámkami a narážkami na to, která skupina má nejzdatnější a nejnebezpečnější bojovníky. Rivalita byla zdravá a současně i zábavná.

„Ozzy, tady Černovous,“ ohlásil se Moore volacím znakem, který používal u CIA. „Jak to vypadá?“

Hlas na druhém konci patřil kapitánovi Dalu Osbourneovi, nepatřičně, málem až trapně mladému, přitom však nesmírně bystrému člověku, který se společně s Moorem účastnil řady nočních přepadů. Ty, které provedli v Afghánistánu, jim oběma vynesly zajetí dvou klíčových nepřátelských „cílů“.

„V noci vyrážíme na hřiště, dostaneme další, do třetice,“ dodal Moore.

Ozzy si odfrkl. „A máte nějaký zpravodajský poznatky, co stojej za řeč, nebo je to akorát zase nějaká ta obvyklá hovadina?“

„Obvyklá hovadina.“

„Takže jste je vlastně neviděli.“

„Jsou tady. Tři už máme.“

„Proč mi, vy prevíti, tohle děláte?“

Moore se uchechtl. „Poněvač se vy poseroutkové rádi hrabete v hlíně. Posílám jména a fotky. Ty chlápky chci.“

„Ještě něco zajímavýho?“

„Podívej, jestli to pomůže – na tom místě jsme posbírali plno nábojnic. Určitě tam nedávno bylo cvičiště. Ti bordeláři po sobě ani neuklidili. Dneska v noci vás tady potřebuju, vpadnete jako překvápko najeden mejdan.“

„A seš si jistej, že to nebude jen plácnutí do vody?“

„Ručím za úspěch hlavou.“

„No tak teda jo, kurva, domluveno. Čekejte nás brzo, holky, jsme u vás coby dup. Nashle.“

„Fajn. A nezapomeňte si vzít rukavice, ať si neponičíte manikúru.“

„No jo, dobrá.“

Moore se usmál a telefon vypnul.

„Co teď dál?“ zajímal se Rana.

„Najdeme si nějakou jeskyňku, utáboříme se tam a potom uslyšíte přilétat vrtulník.“

„A nezaplaší je to?“

Moore zavrtěl hlavou. „Oni vědí, že tady máme družice a predátory. Akorát se zakopou. Pořádně se dívejte.“

„Mám trochu strach,“ přiznal se Rana.

„Děláte si srandu? Jen klídek. Budeme v pohodě.“

Moore ukázal na AK-47, zavěšený na rameni, a poplácal sovětskou pistoli Makarov, kterou měl v pouzdře na boku. Rana měl stejnou pistoli a Moore ho naučil, jak z ní střílet a vyměňovat zásobník.

V úbočí kopce objevili mělkou jeskyni; vchod do ní napůl zahradili balvany a zamaskovali větvemi. Zůstali tam až do noci. Moore začínal podřimovat. Dvakrát se přistihl, že usíná, požádal tedy Ranu, aby zůstal vzhůru a držel hlídku. Mladík tak jako tak s napětím očekával, co se bude dít, a byl docela rád, že bude hlídat.

Energetická tyčinka, kterou Moore snědl, mu neudělala dobře, měl živé sny, zdálo se mu, že plave v oceánu černém jako tuš, připadal si jako ukřižovaný na jeho nekonečné temné ploše. Náhle vyrazil rukou do vzduchu a pronikavě vykřikl: „NENECHÁVEJ MĚ TU! NENECHÁVEJ MÉ TU!“

Roztřásl se a prudce se vzbudil; něco jako kdyby mu přeběhlo přes ústa. Kde to kčertu jsem? Mokrý nebyl. Nemohl popadnout dech, uvědomil si, že mu ústa zakrývá čísi ruka. V temnotě, prosycené drobnými tečkami, se ukázaly Ranový doširoka rozevřené oči. „Proč křičíte?!“ pronesl Rana hlasitým šeptem. „Nikam přece nejdu! Neodcházím. Ale křičet nesmíte!“

Moore horlivě přikývl a Rana ruku odtáhl. Moore se kousl do rtu a pokoušel se nadechnout. „Heleďte, omlouvám se. Zlé sny.“

„Myslel jste, že jdu pryč?“

„Ani nevím. Moment – kolik je hodin?“

„Něco po půlnoci. Skoro půl jedné.“

Moore se posadil a zapnul satelitní telefon. Měl hlasovou zprávu. „Hele, Černovouse, ty bezectnej chlape, zvedáme se. Přibližnej čas příletu – za dvacet minut, váš dvorek.“

Moore telefon vypnul. „Poslouchejte! Slyšíte to?“

Samada probudil dotek ruky na rameni. Na okamžik jako kdyby ztratil ponětí, kde je, potom si uvědomil, že v rolníkově domku. Ležel na malé dřevěné posteli. Posadil se. „Letí sem vrtulník,“ sdělil mu Talwar.

„Jdi zase spát.“

„Opravdu?“

„Jen jdi. Až přiletí, budeme jen naštvaní, že nás probudil.“

Samad přešel k malému stolku a převázal si přes obličej kus hadru, aby to vypadalo, jako že přišel o oko. V téhle části země, zmítané válkou, to nebylo nic neobvyklého. Bylo to jednoduché přestrojení; když vyráběl bomby, zjistil, že čím jsou bomba, myšlenka nebo plán jednodušší, tím větší je naděje na úspěch. Tuhle teorii si znovu a znovu ověřoval a potvrzoval. Kus hadru. Zranění z války. Nevrlý rolník, vyburcovaný ze spánku hloupými Američany. To je všechno.

Alláhu akbar!

Bůh je veliký!

Dvanáct členů Operačního odřadu alfa rychle slanilo z black hawku. Tlumočník oslovil několik napůl probuzených lidí, kteří se vypotáceli z domků, zírali vzhůru na vrtulník vznášející se ve visu a clonili si oči před proudem vzduchu rozvířeného rotorem. Tlumočník hovořil do mikrofonu s reproduktorem. „Přišli jsme nalézt dva muže, to je všechno. Nikomu se nic nestane. Nebude se střílet. Prosím, pomozte nám ty dva muže najít.“ Opakoval to nejméně třikrát. Ozzyho lidé mezitím jeden po druhém sestupovali na zem a rozvinuli se po dvojicích do všech stran jako do vějíře, pušky připravené k výstřelu.

Prostor vysazení se nacházel na volné ploše mezi domky, asi dvě stě metrů od zdí pevnosti. Moore se s mladým kapitánem Speciálních sil a jeho nadpraporčíkem sešel v uličce mezi domky. Počkali několik vteřin, až se black hawk prudce stočí a s blikajícími navigačními světly odhučí do tmy. Pilot zamířil k zabezpečené oblasti přistání několik kilometrů odtud. Tam bude čekat, až Ozzy zavolá, aby pro ně přiletěl. Přistát s vrtulníkem ve vesnici a tam zůstat celou dobu, kdy tým bude pracovat, bylo příliš nebezpečné.

„Pamatujete na ten můj kop stranou? Co byste k tomu dodal, Robine?“ zeptal se Moore; přitom zamířil na Ranu světlo tužkové baterky.

Ozzy se usmál. „Tak jak se vede, kámo?“

Rana svraštil obočí. „Jmenuju se Rana, ne Robin.“

„To byl jen takovej náš slovní fór; stejně byste mu nerozuměl,“ podotkl Moore. Potom se otočil k nadpraporčíkovi, chlapíkovi jménem Bobby Olsen, známému také jako Bob-O. Ten na Moorea jen pohlédl a dělal, že se mračí. „Vy jste ten bambula od CIA, co?“ pronesl.

Bob-O měl stejný výraz ve tváři a stejnou otázku položil pokaždé, když se on a Moore setkali. Bob-O se z jakéhosi důvodu zlomyslně bavil tím, že si při každé příležitosti z Moorea utahoval. Moore zvedl ukazovák a napřáhl jej směrem k poručíkovu obličeji; užuž se chystal něco mu odpovědět.

Ozzy zasáhl: „Heleďte, vy blbečci, necháme toho, jo?“ Potom se zdviženým obočím oslovil Moorea: „Tohle je tvoje partie, Černovouse. Doufám, že ses nespletl.“

Ozzyho tým byl dobře vyškolený v technice a umění, jak jednat s příslušníky kmenů; práce v terénu jim umožňovala teorii a vědomosti ze školních lavic využít v praxi. Naučili se jazyk kmenů, prostudovali si jejich zvyky a v náprsních kapsách dokonce měli jakýsi malý složený tahák pro každou příležitost, pokud by se náhle a neočekávaně ocitli v situaci, kdy by si nevěděli rady. Podle svého skromného mínění byli velvyslanci demokracie. Někteří z nich sice mohli takovéto označení považovat za pošetilé, div ne připitomělé, přesto však ztělesňovali jediný způsob kontaktu se západním světem, který příslušníci kmenů budou vůbec kdy mít.

Moore, Rana, Ozzy a Bob-O se právě chystali přejít na druhou stranu prašné silnice plné dolíků, která vedla podél domků z nepálených cihel, když tu se k nim donesla od hor ozvěna dvou dávek z automatických zbraní. Při tom zvuku se Mooreovi zastavil dech, Bob-O zaklel.

„Racemane, kdo to střílel?“ vyštěkl Ozzy do mikrofonu, který měl u úst. Moore a Rana se přikrčili vedle jednoho domku.

Bob-O už měl vysílačku zapnutou také a úsečně se od ostatních týmů dožadoval vysvětlení, co se děje.

Ozvala se další střelba, její kadence a zvuk však byly znatelně odlišné. Nyní stříleli Ozzyho lidé z moderních bojových útočných pušek SCAR, určených pro speciální síly. Palba střelami ráže 5,56 nebo 7,63 milimetrů byla odpovědí na přepadení ze zálohy. Následovaly dva jednotlivé výstřely. Potom třetí. Pak pět, šest, možná sedm dalších, to palbu opětovaly kalašnikovy. O několik domků dál se tedy rozpoutala přestřelka.

Moore nastražil uši. Když člověk střílí z AK-47, nejprve nasadí plný zásobník, pak nastaví páčku pro střelbu jednotlivě nebo dávkami, odjistí, natáhne a pustí závěr, namíří a vypálí – najeden výstřel docela dost úkonů. Když však je páčka ve střední poloze, palba je poloautomatická a člověk může tisknout spoušť tak dlouho, až je zásobník prázdný. Je to základní činnost zbraně, ale důležité bylo toto: Při každé přestřelce Moore nejprve sluchem zjistil, kde se nepřítel nachází, potom se snažil určit, jestli nepřítel chce šetřit municí. Rozpoznal to sluchem pokaždé – buď plně automatickou palbu, což často znamenalo, že střelci mají každý několik zásobníků – nebo jednotlivé výstřely, což napovídalo, že nepřítel se snaží, aby žádná kulka nepřišla nazmar. Takové hodnocení samozřejmě nemuselo být vždy neomylné, ale Mooreovy předpoklady se zpravidla vyplnily.

Jakmile tálibánci spustili plně automatickou palbu, bylo záhodno počítat s nejhorším: Mají slušné zásoby munice.

„Nic nepodnikejte a ani se odtud nehněte,“ varoval Moore Ranu.

Rana vrhl pohled do uličky. „Jen žádný strachy, nikam nejdu.“

Ozzy vyhlédl za roh. „Neo a Big Dane, vy jděte do těch kopců na jihu,“ přikázal. „Raceman pálí tamhle tím směrem.“ Potom gestem vyzval Moorea a Ranu, aby ho následovali. Moore přešel blíž k němu. „Jak to vypadá?“

„Zatím tu máme takových osm, možná deset tálibánců. Přivolám apache, ať ty zmetky trochu pokropí.“

Ozzy měl na mysli vrtulník AH-64D Apache Longbow, nejlepší útočný vrtulník pozemního vojska, vyzbrojený jednohlavňovým pásovým kanónem s řetězovým pohonem závěrového mechanismu, dále raketami vzduch-země Hydra 70 a střelami AGM-114 Hellfire nebo střelami FIM-92 Stinger. Už jen pouhá silueta tohohle vrtulníku vyvolávala v představách tálibánců obrazy hrůzné smrti, scény, kdy neustávající palba rve spolubojovníky na kusy.

Ozzy nyní mluvil vysílačkou s pilotem vrtulníku, žádal ho, aby neprodleně přiletěl do vesnice a pustil se do povstalců kanónem.

„Teď vás vezmeme do oblasti přistání,“ řekl pak Ozzy.

„Slyšíte?“ otočil se Moore k Ranovi. „Jdeme zpátky. Nebojte se.“

Rana si přitiskl k hrudi svůj makarov. „Tohle se mi ale vůbec nelíbí.“

„Jsem s vámi,“ odtušil Moore. „Nic se vám nestane.“

Sotva to dořekl, zpoza rohu se vynořila postava a v měsíčním světle se ukázala puška.

Moore postavu vzápětí zahlédl, namířil na ni svůj AK-47, nastavený na plně automatickou palbu, a vypálil dávku čtyř střel. Kulky zabubnovaly do mužovy hrudi a mrštily jím do písku.

V tom okamžiku se z opačné strany domku sneslo na Ozzyho a Boba-O krupobití střel a zahnalo je zpátky za roh – palbu spustili nejméně tři tálibánci. Bob-O pokročil před Ranu, aby ho chránil, Moore se ještě ohlédl dozadu, pak se prudce otočil zpátky a připojil se k Ozzymu.

Na opačné straně ulice stály dva domky. Moore se vrhl na zem, neušly mu však záblesky z hlavně. Střelec se krčil na ploché střeše a kryl se za kamennou zídkou vysokou do poloviny lýtek. Vedla podél tří stran střechy. Střelec se za ni po každém výstřelu schoval. Další útočník byl vzadu za domkem, tam mu jako kryt sloužila zídka sahající do výše kolen.

Třetí byl nalevo od nich, uvnitř v domku. Pokaždé přiskočil k oknu, vypálil a stáhl se zpátky. Všichni tři věděli, že i zdivo z nepálených cihel je dokáže před střelami nepřátel ochránit.

„Rano, vy zůstaňte tady,“ přikázal Moore. Potom se odplazil blíž k Ozzymu. „Trochu je zaměstnej, já to obejdu a začnu tím na střeše.“

„Nejseš cvok?“ vyrazil ze sebe Ozzy. „Já tam na ně hodím tříštivej granát!“

Moore zavrtěl důrazně hlavou. „Potřebuju aspoň jednoho živého. Půjč mi pár pout!“

Ozzy se nevěřícně zašklebil a podal mu pouta na suchý zip.

„Hned jsem zpátky,“ mrkl na něj Moore.

„Počkejte, Money!“ ozval se nervózně Rana.

Moore však už pádil jako o závod uličkou ven. Byl oblečený, jako kdyby patřil ke kmeni, a měl zbraň, jakou používali příslušníci kmene. I když ho zpozorují, moment překvapení může přijít vhod a toho on plně využije. Přehnal se kolem dvou domků, přeběhl silnici a utíkal dál dozadu za domek, kde se jeden z tálibánských bojovníků tak důmyslně kryl na střeše. Nahoru se bylo možné dostat po vratkém dřevěném žebříku. Když tálibánec pálil další dávku, Moore mrštně vylezl nahoru. Muž, zaujatý střelbou, ho nezpozoroval.

Moore překročil zídku. Muž v černém turbanu klečel, vystrkoval hlavu jako pohyblivý cíl na střelnici, vypálil a vzápětí se přikrčil za zídku. Krycí palba Boba-O a Ozzyho drtila zídku, až z ní vyletovaly kamínky a vyskakovaly obláčky prachu.

Tálibánec se plně soustředil na to, co se děje dole, a Moorea, blížícího se k němu, neviděl ani neslyšel. Moore uchopil pistoli za hlaveň.

Nabral zhluboka dech a několika dlouhými skoky se vrhl na protivníka. Použil nekonformní způsob boje zblízka nazývaný Krav Maga, improvizaci, kterou si navíc uzpůsobil sám pro sebe. Muž ho zahlédl koutkem oka a otočil hlavu. Moore se na něj vrhl jako dravec s napřaženými drápy, vrazil mu koleno do zad a pažbou makarova ho udeřil do krku, kousek pod ucho. Ostrý úder do místa, kde se nachází krční tepna a nervus vagus, nerv bloudivý, má spolehlivě za následek bezvědomí postiženého.

Muž se svalil na zídku. Moore vytáhl ze zadní kapsy pouta, svázal mu ruce za zády, potom mu ještě spoutal nohy a nechal ho ležet na místě. Až se probere, dají si spolu čaj a pěkně si popovídají. Potom Moore slezl po žebříku zpátky. Bob-O s Ozzym zatím krycí palbou dál drželi ostatní dva tálibánce v šachu.

Moore se držel těsně při zdi a zamířil k dalšímu domku. Vyhlédl zpoza rohu. Asi deset metrů nalevo před ním seděl za nízkou zídkou na bobku druhý tálibánec. Měl pušku, ale v pouzdře u pasu měl ještě pistoli a na zádech těžký batoh. V něm má další zásobníky, usoudil Moore. Při pomyšlení na to, co se rozhodl udělat, se zarazil, chlap se mu zdál moc daleko, než aby ho mohl v tichosti dostat zezadu. A kdyby k němu vyrazil špatným směrem, mohl by schytat kulku od Ozzyho nebo Boba-O. Zahynout při smělém, odvážném činu je jedna věc, ale podniknout něco bezesmyslného a nechat se přitom odstřelit vlastními lidmi je do nebe volající pitomost, obvykle vyhrazená cizoložným politikům.

Jelikož Moore měl AK-47, tak pokud vystřelí, třetí tálibánec by mohl předpokládat, že to střílí jeho kámoš. Potom se však nabídla lepší varianta: snesl se nad ně apache longbow, naklonil se ostře doprava a začal nad nimi kroužit. Proud vzduchu, hřmot rotorů a mocný kužel světla reflektoru, propátrávajícího uličku, odvedly tálibáncovu pozornost.

Moore zvedl zbraň a třikrát vypálil. Ze vstřelů v tálibáncových zádech vytryskla krev. Potom Moore zamířil podél zdi k vedlejšímu domku, v němž se ukrýval třetí tálibánec. Po čtyřech se dostal k postrannímu oknu, potom obešel roh a pokračoval dál až k průčelí domku. Bob-O a Ozzy přestali pálit a Moore se tak mohl přesunout pod otevřené okno, ze kterého tálibánec střílel.

Nyní mohl hodit dovnitř granát a oddělat ho, jenže ho měl od sebe jen na délku paže. Převalil se tedy na bok, natáhl krk, aby viděl nahoru – a tam, na dosah, vyčuhovala nad parapetem hlaveň zbraně. Uchopil ji, přitáhl se za ni a dostal se tak na kolena. Ohromený útočník vyjekl, zbraň pustil a sáhl do pouzdra pro pistoli.

Než ji stačil vytáhnout, Moore odhodil AK-47 a namířil na něj pistoli. Tři kulky poslaly toho mizeru na zem. Moore vypálil ze své vlastní pistole, protože podle toho, co učí nejstarší ze starých škol, jedna ze zásad boje zní, že vložit vlastní život do rukou nepřítelovy zbraně je až to úplně poslední řešení.

Apache už odlétal, Ozzy jej odvolal.

Přes údolí Mana se nyní neslo jen tichnoucí bušení rotorů. Potom se rozštěkal pes a někde v dálce začal kdosi něco řvát. Anglicky.

Moore přeběhl klusem ulici a pokračoval dál na konec uličky. Tam čekali Ozzy a Bob-O. Všude byl cítit střelný prach. Moore se roztřásl náporem adrenalinu.

„Prima práce, Bambulo,“ poznamenal Bob-O.

„Jo,“ vydechl Moore. „Jednoho mám živého, je tam na střeše. Musím ho vyslechnout.“

„My jsme zabili ještě čtyři, ale ostatní se stáhli zpátky do hor,“ sdělil mu Ozzy. Přiložil si k uchu dlaň a naslouchal palbě svých lidí. „Jsou pryč.“

„Potřebuju si promluvit se starým Šáhem a poslechnout si, co mi o tomhle tom bude nalhávat,“ vyrazil ze sebe Moore; měl tím na mysli náčelníka vesnice.

„Já taky,“ podotkl Ozzy a ukázal přitom zuby.

Moore přešel k Ranovi, který stále ještě seděl v uličce, kolena přitisknutá k hrudi. „Tak co – je to dobrý?“

„Ne.“

„Už je po všem.“ Moore k němu napřáhl ruku a mladík ji stiskl.

Ozzyho tým odklidil těla zabitých tálibánců a došel si na střechu pro spoutaného zajatce. Moore, Ozzy, Bob-O a Rana mezitím odešli do pevnosti. Obdélníkové budovy obklopovala asi dva metry vysoká zeď také z nepálených cihel. Byla v ní velká dřevěná brána, před níž nyní stála šestice strážných. Ozzy jednomu z nich řekl, že si musí okamžitě promluvit s vládcem kmenů žijících v oblasti Saval. Strážný odešel dovnitř, Moore s ostatními čekal venku.

Náčelník Habib Šáh a jeden z jeho nejdůvěryhodnějších duchovních, Aiman Salahuddín, se vyhrnuli branou ven jako bouře. Sáh byl impozantně působící člověk vysoký kolem sto pětadevadesáti centimetrů. Na hlavě měl velký černý turban, jeho plnovous vypadal jako chomáč zmačkaných černých drátů. Zelené oči se mu ve světle Ozzyho baterky blýskaly. Duchovní byl mnohem starší, snad sedmdesátiletý, jeho plnovous měl barvu slonové kosti. Měl ohnutá záda a měřil jen něco přes sto padesát centimetrů. Neustále na Moorea a na ostatní vrtěl hlavou, jako kdyby chtěl Moorea i ostatní silou vůle zapudit.

„Mluvit budu já,“ prohlásil Moore.

„Jo, klidně, protože já se mám co držet, abych mu pořádně nevynadal.“

„Buďte zdráv, náčelníku!“ začal Moore.

„Co tu děláte?“ opáčil nakvašeně náčelník.

Moore se snažil potlačit vztek. Alespoň se o to tedy pokusil, avšak bez úspěchu. „Přišli jsme v míru, ale potom na nás zaútočil Tálibán. Hledáme tyhlety dva.“ Vrazil náčelníkovi do ruky fotografie.

Ten se na ně jen ledabyle podíval a pokrčil rameny.

„Ty jsem nikdy neviděl. A jestli někdo tady z vesnice pomáhá Tálibánu, zakusí můj hněv.“

Ozzy si odfrkl. „Náčelníku, věděl jste, že tálibánci jsou tady vesnici?“

„Samozřejmě že ne. Kolikrát jsem vám to už opakoval, kapitáne?“

„Teď by to mohlo být asi tak počtvrté. Pořád mi dokola opakujete, že teroristům nepomáháte, a my je tady pořád nacházíme. To prostě nechápu. Nepadají náhodou jen tak z nebe?“ Umění vyjednávat a odpovídající „vědecký“ přístup k vedení rozhovoru se Ozzy zcela nepochybně rozhodl poslat kčertu.

„Náčelníku, rádi bychom s vaší pomocí pokračovali v prohledávání vesnice,“ navázal Moore. „Stačí nám jen pár vašich mužů.“

„Je mi líto, ale moji lidé mají hodně práce s ochranou vesnice.“

„Jdeme.“ Ozzy se znechuceně odvrátil a odcházel, Bob-O v patách za ním. Duchovní přistoupil k Mooreovi. „Odejděte domů, vy i vaši přátelé.“

„Pomáháte nesprávným lidem,“ vybreptl náhle Rana.

Moore po něm střelil zlostným pohledem a přiložil si prst na rty.

Duchovní pohlédl na Ranu zúženýma očima. „Mladíku, naopak to právě ty se hrozně mýlíš.“

Pročesat vesnici a okolní rolnické usedlosti trvalo Ozzymu a jeho lidem ze Speciálních sil dvě hodiny. Neustále se přitom museli mít na pozoru před napadením.

Moore mezitím vyslýchal muže, kterého zajal. „Tak znova: jak se jmenuješ?“

„Zabijte mě.“

„Jak se jmenuješ? Odkud jsi? Viděls někdy tyhlety muže?“ Strčil mu fotografie před obličej.

„Zabijte mě.“

A tak to šlo pořád dál, znovu a znovu, až z toho byl Moore tak zoufalý, že to raději vzdal, než řekne něco, co by říct neměl. Výslechu se později beztak ujmou kolegové z CIA. Zlomit toho člověka může trvat třeba týden nebo i déle.

Ozzyho tým se konečně vrátil k vrtulníku a Moore ještě před odletem všechny seznámil s výsledkem svého snažení. „Tadyhleten statek,“ ukázal pak na domek na družicové fotografii, „stojí pěkný kus stranou. Byl tam někdo z vás?“

„My,“ odpověděl Bob-O. „Žije tam starý rolník, jednooký. Má pár synů. Nijak moc rád nás neviděl. Žádný z nich popisu našich hochů neodpovídá.“

„Takže hotovo. To bychom měli,“ poznamenal Ozzy.

Moore zavrtěl hlavou. „Kdepak; ti moji dva jsou tady a nejspíš nás zrovna teď pozorují.“

„Co s tím teda uděláme?“ Ozzy zamával bezradně rukama nad hlavou. „Jsme jako mezi mlýnskejma kamenama. A k tomu ze všech stran hory. A pár nasranejch lidí z kmenů. Do toho mrtvý tálibánci. Líp by bylo vašim lidem tam doma říct, ať těm zdejším pošlou náhradou za jejich trable nějaký dárkový karty do Walmartu.“

Neohlášená návštěva vesnice nicméně přece jen nebyla tak úplně k ničemu: Mooreovi šéfové si nebyli jistí, kterým směrem se v téhle době kloní náčelníkova loajalita. Teď to tedy vědí. Uvěřit tvrzení, že lidi, po nichž Moore jde, ani jediný člověk z téhle oblasti Šavalu neviděl, bylo směšné. Místní je viděli, mluvili s nimi, možná společně s nimi jedli a prodělávali výcvik. Moore tohle zažil už nejednou a nezbývalo mu tedy nic jiného než nechat fotografie obou hledaných na místě a obrátit se o pomoc na náčelníka.

„Mise teda byla neúspěšná?“

„Neúspěšná ne,“ odtušil Moore. „Jen nás zdržela nepředvídaná změna počasí.“

„Změna počasí?!“

Moore si odfrkl. „Jo. Velká bouře ticha, kdy vzduchem lítaly samý sračky.“

Rana jen kroutil hlavou. „Proč se rozhodli pomáhat Tálibánu – to teda nechápu.“

„To byste ale měl. Dostávají od něj víc než od kohokoli jiného,“ poučil ho Moore. „Jsou to oportunisti. Musejí být. Podívejte, kde a jak žijou.“

„Myslíte, že ty chlapy někdy chytíme?“

„Ale jo, chytíme, chce to jen čas. Jenže právě to je můj problém.“

„Vazír možná bude mít o vašem nezvěstném příteli nějaké zprávy…“

Moore si hluboce, beznadějně povzdechl. „To by pomohlo. Jenže já tak jako tak už zítra v noci budu odtud pryč – a jediným mým přáním přitom je, abych se mohl nějak pomstít za to, co provedli plukovníkovi a jeho rodině. Jestli ti chlapi prostě jen tak vyklouznou, nikdy si to nepřestanu vyčítat.“ Nastoupili do vrtulníku a v deseti minutách byli ve vzduchu.

Před přistáním v Kábulu měl Moore telefonát od Slatera.

Mexičan na fotografii, Tito Llamas, jeden z předních členů juárezského kartelu, byl nalezen v kufru auta s kulkou v hlavě. Podobně byli povražděni všichni Khodaiovi společníci, kteří byli vyfotografováni společně s Llamasem. Jediní z té fotografie, kteří dosud nebyli nalezeni mrtví, patřili k Tálibánu. Moore nyní musel co nejrychleji do Islámábádu, promluvit si o Llamasovi s místní policií a zjistit, jestli by nešlo objevit ještě nějaké další souvislosti. Napadlo ho také, že by mohl získat trochu víc času, kdyby „náhodou“ zmeškal odlet do Států.

Do města se dostal až ráno. Ranu poslal domů trochu se prospat, sám šel na policejní stanici. Tam se setkal s několika detektivy a nalezenou mrtvolu identifikoval jako Ti ta Llamase. Člen kartelu měl padělané doklady, včetně pasu. Moore také sdělil místní policii poznatky a údaje, které o Llamasovi měla Služba. Není třeba zdůrazňovat, že mu detektivové byli vděční.

Ostatní dva příslušníci Tálibánu na fotografii, o kterých se Vazír zmínil, nebyli nijak důležití, patřili k Paňdžábskému Tálibánu. Název pocházel od toho, že jejich hnutí mělo kořeny v jižním Paňdžábu. Tyto lidi nebylo těžké poznat, protože nemluvili jazykem pašto a tradičně udržovali vazby například se skupinou Džajše-Muhammed. Příslušníci Paňdžábského Tálibánu nyní prováděli své operace ze Severního Vazíristánu a bojovali společně s pákistánským Tálibánem a s al-Káidou.

Tato lekce z dějin však netvořila důležitou část e-mailu, který Moore dostal od Vazíra. Mnohem podstatnější bylo, že Vazír ty muže sice našel, jenže oba byli zavražděni. Tálibán prý odhalil místo, kde u něj docházelo k úniku informací, a zavraždil každého, kdo s tím měl něco společného… samozřejmě kromě Moorea. Ten ovšem nepochybně byl na seznamu první.

Možná je opravdu čas vrátit se domů.

7. CESTOVNÍ PLÁNY

Oblast Šaval

Afghánistán

Samad a jeho dva společníci uprchli z rolníkova domku před svítáním, pěšky překonali vzdálenost deseti kilometrů k hranici a pokračovali dál do Afghánistánu. Sice si zvolili náročnou, namáhavou trasu, ta však vedla často používanou stezkou. Aby na sebe neupoutali pozornost, přidali se ke skupince pěti obchodníků. Samad svým lidem opakovaně připomínal, že Američané je sledují z oblohy. Kdyby se vydali cestou, která vypadá jako příhodnější, protože je líp krytá stromy, vibrace, které by způsobili, by zachytilo některé z čidel REMBASS-II, jež Američané rozmístili podél hranice a pečlivě je ukryli. Tím by na sebe upozornili některou z mnoha amerických průzkumných družic Kennan třídy KH, přezdívaných „Keyhole“, Klíčová dírka. Ta by je začala fotografovat a snímky by se téměř okamžitě objevily na obrazovkách v Langley, kde nepřetržitě, dnem i nocí, sedí analytici a čekají, až se bojovníci Tálibánu, právě takoví, jako jsou oni tři, dopustí zmíněné chyby. Odpověď by byla rychlá a smrtící: bezpilotní predátor, řízený na dálku některým podplukovníkem letectva, sedícím v obytném přívěsu kdesi v Las Vegas, by na cíl vypálil střelu Hellfire.

Dorazili do údolí. Tam na ně čekal mulláh Omar Rámání. Seděl na hromádce přikrývek v jednom z více než deseti stanů, rozestavených do půlkruhu pod několika ořešáky a duby, z východní strany pak chráněných porosty kaktusů Pereskia aculeata. Ranní modlitby již skončily. Rámání popíjel čaj a právě se chystal vzít si sladkou placku, jíž Afghánci říkají roht, k ní pár meruněk, pistácií a hustý bílý jogurt. Ten představoval v těchto horách skutečný přepych.

Rámání trojici uvítal úsečným pokynutím hlavy a pohladil si plnovous, sahající mu až k límci a dole zakončený ostrou špičkou. Jeho oči, poněkud zvětšené tlustými skly brýlí v drátěných obroučkách, budily dojem, že jsou neustále přivřené, bylo proto těžké zjistit, jakou má právě náladu. Bílý turban si posunul dozadu, takže bylo vidět hluboké vrásky, brázdící mu celé čelo; na levém spánku měl mateřské znaménko ve tvaru fazole. Dlouhá bavlněná košile a pytlovité kalhoty zakrývaly objemný pas. Kdyby si sundal maskáčovou blůzu, obepínající mu těsně ramena, možná by vypadal o maličko méně hrozivě. Blůzu – starou a na loktech potrhanou – nosil už v době, kdy bojoval proti Rusům.

Samad si musel být vědom, že všechna ta pozornost, která se v poslední době na tuhle oblast soustředí, je Rámánímu nemilá. Na druhé straně ovšem mohl Rámání Samada pochválit za to, jak bystře uvažoval a jak dokázal Američanům opět zamotat hlavu.

Zvedl hlavu. „Mír s vámi, bratři, a děkujme Bohu, že tu dnes ráno jsme, abychom si mohli pochutnat na tomhle jídle a žít další den – protože naše dny jsou stále těžší.“

Samad a jeho druzi se rozsadili kolem Rámáního. Několik mladých mužů, kteří ho obsluhovali, jim přineslo čaj. Samad, celý rozechvělý, upíjel a pokoušel se zklidnit dech.

V přítomnosti tohohle člověka se nikdy necítil volně. Když Rámánímu někdo zkřížil cestu nebo zklamal jeho očekávání, mulláh ho dal na místě popravit. A nebyla to fáma, Samad takové popravy viděl na vlastní oči. Někdy provinilcovi uťali hlavu, jindy mu ji pomalu uřízli motorovou pilou; oběť křičela, až nakonec utonula ve vlastní krvi.

Rámání se znovu zhluboka nadechl, odložil šálek s čajem a založil si ruce na prsou; černá košile a šály kolem krku se přitom napjaly. Okamžik se na trojici upřeně díval, až se Samadovi pod tím pohledem sevřely strachem vnitřnosti. Mulláh si odkašlal a konečně znovu promluvil: „Armáda je teď pro nás nespolehlivá. To je jasné, Khodai mohl napáchat ještě nějakou větší škodu. Jsem vám vděčný za práci, kterou jste v Islámábádu vykonali, přesto však zbývá ještě mnoho nedokončeného – hlavně se to týká agenta, o kterém tam v hotelu hovořil náš odstřelovač. Hledáme ho. A teď je navíc ohrožen náš nový vztah s juárezským kartelem, protože jsme byli nuceni zabít jejich člověka. Tohle všechno dohromady znamená, že musíme jednat rychleji.“

„Rozumím,“ odpověděl Samad. „CIA získala v té oblasti mnoho operativců. Dobře jim platí a mladí muži dokážou jen stěží odolat. Nyní jsem pověřil dva své muže, aby jednoho takového vypátrali, je to ještě chlapec, jmenuje se Israr Rana. Máme podezření, že pomáhal spojení s kartelem vyzradit.“

Rámání přikývl. „Někteří z nás tvrdí, že zvítězí trpělivost. Američané tu nemůžou zůstat navždy – a také nezůstanou. Až odejdou, my tu budeme pokračovat ve výcviku a přeneseme Alláhovu vůli na lid Pákistánu a Afghánistánu. Ale já nesouhlasím s tím, aby se jen tak sedělo a čekalo, až se bouře přežene. Problémy se musejí likvidovat hned v zárodku. Už pět let pracuji na projektu, který zanedlouho přinese své plody. Infrastruktura je už na místě. Nyní potřebuji jen válečníky, kteří ten plán uskuteční.“

„Byli bychom poctěni.“

„Samade, ty je povedeš. Přeneseš džihád do Spojených států – a musíš k tomu využít kontakty, které jsi navázal s Mexičany. Rozumíš?“

Samad sice přikývl, ale zmocnil se ho nepokoj, věděl, že vyžadovat od Mexičanů nějaké laskavosti by je mohlo urazit a rozezlít. Kdyby je však dokázal nějak dostat na svou stranu, získat jejich podporu, jeho mise by měla mnohem větší vyhlídky na úspěch.

Jak to ale provést?

Bude se muset uchýlit k hudaibíje – lžím k čemuž ho korán nabádá, když má jednat s nevěřícími.

„Musím ale tebe i všechny tvoje lidi varovat, Samade,“ pokračoval Rámání. „Tomu plánu obětavě věnuje svůj život skoro sto našich bojovníků. Někteří za ten plán už dokonce život položili. Nyní je mnoho v sázce a v případě neúspěchu by následky byly nepříjemné, skutečně zničující.“

Samad jako kdyby již cítil na hrdle čepel. „Ano, my všichni rozumíme.“

Rámání pozvedl hlas a citoval korán: „A těm, kdož bojují na stezce Boží a budou zabiti či zvítězí, těm dáme odměnu nesmírnou.“

„Čeká nás ráj,“ dodal Samad a důrazně přitom pokývl hlavou. „A i když zemřeme a staneme se mučedníky jen proto, abychom vstali z mrtvých a znovu se stali mučedníky, učiníme tak. Proto milujeme smrt.“

Rámání přivřel oči ještě víc. „Ano, proto… Nyní jezme, a já prohovořím všechny podrobnosti. Složitost té mise a odvaha, kterou bude třeba při jejím plnění prokázat, vás určitě ohromí. Během několika dní se vydáte na cestu. A až přijde čas, předáte vzkaz od Alláha, takový, jaký Američané dosud nepoznali.“

„Nezklameme tě,“ sliboval Samad.

Rámání pomalu přikývl. „Nezklamte Alláha.“

Samad sklonil hlavu. „Jsme jeho služebníci.“

Mezinárodní letiště Gandhara

Islámábád, Pákistán

Moore byl na cestě do San Diega, kde se sejde se svým novým společným úkolovým uskupením. Už teď se hrozil těch víc než sedmnácti hodin letu, než se tam dostane. Seděl v odletové hale a čekal na spoj, který poletí jako první. Přitom pozorně sledoval ostatní cestující kolem sebe – většinou byznysmeny a zahraniční zpravodaje (Jak se alespoň domníval), také několik rodin s malými dětmi; jedna z nich určitě pocházela z Británie. Tu a tam nahlédl do tabletu, v němž měl všechny údaje, zabezpečené dvakrát zašifrovaným heslem. Každý pokus dostat se mu do počítače bez otisku jeho palce by vymazal obsah pevného disku. Moore si vytáhl jen některé ze zcela nově odtajněných zpráv Služby o činnosti kartelu vyvíjené podél hranice. Utajené zprávy si přečte na nějakém příhodnějším místě. Nejvíc ho zajímaly zpravodajské poznatky o napojení Blízkého východu nebo Arábie na tuto činnost, většinou se však zaměřoval na případy týkající se války mezi soupeřícími kartely, především mezi kartelem z mexického státu Sinaloa a juárezským kartelem.

Stále častěji se začínaly objevovat masové hroby – v některých byly až desítky mrtvých. Stínání hlav a mrtvoly pověšené z mostů ukazovaly na stále hrůznější útoky gangů sicariů, vedených bývalými vojáky mexických vzdušně výsadkových speciálních sil. Vládní místa tvrdila, že války drogových kartelů jsou důkazem úspěchu vládní politiky, která jednotlivé pašeráky drog staví proti sobě, Moore však již předtím dospěl k názoru, že kartely jsou už tak mocné, že doslova ovládají a řídí některé celé části země, a násilí že je jednoduše ukázka toho, jaké zákony platí mezi gangy. Přečetl si zprávu jednoho novináře, který strávil víc než rok shromažďováním dokumentů o činnosti kartelů. V některých menších městech v jihovýchodní části země byl kartel jediné uskupení, na které se občané mohli spolehnout, že jim dá práci a ochrání je. Onen novinář uveřejnil pět či šest takovýchto článků, pak ho před obchodním centrem, kde čekal na matku, prostříleli sedmnácti kulkami. Kartelům se očividně nelíbilo, co chtěl lidem sdělit.

V jiné zprávě se porovnávala malá města v Mexiku s podobnými městy v Afghánistánu. Moore viděl, že Tálibán se uchýlil ke stejné taktice a chování, jaké platily v kartelech. Jak Tálibán, tak drogové kartely si získávaly víc důvěry než vláda, a zcela určitě víc důvěry než cizí vetřelci. Tálibán i kartely pochopily, jakou moc jim dává pašování drog, a tuto moc využívaly k tomu, aby si zajišťovaly pomoc nevinných civilistů, kteří prostě nikde žádnou podporu nenalézali a jejichž potřeby vláda naprosto bez zájmu opomíjela. Při pohledu na vládu ještě zkorumpovanější než její nepřátelé, které měl za úkol zabíjet, Moore jen stěží dokázal zachovat apolitický postoj.

Zvěrstva páchaná oběma skupinami pomohla Mooreovi toto vše nepouštět ze zřetele.

Chvatně se probíral fotografiemi z míst činu. Mexičtí federální policisté leželi v kalužích krve, někteří brutálně prostřílení, jiní s podříznutými hrdly. Pozdržel se u snímku dvou desítek přistěhovalců, jimž uřízli hlavy a bezhlavá těla naházeli do staré kůlny jen tak na hromadu; hlavy chyběly a nebyly nikde k nalezení. Jeden sicario byl ukřižován přímo uvnitř svého domu. Kříž potom zapálili a jeho otec a ostatní členové rodiny se museli dívat, jak hoří.

Brutalita kartelů neznala mezí a v Mooreovi pozvolna narůstalo podezření, že jeho šéfové s ním počítají pro něco většího, než co původně naznačovali. Nejhorší noční můrou pro každého byl strach, že toto násilí pronikne přes hranice. Byla to ovšem jen otázka času.

Moore zkontroloval telefon a nehnuté zíral na tři zprávy od Leslie Hollanderové. První byla žádost, aby jí dal vědět, kdy bude zpátky v Kábulu, druhá byl dotaz, jestli její zprávu dostal.

Třetí byla otázka, proč ji ignoruje, a k tomu sdělení, že když jí odpoví, ona uspořádá další setkání, při kterém ho, jak se zdrženlivě vyjádřila, „ošuká tak, že bude mít nohy do O jako kovboj“.

Leslie pracovala v tiskovém odboru oddělení pro veřejné záležitosti při americkém velvyslanectví. Nejprve byla pracovně přidělena do Islámábádu, potom do Kábulu. Bylo jí sedmadvacet let, byla hodně štíhlá, měla tmavé vlasy a nosila tmavé brýle. Moore ji hned napoprvé v duchu rovnou zamítl jakožto skrznaskrz urputně podivínskou osobu, jejíž panenství zůstane nedotčené tak dlouho, dokud se nevynoří nějaký bledolící účetní s nadváhou (její mužská obdoba) a po dvouhodinovém dohadování z ní vydobude souhlas. Otázka sexu se při tom bude analyzovat a dlouze probírat, pak se dohodnou na pozici a samotný akt bude přímo klinický úkon. Po něm z toho oba dva budou úplně vedle.

Jenže – panebože… když šly dolů brýle a blůza, slečna Hollanderová předvedla pozoruhodný protiklad mezi svým zjevem a tím, co se v ní ve skutečnosti skrývalo. Moore byl jejich společnými sexuálními eskapádami úplně zahlcen – kdykoliv se mu podařilo uniknout na víkend do města a být s ní. Přesto však už teď věděl, jak ten film skončí; scenáristovi došly nápady a zbývaly už jen ty nejbanálnější situace: Mužský holce řekne, že jeho práce je příliš důležitá a on že musí vztah přerušit. Nebo: Mužský prohlásí, že musí odejít z města za prací a neví, kdy se vrátí. Takové výroky ale v jeho případě nikdy nikam nepovedou.

Zajímavé bylo, že přesně tohle všechno jí vyložil hned při jejich první společné večeři – že ji potřebuje jako zdroj informací, a že kdyby z tamtoho přece jen něco vzešlo, mohli by prozkoumat a uvážit možnosti; jenomže v téhle chvíli mu jeho kariéra brání v navázání jakéhokoliv dlouhodobého nebo vážného vztahu.

„Ale jo, beru, to je v pořádku,“ prohlásila.

Mooreovi zaskočilo pivo v krku, málem se zadusil.

„Myslíš si, že jsem děvka?“

„Vůbec ne!“

„No, ale jsem.“

Moore se ušklíbl. „Kdepak, ty jen víš, jak mužské zmanipulovat.“

„A jak mi to jde?“

„Moc dobře, ale tak usilovně se zase nemusíš snažit.“

„Hele, jen se podívej, kde jsme. Není to žádné z deseti nejlepších míst, kde by se člověk mohl pobavit, co? Ani to nejšťastnější místo na světě. Takže všechno záleží na nás. Zábavu zkrátka obstaráme my.“

A právě její postoj k životu, spolu s jejím smyslem pro humor, ji dělaly mnohem zralejší a pro Moorea nadevše přitažlivou. Ale stejně – ten film… závěrečné titulky už běží, sáček s popcornem je prázdný. Světla se rozsvěcejí a to dobré mezi nimi skončilo. Měl by jí to sdělit e-mailem? Jako to udělal přinejmenším už dvěma ženám před ní? V tom si nebyl jistý. Připadalo mu, že jí přece jen dluží víc. Některé z těch žen byly pro něj prostě záležitost na pár nocí. Pak stačil už jen lístek a pár slov. Vinu vždycky bral na sebe. Vždycky tvrdil, že to vůči nim není fér… Rok teď bude bez vážnějšího vztahu, klidně se uchýlí i k tomu, že bude za sex platit, protože takový člověk, jako je on, potřebuje právě a jedině výkonnost, uspokojení. A potom se zase ukáže nějaká Leslie a donutí ho znovu se nad vším zamyslet…

Vytočil její číslo do práce. Když telefon zazvonil, zatajil dech.

„Ahoj, samče! Žádné spojení přes družici? Hele: pokouším se nějak tě omluvit – naznačit ti, na co se vymluvit…“

„Tvoje e-maily jsem dostal. To já se omlouvám, že jsem se neozval.“

„Kde jsi?“

„Na letišti, a chystám se zrovna nasednout do letadla.“

„Kam? Nebo mi to nemůžeš prozradit?“

„Leslie, odvolali mě. Opravdu nevím, kdy budu zpátky.“

„To není zrovna moc srandovní.“

„Však si taky srandu nedělám.“

Ticho.

„Jsi tam?“

„Jo,“ odpověděla Leslie. „Takže… to tě odvolali tak najednou? Tys o tom nic nevěděl? Mohli jsme se sejít. Ani jsi mě nenechal rozloučit se!“

„Víš přece, že jsem nebyl ve městě. Nebyl by na to čas. Je mi líto.“

„No, tohle je nějaký blbý.“

„To vím.“

„Možná prostě nechám zaměstnání a budu tě všude doprovázet.“

Moore div že se neusmál. „Kdepak, žádný stalking, ty přece nejsi člověk, který by někoho úmyslně pronásledoval a obtěžoval.“

„Fakt ne? No, asi máš pravdu. Takže co teď mám dělat?“

„Zůstaneme v kontaktu.“

Následoval okamžik trapného, rozpačitého ticha, bylo slyšet jen jemné šumění v přístroji. Mooreovi jako kdyby cosi sevřelo ramena… začalo se mu hůř dýchat.

Zavřel oči; potom mu v hlavě zaznělo její plačtivé „Neopouštěj mě! Neopouštěj mě!“

„Asi jsem do tebe začala být zamilovaná,“ vypravila ze sebe přeskakujícím hlasem Leslie.

„Nic takového! Podívej, přece jsme do toho šli jen tak, pro zábavu. I ty sama jsi to tak chtěla. A já ti říkal, že ten den přijde. Ale máš pravdu. Je to k ničemu. A hodně.“ O něco tišeji ještě dodal: „Chci zůstat v kontaktu. Ale záleží to na tobě. Jestli to bude moc bolet – dobrá, budu to respektovat. A stejně: ty si můžeš zařídit život líp než já. Najdi si někoho mladšího, někoho, kdo nemá tolik povinností a závazků…“

„Jo, tos uhod. Zahrávali jsme si s ohněm, a spálili se. Ale mně bylo přitom tak dobře…“

„Hele – nevím, jestli tohle dokážu udělat znova.“

„‚Tohle‘… co tím myslíš?“

„Říct sbohem.“

„Takže už žádné další vztahy?“

„To nevím.“

„Pamatuješ, jak jsi mi povídal, že ti pomáhám vypořádat se s těmi tvými nočními můrami? A když ses pokoušel usnout, jak jsem ti vyprávěla příběhy z dob, kdy jsem byla na univerzitě?“

„Jo.“

„Tak na to nezapomeň. Slibuješ?“

„Samozřejmě že na to nezapomenu.“

„Doufám, že už dokážeš usnout.“

„To doufám taky,“ odtušil Moore.

„Škoda žes mi nepověděl, co tě trápí. Možná bych ti mohla pomoct ještě víc.“

„S tím si nedělej hlavu. Už se cítím mnohem líp. Díky i za to.“

„Díky za ten sex.“

Moore se zadýchaně uchechtl. „Takhle, jak to říkáš, to vyznívá pěkně sprostě.“

Těžce vydechla do mluvítka. „Taky že to takové bylo,“ pronesla.

„Jseš bláznivá potvora.“

„Ty taky.“

Zaváhal. „Brzy ti zase zavolám. Měj se.“ Zavřel oči a přerušil spojení. Brzy ti zase zavolám. Nezavolá. A ona to ví.

Pevně sevřel zuby. Měl z letiště, od téhle odletové brány zmizet, vrátit se k Leslii, říct jí, ať nechá zaměstnání, a sám se vykašlat na svou práci. Mohli společně začít nový život.

A za půl roku by ho nuda připravila o rozum.

A za osm měsíců by se rozvedli, on by z toho obviňoval ji a sebe by za to znovu nenáviděl.

Ohlásili nástup do letadla. Moore i ostatní cestující vstali a lhostejně, jakoby bez zájmu, postupovali k pracovnici letiště, která jim zkontroluje letenky.

8. JORGEHO STÍN

Rojasův dům

Punta de Mita, Mexiko

Druhý den ráno, po prezentaci uspořádané za účelem získávání finančních prostředků, Miguel vzal před snídaní Soniu do knihovny. Původně tam s ní chtěl jít až po jídle, ale cestou do hlavní kuchyně šli kolem knihovny a Sonia zahlédla na stěně několik zarámovaných fotografií. Zeptala se, jestli by se tam nemohli aspoň na chvilku stavit.

Pohled na klenutý kamenný krb s římsou z jasanu černého, na regály z několika druhů exotického tvrdého dřeva, sahající až ke stropu, ji připravil o dech. Na každé straně místnosti stály pojízdné žebříky a pojízdné schůdky. Sonia na jedny vylezla a měla tak před očima celou rozlohu knihovny, téměř sto čtverečních metrů.

„Tvůj otec rád čte?“ vyhrkla. Její zrak bloudil po tisících svazků s pevnou vazbou. Žádné paperbacky. Miguelův otec trval na tom, že všechny jeho knihy musejí mít pevnou vazbu, mnohé z nich byly dokonce vázané v kůži.

„Znalosti znamenají sílu a moc, ne?“ odtušil s úsměvem Miguel.

Nedaleko vchodu stál malý bar s tekoucí vodou a dřezem; tam Jorge často chystal a servíroval koňak takových značek, jako třeba Courvoisier, Delamain, Hardy a Hennessy. Uprostřed knihovny stály kožené pohovky uspořádané do tvaru písmene L, kolem nich byly rozložené koberečky se vzorkem tygří kůže, dovezené z Indie, mezi nimi jako ostrůvky spočívalo několik těžkých polohovacích křesel. Na několika širokých kávových stolcích stály stolní lupy na čtení a ležely na nich štůsky starých ohmataných časopisů Forbes, oslí uši jim nadělal otec. Vedle byl stojánek s tácky intarzovanými osmnáctikarátovým zlatem.

Sonia slezla dolů a vrátila se k jedné z fotografií, které ji zaujaly.

„Jak se jmenuje?“

„Sofia.“

„Je krásná.“

„Byla,“ opravil ji Miguel. Při představě, jak proběhl pohřeb – nedovolili mu účastnit se ho, protože by to pro něj bylo „příliš traumatické“ se mu lehce zachvěl hlas. Přál si, aby si otec uvědomoval vinu, kterou Miguel tehdy pociťoval, protože zatímco ostatní dávali jeho matce poslední sbohem, on seděl v letadle. Celý let do Švýcarska proplakal.

Fotografie jeho matky byla pořízena na pláži v Punta de Mita. Matka tam stála v černých bikinách, za ní se prostírala nesmírná rozvlněná plocha tyrkysově zelené vody. Široce se usmívala do fotoaparátu, vypadala jako okouzlující filmová hvězda z jiných časů.

„Otec tuhle fotografii miloval.“

„A co tahle?“ Sonia přešla k menší fotografii, na které byli otec, matka a děťátko, zabalené do lněné tkaniny a hedvábí. Stáli před mořem svíček, za sebou měli okna z barevného skla, stěny zdobily obrazy svatých.

„To jsou moje křtiny. A tamhleta je ze svatého přijímání. A pozdější ještě z biřmování.“

Sonia se zadívala na fotografie Miguelovy matky. „Vypadá jako… nevím – prostě působí dojmem silné ženy.“

„Otci nikdo nesměl říkat, co má dělat. Nikdo kromě ní. Ona byla vládkyně. Asi jsem ti o tom nevyprávěl – ale jednou jsme byli o dovolené v Cozumelu a ona tam šnorchlovala. Dívali jsme se na potopené letadlo. Najednou měla dojem, že ji něco kouslo. Pak jsme ji ztratili z očí a ona se málem utopila. Mysleli jsme, že se uhodila hlavou o korál. Otec se za ní potopil, vytáhl ji ven a dával jí umělé dýchání z úst do úst. Přišla k sobě a vodu prostě vyplivla, přesně tak, jak to vidíš v televizi.“

„Páni – to je úchvatné! To jí přece zachránil život!“

„Když mu tohle řekla, on odpověděl jen ‚Ne, tys zachránila můj‘.“

„Tvůj otec je romantik.“

„To je pravda. Tenkrát večer se mi svěřil, že kdyby bývala zemřela, nevěděl by, co bychom si počali. On by prý byl úplně ztracený. A za pár měsíců u ní zjistili rakovinu. Jako kdyby ten výlet tehdy byla jakási předzvěst, jako kdyby nás Bůh chtěl připravit na to, co se stane. Ale nepodařilo se mu to.“

„To je prostě… Nevím, co říct…“

Miguel se chabě pousmál. „Půjdeme jíst.“

Omelety se salsou, čedarem, kmínem a česnekovým práškem jim připravil otcův soukromý šéfkuchař Juan Carlos, řečený J. C. Pověděl jim, že Jorge si šel na pláž zaběhat a zaplavat. Alexsi byla v bazénu a podle sdělení J. C. už v sobě měla tři mimosy: šampaňské s pomerančovým džusem.

Když dojedli, Miguel ukázal Sonii posilovnu. Poznamenala, že je vybavená líp než posilovny ve většině pětihvězdičkových hotelů. Miguel prohlásil, že otec je velkým vyznavačem fitness a chodí sem se soukromým trenérem na dvě hodiny denně, pět dní v týdnu.

„Ty hraješ jen fotbal?“

„Jo. Kovový činky jsou těžký.“

Usmála se. Potom šli do místnosti s televizorem, přehrávačem a ohromným promítacím plátnem, vhodným pro promítání televizního obrazu. Bylo tu pětadvacet míst k sezení.

„Vypadá to tu úplně jako v biografu,“ podotkla Sonia.

Miguel přikývl. „Teď tě vezmu na své nejoblíbenější místo z celého domu.“ Vedl ji po dvou ramenech schodiště do přízemí. Prošli místností se stěnami z materiálu pohlcujícího zvuk. Miguel musel namačkat na elektronickém zámku dveří celou řadu bezpečnostních kódů. Dveře se s cvaknutím otevřely, světla se automaticky rozsvítila a vrhala odlesky na zářivě lesklou podlahu z bílého mramoru, prostírající se na dvacet metrů před nimi. Místnost rozděloval vysoký černý koberec na dvě poloviny, po jeho obou stranách stály kovové vitríny a stoly. I v těch se rozsvítila světla.

„Co to je? Nějaké muzeum?“ zeptala se Sonia, když vešla dovnitř. Její podpatky při chůzi po mramorové podlaze cvakaly.

„To je otcova sbírka zbraní. Pistole, meče, nože – to všechno má moc rád. Vidíš tamhlety dveře? Hned za nimi je střelnice. Něco primového.“

„Páni – koukni na tohle! Má tu luky a šípy! A tamhleto je kuše?“ Sonia ukázala na zbraň, pověšenou na věšáčku.

„Jo, je… stará snad stovky let. Pojď semhle.“

Vedl ji ke stolu s modernějšími pistolemi a s dalšími různými podobnými zbraněmi. Byly tu pušky AR-15, samopaly MP-5, AK-47, kterým otec kvůli jejich zahnutým zásobníkům říkal „kozlí rohy“, vedle toho desítky dalších pistolí. Některé měly rukojeti vykládané diamanty, jiné je měly pozlacené nebo zdobené stříbrnými destičkami s rytinami. Byla to sbírka zbraní, o kterých otec říkal, že by se z nich nikdy nemělo střílet.

„My rádi střílíme tímhle,“ pronesl Miguel. Nyní ukázal na řadu pistolí Beretta, Glock a Sig Sauer. „Vyber si jednu.“

„Cože?!“

Miguel zvedl obočí. „No jen si klidně jednu vyber!“

„To myslíš vážně?“

„Už jsi někdy střílela z pistole?“

„Samozřejmě že ne! Zbláznil ses? Kdyby můj otec přišel na to, že…“

„Nepovíme mu to.“

Zkřivila obličej a kousala se do rtu. Jak sexy! „Migueli, když… já nevím – nebude se tvůj otec zlobit?“

„Kdepak. My sem chodíme pořád,“ lhal Miguel. Už to bude pár let, co naposledy cvičně střílel na cíl, to však Sonia nemusí vědět.

„Nemůžeme třeba dělat, že střílíme jen jako, ne doopravdy, tak jako střílejí ve filmu?“

„Bojíš se?“

„Trochu.“

Přivinul ji k sobě. „Neboj; jak ucítíš sílu, kterou ti zbraň dodá, když ji vezmeš do ruky, úplně tomu pocitu propadneš. Je to jako droga.“

„Já bych měla lepší nápad, co bych radši brala do ruky,“ prohlásila potutelně a několikrát zvedla obočí.

Miguel zavrtěl hlavou. „Ale no tak! Zahrajeme si teď na gangstery a párkrát si vystřelíme.“

Povzdechla si a vybrala si jednu z berett. Miguel si vzal podobnou pistoli, přešel k malé skříňce, odsunul zástrčku a vyndal několik zásobníků. Odvedl Soniu k dalším dveřím vzadu a namačkal kód. Vešli na střelnici, světla se opět automaticky rozsvítila. Miguel odvedl Soniu do jednoho střeleckého boxu, tam obě pistole nabil a podal jí chrániče sluchu a ochranné brýle.

„Tohle si musím vzít?“ Sonia ukázala na chrániče sluchu. „Vždyť mi to zničí účes!“

Rozesmál se. „Co je důležitější – tvoje vlasy, nebo tvůj sluch?“

„No tak teda jo…“ Neochotně si chrániče nasadila.

Když byli připravení ke střelbě, Miguel jí pokynem naznačil, že on bude střílet první, ona že se má dívat a dávat dobrý pozor. Ukázal jí, jak zbraň držet, kde je pojistka, a pak dvakrát vystřelil do terče. Rány šly trochu vedle. Jeho střelecké umění „zrezlo“ víc, než si myslel.

Potom přešli do Soniina boxu. Postavil se za ni, zhluboka jí dýchl do vlasů a ukázal jí, jak pistoli držet. Potom ji jemně pustil a poklepal jí na rameno na znamení, že má střílet.

Vystřelila dvakrát. Jako terče sloužily siluety lidí, stejné terče, jaké se používají na vojenských a policejních střelnicích. Sonia předvedla dva dokonalé zásahy do hlavy.

„No teda!“ vyhrkl Miguel. „Koukni na to!“

Popleteně na něj pohlédla. „Začátečnické štěstí. Zkusím to ještě jednou.“

Zkusila to tedy; při každém výstřelu sebou trhla a terč nezasáhla ani třetím výstřelem.

„Zkus to znova!“ naléhal Miguel.

Uposlechla; tentokrát však navíc ještě zavřela oči a kulka trefila Miguelův terč.

Zasténala, položila pistoli na stolek před sebou a promnula si ruce. „Ta pistole začíná být horká! A bolelo to!“

Miguel si sňal chrániče uší a brýle; ve vzduchu visel těžký pach střelného prahu. „Ukaž ruku!“ Vzal její dlaň do své a palci jí masíroval hebkou kůži. Sonia se k němu přitulila, ovinula mu paži kolem ramen, pevně se k němu přitiskla a třela se mu stehnem o rozkrok.

A měla ho. Snad v minutce byli na podlaze a střelnicí se neslo její sténání a vzdechy; Miguel si neustále tiskl prst na rty, obával se, že otec se už možná vrátil a shání je. Castillo bude vědět, že jsou tady dole. Castillo ví o všem a Jorgemu by to hlásil, nicméně o tom, co se při jejich návštěvě střelnice teď odehrává, by diskrétně pomlčel.

Miguel se náhle od Sonii odtrhl.

Posadila se a nazlobeně našpulila rty. „Udělala jsem něco špatně?“

„Ne, to já.“

„Takže bychom si měli promluvit?“

„Nevím… jenom je to… ta schůzka kvůli nadaci, všichni ti lidé… Víš – napadlo mě, že každý, koho otec najme, se bojí, že pak zase dostane padáka, a tak nám všichni lezou do zadku. Ale mají nás opravdu rádi? Možná si myslí, že jsme akorát dva hlupáci. Předstírají, že nás mají v úctě, a za zády nám nadávají.“

„To není pravda. Jen si vzpomeň, co otec včera večer říkal. Je to dobrý člověk.“

„Ale většina lidí se ho stejně bojí.“

„Možná mícháš dohromady strach a úctu.“

„Jo, možná, ale ten druh moci, který otec má, budí strach, dokonce i ve mně. Teda… nikdy nedokážeme být spolu doopravdy sami.“

„Tvůj otec využívá své postavení k tomu, aby konal ve světě dobro. A vůbec – proč na tohle myslíš právě teď?“

Miguel se zhluboka nadechl a nakonec jen beze slova pokýval hlavou. Oblékal se s provinilým pocitem. O skrytých bezpečnostních kamerách jí nepověděl. Celá tahle jejich eskapáda je zaznamenaná, protože kdyby se kamery vypnuly, okamžitě by to upozornilo Castilla. V Rojasově domě bylo soukromí přepych.

Celý den pak strávili na pláži; plavali, fotografovali se a popíjeli. Sonia sice měla na sobě modré bikinky, ale některé její snímky Miguelovi silně připomínaly matku, protože její fotografie v knihovně byla pořízena právě na téhle pláži. I jejich jména se jedno druhému podobala – Sonia-Sofía – a on si začínal sám sebe představovat v souvislosti s řeckými tragédiemi.

Byli tu s nimi dva lidé z otcovy ochranky. Snažili se chovat diskrétně, zůstali sedět na židlích asi deset metrů od nich. Ani Castillo se příliš nevzdaloval od plochy kolem bazénu, aby je mohl sledovat triedrem.

„Tamhleti taky pracují pro tvého otce,“ poznamenala Sonia; upřeně se na ty dva dívala přes obroučky slunečních brýlí.

„Jak to můžeš vědět?“ utrousil Miguel sarkasticky.

„Ty jsi na tohleto asi zvyklý, co?“

„Ve Španělsku – tam to bylo fajn. Otec asi měl své lidi i tam, já jenom nevěděl, kdo to je, a tak jsem si jich vlastně ani nevšimnul.“

Pokrčila rameny. „Když máš peníze, někteří lidé tě nenávidí.“

„No ovšem. K obavám z únosu otec nikdy nemá daleko. Mezi jeho přáteli jsou lidé, kteří si vytrpěli své, když se únosci násilně zmocnili někoho z jejich blízkých. Policie nebyla k ničemu. Výkupné je teď až nesmyslně vysoké. Buď zaplatíš, nebo rodinu už nikdy neuvidíš.“

„Tohle gangy kartelů dělají pořád.“

„Některý by určitě nejradši otce unesl a dostal pořádné výkupné,“ souhlasil Miguel.

„No, nevím – má moc dobrou ochranku; pochybuju, že by někdy k něčemu takovému došlo. A kromě toho, on hodně cestuje a je těžké předem odhadnout, kde bude. Zrovna teď říkal něco o tom, že si musí zabalit.“

„Ano, zase někam odlétá.“

„Kam? Na mezinárodní kosmickou stanici?“

„Pravděpodobně do Kolumbie,“ odtušil se smíchem Miguel. „Slyšel jsem ho mluvit o tom, že navštíví prezidenta a možná i nějaké další přátele, co tam má. V Bogotě vlastníme podnik. A v Kolumbii má i přítele, který pro něj zhotovuje speciální obleky.“

„Můj otec se jednou setkal s francouzským prezidentem, na Tour de France. Ale ne že by měl všude po světě přátele mezi prezidenty jako tvůj otec.“

„Víš co?“ začal Miguel a celý se nad tím nápadem rozzářil. „My si možná taky trochu zacestujeme…“

Večeře se podávala přesně v šest hodin. Miguel a Sonia se osprchovali a ustrojili zvlášť pro tuto příležitost. Miguel Soniu upozornil, že pro jeho otce má nesmírný význam, když rodina stoluje společně, protože takových příležitostí je málo a vždycky trvá dlouho, než se naskytne další. Rodinné večeře doma jsou vzácné zážitky, a proto je třeba chovat je v nejvyšší možné úctě.

Budou jen čtyři, jíst se tedy bude u jednoho z menších stolů hned vedle hlavní kuchyně. J. C. připravil jídlo o čtyřech chodech – hovězí a kuře. Toto jídlo se stalo jedním z nezapomenutelných zážitků hostů každé restaurace pojmenované po Sofii. Rodina vlastnila šestnáct exkluzivních restaurací, všechny byly pojmenované po Miguelově matce a podávala se v nich jak tradiční mexická jídla, tak jídla smíšené kuchyně zahrnující všech šest regionů země. Jejich světově proslulé pokrmy se podávaly v atmosféře, jež podle Jorgeho slov měla vyjadřovat ducha velkých dávných civilizací Mexika, od Olméků po Aztéky. Ohromné skulptury hlav, rybářské lodě a starověké masky, rozvěšené v každé jídelně, představovaly jen několik málo příkladů z celého bohatství uměleckých děl. Večeře pro dva v „Sofiině restauraci“ v texaském Dallasu přišla hosty na téměř dvě stě dolarů – a to ještě před tím, než si objednali víno.

Jorge se dlouze napil minerálky. „Sonio, tak jak se vám tu líbí?“ zeptal se.

„Je to tu příšerné. Připadá mi, že se tady se mnou špatně zachází, a fakt chci domů. Vy všichni jste doslova hrozní hostitelé. A jídlo je hnusné“

Miguelovi málem vypadla vidlička z ruky.

Sonia vyprskla smíchem. „Ne, vážně – jen si dělám legraci! Přece byste tomu nikdo nevěřil!“

Jorge se konečně usmál. „Vidíš?“ oslovil Alexsi, „tohle je smysl pro humor. Přesně o tomhle mluvím. Ty jsi až moc milá a až moc vážná.“

Alexsi se usmála a sáhla po číši s vínem. „Pokud má člověk být milý, musí se o to vážně snažit.“

„A taky jsi chytrá,“ dodal Jorge. Naklonil se k ní a políbil ji.

Miguel si povzdechl a odvrátil zrak.

Hovor se soustředil na Soniu, na to, co zažije ve škole, co si myslí o španělské vládě, a na to, jaký má názor na evropskou ekonomiku obecně. Při Jorgeho výslechu obstála zdárně. Po jídle se všichni pohodlně usadili. Jorge se nahnul blíž ke stolu a upřel pohled na Miguela.

„Synu, mám pro tebe ohromnou zprávu. Odkládal jsem ji, vyčkával jsem s ní, než ti ji sdělím, ale – mám to udělat teď, nebo jindy… a dnešek se na to zrovna dobře hodí. Přijali tě na léto do učení v Banorte.“

Miguel se sice nezamračil, ale měl co dělat, aby rozladěnost nad tou zprávou nedal na sobě znát. Otec zářil nadšením, v jeho očích bylo tolik očekávání, jaké v nich Miguel už celé roky neviděl.

Učení v Banorte? Co tam po něm budou chtít? Bude pořizovat finanční záznamy? Pracovat pro nějakou pobočku, nebo pro korporátní kancelář? Oč se to otec pokouší? Zkazit mu celé léto?

„Migueli… copak je?“

Miguel polkl.

„Nechává tě to úplně v klidu! Bude to přece cenná zkušenost. Všechno, co znáš ze studií, můžeš uplatnit v praxi! S teorií vystačíš jen do určité míry. Potřebuješ pracovat někde, kde uvidíš, jak věci vlastně fungují. Potom se vrátíš do školy, získáš bakalářský titul a budeš v plném rozsahu rozumět tomu, co se v bance odehrává. K takovéhle zkušenosti se nijak jinak nedostaneš.“

„Ano, jistě.“

„Ty nesouhlasíš?“

„Já jenom…“

„Promiňte,“ ozvala se Sonia a vstala. Miguel okamžitě vstal také a pomohl jí odsunout židli. „Potřebuju do koupelny,“ dodala Sonia.

„Já taky,“ přidala se Alexsi a s naléhavým výrazem v očích pohlédla na Miguela.

Jorge počkal, až obě ženy odejdou a až sloužící sklidí ze stolu. Potom Miguelovi gestem naznačil, že půjdou k bazénu podívat se na měsícem osvětlený oceán.

Stáli u zábradlí, otec stále se sklenicí v ruce. Miguel se pokoušel sebrat odvahu k tomu, aby dokázal otcovu nabídku odmítnout.

„Migueli, ty sis myslel, že se budeš celé léto jen tak poflakovat a nic nedělat?“

„Ne, to ne.“

„Tohle je velká příležitost.“

„To chápu.“

„Ale nechceš ji využít.“

Miguel si povzdechl a konečně na otce zpříma pohlédl. „Chci Soniu vzít na prázdniny.“

„Ale vždyť ses zrovna vrátil ze Španělska!“

„Já vím, ale chci jí ukázat naši zemi. Pomýšlel jsem na San Cristóbal de las Casas.“

Jorgeho výraz začal roztávat, jeho pohled zabloudil na oceán. San Cristóbal bylo místo, kam Miguelovi rodiče často jezdili, jedno z měst, které si matka z celého Mexika oblíbila nejvíc. Milovala vysočinu v Chiapas a ráda hovořila o křivolakých uličkách, o domcích natřených jasnými barvami a se střechami z červených tašek, o zelení porostlých horách prostírajících se všude kolem. To místo má bohatou historii a jsou v něm významné památky pradávné mayské kultury.

„Vzpomínám na to, jak jsem tam tvou matku poprvé vzal…“ Jorge si jen zhluboka povzdechl, nedokázal mluvit dál.

„Sonii by se tam asi líbilo taky.“

Jorge přikývl. „Zavolám do té banky. Ty si vezmeš vrtulník a strávíš v San Cristóbalu týden. Potom půjdeš pracovat. Jestli budeš chtít, aby tu Sonia zůstala – v pořádku, ale ty budeš pracovat.“

Miguel ohromeně zavrtěl hlavou. „Děkuju!“

„Budeš tam mít doprovod,“ připomněl mu otec.

„Chápu. A mohli by se chovat diskrétně, jako se chovali ve Španělsku?“

„Dohlédnu na to. Tak – co si o tom děvčeti myslíš?“

„Je… vynikající.“

„Taky si myslím.“

„Ovšem. Vždyť jsi ji přece pro mě objevil ty.“

„Nejde samozřejmě jen o tohle. Je velmi elegantní. Byla by výborný přírůstek do naší rodiny.“

„To ano, ale nechci nic uspěchat.“

„To se rozumí samo sebou.“

„Stavili jsme se ještě na dezert!“ zavolala ode dveří Miguelova teta. Arturo stál vedle ní. „Nepřišli jsme pozdě?“

„Nikdy není pozdě,“ poznamenal Jorge. Políbil ji, potom potřásl Arturovi rukou.

Zatímco hovořili, Castillo se postavil za ně a zvednutou bradou dal Miguelovi znamení, aby k němu šel. „Potřebujete něco, Fernando?“

„Ano. Snažil jsem se dívat na monitor jen tím svým slepým okem – jestli víte, co tím myslím.“

„Moc vám děkuji.“

„Ale podruhé už bych to nedělal,“ podotkl Fernando. „Vašemu otci by se to nezamlouvalo. Řekl by, že s ní nezacházíte jako s dámou.“

„Chápu. Dík, Fernando. Byla to ode mě pitomost.“

„Já byl taky mladý. A dělal jsem takové věci.“

Miguel mu položil ruku na rameno. „Jste dobrý přítel.“ Potom se vrátil k bazénu. Jeho otec tam právě vysvětloval Arturovi, že opravdu dokáže vnímat odlišnosti a že by měli společně pracovat na tom, jak násilí v Juárezu omezit.

„Já jsem jen guvernér, Jorge. Můžu udělat jenom něco. Prezidentova politika nikam nevede, jen k ještě většímu násilí. Zrovna dneska jsem zase dostal zprávu o dalších případech zabíjení ve městě. A včera mi přišla další výhrůžka smrtí.“

„Jsi ten nejlepší a nejstatečnější, koho máme. Víš, co dělat. Ale hlavně se nenech zastrašit. Násilí jednou skončí. A já udělám všechno, abych tomu napomohl.“

„Jorge, to, co ti teď řeknu, jsi možná už slyšel, ale ode mě zatím ještě ne. A já musím přidat svůj hlas k ostatním.“

„O čem to mluvíš?“

„Měl by ses stát prezidentem Mexika.“

Jorge překvapeně couvl. „Já?!“

„Máš konexe a finance. Mohl bys vést pozoruhodnou kampaň.“

Jorge se rozesmál. „Ne, tisíckrát ne! Já jsem byznysmen, nic víc.“

Miguel si otce pozorně prohlížel – viděl výraz nevěřícnosti v jeho obličeji i náznak pocitu viny v jeho očích: jako kdyby tím, že odmítá kandidovat, nechával všechny kolem na holičkách.

„Chyběla jsem ti?“ zeptala se Sonia a zavěsila se do něj.

Otočil se k ní. „Ano,“ zašeptal. „A mám pro tebe překvapení.“

9. DŮVĚRA

Hotel Bonita Real

Juárez, Mexiko

Měl chuť ji při sexu škrtit, protože se někde dočetl o erotické asfyxiaci a ona mu pověděla, že když se vůči ní chová dominantně, rozparádí ji to.

Když však Dante Corrales svíral oběma rukama Mariin krk, zatímco ona měla paty pevně zapřené o jeho ramena, nechal se unést až příliš, a než dosáhl orgasmu, Maria se přestala hýbat.

„Mario! Mario!“

Odstrčil její nohy stranou, přiložil jí ucho k ústům a naslouchal. Sám dýchal přerývaně, jeho tep pádil jako splašený a hlavou se mu míhaly obrazy Mariina pohřbu.

Zachvátila ho taková panika, že se mu roztřásla ramena. „Panebože…, panebože…“

Maria náhle prudce otevřela oči. „Ty hovado! Vždyť jsi mě moh zabít!“

„Ale – blbost! Tys to jen filmovala!“

„A co sis myslel? Že se od tebe nechám zabít? Dante, musíš si dávat pozor!“

Dal jí facku. „Ty mrcho jedna! Málem jsem se posral strachem!“

Vrátila mu ji. Vyvalil oči, sevřel pěst a zaskřípal zuby.

Potom na něj pohlédla. A rozchechtala se. Popadl ji, přehnul si ji přes koleno, až měl její pevný hladký zadek přímo před očima. Pak ji přes něj pleskal, až jí půlky zrudly. „Už to nikdy nedělej! Nikdy!“

„Ano, tatínku! Ano…“

Za patnáct minut byl Corrales z hotelu venku, předtím se ještě přesvědčil, že Ignacio vpředu u stolku má věci pod kontrolou. Sem si pro trochu „produktu“ přicházeli méně významní dealeři, on se věnoval detailům prodeje.

Hotel koupil před několika měsíci a právě jej kompletně renovoval – malbu, koberce, nábytek, všechno. Přál si, aby ho nyní mohli rodiče vidět. „Já tu nepracuju,“ řekl by jim, „mně to tady patří!“

Hotel měl jen tři podlaží a asi čtyřicet pokojů. Corrales zamýšlel alespoň deset z nich přeměnit na „luxusní“ apartmány, kde by ubytovával důležitější klienty. Měl však jisté potíže s hledáním stavebních inženýrů, protože ti nejlepší z nich měli práci podél hranice při kopání tunelů. Připadalo mu to až směšně protismyslné. Klempíře a zedníky, kteří pracovali se sádrokartonem, už zaměstnal. Najal bytového architekta ze San Diega a Maria ho umluvila, aby pozval přítele a realitního agenta, který praktikoval feng šuej, aby v každém pokoji hosté dostávali „energii“. Mariu tyhle praktiky naplňovaly štěstím, takže Corrales s nápadem souhlasil, dokonce nad ním ani neobrátil oči v sloup.

Dnes ve svém luxusním escalade vyjel na ulici Manuela Gómeze Morína a pokračoval dál podél hranice do malé čtvrti řadových domů, jejichž příjezdové cesty byly uzavřené za vysokými branami z tepaného železa a jejichž okna chránily mříže ze stejného materiálu. Byly to novější domy se střechami z tašek, před každým z nich stál na příjezdové cestě zaparkovaný pancéřovaný sedan s neprůstřelnými okny. Většinu obyvatel tvořili členové kartelu nebo jejich příbuzní. Corrales zajel do slepé ulice, tam auto otočil a čekal. Konečně se na jedné příjezdové cestě objevili Raúl a Pablo. Došli k němu a skočili do auta. Oba měli na sobě volné kalhoty ušité na míru, k nim košile a kožené bundy.

„Dneska v noci vydáme prohlášení,“ začal Corrales. „Jsou tamti čtyři sráči připravení?“

„Jsou,“ odpověděl Pablo. „Žádný problém.“

„Tos minule tvrdil taky,“ připomněl mu Corrales. Měl na mysli hotel v Nogales, kam se tehdy vypravili pro druhého ze Zú?igových špiclů, ten ale stačil utéct. Mrtvolu zastřeleného hodili před práh domu v Nogales, který, jak věděli, patřil Zú?igovi. Ten ale od té doby nedal o sobě vědět. Ernesto Zú?iga, zvaný také „El Matador“, vlastnil domy v mnoha městech po celém Mexiku a nedávno si v podhůří jihozápadně od Juárezu postavil ranč – rezidenci na pozemku o rozloze tři sta sedmdesát metrů čtverečních. Příjezdová cesta byla dlážděná cihlami, měla bezpečnostní vrata a bezpečnostní kamery. Navíc Zú?iga venku a po celém podhůří rozestavil stráže.

Zkoušet nepozorovaně se tam přiblížit bylo bezpředmětné, ale Corralesovi právě tohle bylo jedno, hlavní bylo, aby protivník věděl, že tu jsou – a aby mu poslali vzkaz, na který hned tak nezapomene.

Corrales strávil několik posledních let podrobným „studiem“ samotného Zú?igy – jak pracuje, jeho minulosti. O nepřátele se člověk musí zajímat mnohem silněji než o přátele. Corrales často své nové sicarie poučoval o tom, jak je kartel ze státu Sinaloa prohnaný a smrtelně nebezpečný.

Zú?iga byl dvaapadesátiletý syn dobytkáře, narodil se v La Tuně nedaleko městečka Badiraguato. Jako kluk prodával citrusové plody a říkalo se o něm, že ještě než dospěl, už pěstoval na otcově ranči opiový mák. Otec a strýc mu pomohli získat zaměstnání, pracoval pro kartel ze Sinaloy jako řidič kamionu. Když mu bylo dvacet, začal pomáhat při dopravě marihuany a kokainu do různých míst v Mexiku.

Ještě než mu bylo třicet, zapůsobil silně na své šéfy – natolik, že mu svěřili veškerou dopravu drog ze Sierry do různých měst a k hranici. Byl jeden z prvních, kdo kokain dopravovali přímo do USA letadly a rovněž koordinoval přistávání všech plavidel s „koksem“. Začal po celé zemi zakládat velitelsko-kontrolní střediska a často se účastnil operací, při nichž se zmocnil nákladu ostatních kartelů. Například juárezský kartel jeho lidé takhle oloupili nejméně dvanáctkrát.

Po rozsáhlé tajné operaci v roce 1990, vedené federální policií, zůstal kartel ze Sinaloy bez vůdce, Zú?iga však na uvolněnou židli snadno sehnal nástupce. Oženil se s devatenáctiletou hvězdou televizních seriálů a vyženil dvě děti; jeho manželka a chlapci však byli popraveni, když Zú?iga ukradl juárezskému kartelu kokain za dva miliony dolarů. Zú?iga poslal na pohřeb tisíc rudých růží, sám se jej však nezúčastnil – a bylo to moudré rozhodnutí. Členové juárezského kartelu, čekající u domu i u kostela, by ho bývali odpravili.

Corrales snil o tom, že na Zú?igův dům podnikne útok ve vojenském stylu: raketovými granáty, kulomety a střelami Javelin. Ty se obloukem vznesou vzhůru jako světlice, na vrcholu stoupání se překlopí a dopadnou na cíl shora – na střechu. A Zú?igu i celý jeho palác zničí jediným výbuchem, jako když exploduje hvězda. Jak tato střela působí, viděl Corrales na Discovery Channel.

Jak však zdůrazňovali Corralesovi šéfové, jeho útoky musejí zatím zůstat omezené, velmi malého rozsahu, aby si Zú?iga užil jakousi přestávku, než provedou odvážnější čin a napadnou ho přímo, čelně. Bylo však také pravda, že kdyby Zú?igu dostali živého, mohli by snáz zabavit jeho zdroje a prostředky a převzít veškerou jeho pašeráckou živnost tím, že z něj mučením dostanou podrobnosti. Když se Corrales ptal, proč zatím ještě nemůžou zaútočit, dostával jen neurčité, vyhýbavé odpovědi s poukazováním na „časový rozvrh“ a „politiku“, takže se rozhodl uskutečnit pár svých vlastních, menších záměrů.

Vyjel se svými lidmi ke zbořeništi starého činžáku, ze kterého nyní zbyly jen hromady betonových kvádrů a omítky. Z nich trčely do noční tmy dřevěné trámy jako tesáky.

Zaparkovali, obešli první dvě hromady suti. Tam čtyři nově přijatí členové kartelu drželi dva jiné muže pistolemi v šachu. Nikomu z těch čtyř nebylo víc než dvacet, všichni měli na sobě pytlovité kalhoty a trička, dva z nich byli potetovaní snad po celém těle. Oba zajatci, na které mířili pistolemi, byli oblečení podobně, oba měli pod dolním rtem husté chomáčky vousů.

„Vynikající práce,“ pochválil je Corrales. „Fakt jsem si myslel, že to poděláte.“

Jeden ze čtveřice, vyčouhlý mládenec s krkem jako žirafa, se na něj zle podíval. „Tyhle hajzly jsme chytili snadno. Musíte nám víc věřit, víte?“

„To myslíš vážně?“

„Jo.“ Muž jako kdyby svou odpověď vyplivl. „Myslím.“

Corrales k němu přistoupil a pozorně si ho prohlížel. „Ukaž mi tu svou pistoli,“ přikázal mu.

Mládenec se zamračil, ale pistoli Corralesovi podal. Ten znenadání ustoupil dozadu a střelil toho ksindla do nohy. Vyjekl tak, až ostatním ztuhla krev v žilách, ostatní tři pobudové se roztřásli jako osiky. Jeden z nich si načural do kalhot.

Oba zajatci se dali do breku; Corrales se k nim prudce otočil a vztekle zavrčel: „Držte hubu!“ Nato je oba střelil do hlavy.

Náraz kulek je srazil dozadu, skáceli se na zem pokrytou souvislou vrstvou prachu.

„No a teď se dáme do práce,“ pronesl s povzdechem Corrales.

Otočil se k mladíkovi, kterého střelil do nohy. „Tím svým drzým sebevědomím sis teda moc neposloužil. Mohl ses nám hodit.“

Zvedl pistoli; mládenec na jeho pohyb reagoval vztyčením ruky a pronikavým výkřikem. Ten hrozný zvuk však zanikl v třesknutí výstřelu. Corrales si znovu zhluboka povzdechl, povytáhl významně obočí a otočil se k ostatním. „Pět minut.“

Bez prodlení se rozjeli k Zú?igovu domu, k hlavní bráně. Tam se je právě chystali oslovit dva strážní, kteří k nim mezitím došli. Tři Corralesovi lidé vytáhli mrtvoly obou zajatců a hodili je na zem kousek od brány. Potom Corrales šlápl na plyn a ujížděl po prašné silnici pryč. Zpomalil jen na okamžik, poté, co strážní u brány přivolali pomoc. Čtyři muži otevřeli bránu a vyšli ven podívat se, co je to za mrtvoly.

Corrales je pozoroval ve zpětném zrcátku. Ve chvíli, kdy byli u mrtvých dost blízko, palcem stiskl tlačítko detonátoru.

Země se otřásla, brána vyletěla do vzduchu a všichni strážní zmizeli v ohnivé kouli, která se zvedla jako hřibovitý mrak. Lidé v autě nadšeně halekali.

„Přece jsme mu sdělili, že se jeho lidi mají držet od hranice dál, jinak že to bude ještě horší,“ poznamenal Corrales ke skupině svých lidí. „A vidíte, co se pak stane? On na naše slova nedbá. Možná se teď už konečně vzpamatuje a probere se…“

Od úpatí kopce se blížil tmavý sedan. Corrales zpomalil, obě auta zastavila vedle sebe. Corrales stáhl okénko z tmavě tónovaného skla, řidič druhého auta také. Corrales se usmál na muže uvnitř – měl šedivé vlasy jako lví hřívu a hustý knír; právě odkládal vysílačku.

„Dante, já myslel, že jsme se na něčem dohodli!“

„Je mi líto, Alberto, ale vy jste svůj slib taky nedodržel.“ Corrales ukázal hlavou dozadu k mraku kouře zvedajícího se pod horou. „Chytili jsme další dva, co se pokoušeli vyhodit do povětří jeden z našich tunelů, a museli jsme to s nima vyřídit. Vy jste mi ale slíbil, že je budete držet stranou.“

„O tomhle, co říkáte, jsem nevěděl.“

„No, a právě to je problém. Copak se nám vaši lidé teď bojí pomáhat? Ano?“

„Ne. A na tohle se podívám.“

„To doufám.“

Alberto si ztrápeně povzdechl. „Podívejte, tímhletím, co děláte, mi strašně komplikujete situaci.“

„To vím, ale tohleto projde bez problému.“

„To říkáte vždycky.“

„A taky je to vždycky pravda.“

„No tak jo. A už jeďte, než za mnou přijedou ostatní jednotky. Kolik jich bylo dneska?“

„Jen dva.“

„No dobrá…“

Corrales pokývl, prudce sešlápl plynový pedál a zpod kol vylétl mrak prachu.

Inspektor Alberto Gómez byl vyšetřovatel mexické federální policie, sloužil u ní už přes pětadvacet let, z toho téměř dvacet let byl na výplatní listině některého kartelu. Jak se Gómezovi blížil odchod do výslužby, Corrales nabýval dojmu, že se inspektor chová čím dál podivněji a že je až otravně opatrný. Přestával být užitečný, Corrales však bude jeho služeb prozatím ještě využívat, protože z řad inspektorových kolegů získával na svou stranu další lidi. Federální policie mu nakonec pomůže sinaloaský kartel s konečnou platností rozdrtit. Bude to ukázka dobrých vztahů policie s veřejností a skvělý kšeft pro kartel.

„Co podnikneme teď?“ zajímal se Pablo.

„Teď to na oslavu zapijeme,“ sdělil mu Corrales.

„Můžu se vás na něco zeptat?“ ozval se Raúl, sedící na zadním sedadle; nervózně se přitom potahoval za řídký plnovous.

„No, co zase?“ utrhl se na něj Corrales.

„Vy jste tamtoho kluka zastřelil. Mohl nám ale být docela dobrý. Byl dost sebevědomý, to jo – ale to jsme my taky, hlavně ze začátku. Vám něco dělá starosti?“

„Co tím myslíš?“

„No… víte – máte… jestli třeba nemáte kvůli něčemu zlost?“

„To jako že si na těch prevítech vylévám vztek?“

„Možná.“

„Něco ti povím, Raúle: Je mi jen čtyřiadvacet, ale i tak to vidím jasně: Tihleti mizerové nemají dneska ten respekt, jaký měli naši otcové, respekt, jaký by pořád ještě ale měli mít.“

„Ale vy jste nám tvrdil, že už nejsou žádné hranice, žádná omezení, že lovnou zvěří je teď každý – matky, děti, všichni. A říkal jste, že na ně musíme udeřit stejně tvrdě jako oni na nás.“

„To je pravda.“

„No jo, ale potom z toho mám v hlavě trochu zmatek.“

„Tak prostě zavři hubu, Raúle,“ zasáhl Pablo. „Jseš blbec. On tím chce říct, že musíme respektovat své nadřízené, starší, a všechny ostatní, ale ne své nepřátele; je to tak, Dante?“

„Musíme respektovat to, jak nebezpeční můžou být naši nepřátelé.“

„A to znamená, že jim musíme vyrvat srdce z těla a nacpat jim ho do krku,“ prohlásil Pablo. „Chápeš?“

„Ten kluk mohl být užitečný,“ opakoval Raúl. „To je všecko. Velkohubého chlapa jsme mohli potřebovat.“

„Takového, jako jsi ty?“ usadil ho Corrales.

„Ne, pane.“

Corrales si Raúla podrobně prohlížel ve zpětném zrcátku. Raúlovy oči dostaly skelný výraz a jeho pohled se neustále nervózně vracel k okénku, jako kdyby chtěl uprchnout.

Corrales nyní zvýšil hlas. „Raúle, něco ti povím… takovému člověku se nedá důvěřovat. Když si otvírá hubu na šéfa, tak si můžeš být jistý, že na prvním místě vidí sebe.“

Raúl přikývl.

Corrales nechal své prohlášení viset ve vzduchu. Ten mizera, kterého zastřelil, skutečně byl do značné míry takový, jako je on sám –

Protože ani jemu, Corralesovi, se nedá důvěřovat. Celou dobu, kdy bude pracovat pro tenhle kartel, nezapomene – na to, že na rukou kartelu dosud lpí krev jeho rodičů.

10. ZZV A ZPD

Středisko speciálních námořních operací

Coronado, Kalifornie

Jedné studené říjnové noci roku 1994 ležel Maxwell Steven Moore na kavalci v kasárnách Střediska speciálních námořních operací. Scházely jen vteřiny k tomu, aby utekl z místa, ve kterém muži slovo „utéct“ nikdy nevyslovili. Kdyby se člověku toto slovo zakořenilo v podvědomí, pak by v podstatě přestal být příslušníkem jednotky SEAL válečného námořnictva. Absolvování výcviku v ZPD – Základních podvodních demolicích – život osmnáctiletého muže od základu a jednou provždy změnilo. Znamenalo pro něj vše.

Teď už ale Moore nemohl dál.

Jeho cesta sem začala před téměř dvěma měsíci, když dorazil do Střediska speciálních námořních operací a nastoupil do kurzu ZZV, Zaškolení a základní výcvik. Instruktor Jack Killian, člověk s koženým obličejem, s očima tak zúženýma, že snad nemohl ani číst, a s rameny, která vypadala jako ulitá z jediného kusu svalstva, Mooreovu třídu oslovil větou, která byla v Coronadu běžná: „Tak jsem slyšel, hoši, že chcete být žabími muži?“

„Jasněěěě!“ odpověděli jednohlasně.

„No tak to se musíte nejdřív dostat přese mě. K zemi!“

Moore a ostatní ze třídy 198, asi sto třiadvacet kandidátů, sebou pláclo na pláž a začalo dělat kliky. Protože někteří stále ještě byli pouze kandidáti, neměli zatím svolení cvičit ve „mlejně“ ZPD, na posvátném vyasfaltovaném „place“, kam směli pouze ti, kdo prošli ZZV, a tam pak provozovat své prostocviky a další vybrané formy tělesného mučení tvořící součást první fáze výcviku v ZPD – sedm týdnů, během nichž se zjistí fyzická kondice, prověří schopnosti pro práci pod vodou, předpoklady pro týmovou práci a psychická odolnost. První fázi nezačal nikdo, kdo předtím neprodělal dvoutýdenní kurz ZZV. Zahajovací zkouška tělesné odolnosti a výdrže zahrnovala tyto úkony:

Uplavat pět set metrů stylem prsa, případně ouško, za méně než dvanáct minut a třicet vteřin

Udělat nejméně dvaačtyřicet kliků za dvě minuty

Udělat nejméně padesát sedů-lehů za dvě minuty

Udělat nejméně šest shybů z úplného visu (bez časového limitu)

Běh 1,5 míle (2,41 kilometru) v dlouhých kalhotách a těžkých botách za méně než jedenáct minut

Horní část Mooreova trupu ještě potřebovala procvičit, aby zesílila, v plavání a v běhu však vynikal a své spolužáky pravidelně porážel. A právě tehdy se Moore stal představitelem „plavce-parťáka“ a ztělesněním zásady, že člověk svého plavce-parťáka nikdy neopustí a že nikdo – ať živý nebo mrtvý – nebude nikdy ponechán svému osudu. „Nikdy nezůstanete sami. Nikdy,“ řekl jim Killian. „Jestli někdy svýho plavce-parťáka opustíte, bude za to přísný trest. Přísný!“

Mooreův plavec-parťák byl Frank Carmichael, modrooký mladík s vlasy pískové barvy, kterého si člověk mohl snadno splést s lehkomyslným frajírkem. Neopouštěl ho úsměv a mluvil ledabyle, jakoby na půl úst; Moore pochyboval, že z toho mládence někdy bude SEAL. Carmichael vyrůstal v San Diegu a jeho cesta do ZZV byla podobná Mooreově – vojenský výcvikový tábor, kde prodělal základní kurz, potom následovalo doporučení zařadit ho do programu přípravy adeptů pro jednotky SEAL. Říkal, že toužil jít do Annapolisu a stát se členem Canoe Clubu, jak se přezdívalo Námořní akademii, ale na Morse High School se až moc flákal a jeho známky na přijetí nestačily. A ani se nepokusil dostat do Výcvikového sboru pro nižší důstojníky v záloze. Byla tu řada jiných kandidátů, kteří již byli důstojníci – absolventi Annapolisu, mládenci, kteří vyšli ze školy pro budoucí důstojníky v hodnosti poddůstojníků třídy O-l, a byli tu dokonce i ti, kdo nějaký čas sloužili u flotily. Příprava pro ZPD však hrací plochu srovnala pro všechny stejně – každý kandidát musel projít stejnými zkouškami. Nic takového jako zvláštní zacházení pro důstojníky neexistovalo.

Moore a Carmichael si okamžitě padli do oka – mládenci ze střední třídy, kteří se snažili vykonat v životě něco výjimečného. Společně trpěli při každém běhu po pláži, kdy museli uběhnout čtyři míle za méně než dvaatřicet minut. Killian každý svůj povel rád doprovodil slovy: „Namočit se a obalit se pískem!“ Celá třída se vřítila do ledově studeného příboje, vylezla zpátky na břeh, všichni se vyváleli v písku, pak se zvedli na nohy a stáli, podobni mumiím, oživlí mrtví. Potom následovala další etapa. Brzy došli k poznání, že běžet se dá kamkoli, třeba ještě další jednu míli do kantýny.

Toto se odehrávalo v roce 1994, kdy časopis Time psal o internetu jako o „cizím novém světě“. Moore nyní žehral na to, že dnešní kandidáti se již mohou dostat na webové stránky a o tom, co je při výcviku čeká, se dozvědět desetkrát víc, než tehdy mohl on. Dnes mohou adepti navštěvovat webové stránky o ZPD, dívat se na video a na profesionálně vyrobené pořady na Discovery Channel. K Mooreovi a jeho druhům se tenkrát dostávaly jenom zveličené, nadsazené příběhy, předávané předchozími třídami, a k tomu různé zvěsti a strašení nevyslovitelnými hrůzami, které se objevily v některých televizních diskusních pořadech. Byly to přehnaně zkreslené informace? V některých případech ano, ale Moore a Carmichael tehdy před těmi výzvami stáli zdaleka ne připravení tak, jako jsou adepti dnes.

Ze všech součástí výcviku, jimiž Moore během ZZV prošel, se mu nejvíc zamlouvalo plavání. Naučili ho správným pohybům nohou a záběrům paží, jak splývat a hlavně jak dosáhnout toho, aby se voda stala frekventantům domovem. Právě v tom příslušníci jednotek SEAL vynikali nad ostatními příslušníky válečného námořnictva. Informace, získané nepozorovaným přiblížením se pod vodou, byly námořní pěchotě a mnoha dalším armádním složkám velmi prospěšné. Moore se naučil, jak pod vodou vázat složité námořnické uzly a jak nezpanikařit při testu odolnosti vůči utonutí, kdy člověk plave s rukama spoutanýma za zády a nakonec i se spoutanýma nohama. Uvolnil se, odrazil se ode dna, vyplaval na hladinu, nadechl se, zase se ponořil a celý postup opakoval. Mnozí jiní, i ti z Canoe Clubu, úplně ztratili nervy a rovnou požádali o uvolnění z kurzu. Moore reagoval tak, že svým instruktorům předvedl pravý opak: ostatní kolem něj ve vodě pouze splývali, vybaveni dýchacími přístroji, a čekali, až zpanikaří. On se potopil na dno bazénu a zadržel dech –

Skoro na pět minut.

Jeden z instruktorů k němu připlaval, oči navrch hlavy, za brýlemi v masce vypadaly ještě jakoby zvětšené. Gesty ho vybízel, aby vyplaval na hladinu. Moore se usmál, vyčkal ještě několik vteřin, pak vyplaval na hladinu a nadechl se. Zvýšit odolnost vůči nedostatku vzduchu se naučil rychlostním plaváním a plaveckými sprinty a byl si jistý, že by dokázal zadržet dech na ještě delší dobu.

Killian se o jeho „kaskadérském kousku“ dozvěděl a Moorea varoval, aby to už víckrát nezkoušel. Varovná slova však doprovodil spikleneckým mrknutím.

Mnohé z kandidátů zaujalo plavání na padesát metrů pod vodou. Popis samotné zkoušky Killian ukončil těmito slovy: „A žádné strachy – když omdlíte, oživíme vás.“ Moore uplaval těch padesát metrů a ještě něco navíc, klouzal vodou, jako kdyby do ní odjakživa patřil – Žabí muž se vším všudy. Carmichael mu později sdělil, že pár instruktorů nad tím jen nevěřícně bralo jméno boží nadarmo.

Schopnosti, kterými příroda Moorea obdařila, odhalil už v jeho šestnácti letech pan Loengard, učitel tělocviku na střední škole a nadšený cyklista. Vyzval Moorea, aby si udělal test na ergometru; zjistil, že Moore má vitální kapacitu plic 88,0, hodnotu srovnatelnou s mnoha atlety světové třídy. Klidovou tepovou frekvenci měl Moore 40. Jeho tělo dokázalo transportovat a využívat kyslík mnohem účinněji než tělo průměrného člověka; jak Loengard tvrdil, byl to genetický dar a velké štěstí. A právě tehdy s ním Loengard začal zavádět řeč na armádu a zvlášť na jednotky SEAL. Ironií osudu bylo, že Loengard ani nikdo z jeho příbuzných nikdy u námořnictva nesloužil, prostě jen vojáky a jejich oddanou službu vlasti obdivoval a měl je v úctě.

Pokud Moore a ostatní frekventanti netrénovali v bazénu, pokračovali ve výcviku na pláži a v příboji. Moore měl snad v každém tělním otvoru zadřený drobný štěrk a zrnka písku. Všechny je vyplavit nedokázalo ani sprchování ledově studenou vodou pod vysokým tlakem, které si dával v kasárnách. Námořnictvo prostě chtělo, aby on i ostatní opravdu doslova splynuli s pláží a s Pacifikem.

On a Carmichael vždy leželi společně na zádech, nohy natažené, prsty směřovaly vzhůru. Mírně nohama pohybovali, jako když jimi vykopávají, aniž se přitom nohama dotkli země. Účelem bylo kmitat jimi střídavě nahoru a dolů v rozmezí 20 až 30 centimetrů. Všechno, co procvičovali jako budoucí příslušníci SEAL, vyžadovalo silné břišní svaly. Killian i ostatní instruktoři byli posedlí a doslova fascinovaní cvičeními, jako třeba právě kmitáním nohama. Po něm se Mooreovy břišní svaly změnily v pásovou ocel. Dál procvičoval také horní část trupu, protože Killian před ním neustále varovně hovořil o „týdnu číslo dva“, jenomže nikdy neprozradil, co frekventanty čeká.

Než skončil první týden, odpadlo šestnáct frekventantů. Nejspíš si vprostřed noci jednoduše sbalili věci a zmizeli. Aspoň tedy Moore a Carmichael je odcházet neviděli a výraz „odchod na vlastní žádost“ raději vůbec nevyslovili, aby zůstali silní a uchovali si pozitivní myšlení.

Bylo 05.00 prvního dne druhého týdne a třída, nyní sto devadesát osm frekventantů, odevzdaně pozdravila na uvítanou kurz PD, čili překážkovou dráhu. Ta byla něco jako kdysi „běh uličkou“, či spíš běh peklem, a vymysleli ji zlovolní lidé, aby jejím prostřednictvím ty druhé uvedli do svého vrcholně soukromého a navíc elitního klubu.

Na mořském břehu stálo dvacet překážek opatřených nápisy s názvem každé z nich. Moore si jednu po druhé prohlížel; každá další mu připadala složitější a náročnější než ta předchozí. K němu a ke Carmichaelovi přišel Killian. „Tak, pánové, na tu překážkovou dráhu máte dvacet minut.“

„Jasněěě!“ vykřikli oba současně. Moore vyrazil jako první, běžel k první překážce, bradlům. Vyhoupl se nahoru a za pomoci rukou se po tyčích posouval na druhý konec. Ramena ho pálila, a než seskočil na druhé straně do písku, trojhlavé svaly už měl jako v ohni a zadýchal se. Po rychlém obratu doprava sepnul ruce nad hlavou a proskakoval pneumatikami z nákladních automobilů směrem k nízké dřevěné stěně se dvěma stupy – pravá noha, levá noha – potom se s heknutím vytáhl nahoru, přesmykl se na druhou stranu a dopadl na písek mnohem tvrději, než očekával. Začalo ho píchat v kotníku. Klusal k další stěně vysoké snad tři a půl metru, ale v téhle chvíli to klidně mohlo být třeba i patnáct. Chytil se jednoho z lan a začal se vytahovat nahoru; lano se mu zařezávalo do dlaní.

Killian zpočátku ostře vykřikoval povely nebo opravoval způsob překonávání překážek, ale Moore ho sotva slyšel, ztěžka dýchal a srdce mu bušilo. Pokračoval dál ke kotoučům ostnatého drátu, položeným přes několik klád. Pod kotouči byly mezi kládami dvě dlouhé brázdy. Vrhl se do první z nich na levé straně a po rukou a po kolenou se plazil pod drátem. Jednu chvíli si myslel, že se mu blůza zachytila za osten, ale bylo to jen dřevo. Vydechl úlevou, překážku překonal a postavil se na nohy. Doprdele, zahučel tiše.

Potom přišla lanová síť s velkými oky, upevněná mezi dvěma dřevěnými sloupy vysokými přinejmenším dvanáct metrů. Moorea napadlo, že síť bude stabilnější na straně blízko u sloupu, a tam tedy zahájil rychlý výstup.

„Tys na to kápnul, brácho,“ poznamenal Carmichael, který lezl hned za ním.

Dívat se dolů byla chyba, nebyla tu žádná bezpečnostní opatření. To si Moore uvědomil, když nahoře přelézal na druhou stranu sítě a když se mu začala točit hlava. Už se nemohl dočkat, až bude dole, a začal sestupovat příliš rychle. Šlápl vedle a noha se mu po oku sítě smekla. Padal a jako zázrakem se mu podařilo sítě se zachytit až asi po dvou metrech. Celá třída při pohledu na něj zalapala po dechu, a když byl dole, uvítala ho vítězným pokřikem.

Spolu s Carmichaelem zarputile vyrazili k další atrakci, vodorovně zavěšeným kladinám, kde měli osvědčit, jak dovedou udržet rovnováhu. Kdyby spadli, Killian by jim přikázal chybu kompenzovat děláním kliků. Moore, celý napnutý, překonal první kládu, ostře odbočil doleva a po další kládě zamířil zpátky, úplně zmatený z toho, že nespadl. Carmichaela měl v patách. To už byli u další překážky, šesti polen uložených vodorovně na sebe do tvaru pyramidy. S rukama sepnutýma za hlavou vyběhli nahoru, pyramidu překonali a přešli na soustavu lan. Moore zatím neměl se srdeční činností žádné problémy, Carmichael však už byl skoro u konce s dechem, jeho tepová frekvence se vyšplhala do červeného pole.

„Tohle zvládnem, pojď,“ pobízel Moore parťáka před dvojicí lan. Uchopil první lano, vyšplhal asi dva metry, zhoupl se, jednou rukou zachytil kovový kruh, první lano pustil a zhoupl se na kruhu, aby dosáhl na druhé lano. Po něm pak sklouzl dolů. Carmichael se musel zhoupnout dvakrát, aby na kruh dosáhl, ale nakonec se mu to podařilo.

Další překážka byla označená nápisem Nadávka. Mooreovi stačil jediný pohled, aby pochopil proč. Sestávala ze dvou bariér, z nižší přední a z následující vyšší. Každou bariéru tvořily tři klády, z jedné bariéry na druhou se muselo vystoupit po šikmé kládě, takže překážka při pohledu ze strany připomínala tvarem písmene n. Na přední břevno bylo třeba se vyhoupnout skokem, zachytit se na něm podpažím, stoupnout si na ně a po šikmé kládě se dostat na vyšší bariéru, přesmyknout se přes její horní břevno a seskočit. Moore běžel k nižší bariéře, skokem se zachytil horní klády a vytáhl se nahoru. Potom si na ni stoupl, přelezl na vyšší, zhoupl se a zahákl se za kládu nohama. Při nárazu na ni ze sebe vyrazil sprostou nadávku. Stejně tak to dopadlo, když doskočil na zem.

Čekala ho další pyramida, příkřejší a vyšší, složená z deseti rovnoběžně uložených polen. Nahoře mu uklouzla bota a spadl na obličej. Než se vzpamatoval, už ho kdosi zvedal na nohy.

Carmichael, oči navrch hlavy, mu zakřičel přímo do tváře: „Jdeme!“ Otočil se a utíkal dál.

Moore vyrazil za ním.

V cestě měli nyní dvojici obrovitých žebříků nakloněných v úhlu pětačtyřicet stupňů. Killian za nimi křičel: „Tohle je Tkadlec! Budete se proplétat mezi jednotlivými příčkami!“ Moore se pevně chytil první příčky, přesmýkl se přes ni dolů, vyhoupl se horní částí trupu nahoru na další a tak pokračoval dál, proplétal se vlnivě nahoru a dolů mezi příčky, jako kdyby jeho tělo byla nit navlékaná do jehly. Začínala se mu točit hlava. Carmichael dělal totéž na vedlejším žebříku a byl dole několik vteřin před ním.

Další překážku, visutý most, známý spíš jako „barmský“, tvořilo jedno spodní tlusté lano a dvě nosná lana, takže celek měl tvar písmene V. Carmichael už na most vylezl a šel po laně. Moore po prvním kroku zjistil, že nejjistější bude došlapávat na uzly, na místa, kde jsou nosná lana přivázaná ke spodnímu. Postupoval od jednoho uzlu k dalšímu. Most se rozhoupal. Carmichael už přešel na druhou stranu, Moore byl hned za ním. Než došel na konec, vycítil rytmus pohybu po mostě a umínil si, že na to bude pamatovat pro případ, že někdy v budoucnu zase na podobnou překážku narazí.

S Carmichaelem vylezli na další pyramidu z deseti rovnoběžně uložených klád a blížili se ke konstrukci, které se říkalo „skluzavka pro záchranu života“. Měla čtyři plošiny nad sebou a zvedala se do výšky čtyřpatrové budovy. Na následující plošinu se museli dostat vyhoupnutím – bez pomoci lana nebo žebříku – a pokračovat až nahoru. Překážka se dala zdolat dvěma způsoby: dostat se na vrchol a poté se odtamtud dostat dolů po laně napnutém asi v pětačtyřicetistupňovém úhlu, nebo prostě jít zpátky na první plošinu a sjet po laně dolů. Killian tvrdil, že sjet po šikmém laně je bezpečnější, ale člověk si přitom spálí předloktí. Takhle poprvé však Killian chtěl, aby šli až úplně nahoru. Tam Carmichael uchopil lano nalevo, Moore lano napravo. Vyklonil se dopředu, zahákl se za ně podkolením pravé nohy a potom s lanem mezi nohama sjížděl hlavou napřed, lana se držel oběma rukama. Nebyl ještě ani v polovině, když ho všechna místa, kde se lana dotýkal, začala pálit. Carmichaela předstihl a byl na zemi o dvě vteřiny dřív než on. Vyrazil k lanové houpačce, ze které se dostane na kladinu, z ní na prolézačku a potom na další kladinu. Chytil se lana, vytáhl se vzhůru a zhoupl se dopředu, ale kladinu minul. Carmichael se na laně zhoupl jako na kyvadle a na kladinu se dostal bez nesnází. Moore udělal při druhém pokusu totéž, ale Carmichael už byl znovu ve vedení.

Překonali další pole pneumatik a dostali se k šikmé stěně vysoké necelé dva metry; vytáhli se na ni a na druhé straně sklouzli dolů. Dostali se tak k Pavoučí stěně vysoké asi pět a půl metru. Trčely z ní krátké dřevěné kolíky vzdálené jeden od druhého jako dva schody, takže vznikl jakýsi velmi úzký žebřík. Vylézt nahoru se dalo pouze tak, že člověk se na kolících držel jen konečky prstů na rukou i na nohou. Potom se Moore musel přesunout zpátky dolů a do strany a přitom se stále jako přilepený držet při stěně jako pavouk. Ruce ho pořád ještě pálily od toho, jak sjížděl po laně. Posledního kolíku se pustil, ale než spadl, stačil ještě seskočit.

Carmichael si špatně stoupl na jeden z kolíků, spadl a musel začít znovu. Ztratil tak cenné vteřiny.

Zbývala už jen jedna překážka a závěrečný sprint. Moore vyrazil k soustavě pěti kladin zavěšených ve výšce boků. Mezery mezi nimi měřily asi sto osmdesát centimetrů a celému tomu se říkalo Klenba.

„Nedotýkat se země nohama!“ upozorňoval Killian. „Máte na to jen ruce!“

Na jeho slova Moore reagoval několika v duchu pronesenými nadávkami. Chytil se dlaněmi první kladiny a přehodil přes ni nohu. Pak znovu. A zas. Carmichael byl hned za ním. Na poslední kladině Moore uklouzl a pořádně se uhodil do kolena. Spadl a vyhekl bolestí. Carmichael ho vytáhl zpátky na nohy, popadl ho za paži, přehodil si ji přes rameno a společně pak dosprintovali do cíle – spíš to ovšem byl rychlý kulhavý pochod.

„Vy, Carmichaeli, jste se zachoval správně,“ poznamenal Killian. „Viděl jsem, že vy dva spolu závodíte, ale svého plavce-parťáka jste nenechal na holičkách. Napoprvé to nebylo špatné,“ dodal ještě. Pohlédl na Moorea a svraštil obočí. „Co noha?“

Začínala otékat jako baňka. Moore si bolesti nevšímal a zařval: „Noha je v pořádku, instruktore!“

„Tak fajn. Teď jděte k vodě a pěkně se namočte!“

Překážková dráha byla pouze jedna z mnoha dalších zkoušek, které měli před sebou. Když právě necvičili a pokoušeli se dát kasárenské místnosti před prohlídkou do pořádku, instruktoři jim všechny věci zpřeházeli, aby vyzkoušeli, jak se frekventanti dokážou vyrovnat s těmihle překážkami. Moore se vším tím prokousal až k závěrečné části základního výcviku, kdy prodělávali výcvik s malými nafukovacími čluny. Byly čtyři metry dlouhé a vážily kolem osmdesáti kilogramů. Posádku jednoho tvořilo sedm mužů. Učili se pádlovat, „uložit“ člun tak, že jej převrátí, a pak tu těžkou potvoru přenášeli na hlavách. Dozvěděli se, že až jednou budou pracovat jako tým určený k podvodním demolicím, budou se všude přemísťovat i s čluny. Ještě museli absolvovat několik závodů a dělat kliky s nárty položenými na boku člunu. Carmichael, třebaže poněkud hubený, se ukázal jako zdatný veslař a za jeho přispění jejich posádka většinu závodů vyhrála. Vítězové odpočívali, ti, co prohráli, dělali na břehu kliky. Všichni se naučili, jak se vyznat v chování příboje a kdy se do něj nejvyšší možnou rychlostí vrhnout, aby se dostali přes vlny, které by mohly člun převrátit.

Než uplynuly dva týdny, z Mooreovy třídy jich odpadlo sedmadvacet. Byli dobří, ale vybrali si něco, co jim nevyhovovalo. Na to je ovšem Killian upozorňoval tónem, který také znamenal varování, že k odchodu na vlastní žádost se musí přistupovat s rozmyslem a nebrat jej na lehkou váhu.

Faktem však zůstávalo, že „odpadlíci“ přijdou o velmi čestné osvědčení o zařazení do Speciálních námořních operací, dostanou jen průkaz, že zdárně prošli posledním testem fyzické a mentální připravenosti a výdrže. A tyto zážitky jim budou připomínat heslo jednotek SEAL: Jediný snadný den byl ten včerejší.

Při konečném hodnocení základního výcviku Killian pevně stiskl Moo reovi ruku se slovy: „Máte velký talent. Chtěl bych, abyste si udělal jméno. A nezapomeňte – jste jeden z mých lidí. Ať na vás můžu být hrdý!“

„Jasněěě!“

Moore a Carmichael zvesela odnášeli svou výstroj do kasáren Speciálních námořních operací a prozpěvovali si přitom. Už tu nejsou jen na návštěvě. Jsou opravdoví kandidáti.

Radost netrvala dlouho.

Hned během první hodiny ZDP odpadlo jednatřicet mužů. Zazvonili u kanceláře velícího důstojníka, před dveře úhledně uložili do řady své zelené přilby s bílými čísly označujícími jejich třídu.

Tu první hodinu instruktoři vyvolali ve skupině naprostý zmatek, když se znovu opakovaly cviky voda-písek, po nichž následoval tvrdý trénink ve „mlejně“. Potom frekventanti naskákali do gumových člunů plných ledové vody. Třásli se, brečeli, trpěli podchlazením, omdlévali.

A to byl jen začátek.

Běh na šest a půl kilometru byl běžný a nemilosrdný. Sedmičlenná družstva začala nový druh cvičení s kládami. Klády byly dlouhé dva a půl metru, vážily asi sedmdesát kilogramů, některé byly o něco lehčí, jiné zase o moc těžší. Družstvo si vždycky muselo poradit s tou, které se právě chopilo. Muži ji odtáhli do příboje, nechali ji nasáknout vodou, potom ji obalili pískem a přenášeli ji z místa na místo, pochodovali s ní na ramenou celé kilometry a po celou dobu na ně instruktoři dohlíželi, hubovali je a všelijak obtěžovali; hlavně měli spadeno na muže menších postav, kteří mohli snadno nechat tíhu nákladu spočívat na ramenou těch větších. Moore s Carmichaelem se drželi dobře, dokonce zabránili tomu, aby jim kláda spadla na zem, když se jednou stalo, že muž vzadu ztratil rovnováhu a upadl do příboje.

Na konci prvního týdne odpadlo dalších devět kandidátů, ve třídě 198 nyní bylo šestapadesát mužů. Rada přileb před dveřmi velícího důstojníka rostla znepokojivým tempem; Moore se na ni každý den díval se směsí odhodlání a neblahých předtuch.

A potom, na konci prvního týdne, Carmichael pronesl při snídani cosi, co se Mooreovi usadilo hluboko do povědomí: „Ti hoši, co odpadli… Já vím, co je hodilo přes palubu.“

„To jako co?“

„To, že jednu chvíli se do věci zakousnou a vzápětí zase povolí. Jako třeba McAllen. Dobrý chlap. Ani nápad, že by snad odpadl. Úmysl zabalit to vůbec neměl – a pak, chvíli poté, najednou upaluje po břehu pryč ke zvonku – a sbohem.“

„Takže ty víš, proč to tamti zabalili?“ zeptal se pochybovačně Moore.

Carmichael přikývl. „Já vím, proč to ti všichni zabalili – protože věci nebrali, abych tak řekl, odděleně, hodinu od hodiny – tak, jak přicházely jedna po druhé. Moc přemýšleli o budoucnosti a o tom, kolik dalších dní budou ještě takhle trpět, a proto to vzdali.“

Moore si povzdechl. „No, mohl bys mít pravdu.“

Během třetího týdne třída zahájila nácvik přistávání v příboji mezi pobřežními skalisky a přenášení člunu přes ně na břeh. Nafukovací čluny musejí přistát na skaliskách trčících nad hladinu. Příboj do nich buší jako heavymetalový bubeník, lidem chlístají do očí spršky vody. Carmichael vylezl ven z člunu, s vyvazovacím lanem kolem pasu. Vystoupil na skalisko, našel si místo, kde se mohl pevně postavit, a vzepřel se, aby člun nesklouzl zpátky do vody. Potom už bylo na Mooreovi, aby se chopil pádel, vyskočil z člunu, doplaval ke skaliskům, dostal se ven z příboje a pádla uložil na suchou zem. Po něm následovali ostatní. Všichni se snažili vytáhnout se na skaliska a dál ven ze vzdouvajících se a zase opadajících vln příboje, které jim pleskaly do obličeje.

Potom Carmichael zakřičel, že jde na břeh. Moore se rychle vrátil, aby mu pomohl dostat člun nahoru na skaliska a dál přes ně. Mezitím se dostali z příboje ven i ostatní a pomáhali jim.

Jakmile byli hotovi, všichni se postavili na skalisko. Popadali dech, vítr jim bičoval obličeje a strhával z nich kapky mořské vody. Instruktoři jen vrtěli hlavami a křičeli: „Bylo to dost pomalý!“

Hodnocení čtvrtého týdne bylo bolestivé jak pro frekventanty, tak pro instruktory. Frekventanti, kteří vydrželi až do konce, kteří se snažili, co jim síly stačily, a nikdy by to nevzdali, přesto museli být ze třídy vyřazeni, protože jim prostě chyběly některé nutné fyzické předpoklady: výdrž, odolnost, nesplnili časové limity na překážkové dráze. Byli to muži, kteří skutečně měli srdce a duše hodné příslušníka SEAL, jenom jejich těla nedokázala unést tíhu takového zařazení.

Moore a jeho plavec-parťák Carmichael tyto čtyři týdny zkoušek přežili a chystali se na známý legendární a obávaný Pekelný týden: čekalo je pět a půl dne nepřetržitého výcviku, během něhož jim budou povoleny celkem jen čtyři hodiny spánku – nikoliv čtyři hodiny denněi nýbrž během celých těch pěti dní. Moore si vůbec nebyl jistý, že lidské tělo dokáže být tak dlouho vzhůru, ale člověk, který bude dohlížet na průběh zkoušek, a rovněž instruktoři, ho ujišťovali, že „většina z nich to zvládne“.

Moore byl díky své neustávající a příkladně projevované zdatnosti při cvičení ve vodě a při bězích vybrán jako velitel týmu. Už předvedl, že dokáže zadržet dech déle než všichni ostatní ze třídy, že umí plavat vytrvaleji a běhat rychleji. V neděli odpoledne, den před začátkem Pekelného týdne, se všichni shromáždili v jedné z učeben; nikdo se z ní už nehnul. Dostali pizzu a těstoviny, hamburgery a hot dogy, kokakolu. Dívali se na videu na staré filmy se Stevenem Seagalem a snažili se uvolnit a na nic nemyslet.

Asi ve 23.00 kdosi vykopl dveře učebny, světla zhasla a ze všech stran se začala ozývat střelba. Nyní to tedy „vypuklo“ – simulovaný zmatek v boji. Moore se vrhl na zem a pokoušel se sám sebe přesvědčit, že přestože vypukla pořádná vřava, ti lidé pálí slepými. Jeden z instruktorů měl kulomet ráže .50, a ten řachtal tak hlasitě, že Moore sotva vnímal, jak jiný instruktor huláká: „Slyšíte píšťalu? Slyšíte tu píšťalu? Plazte se k tý píšťale!“ On s Carmichaelem se k ní plazili, dostali se ven z místnosti a do „mlýna“. Tam na ně patnáct minut pouštěli požární hadicí proud vody. Žádné další rozkazy nedostávali. Mohli jen zvednout ruce, chránit si oči a pokoušet se z toho proudu vody utéct. Nakonec dostali rozkaz jít do příboje. Instruktoři neustále stříleli. Moore spočítal, že instruktorů tu musejí být nejméně dvě desítky, aby předvedli, jak to bude doopravdy vypadat o Pekelném týdnu.

Nesmíš si nikdy připustit myšlenku, že to vzdáš, říkal si. Nikdy to nevzdat.

Jednotlivá cvičení následovala za sebou v závratném tempu: přistávání v příboji, poté nošení klády a dokonce přenášení člunu přes překážky na dráze. Znovu a znovu opakovali přistávání mezi skalisky a přenášení člunu přes ně. Po téměř deseti hodinách tvrdé dřiny museli ještě hned první den nést čluny ke kantýně.

Jelikož den předtím byli příliš zaujatí přemýšlením o tom, co přijde, takže nedokázali usnout, a protože celou následující noc už probíhalo cvičení, spánková deprivace si hned ráno vybírala svou daň. Mooreův mozek začínal pracovat nesoustředěné, jako v mlze, neustále jako kdyby si v mysli vyvolával představu Killiana. Carmichael mu připomínal, že tohle už není základní výcvik, že je to „doopravdy,“ je to Pekelný týden. Oční víčka jim ztěžkla, nesmyslně blábolili, vedli prapodivné rozhovory s duchy, kteří se jim usídlili v hlavách.

Tohle byl hlavní problém především pro velitele týmů, kteří museli velmi bedlivě sledovat, co dělají a říkají instruktoři – protože ti často záměrně vynechávali příkazy k některým úkonům, aby viděli, jestli velitelé pořád ještě neztratili vědomí souvislostí. Pokud velitelé týmu takové „opomenutí“ zaznamenali a instruktora na ně upozornili, splnit samotný úkol už mohlo být mnohem snadnější – anebo týmu bylo dokonce dovoleno celý úkon vynechat.

Moore však vyčerpáním málem omdléval a zcela určitě nebyl schopen nést těžkou kládu společně s ostatními.

Pak zazněl rozkaz: „Seberte klády a přichystejte se!“

Většina mužů se rozběhla ke kládám, několik velitelů se svými týmy zůstalo stát. Moore však mezi nimi nebyl. Za sebou slyšel jednoho z velitelů: „Instruktore, ty klády máme sebrat, namočit a obalit pískem?“

„Jo, přesně tohle chci! A vaše družstvo si teď dá pauzičku.“

Moore zvadl. Tak tohle pohnojil a celé družstvo za jeho chybu zaplatí.

Ten večer, během vzácné hodiny a pětačtyřiceti minut odpočinku, Moore ležel na kavalci a unaveně si zakryl paží oči. Carmichael měl pravdu, Moore nedokázal nemyslet na všechno to utrpení a bolest, které ještě přijdou, a na tlak, kterému je vystaven tím, že má odpovědnost za ostatní. Pověřili ho vedením, a on zklamal.

„Hej, brácho!“ doneslo se k němu ze tmy.

Moore sundal paži z očí a uviděl Carmichaela, sklánějícího se nad ním, „Taks to pohnojil, no! A co má bejt?“

„Měl jsi pravdu. Zabalím to.“

„To přece neuděláš!“

„Nezvlád jsem to. Vypadnu, než s sebou stáhnu dolů ostatní. Jen to všem ztěžuju.“

„Možná že jsme fakt měli tu kládu jen nést.“

„Jo, to určitě.“

Carmichael na něj upřel zrak. „Podívej se na to takhle: Jestli tím vším projdeme, budeme mít plné právo – i když vlastně neoficiální – říct, že jsme neuhnuli před žádnou výzvou a navíc jsme šli na věc tím nejtěžším způsobem. Nezkoušeli jsme dostat se z toho jen tak snadno ven. Jsme nejlepší tým.“

„Nikdo to neřekl nahlas, ale všichni si stejně myslí, že jsem to zavinil já.“

„Mluvil jsem s nimi. Nemyslí si to. Jsou ztahaní a oblbnutí stejně jako ty. Člověče, vždyť takoví zombíci jsme my všichni, tak se s tím smiř.“

Moore jen ležel a nahlas si povzdechl. „Když – já nevím…“

„Poslouchej, co ti povím: Dávej pořád pozor – a i když instruktor nějaký rozkaz opravdu vynechá, nic neříkej.“

Moore se otřásl. „Ty ses zbláznil! To nepřežijem!“

A nemluvil do větru. Končil první den a už jich odpadla víc než polovina.

Nyní Carmichael dodal rozhodnějším hlasem: „Učiníme takové smělé prohlášení. Před pár týdny nás vyzývali, abychom se vžili do života válečníka, vzpomínáš si?“

„Jo.“

„Přišli jsme sem bojovat. A ukážeme jim, jak tvrdě umíme bojovat. Jdeš do toho se mnou?“

Moore se hryzal do rtů.

„Vzpomínáš si na ten citát, co nám řekli? Porazit nás můžou jen dvěma způsoby: buď umřeme, nebo to vzdáme. A my to nevzdáme!“

„Tak teda jo.“

„Tak to uděláme!“

Moore sevřel pěsti a posadil se. Carmichael měl oči podlité krví, obličej pomačkaný únavou a spálený sluncem, dlaně plné puchýřů a hlavu posetou strupy – zrcadlový obraz jej samého. Carmichaelovi však v těch očích ještě zůstal oheň a Moore v té chvíli dospěl k přesvědčení, že jeho plavec-parťák má pravdu, že vždycky měl pravdu. Jeden úkon po druhém. Žádné úlevy. Žádný snadný den.

Zhluboka se nadechl. „Pohnojil jsem to. Ale to nic. Nepovolíme. Pořádně to tady rozbalíme a každýmu tady dáme na frak. A roztočíme to!“

A bůh je svědkem, že to roztočili. Plazili se pod ostnatým drátem překážkové dráhy, kolem nich vybuchovaly cvičné nálože a ze všech stran se valil kouř.

Moore, celý obalený bahnem, srdce sevřené strachem, odolával, vytrvale sám sebe přesvědčoval, že to nevzdá.

Potom se jednou stalo, že instruktor vynechal příslušný rozkaz před šestapůlkilometrovým během. Ostatním vedoucím družstev „opomenutí“ neušlo.

„Zase to šlo mimo vás, Moore?“ zakřičel instruktor.

„Nešlo!“

„Tak proč jste se neozval?“

„Protože moje družstvo se nesnaží získat žádnou úlevu! Přišlo sem bojovat, a bojovat tvrději než ostatní! A má odvahu taky se tak zachovat!“

„No tak to teda je něco! To chce odvahu. Zrovna teď jste ovšem přived celý družstvo do záhuby!“

„Kdepak, rotmistře, ani nápad!“

„No tak se teda předveďte!“

Družstvo vyrazilo. Byl poslední, pátý den Pekelného týdne a oni měli za sebou čtyři hodiny spánku. Pohybovali se čistě silou vůle, o které až do této chvíle netušili, že jim ještě zůstala.

Jak se Moore později doslechl, odvaha a vnitřní síla, kterou on a jeho družstvo prokázali, naplnila ostatní ohromením a úžasem. Ti jim tak dodali sil do dalších kilometrů běhu, nočního přistávání v příboji mezi pobřežními skalisky, do pádlování kolem „konce světa“ – severního cípu ostrova a zpátky do zálivu San Diego a na základnu obojživelných vyloďovacích plavidel. Vrhali se do jam plných mazlavého bahna a drápali se z nich ven. Vypadali jako hnědé figuríny s planoucíma očima.

„Kdyby se stalo něco tak nepravděpodobnýho, že vydržíte ještě dva dny, dostanete vynikající dlabanec!“ zahulákal jeden z instruktorů.

„Zbývá nám jeden den!“ zakřičel v odpověď Moore.

„Kdepak, vy máte dva.“

Instruktoři jim lhali, chtěli je vyděsit, ale Mooreovi to bylo jedno.

Drželi je v ledově studeném příboji tak dlouho, až jim chybělo jen pár minut do stavu podchlazení. Vytáhli je ven z vody, dali jim teplou polévku a pak je šoupli zpátky. Muži ztráceli vědomí; vzkřísili je a vrátili do vody. Moore ani Carmichael nezakolísali ve svém odhodlání.

Nastala poslední, závěrečná hodina a Moore s Carmichaelem i jejich druzi v týmu měli tak blízko k smrti jako ještě nikdy. Dostali rozkaz vylézt z Pacifiku a vyválet se v písku. Potom je jejich hodnotitel výcviku svolal k sobě. Když se kolem něj shromáždili, natlačení jeden na druhého, pomalu pokývl hlavou.

„Teď se všichni podívejte na tu pláž! Nalevo. A napravo. Jste třída číslo sto devadesát osm. Jste bojovníci, kteří přežili díky své týmové práci. Vaše třída sto devadesát osm prošla Pekelným týdnem!“

Moore a Carmichael padli na kolena, v očích slzy. Moore se ještě nikdy v životě necítil víc vyčerpaný, víc duševně zdeptaný. Šestadvacet mužů ze sebe vyrazilo vítězné výkřiky, samé „hurá“ a halekání, jako kdyby se sto tisíc Římanů chystalo k útoku.

„Franku, chlape, jsem tvým velkým dlužníkem!“ dostal ze sebe s námahou Moore.

Carmichael měl hrdlo stažené dojetím. „Kdepak, nic mi nedlužíš.“

Oba se rozesmáli. A potom přišla radost, čistá, ničím nezkalená, naplnila Mooreovo srdce a jemu z toho pocitu až přebíhal po zádech mráz. Připadalo mu, že snad zkolabuje, svět se převrátil kolem své osy, ale to mu Carmichael jen pomáhal zpátky na nohy.

Později se Moore stal Hrdinou třídy 198 díky schopnosti inspirovat své druhy k tomu, aby vydrželi ve chvílích, kdy vážně uvažovali o tom, že kurz opustí. Carmichael ho naučil, jak to udělat, a když Moore svému plavci-parťákovi řekl, že Hrdinou měl být on, Carmichael se jen usmál. „Ty jsi tady ze všech největší drsňák. Když jsem tě měl před očima, pomohlo mi to vším tím projít.“

11. SPOLEČNÉ ÚKOLOVÉ USKUPENÍ JUÁREZ

Pracoviště Národního úřadu pro potírání obchodu s drogami

San Diego, Kalifornie

dnešní den

Než Moore sjel z Patnácté přes Balboa Park a než dorazil ke kanceláři Národního úřadu pro potírání obchodu s drogami na Viewridge Avenue, měl už dvacet minut zpoždění. Vlasy mu padaly do očí, plnovous mu pořád ještě sahal až ke klíčním kostem; nechával si jej růst dva roky a brzy jej sundá. Díky bohu za to – na bradě se mu už objevilo několik šedivých vousů. Cestou po dlouhé chodbě ke konferenční místnosti zběžně pohlédl na svůj oblek značky Dockers. Látka připomínala zvrásněnou plastickou mapu. Ani košili nijak neprospělo, že si ji polil kávou. Vinu za to kladl dámě s třemi dětmi, která si nevšimla, že ohromná cisterna s betonem jedoucí před ní prudce zpomaluje. Ostře zabrzdila, Moore rovněž a jeho káva se zachovala podle fyzikálních zákonů. Vzhled košile ho nicméně nechával v klidu, nebylo to nic, nač by musel myslet zrovna na prvním místě.

V příchozí elektronické poště od Leslie Hollanderové byla fotografie ukazující její úchvatný úsměv; byla pořízená mobilním telefonem. Moore vymazával její obraz z mysli jen stěží. Otevřel dveře místnosti a vpadl dovnitř.

Hlavy všech se k němu otočily.

Povzdechl si. „Omlouvám se. Byl jsem v samých zastrčených koutech a našlapal tam spoustu kilometrů. Úplně jsem zapomněl, jak to tady vypadá na silnicích.“

Po stranách poradního stolu, dlouhého jako paluba letadlové lodi, seděla skupinka lidí. Stůl byl skutečně dlouhý, vešlo by se na něj vybavení pro pořádání barbecue, bylo by na něm místo pro letmá přistání a vzlety a možná i pro pár zaparkovaných harrierů. Pět přítomných si sestrkalo židle blíž k čelu stolu. Od bílé tabule se otočil muž s vlasy ostříhanými na ježka; ve světle zářivek se leskly jako ocelové třísky. Na tabuli napsal své jméno: Henry Towers.

„Copak to tu máme?“ zeptal se. Ukázal Mooreovi fixkou na prázdnou židli. „Jste člověk? Nebo zvíře?“

Moore se křivě usmál. Se svými vlasy a plnovousem vypadal, jako kdyby strávil noc v krabici, ve které se přepravují lednice. Bude ovšem stačit dát se trochu upravit a bude z něj zase jeho staré já. A opravdu by bylo prima ucítit zase pod rukou vlastní tvář. Zaklonil hlavu. „Kde je Polk? Tohle uskupení prý povede Odbor tajných polovojenských operací!“

„Polk je pryč, jsem tady já,“ odsekl Towers. „Vy hoši prostě asi máte štěstí.“

„A tak teda kdo jste vy?“ zeptal se Moore. Mířil ke svému místu u stolu, v jedné ruce složku, ve druhé kávu.

Towers na něj s úšklebkem pohlédl. „Vy asi moc nečtete, co?“

K Mooreovi se otočil hubený Hispánec – podle fotografie a profilu osobnosti, které si Moore prošel, to musel být Ansara – a rozesmál se. „Klid, brácho, tohle udělal nám všem. Je dobrej, jenom se pokouší trochu pozvednout náladu.“

„To je pravda, jsem dobrej,“ podotkl Towers. „Potřebujeme to tady trochu rozvolnit – protože to, co se chystáme udělat, bude samý napětí; a pořádný.“

„Z jaké jste agentury?“ zajímal se Moore. „BORTAC. Víte, co to je?“

Moore přikývl. BORTAC, Taktická jednotka hraniční stráže, byl speciální zásahový tým s globální působností, patřil pod ministerstvo vnitřní bezpečnosti a pod jeho Úřad pro cla a ochranu hranic. Agenti BORTAC působili ve více než osmadvaceti zemích po celém světě a měli za úkol reagovat na hrozby všech druhů terorismu. Jejich zbraně a výstroj byly podobné zbraním a výstroji jednotek SEAL nebo Speciálních sil pozemního vojska, jednotek válečného námořnictva pro průzkum bojem a dalších speciálních útvarů. Taktické jednotky hraniční stráže operovaly společně s vojenskými jednotkami v Iráku a v Afghánistánu, kde pátraly po opiu a jiných drogách, které se pašovaly přes hranice. Nalezené drogy zabavovaly a likvidovaly. Mezi speciálními jednotkami si vydobyly vynikající pověst a Moore od příslušníků BORTAC často získával zpravodajské informace; ti lidé vykazovali nejvyšší profesní úroveň.

Útvar byl založen v roce 1984 a do protidrogových operací se zapojil už po třech letech, mezi roky 1987 a 1994 se spolu s DEA účastnil operace Snowcap v Jižní Americe.

Agenti BORTAC se v mnoha zemích, včetně Guatemaly, Panamy, Kolumbie, Ekvádoru a Peru, podíleli na akcích, jejichž cílem bylo učinit přítrž pěstování a zpracování koky a pašování kokainu. Pracovali společně s agenty DEA a s pomocným útvarem americké Pobřežní stráže.

Později týmy BORTAC rozšířily oblast své působnosti a účastnily se taktických záchranných operací při hurikánech, povodních, zemětřeseních a dalších přírodních katastrofách. Místním represivním orgánům poskytovaly vlastní personál i výstroj a pomáhaly jim při výcviku.

Moore se později dozvěděl, že Towers má za sebou víc než pětadvacet let služby u BORTAC. Působil v Los Angeles v době, kdy tam docházelo k pouličním nepokojům, které vypukly jako odezva na soud projednávající případ policejního násilí spáchaného na Rodneym Kingovi. Také se účastnil operace Reunion při zásahu BORTAC v jednom domě v Miami, jehož cílem bylo vrátit uprchlého Eliána Gonzáleze jeho otci na Kubě. Po útoku na Světové obchodní centrum poslali Towerse do zahraničí, aby speciálním silám pozemního vojska pomáhal při některých z prvních útoků v Afghánistánu. V roce 2002 pracoval s americkou Tajnou službou na zajišťování bezpečnosti během Zimních olympijských her v Salt Lake City.

„Zodpovídám za sektor San Diega,“ pokračoval Towers. „Ale zástupce vrchního komisaře chtěl, abych při téhle operaci pracoval s vámi. Podle mého skromného mínění se pro tuhle práci hodím nejlíp, protože v ní jde jak o odhalení a rozehnání juárezského drogového kartelu, tak o odhalení jeho vazeb na blízkovýchodní teroristy. Připomínám, že tohle je záležitost týkající se hlavně pana Moorea.“

„Hlásím se do služby podle rozkazu – pane!“ pronesl Moore. Svá slova doprovodil posměšným napodobením nesmlouvavě odhodlaného výrazu vojáka při vyslechnutí rozkazu.

„Teď patříte k nám,“ řekl Towers s upřímným úsměvem. „Vítejte ve Společném úkolovém uskupení Juárez. A… byl jsem požádán, abych vás jmenoval velitelem našeho útvaru v terénu.“

Moore se uchechtl. „Kterej ožrala tohleto navrhnul?“

„Váš šéf.“

Od stolu zazněl smích.

„Tak dobrá, týme, teď ale vážně: máme tu k projednání spoustu věcí. Doslechl jsem se, že milujete prezentace v Power Pointu, tak jsem jich pár přinesl. Minutku – hned je uložím.“

Ansara zasténal a otočil se k Mooreovi se slovy: „Rád vás poznávám. Do vašeho spisu toho o vás moc nedali.“

„To oni nikdy. Jsem jen takový obyčejný špion od vás ze sousedství.“

„A byl jste u jednotky SEAL.“

„S trochou pomoci mých přátel.“

„V Afghánistánu a v Pákistánu jste odvedl kus dobré práce. Nevím, jestli bych tam přežil aspoň pět minut.“

„Možná i deset,“ odtušil s úsměvem Moore.

Ansara byl velmi dobrý agent FBI, měl na kontě celou řadu úspěšných operací. Nedávno prováděl průzkum v Národním parku Sequoia, kde drogové kartely pěstovaly marihuanu a kde pátral po sicariovi, který zavraždil jednoho z jeho kolegů. Podle Mooreova mínění byl Ansara snad až příliš pohledný, ale jeho vlídný úsměv a tón řeči byly příslibem, že se stanou přáteli.

Vedle Ansary seděla Gloria Vega, dvaatřicetiletá Hispánka, agentka CIA stejně jako Moore; bude zařazena k mexické federální policii. Měla široká ramena, nesmlouvavý výraz, černé vlasy pevně stažené do uzlu. Podle mínění několika Mooreových kolegů byla uznávaná a obávaná kvůli své náročné povaze a díky naprosté oddanosti práci. Byla svobodná, jedináček, její rodiče již zemřeli. Jejím životem se stala Služba. Pronikavě zkoumavý pohled, kterým si Moorea při jeho příchodu přeměřila, byl pravděpodobně jen úvod k tomu, kdy ho začne vyslýchat. To, že mexická federální policie tamním kartelům napomáhá a dokonce je v jejich činnosti podporuje, nebylo nic nového. A to, že s ní bude spolupracovat agentka americké CIA, bude nebezpečné, na druhé straně to však bude také ku prospěchu věci. Odbor tajných polóvojenských operací spolupracoval přímo s federálními policejními úřady na vytvoření vztahu, jenž by Glorii zajistil bezvýhradné zapojení a přitom chránil její identitu. Teoreticky to vypadalo dobře, až na to, že Gloriu spouštějí do jámy plné chřestýšů. Moore byl rád, že její práci nedělá on.

Muž sedící naproti ní byl David Whittaker, zvláštní agent ATF, Úřadu pro alkohol, tabák, střelné zbraně a výbušniny. Rovné, řídnoucí šedivé vlasy měl sčesané dozadu, kozí bradku prošedivělou, na nose brýle s drátěnou obroučkou. Na sobě měl modré tričko s límcem a krátkým rukávem a se znakem svého úřadu na prsou. Na řetízku kolem krku mu volně visel odznak. Vstal a podal Towersovi USB, pravděpodobně se svou vlastní prezentací. Podle toho, co stálo v jeho svazku, se řadu let účastnil operací proti pašerákům zbraní pracujícím pro kartely a nedávno pomáhal sestavit desetičlenný tým působící v sedmi pohraničních městech. Tým se měl zabývat právě případy pašování zbraní. Kartely najímaly v USA „bílé koně“, kteří zbraně nakupovali na své jméno a potom platili lidem, kteří zbraně dostali přes hranice. V jednom ze svých hlášení Whittaker poznamenal, že juárezský kartel si vybudoval složitou síť se sídlem zrovna (ze všech možných míst!) v Minnesotě, odkud by tato síť pašovala zbraně do Mexika. Jelikož policie v Kalifornii, v Texasu a v Arizoně dvojnásobně a potom ještě znovu dvojnásobně zesílila svá opatření, kartel se uchýlil ke krajnějším způsobům a za centra, odkud se zbraně přepravovaly dál, si zvolil vzdálenější lokality. Whittakerovi jeho kontakty také vnukly myšlenku, že přes Jižní Ameriku se pašují rovněž vojenské zbraně z Ruska. Bojovat proti kartelům pašujícím zbraně bylo přinejmenším stejně těžké, nebezpečné a frustrující, jako pokoušet se zarazit jim pašování drog, Whittakerova zpráva proto končila varovnou poznámkou: Není si jistý, že kartelům bude vůbec někdy možné jejich činnost zarazit, jedině je lze v jejich činnosti omezovat zdržovacími manévry, zpomalovat ji, nebo kartely – ovšem jen dočasně – rozprášit.

Moore zachytil upřený pohled muže sedícího nedaleko čela stolu; byl to Thomas Fitzpatrick. I přes jeho příjmení jej bylo možné považovat za mexického sicaria. Jeho otec byl napůl Ir, napůl Guatemalec, matka byla Mexičanka. Narodil se a vyrůstal ve Spojených státech a rovnou z univerzity ho vzali do protidrogového úřadu DEA. Před osmnácti měsíci ho poslali do Mexika s úkolem proniknout do juárezského kartelu, ale náhoda tomu chtěla, že snáz pronikl do kartelu ze Sinaloy a těšil se v něm značné důvěře. Pracoval tam pro člověka jménem Luis Torres, Zú?igovu pravou ruku a vůdce Zú?igova gangu zakročujícího proti konkurenci.

Fitzpatrick měl oholenou hlavu, šlachovité paže celé potetované výjevy s katolickou tematikou. Vrhl na Moorea pohled zpod přivřených víček a spustil rychle španělsky: „Tak jak, Moore? Doufám, že je vaše španělština v cajku, protože jinak bude po vás, jestli se těm chlapům nebudete zdát. A abych byl upřímný – moje krytí je teď důležitější než vy, takže byste měl na sobě zapracovat a zapomenout na všechny tyjazyky teroristů, kterýma jste doposavád mluvil. Teď jste ve spolku, na který hned tak někdo nemá.“

Mooreova španělština byla vynikající, ale znalost slangu používaného gangy a kartely mu scházela. Skutečně by se v tomto ohledu musel zdokonalit. „Žádný strachy, vato, vím, co dělat.“

Fitzpatrick, jenž dostal přezdívku Flexxx, se natáhl přes stůl a sevřel ruku v pěst. Na třech prstech měl masivní prsteny. S Moorem si ťukli pěstmi o sebe a Fitzpatrick se posadil zpátky.

Gloria Vega pohlédla na Moorea a zeptala se španělsky: „Dal jste si někdy nedávno sprchu? Vypadáte příšerně.“

„Jo, ale… pořád ještě jsem se nevzpamatoval z přechodu časových pásem, jsem pozadu.“

Zvedla oči v sloup a otočila se k projekčnímu plátnu, které Towers už chystal.

Moore se zadíval na fotografii dvou mladých Hispánců, pořízenou jakýmsi zpravodajcem.

„Tohle všechno jste už asi viděl, co?“ zeptal se Towers.

„Jistě,“ začal Moore; doufal, že těm lidem tady ukáže, že mu nebylo všechno úplně putna a že se snažil. „Ten nalevo je Dante Corrales, vede úderný gang kartelu. Říkají si Gentlemani, jestli si dobře vzpomínám. Ten napravo je Pablo Gutiérrez. Zabil v Calexiku jednoho agenta FBI. Pan Ansara by ho rád dostal do rukou.“

„Ani si neumíte představit, jak rád,“ ozval se Ansara.

Towers přikývl. „Ten hoch Corrales je chytiý mladík, ale ty ze Sinaloy pořád tluče hlava nehlava. Nemáme zrovna dojem, že mu to jeho šéfové schvalují.“

„Proč ne?“ zeptal se Moore.

Towers pohlédl na Fitzpatricka. Ten si odkašlal a začal: „Kvůli Escuadrón de la muerte, guatemalským eskadrám smrti. Po dvouleté přestávce už jsou zase v akci, zreorganizovaly se a zabíjejí lidi z laboratoří v Guatemale, v hlavním městě; ty laboratoře vyrábějí pervitin. A napadají lodě, které přepravují drogy z Puerto Barrios a Santo Tomáš de Castilla v Karibiku. Taky oddělaly členy kartelu v přístavu San José a Champerico na tichomořském pobřeží.“

„A jestli můžu hádat, tak jejich lidé napadají ostatní kartely. Na juárezský přitom ani nesáhli.“

„Přesně tak,“ přitakal Towers. „Takže když terorizovat sinaloaské, proč k tomu nevyužít Los buitres justicieros? To je jejich nejpřičinlivější úderný tým, říkají si… Supi-mstitelé.“

„A my máme za to, že nejméně desítka jejich členů je teď v Juárezu,“ dodal Fitzpatrick. „A jestli si myslíte, že i úplně obyčejní sicariové jsou tvrdí chlapi, tak tihleti jsou proti nim úplní šílenci.“

„Vypadá to tam na sud prachu,“ podotkl Moore.

„Torres a Zú?iga vědí, že tihle hoši jsou ve městě, a dělá jim to těžkou hlavu,“ navázal Fitzpatrick. „Mluví se o novém útoku na lidi z Juárezu, ale Zú?igovi dělá větší starosti, aby si pro sebe zajistil nějaký tunel; nechce se mu platit juárezskému kartelu za oprávnění používat některý z jejich.“

„Tak proč si nevykope nějaký sám?“ podivila se Gloria Vega.

Fitzpatrick si pohrdlivě odfrkl. „O to se pokusil. A pokaždé přijde Corrales se svými hochy a ti pak všechny, co tam jsou, pozabíjejí. Mají o moc víc peněz než my. A všude mají špehy. K tomu rozsáhlou síť. Corrales taky podplatil většinu inženýrů ve městě, takže ti pro Zú?igu nikdy pracovat nebudou. Ten mladý šmejd si to tam celé zabral pro sebe, má to jak pod zámkem.“

Towers ukázal na fotografii. „No a náš problém je tohle – v této chvíli je Corrales nejvýše postavený člen kartelu, kterého jsme zatím identifikovali. A v tomto případě platí stará, běžně známá školní moudrost: Když dokážeme identifikovat a odrovnat vůdce, kartel se většinou rozpadne. Tohle jsou složité a navzájem provázané operace a neřídí je žádné obyčejné figurky. Dokonce bych řekl, že ledacos z toho, co zmáknou, si vyžaduje přímo génia. Ať je náš člověk kdokoliv, moc dobře se zamaskoval a jeho organizace se stala jediným a nejagresivnějším kartelem v Mexiku.“

„A zájmové osoby?“ zeptal se Moore.

„Není jich moc,“ odpověděl Towers. „Prošetřili jsme starostu, šéfa policie, dokonce guvernéra. Víte, že méně vzdělaní chlápci, jako třeba Zú?iga, se drží na vysokých místech. Lichotí to jejich egu, ale takový člověk je pak strašně izolovaný.“

Towers si načetl barvou zakódovaný diagram jednotlivých drobných aspektů operací provedených juárezským kartelem a pokračoval: „Vcelku to lze shrnout takto: potřebujeme si ujasnit, jaké vazby by juárezský kartel mohl mít na teroristy v Afghánistánu a Pákistánu, na výrobny pervitinu v Kolumbii a v Guatemale. A potřebujeme spolehlivě najít spojitost mezi nimi a tím, že pašují zbraně do USA. A taky potřebujeme identifikovat kontakty kartelu v místní a federální policii a pokusit se seznámit s nimi veřejnost. To je fáze jedna. Fáze dvě je jednoduchá – zlikvidujeme je.“

Ansara zavrtěl hlavou. „Tohle je spousta práce na doma. A já domácí úkoly nesnáším.“

„Dotaz!“ ozval se Moore. „Obrátil se někdo otevřeně na Zú?igu s požadavkem, aby pomohl zatočit s lidmi z Juárezu? On možná ví, kdo jejich operace provádí a řídí.“

„Tak moment,“ zarazil ho Towers pokynem ruky. „Vy tady teď naznačujete, že vláda Spojených států by měla udržovat styky s mexickým drogovým kartelem.“

„Nenaznačuju, tvrdím to,“ prohlásil rozjařeně Moore.

„To vypadá jako v byznysu, tak se to přece běžně děje,“ poznamenala Gloria. „Spřáhneme se s jedním čertem, abychom vyhnali jiného.“

„To má být sarkasmus?“ obrátil se k ní Moore.

„Vy teda máte talent vidět to, co je nabíledni! Ale nemýlíte se. Spřáhnout se s čerty mě osobně už vůbec nevyvádí z klidu.“

„No, hezké to není, ale přináší to výsledky.“

„Musím předpokládat, že k něčemu takovému nemáte oprávnění,“ prohlásil Towers. „Dokážete sice získávat informátory z obou kartelů, ale varuji vás – takoví obyčejně nežijí moc dlouho.“

Moore přikývl. „Mám pár nápadů. Fitzpatricku, potřebuju, abyste měl uši všude. Jakékoliv náznaky, že se něco děje na Blízkém východě, Arabové – cokoli… musím o tom vědět.“

„Zatím nic takového není. A jestli jste četl mé hlášení, tak víte, že se Zú?igou jsem se zatím nesešel, takže vám nemůžu povědět, jestli ví, kdo juárezský kartel řídí. Ptal jsem se ovšem i Luise, ale ten to taky neví.“

„Fajn.“

Jelikož Fitzpatrick už odvedl vynikající kus práce tím, že pronikl do sinaloaského kartelu a získává poznatky o jeho činnosti, vzal si na několik minut slovo a popsal činnost kartelu, seznámil přítomné s tím, odkud kartel získává zdroje, i s jeho touhou uchvátit juárezský kartel a současně s ním i místa při hranicích, na nichž se juárezský kartel pevně usadil a která jsou k přechodu na druhou stranu příhodnější. Tohle ovšem byly informace obsažené již v jeho hlášení, on je nyní jen vyšperkovával.

„Pane Moore, zatím toho nevíme moc o vaší činnosti v Afghánistánu,“ navázal Towers, když Fitzpatrick skončil a posadil se. „Dostali jsme svazek o Titovi Llamasovi – o tom, co ho v Pákistánu našli v kufru auta.“

„To jsem viděl,“ odpověděl Moore. „Llamas je pro nás jakýmsi prvním vodítkem, náznakem, jak se situace vyvíjí. Kartel kupuje víc opia z Afghánistánu – ale proč tam poslali Llamase, to nevíme s určitostí. Jeho smrt možná trochu nabourala pevnost jejich vztahu.“

„No, doufejme, že ano.“

„Nedokážu si představit, že by nějaký kartel strpěl, aby se přes hranici v těch místech dostávali do Spojených států teroristé,“ ozvala se Gloria Vega. „Kdo by někoho nechával zabíjet své nejlepší zákazníky a k tomu ještě riskoval masivní odvetu ze strany Spojených států?“

„Co Zú?iga?“ obrátil se Moore na Fitzpatricka. „Myslíte, že by mohl být ochoten pomáhat Tálibánu dostat se přes hranice – čistě proto, aby tím poškodil juárezský kartel?“

„Vyloučeno. Podle toho, co Luis říkal, se o tom dlouze diskutovalo. Pochybuju, že by nějaký člen kartelu chtěl známým teroristům pomáhat nebo jim vůbec něco nějak usnadňovat. Musela by to dělat jedině nějaká nezávislá skupina, třeba ‚kojoti‘, co do Spojených států pašují přes mexickou hranici nelegální přistěhovalce a kterým jde akorát o okamžitý prospěch… někdo takový. Ale s tím si kartely dovedou poradit, vědí o všem – a kojoti nepodniknou nic, o čem by kartel nevěděl.“

„No – tak potom to teda můžu klidně zapíchnout a jít domů,“ poznamenal s nepatrným úsměškem Moore. „Před hrozbou terorismu nás teď chrání kartely, takže klidně můžeme dál kupovat jejich drogy.“

„Hele, tak pomalu, člověče,“ ozval se Towers; ironii Mooreovy poznámky odbyl úsměvem. „Takže takhle: Kartely by teroristům možná nebyly ochotné pomáhat, jenomže Tálibán nebo al-Káida by se mohly pokusit o násilné vniknutí.“

Fitzpatrick reagoval jen odevzdaným povzdechem. „Já můžu jedině říct, že líp by bylo mít tu nějaké těžké kalibry – protože pokaždé, když se do sebe pustí lidi ze Sinaloy a z Juárezu, vždycky to nakonec odskáčeme my.“

„Nic si nenamlouvejte,“ poznamenala Gloria Vega. „Teroristi už tady jsou, všude kolem nás. Spící buňky teroristů jen vyčkávají, až nastane čas udeřit,“ prohlásila.

„Má pravdu,“ dodal Fitzpatrick.

„Šťastná to žena,“ utrousil Moore.

„Tak, lidi, vezmeme to pěkně popořádku, jedno po druhém. Mám k dispozici významné a velké možnosti, koho přizvat, když budeme potřebovat někoho jednotlivě nebo celou skupinu, jinak ale to, že je nás málo a naše činnost je omezená, znamená pro nás výhodu. Ansaro, vy začnete v Calexiku. Zkuste tam sehnat někoho, kdo by tu káru táhnul s námi. Agenti na kontrolním stanovišti tam minulý týden zabavili koks a trávu za takový milion dolarů. Kartel to schoval ve skrýši zabudované do palubní desky. Na nic podobného jsme zatím nenarazili, bude to pravděpodobně zatím nejpropracovanější způsob. Na otevření toho tajného panelu v palubní desce bylo třeba mít přístupový kód. Člověku to docela zamotá hlavu. Drogy dokonce zabalili do něčeho napuštěného jakousi pálivou omáčkou, aby to odradilo psy. Máme teď zkrátka co do činění s takhle složitě vykoumanými věcmi. Glorio, vy půjdete do hluboké ilegality – no… však to znáte. Flexxxi, vy se vrátíte k Zú?igovi. Vy, Whittakere, se odeberete zpátky do Minnesoty. Takže teď vy, Moore.“

Usmál se. „Tak… nastartovat a do toho. Příští stanice Mexiko.“

12. SPOJENCI A NEPŘÁTELÉ

Letišti Charlese de Gaulla,

Paříž Terminál 1

Ahmad Leghari patřil do skupiny Tálibán-Paňdžáb; měl se v Kolumbii setkat s mulláhem Abdulem Samadem. Legharimu bylo šestadvacet let, měl na sobě konzervativní volné kalhoty, hedvábnou košili a lehké sako. Nesl si jen menší batůžek, jeho kufr už prošel kontrolou. V zavazadle neměl nic podezřelého, jeho doklady byly v pořádku a zatím nenarazil na žádné problémy. Žena za odbavovacím pultem se chovala přátelsky a nerozladila ji ani jeho velmi nedokonalá francouzština, třebaže byl upozorněn, že tohle letiště je proslulé tím, že zaměstnanci tu jsou přepracovaní a dost hrubí. A navíc nebylo proč si myslet, že je na americké černé listině pasažérů, kteří nesmějí na palubu letadla. V tomto ohledu byla jeho sebedůvěra oprávněná. Seznam se zhruba tisíci jmény si vysloužil veřejnou kritiku jakožto nákladný a zaneřáděný falešnými údaji; navíc nebylo těžké jej oklamat. Na seznam se dostala celá řada dětí, z nichž mnohým nebylo ani pět let. Naopak seznam neodhalil teroristu Umara Farúka Abdul Mutalláha, který spáchal bombový atentát na letadlo Northwest Airlines, let 253, ani Faisala Šahzáda, který se pokusil o bombový atentát na Times Square. Nejkřiklavějším případem mylného zařazení je, že se na seznam dostal bývalý senátor Edward „Ted“ Kennedy. Označení „T. Kennedy“ způsobovalo tomuto politikovi značné nepříjemnosti a nesnáze, když potřeboval nasednout do letadla. Že „Ted“ je přezdívka, nikoliv senátorovo skutečné jméno, nikoho nezajímalo. Kennedy se této nepříjemnosti nakonec zbavil tím, že záležitost vyřídil přímo s ředitelem ministerstva vnitřní bezpečnosti – obyčejnému občanovi se taková možnost ovšem hned tak nenabídne a sám senátor se o této skutečnosti také veřejně zmínil.

Způsob, jakým se lidé na černou listinu dostanou, se považuje za přísně střežené tajemství a při slyšeních v Kongresu vyjdou najevo jen kusé informace. Tálibán si však už sestavil funkční analýzu toho, jak se na listinu dostali někteří z jeho lidí. Při zápisu do ní člen některého represivního orgánu, například policista, pracovník vězeňské správy, případně agent některé zpravodajské služby – CIA, FBI, Národního bezpečnostního úřadu a mnoha jiných – nejprve shromáždí informace a předá je Národnímu protiteroristickému centru ve Virgínii – přezdívá se mu Křižovatka svobody –, kde se uloží do tajné databáze TIDE, Terrorist Identities Datamart Environment, centrálního registru známých nebo podezřelých mezinárodních teroristů. Tam se z dat vytěžují všemožné informace, aby se získal ucelený obraz a z něj aby se vytahovala, „dolovala“, jednotlivá jména a totožnosti. Pokud tento postup přinese nějaké další výsledky, poznatky se předají do databáze Terrorist Screening Center, součásti FBI, rovněž se sídlem ve Virgínii. TSC pak identifikuje osoby podezřelé z terorismu nebo potenciální teroristy. Tam se databáze dál analyzuje. Do TSC přichází denně víc než tři sta jmen. Jestliže v tomto stadiu z informací o podezřelé osobě vyplyne „oprávněné podezření“, může tato osoba skončit na seznamu FBI osob podezřelých z terorismu. Na základě tohoto seznamu pak bezpečnostní personál letišť některé cestující dál prověřuje, ale přesto i takoví mohou nakonec letět. Tálibán přišel na to, že má-li se někdo skutečně dostat na seznam nežádoucích osob, úřady musejí mít celá jména a věk takových osob a k tomu poznámku, že představují hrozbu pro leteckou dopravu nebo pro národní bezpečnost. Tálibán to sice nemohl s jistotou tvrdit, ale prý se doslechl, že konečné rozhodnutí, zda se na seznam dostane další jméno, záleží na šesti správních úřednících TSA, Úřadu pro bezpečnost v dopravě. I když se někteří podezřelí skutečně dostali na seznam nežádoucích osob, bylo jim dovoleno letět, ovšem s eskortou. Pokud to nebyly osoby hledané pro určitý zločin, mnozí z těch, kdo byli na seznamu a pokusili se nastoupit do letadla, byli jednoduše před odletem zadrženi, odvedeni k výslechu a posléze propuštěni.

Osoby podezřelé z terorismu se mohly také dostat na „seznam vybraných“. Pro prověřování těchto osob automaticky platila další zvláštní opatření, jimiž museli projít, pokud se na ně vztahovala jistá kritéria, mezi něž mohla patřit například letenka pouze na cestu tam, platba hotově, rezervování letenky v den odletu, případně let bez dokladů.

Leghari se na tento svůj let připravoval „výcvikem“ trvajícím téměř devět měsíců. Učil se nazpaměť dispozici budovy terminálu, zvažoval, na jaká témata by s ním lidé mohli navázat rozhovor a jak on bude reagovat. Většinu života strávil v nesmírně chudém pohraničním městečku Dera Ghazi Khan v provincii Paňdžáb, kde vyrůstala falanga extremistických náboženských škol.

Jeho rodiče byli veteráni pákistánského, státem podporovaného povstání proti indickým silám v Kašmíru. Teprve tlak ze strany Spojených států donutil prezidenta Perveze Mušarafa, aby se zřekl podporování paňdžábské skupiny. Leghariho rodiče pak museli uprchnout na území obývaná kmeny a tam se prohloubily jejich svazky s Tálibánem a al-Káidou. Mladého Leghariho nechali u příbuzných.

Právě tohle, víc než co jiného, přivedlo hořce zklamaného hocha do místní madrasy, v jejímž čele stál Muhammad Ismaíl Gul. Tato islámská škola byla místem, kde se získávali přívrženci vyhnané tálibánské skupiny Paňdžábí Laškare džhangvi.

Leghari se zhluboka nadechl a vkročil do tělesného scanneru. Letiště tuto kontroverzní techniku již celé měsíce zkoušelo na všech cestujících letících do Spojených států a nedávno ještě rozšířilo rozsah jejího použití. Leghari dostal příkaz zvednout paže a souběžně postupující desky ozařovaly přední a zadní část jeho těla rádiovými vlnami VHF. Odražená energie vytvořila obraz, který bezpečnostní služba vyhodnocovala. Leghari s sebou samozřejmě neměl žádné tekutiny, žádné ostré předměty, nic, co by mohlo spustit poplach.

Když procházel chodbou z leštěné oceli a skla směrem, kterým ho vedly velké žluté ukazatele, oslovili ho dva muži v tmavomodrých uniformách; byla s nimi i ona přátelská žena od odbavovacího pultu.

„Je to on?“ zeptali se jí anglicky.

„Oui.“

Vyšší z těch dvou Ahmadovi řekl cosi, čemu Ahmad rozuměl jen zčásti, ale i z těch několika málo slov ho zamrazilo: Poradní orgán amerického imigračního a celního úřadu a ochrany hranic. Muž měl na rukávu uniformy americkou vlaječku.

Leghari ustoupil o krok a polkl. Americká bezpečnostní služba – a tady?! Ti, kdo ho pro jeho úkol cvičili, s tímhle nepočítali.

Náhle jako kdyby nemohl dýchat.

Znovu na něj promluvili, ale pomaleji; žena mu francouzsky sdělila, že bude muset s těmi muži jít.

Ahmad zalapal po dechu. A potom, bez rozmýšlení, bez varování, se rozběhl pryč. Rovnou dál chodbou. Muži za ním křičeli. Ani se neohlédl.

Proplétal se mezi cestujícími. Někteří za sebou táhli zavazadlové vozíky s kufry, jiní opatrně balancovali kelímky s kávou. Batůžek, který mu nebyl celkem k ničemu a jen mu překážel, odhodil, nechal jej ležet, a co mohl nejrychleji, utíkal dál.

Muži za ním stále křičeli.

Nezastavil se. A taky se nezastaví. Doběhl na místo, kde se chodby křížily, a zahnul doprava za roh. Uvnitř letištní budovy se rozeřvaly poplašné sirény, z reproduktorů se ozývalo drnčivé staccato hlasů.

Nakonec mužský hlas francouzsky vyzval všechny cestující, aby zůstali před nástupními branami.

Před Legharim byla řada skleněných dveří a za nimi prostor pro odbavení zavazadel. Stály tu úhledně seřazené vozíky. Na tabuli bylo napsáno cosi o zákazu vstupu. Na to nedbal.

Ven. Musí se dostat ven.

Potom však málem vrazil přímo do člena letištní ostrahy. Pokoušel se kolem statného muže prosmýknout, ale muž ho zastavil jako ragbyový hráč; Ahmad upadl na zem a zmateně, nazdařbůh sáhl po mužově pistoli. Nahmátl ji. Zmocnil se jí, vykroutil se z mužova sevření a střelil ho dvakrát do prsou. Dostal se na nohy. Lidé kolem něj ječeli a uhýbali mu z cesty. Ozvěna výstřelů ještě doznívala, Američané za ním křičeli – a potom se ozvaly praskavé zvuky jako při ohňostroji…

Ostrá bodavá bolest v zádech Ahmada znovu srazila na dlaždice. Náhle se dusil – věděl, že svou vlastní krví. Skácel se na zem, převalil se na záda a již sám sebe viděl, jak klesá do napřažených paží tisíců panen v ráji. Alláhu akbar!

Lidé kolem stále křičeli, obličeje Američanů se zkrabatily a zkřivily do ošklivých masek, jejich zbraně na něj mířily a svět kolem něj ztemněl.

Domek v džungli

Severozápadně od Bogoty, Kolumbie

Samad si otřel pot z čela a odvrátil se od displeje laptopu, na němž právě sledoval reportáž televizní stanice Al-Džazíra o střelbě na pařížském letišti Charlese de Gaulla.

Z patnácti tálibánců, kteří každý jinou trasou mířili do Kolumbie, byl tedy chycen jen jeden – samozřejmě ten nejmladší a nejméně zkušený. Ahmad Leghari si neuvědomil, že Američané neměli oprávnění ho v Paříži zatknout, byli tam jen jako poradci. Jeho doklady a pas byly naprosto bez vady. Bývali by ho zadrželi, vyslýchali a s největší pravděpodobností propustili. Jenomže on zpanikařil. Otázkou ovšem zůstávalo, jak ho identifikovali. Američané bohatě platili příslušníkům kmenů, aby vyzvěděli, jaké operace Tálibán chystá, a Samad musel předpokládat, že právě tohle se stalo. Mohl si jen zhluboka povzdechnout a při pohledu na Niaziho a Talwara jen zavrtět hlavou. Ti seděli naproti němu a upíjeli z malých lahví pepsi, protože jejich barbarský hostitel neměl čaj.

Samad se také napil koly. V hlavě mu znovu zněla slova mulláha Omara Rámáního: „Povedeš je. Přineseš džihád do Spojených států – a musíš využít kontakty, které jsi za tím účelem navázal s Mexičany – rozumíš?“

Samad mohl jen dál zlostně zírat na to tlusté prase, které s nezapáleným doutníkem, visícím mu mezi pysky, vešlo do domku. Jestli se Juan Ramón Ballesteros minulý týden vykoupal, teď by potřeboval advokáta, aby mu to dosvědčil. Vyndal doutník z úst, pohladil si prošedivělý plnovous a pronesl španělsky: „Pomůžu vám dostat se do Mexika, ale ponorka nebude k dispozici.“

„Cože?!“ vyrazil ze sebe Samad. „Slíbili nám to, a dostal jste za to dobře zaplaceno!“ Řekl to také španělsky, aby se pocvičil.

„Lituju, ale budeme se muset zařídit jinak. Ponorka bude přetížená nákladem – mým a taky vaším produktem. Ostatní dvě ponorky jsou v opravě. Když jsme se domlouvali na té ponorce, dal jsem si důkladně záležet na tom, abych Rámáního upozornil, že jakmile opium bude v Kolumbii, jeho dodávku budu mít na starosti já. Vy máte takhle mnohem lepší vyhlídky na úspěch. Rozumíte?“

Samad jen zaskřípal zuby. Jejich spolupráce byla první svého druhu, ale podle názoru členů juárezského kartelu to bylo geniální dílo. Namísto toho, aby Ballesteros a jeho kokain soupeřili s propašovávaným opiem, proč se nedat dohromady a přepravu tak uspíšit? Juárezský kartel vyplatí bonusy oběma organizacím, když budou vstřícné a budou spolupracovat. Byl to jedinečný vztah a oni doufali, že Američané nic takového nebudou předvídat. Ballesteros už zajistil desítku různých tras, jak produkt pašovat po moří, po zemi a letecky. Rámání chápal moudrost takového postupu a za přístup k trasám a za kurýry byl ochoten zaplatit.

„Už brzy tu budou ostatní z mé skupiny,“ pokračoval Samad. „Jak myslíte, že se asi do Mexika dostaneme? Snad ne pěšky?“

„Obstarávám letadlo, které vás vezme až do Kostariky. Ale s tím si teď nedělejte starosti. Zanedlouho budeme muset jít do Bogoty. Možná už zítra. Podívejte – berme to tak, že se nemáme rádi, ale náš zaměstnavatel za tohle pěkně zaplatil, takže buďme tolerantní.“

„Souhlasím.“

„A musíte mi slíbit, že nikomu nepovíte, jak jsem vám pomohl s… řekněme s vašimi cestovními plány. Určitě ne našemu zaměstnavateli. Nikomu.“

„Nemám důvod bavit se o tom s nikým kromě vás,“ lhal Samad. Už věděl, že vůdce juárezského kartelu bude schopen pomoci jemu a jeho lidem dostat se bezpečně do Spojených států, a měl nezvratně v úmyslu o jeho pomoc usilovat. Jistě – Ballesteros, to prase, by mu mohl pomoci dostat se do Mexika, ale až tam bude, přes hranici se bez další pomoci dostane jen stěží.

Ballesteros šel ke dveřím a proklínal vedro.

V té chvíli stěny a okna rozervala sprška střel, sklo se tříštilo, lidé venku ječeli a do doznívající první vlny střelby se ozvala další.

Samad se vrhl na zem a s ním i jeho společníci, na zemi se ocitl i Ballesteros. Nezraněný. Přece jen sebou ale škubl, když stěny prošila další dávka střel. Ze dřeva létaly třísky, ve vzduchu se vznášely částečky prachu a stoupaly ve spirálách ke stropu.

„Co má tohle být?“ vykřikl Samad.

„Všichni máme nepřátele,“ vyhekl Ballesteros.

Hotel Serena

Islámábád, Pákistán

Israr Rana nebyl nijak příliš nadšen tím, že ho CIA verbuje. Mooreovi trvalo téměř tři měsíce, než ho konečně přesvědčil, že práce pro CIA by mohla být nejenom vzrušující, ale i lukrativní a Rana že by přitom mohl vykonat něco pro vyšší dobro a pomoci svému národu žít v bezpečí. Pro Ranu mělo být na prvním místě studium na vysoké škole, ale když u Moorea prošel výcvikem a vydal se získávat informace, zjistil, že ta práce je skutečně velmi vzrušující. Viděl všechny filmy s Jamesem Bondem a dokonce se zpaměti naučil některé dialogy, které potom zaváděl do rozhovorů s Moorem, z čehož ten ovšem neměl nijak zvláštní radost. Rana svou angličtinu zdokonaloval sledováním amerických filmů. Jeho bohatí rodiče by mu bohužel nikdy neschválili, aby dělal takovouhle práci, proto ho napadlo, že by si spoluprací s Moorem mohl užít trochu zábavy – alespoň na nějakou chvíli, než ho to začne nudit. Je pravda, že Moore se mohl uchýlit k jiným způsobům, jak ho naverbovat, ke způsobům poněkud za hranicí etiky, jako třeba vydírání. Moore mu dokonce vylíčil, jak vydírání funguje, ale nakonec si řekl, že v tomto případě by byl raději, aby vznikl vztah podobný vztahu učitele a žáka, ovšem založený na důvěře. Rana toto respektoval do té míry, že při shromažďování informací pro svého přítele a učitele pracoval s ještě větší vervou.

V této chvíli se tiskl k zemi v úzké prohlubni, spíš příkopu, v podhůří, odkud byl výhled na hotel. Celý rozechvělý poslal Mooreovi textovou zprávu:

NALEZL GALLAGHERA. HOTEL SERENA

ISLÁMÁBÁD

Rana se právě chystal Mooreovi sdělit, že jejich milý kolega Gallagher je jaksepatří zkorumpovaný. Pracuje se známými osobami z Tálibánu a zde v hotelu se sešel s mnohými z nich. Rana měl za to, že právě Gallagher možná zabil členy Khodaiovy rodiny – kterou měl naopak za úkol chránit. Každý člověk má svou cenu, a při odhadování Gallagherovy ceny Tálibán trefil do černého.

Rana je neslyšel, když se k němu zezadu blížili. Náhle mu čísi ruka vykroutila telefon. Otočil se a v té chvíli dostal omračující ránu klackem do hlavy. Upadl do bezvědomí.

Hlavu měl svěšenou na prsa, od temene a od týla mu do obličeje vystřelovala tepavá, pulzující bolest.

Otevřel oči; viděl jen jemně skvrnitou clonu modři a zeleně – když vtom mu oči zalilo jasné světlo.

„Tak ty jsi ten zrádce, co pracuje pro Američany, jo?“

Muž, který otázku pronesl, stál blízko, Rana ho však neviděl. Stále vnímal všechno rozmazaně a připadalo mu, že nedokáže úplně ovládat své vědomí.

Soudě podle hlasu byl ten člověk mladý, ne starší než třicet – pravděpodobně však jeden z významných členů skupiny, kterého sledoval už předtím.

„Je mi líto, chlapče,“ ozval se jiný hlas; ten Rana poznal: Gallagher. Jeho přízvuk se nedal s ničím zaměnit.

Nyní se už Rana pokoušel něco říct, ale jako kdyby ztratil cit ve rtech. „Co vy tady u nich děláte?“

„Poslal tě za mnou Moore, co? Nedá a nedá si pokoj. A ty jsi přitom takovej hodnej kluk.“

„Prosím vás, pusťte mě!“

Na tvář mu dopadla ruka; konečně sebral síly natolik, aby dokázal zvednout hlavu. Uviděl Gallagherův vrásčitý obličej, avšak pouze neostře. Poznal, že nejsou v hotelovém pokoji, nýbrž v jakési jeskyni, možná někde v oblasti Badžaur, severozápadně od hotelu, na území obývaném kmeny. Ta modrá a zelená, které předtím viděl, byly Gallagherova blůza a kalhoty.

„Ale jo, necháme tě jít, ale předtím se tě zeptáme na pár věcí – na to, co všechno jsi dělal a co jste ty a Moore zde v Pákistánu zjistili. Rozumíš? Když teď budeš spolupracovat zase s námi, pustíme tě na svobodu. Nic se ti nestane.“

Rana si z celé duše přál, aby mu mohl věřit, jenže Moore ho poučil, že kdyby se Rana někdy dostal do zajetí, budou mu říkat právě tohle. Budou ho ujišťovat, že se dostane na svobodu, přimějí ho, aby mluvil, a až se dozvědí všechno, co potřebují, zabijí ho.

Po zádech mu přeběhl mráz. Uvědomil si, že je vlastně už teď mrtev.

A tak mladý. Ještě ani nedokončil vysokou školu. Neoženil se. Nemá děti. A měl před sebou ještě tolik let života… Jenže tak daleko se už nikdy nedostane.

Rodičům to zlomí srdce.

Při té myšlence pevně zaťal zuby a zadýchal se zlostí.

„Rano, nebudeme si to přece navzájem ztěžovat,“ pokračoval Gallagher.

Rana nabral zhluboka dech a promluvil anglicky, opakoval slova, která ho Moore naučil: „Vyser si voko, Gallaghere, ty zkurvenej zrádče! Stejně mě zabiješ, tak dělej, ty šmejde!“

„Teď máš silácký řeči, ale mučení bude dlouhé a hrozné. A tvůj přítel, pan Hrdina Moore, tě tady nechal, abys tu shnil. To chceš být loajální vůči někomu, kdo tě opustil? Popřemýšlej o tom, Rano. A moc dobře si všechno rozmysli.“

Rana věděl, že Moore neodešel z Pákistánu o své vlastní vůli. Odvolali ho – takový už je charakter jeho operativní zpravodajské práce. O tomhle s ním Moore mnohokrát hovořil a vysvětlil mu, že ho možná budou kontaktovat další agenti a že jeho vztah ke Službě je pro ně velmi důležitý.

Nebyl si však jistý, že vydrží mučení. Představoval si, jak mu usekávají prsty na rukou a na nohou, připevňují mu ke genitáliím elektrické dráty a trhají mu zuby. Představoval si, že ho řežou, pálí, vyloupnou mu oko a pustí na něj hady, aby ho uštkli. Viděl sám sebe, jak leží na zemi rozporcovaný jako jehně, jak krvácí, až ho pohltí studená smrt.

Škubal pouty na zápěstích a na kotnících.

Konečně začal vidět jasně. Stál tu Gallagher, za ním dva tálibánci. Jeden z nich svíral v ruce velký nůž, druhý se opíral o železnou trubku jako o hůlku.

„Podívej se na mě, Rano,“ pokračoval Gallagher. „Slibuju ti, že když nám povíš, co chceme vědět, pustíme tě.“

„Myslíte si, že jsem blbej?“

„Myslíš si, že jsem nemilosrdný?“ opáčil Gallagher.

„Vyliž mi prdel.“

„No dobrá. Co se dá dělat.“ Pohlédl na oba muže. „Budeš brečet jako dítě a povíš nám, co potřebujeme.“ Pokynul mužovi s nožem. „Rozřízni mu pouta. A pak začneme u nohou.“

Rana se zachvěl. Zatajil dech. A nyní opravdu brečel jako malé dítě.

Celé jeho tělo zachvátila panika, valila se ve vlnách jako otřesy půdy. Možná že kdyby přece jen promluvil, pustí ho. Ne – nepustí. Ale možná přece…? Už nevěděl, čemu věřit, co dělat. Roztřásl se tak, že se mu málem chtělo zvracet.

„Tak jo, ano, budu mluvit!“ zaječel.

Gallagher se k němu naklonil blíž. „Však jsme věděli, že budeš…“ pronesl s úsměvem nevěstícím nic dobrého.

13. KAM PATŘÍME

Hotel Bonita Real

Juárez, Mexiko

Žádný přístroj, žádná ze špičkových technologií nedokážou nahradit obyčejné boty tam, kde jde o zpravodajskou operativní práci, o sběr informací z lidských zdrojů. Moore se v myšlenkách často zabýval úvahami o tom, že právě tahleta činnost ho všechna ta léta plodným způsobem zaměstnávala. Kdyby inženýři vymysleli androida, kteiý by dokázal dělat všechno to, co dělá on, možná by Moore musel pověsit svou práci na hřebík a odevzdat špionský průkaz – protože podle jeho skromného názoru by svět prostě skončil a vlády nad ním by se ujaly stroje. Dávný námět science fiction by se stal realitou a Moore by se na to všechno mohl dívat ze sedadla v první řadě – modlil se, aby měl přitom aspoň v jedné ruce hotdog a v druhé pivo.

Nyní však byl stále ještě zcela okouzlen důkladně zakódovanými údaji, které viděl ve svém chytrém telefonu. Právě běžely záběry z družice v reálném čase – byl na nich hotel, takže mohl sledovat, kdo všechno do něj vchází nebo z něj vychází, a díval se na to pohodlně uvelebený v posteli, nohy položené na podložce. Pozadí k tomu tvořil jemný bzukot ranních televizních zpráv. Špionážní družice, jež mu tyto záběry posílala, patřila Národnímu úřadu pro průzkum (personál úřadu tvořili pracovníci ministerstva obrany a CIA). Pohybovala se na nízké oběžné dráze, aby na dobu několika minut optimalizovala svou rozlišovací schopnost před tím, než její činnost převezme další družice, pracující v rámci takzvaného Sofistikovaného systému přenosu dat.

Dostával rovněž textová upozornění od analytiků v USA, kteří sledovali stejné záběry jako on a mohli proto zvlášť upozornit na cokoliv z toho, co vidí. V několika dalších oknech na obrazoce měl souřadnice GPS všech ostatních složek Společného úkolového uskupení, jiné okno ukazovalo snímky dalších cílů ve městě, například ranč vůdce kartelu Zú?igy. Bylo to skutečně „agresivní“ tažení, sledování prováděné lidmi doslova zažranými do své práce. Ti nyní na druhém konci světa upíjeli café latte.?

Moore se ubytoval v hotelu, jehož majitelem byl Dante Corrales (Towers ho označil za nejvýše postaveného člena kartelu, kterého úřady zatím identifikovaly). Corrales, jako všichni pořádní prodejci drog, se začal obklopovat legitimními podnikateli, ale i tak bude docházet k chybám, peníze se budou prát a chudáci poctivci, které zaměstnal, budou buď zataženi do jeho zločinů, nebo, až mu kšefty skončí a jeho zavřou, jednoduše přijdou o práci.

V nejbližší době ho však neseberou, potřebují, aby se pohyboval volně, aby bylo možné identifikovat samotného „barona“, který to všechno řídí. A Corrales jim připadal jako přesně ten typ, který je k němu může svým nevypočitatelným chováním dovést.

Životopisné údaje, které o něm měli, byly zlomkovité, získané jen tak porůznu na ulici od informátorů a z osobních dokladů, které se podařilo získat. Vědělo se, že jeho rodiče zahynuli při požáru hotelu. Zajímavé bylo, že právě tenhle hotel potom koupil. CIA si byla dobře vědoma jeho povýšenosti, dobře se jí hodila a dalo by se jí využít. Díky Corralesově vášni pro drahá a přepychová auta a obleky bylo až směšně snadné ho po městě sledovat. Ten chlap určitě má nad postelí plakát na film Zjizvená tvář. V některých ohledech se podobá Mooreovi za mlada – i on byl bojovný, pyšný na svou odvahu a nevázanost, s malým smyslem pro úvahy o tom, jak by věci, pro něž se v té které chvíli rozhodne, mohly ovlivnit jeho budoucnost.

Moore se zvedl, odložil telefon a oblékl si tričko s krátkým rukávem a drahé kalhoty. Vlasy už měl upravené, přistřižené a stažené do koňského ohonu, nakrátko střižený plnovous měl nyní daleko k houštině, připomínající dětský bryndák. Takový plnovous si nechal narůst pro mise v Afghánistánu a Pákistánu. Ještě přidal náušnici s falešným diamantem, aby si dodal náležitě ostrý vzhled. Sebral kožený kufřík a zamířil ke dveřím. Jeho drahé hodinky Breitling Chronomat ukazovaly 9.21 dopoledne. Sjel výtahem do haly. Recepční, podle jmenovky Ignacio, mu zdvořile pokývl. Za Ignaciem stála úchvatně krásná mladá žena s dlouhými tmavými vlasy a očima pronikavýma, jako má jen skutečná žena-vamp. V hlubokém výstřihu jí spočíval zlatý křížek. Výstřih sice zdůrazňoval její bujná ňadra, ta však vůbec nevypadala jako směšné balóny pornohvězd.

Moore vyndal svůj chytrý telefon, zastavil se a předstíral, že čte vzkaz v elektronické poště; přitom si nenápadně a poněkud nazdařbůh udělal její snímek.

Svraštil čelo, přešel jakoby na další stránku, potom vzhlédl. Žena se na něj letmo usmála. Úsměv jí oplatil a zamířil ven, kde měl auto z půjčovny. Nasedl a snímek ženy poslal do Langley.

Za patnáct minut se na opačném konci města sešel s realitní agentkou.

Ještě než dojel na místo, minul hospůdku, před níž stála řada policejních aut. Policisté z hospůdky právě vyváděli několik mužů s pouty na rukou. Ranní razie v baru v Juárezu. Co jiného by člověk asi tak mohl čekat?

Realitní agentka byla obézní žena s očima nalíčenýma modrými očními stíny a s tvářemi porostlými chloupky. Jen stěží se vyhrabala ven z rezavého zaprášeného kupé Kia. Potřásla mu rukou – spíš mu jí pořádně zacloumala. „Musím k vám být upřímná, pane Howarde: tyhle nemovitosti jsou na prodej už přes dva roky a zatím o ně nikdo neprojevil zájem.“

Moore, nyní pan Scott Howard, maličko poodstoupil, aby líp viděl na dvě staré tovární budovy stojící jedna vedle druhé na holém, prachem pokrytém pozemku o rozloze 80 000 m2. Vypadaly, jako kdyby přes ně přešlo několik tornád, zdi byly celé pomalované graffiti. Sice pořád ještě stály, ale to bylo asi tak všechno. Při pohledu na zem, posetou střepy skla a jakoby potaženou šedivým kouřem, neustále usazeným po celé ploše pozemku a kolem pobořeného drátěného plotu, se Moore neubránil zoufalému úšklebku. Vyndal telefon a udělal si několik momentek. Potom se přinutil k širokému úsměvu. „Paní Garcíová, cením si toho, že jste mi to tady ukázala. Jak už jsem řekl do telefonu, poohlížíme se po nemovitostech po celém Mexiku, po místech, kde bychom postavili montážní závody pro výrobu solárních panelů. Montážní závody by stály zde, administrativní budovy, inženýrská činnost a skladiště by zůstaly v San Diegu a El Pasu. Hledám pozemky právě takové, jako je tenhle, s dobrým přístupem z hlavních silnic.“

Moore tím měl na mysli operaci známou jako maquiladora, název pocházel z názvu pro americko-mexický program, do jehož rámce patřila nízká cla na zboží vyrobené v Mexiku. Na obou stranách hranic byly takovýchto maquiladoras doslova tisíce.

Moore nějakou dobu předtím večeřel se starým kamarádem z jednotky SEAL, který nyní pracoval pro telekomunikační firmu General Instruments. Stal se generálním ředitelem maquiladoras pro GI, a když bylo třeba přepravit ze Spojených států do Mexika suroviny, narazil na neočekávaný problém. Veškeré zboží pro výrobu muselo mít původ v Mexiku a nesmělo být vlastnictvím GI. Mooreův přítel přišel na chytré řešení: zboží prodal třetí straně – mexické firmě kamionových dopravců; ta je přepravila do Mexika a on je odtud koupil zpátky za odpovídající cenu plus mordita (úplatek) jakožto zboží původem z Mexika. Jak se vyjádřil: „Mexiko žije celé z morditas.“

Vzpomínka na tu večeři Mooreovi vnukla nápad, jakou počáteční krycí legendu použít pro pobyt v Juárezu.

Realitní agentka se usmála; Moore se zadíval za ni, na dva pobudy v autě zaparkovaném na druhé straně ulice. Nalepili se na něj. To bylo úplně v pořádku, nic jiného ani nemohl čekat, jen mu vrtalo hlavou, jestli patří kjuárezskému kartelu nebo ke kartelu ze Sinaloy.

Nebo ještě něco horšího… Mohou to být Guatemalci. Supi-mstitelé…

„Tenhle pozemek by se dokonale hodil. Rád bych se sešel s jeho majitelem a promluvil si o ceně,“ pokračoval Moore.

Žena se zarazila. „To bohužel není možné.“

„Ale… proč ne?“ Moore zkrotil svou zvědavost, protože už stejně věděl, proč ne. Pozemek patří Zú?igovi, vůdci sinaloaského kartelu.

„Majitel si velice zakládá na svém soukromí a navíc je často na cestách. Celou záležitost by vyřizovali jeho právníci.“

Moore se zatvářil odmítavě. „Dělat byznys takovým způsobem mi ale nevyhovuje.“

„Rozumím. Jenže on je velmi zaneprázdněný člověk. Sama se s ním dostanu do kontaktu jen zřídkakdy, navíc jen telefonem.“

„No, doufám, že se pokusíte s ním spojit. A taky doufám, že v mém případě udělá výjimku. Povězte mu, že čas, který mi věnuje, se mu vyplatí. A tady…“ Moore sáhl do kufříku a vyndal složku s marketingovými materiály týkajícími se jeho fiktivní firmy. Do složky byl vložen tenoučký vysílač GPS. Moore doufal, že žena materiály Zú?igovi skutečně dá a ten že po té záležitosti půjde, jeho firmu si prověří a zjistí jedině to, že je falešná.

Přijít jen tak ke dveřím domu, v němž bydlí vůdce kartelu, zazvonit a zeptat se, jestli by spolu nemohli uzavřít kšeft, samozřejmě nejde, k takovému setkání by nikdy nemohlo dojít. Takového člověka je třeba nejprve „inspirovat“, podnítit, vzbudit v něm zvědavost takovou, že sám požádá o schůzku. Podobnou hru Moore hrál už mnohokrát s předními představiteli válčících stran v Afghánistánu.

„A tady, prosím… o tohle se s majitelem podělte.“

„Pane Howarde, vynasnažím se, ovšem slíbit nic nemůžu. Doufám ale, že ať se stane cokoliv, vy budete o tomhle pozemku vážně uvažovat. Jak jste říkal, pro vaši novou činnost se dokonale hodí.“

Právě dokončila svůj doporučovací proslov k prodeji, když se v dálce ozvala střelba z automatických zbraní. Ranní ticho pak ještě prolomil ojedinělý výstřel, po něm se rozječela policejní siréna.

Realitní agentka se provinile usmála. „Tohle je… nu, víte – ta drsnější část města.“

„Ano – ale to nic.“ Moore střelbu odbyl mávnutím ruky. „Pro mé nové podnikání budu potřebovat silnou ostrahu, to vím. Taky budu vyžadovat pomoc a dobré informace. Proto bych si také rád sám promluvil s majitelem. Vyřiďte mu to, prosím.“

„Vyřídím. A děkuji vám, že jste se na pozemek přišel podívat, pane Howarde. Ještě si zavoláme.“

Potřásl jí rukou a zamířil ke svému vozu. Dával si přitom dobrý pozor, aby se neohlížel po mužích, kteří ho sledují. Posadil se, stáhl okénko a zatím ještě vyčkával, prohlížel si nedávno pořízené snímky exteriéru hotelu a aut, která tam parkovala. Muži také zůstávali na místě. Pohlédl dozadu; viděl, že poznávací značku nezjistí, nastartoval tedy auto a jel přímo ke svému hotelu. Nápadný billboard oznamoval ve španělštině, že se ve městě konají závody chrtů a že lze legálně uzavírat sázky.

Před mnoha lety si Moore udělal s rodiči výlet do Las Vegas; takový výlet byl otcovým dávným snem. Desetiletému Mooreovi cesta připadala nekonečná, většinu času si na zadním sedadle hrál s obrázky vojáků a probíral se baseballovými kartami. Matka si vytrvale stěžovala, že cesta je moc dlouhá a že stojí moc peněz, otec argumentoval v tom smyslu, že ta cesta stojí za to, on že má systém, jak vyhrát, a že čísla jsou vlastně jeho byznysem. A prý kdyby mu prostě jen tak pro změnu jednou důvěřovala… Mohli by mít zkrátka trochu štěstí.

Štěstí neměli. Otec kolosálně prohrál a nezbyly jim ani peníze na oběd, protože museli natankovat plnou nádrž, aby se vůbec dostali domů. Moore ještě nikdy v životě neměl takový hlad. A nejspíš právě tehdy, když celé hodiny seděl v autě rozpáleném vedrem a s porouchanou klimatizací, usazovala se v něm nenávist k číslům, k hazardním hrám a sázkám, ke všemu, co se otci naopak líbilo. Čísla mu později přišla v životě samozřejmě vhod v kurzech matematiky, ale tenkrát byly peníze a účetnictví ztělesněním zlé posedlosti, kvůli níž matka plakala a Mooreovi se hladem bolestivě svíral žaludek.

Kdykoliv potom již dospívající Moore viděl filmové verze Dickensovy Vánoční koledy, vždycky si v mysli představoval otce v roli Scrooge, jak počítá své peňáky. Mooreova vzpoura v době dospívání – jak nyní věděl – byla prostě způsob, jakým se otci vzepřel a oplácel mu, že není superhrdina, jakým ho chtěl mít. Býval to takový impozantní a v názorech zatvrzelý člověk – než ho sklátila rakovina a než se z něho stala křehká skořápka – oběť choroby, odulá a plná léků. Zesnul na Štědrý večer, jeho smrt působila jako poslední škodolibost vůči rodině, která si z něj, dokud byl zdráv, často dělala posměšky.

Moore si přál, aby měl otce, který by ho naučil jak být mužem, otce, který by si liboval v lovu, rybaření a sportech, a ne aby byl průměrný manažer vládnoucí pouze tužkou, člověk s vlasy na přehazovačku a s povislým břichem. Chtěl svého otce milovat, ale nejdřív k němu ovšem musel cítit respekt. A čím víc o jeho životě uvažoval, tím pro něj bylo něco takového těžší.

A tak Moore nalezl nikoli vzor otce, nýbrž smysl pro bratrství, a to v armádě. Stal se součástí pověstné organizace, jejíž jméno už samo o sobě vzbuzovalo posvátnou úctu v každém, kdo je slyšel.

„A jako co jste v armádě sloužil?“

„Jako SEAL, u námořní pěchoty.“

„Páni… fakt?!“

Po výcviku v Základních podvodních demolicích byl spolu s Carmichaelem zařazen do špičkového Týmu 8 a poslán do Little Creeku ve Virgínii, kde začal výcvik v četě. Říkalo se mu „pořádný výcvik“ – příprava pro účast ve válce. Strávil tam čtyřiadvacet měsíců. Po počáteční důkladné tělesné přípravě se přešlo ke skutečnému zařazení a poté k jakési „odpočinkové“ fázi. Byl povýšen do hodnosti praporčíka námořnictva druhé třídy E-5 a do roku 1996 dostal tři písemné velitelské pochvaly, na jejichž základě ho jeho velící důstojník doporučil ke studiu na škole pro přípravu budoucích důstojníků. V ní strávil dvanáct dlouhých týdnů a byl povýšen do hodnosti O-l podporučíka válečného námořnictva. V roce 1998 už byl podporučík třídy O-2 a dostal další písemnou velitelskou pochvalu a vyznamenání udílené ministrem námořnictva. Díky svému vynikajícímu výkonu ve službě byl hloubkovým výběrem doporučen k mimořádnému povýšení a v dubu roku 2000 se stal poručíkem 0-3.

Potom, v září roku 2001, jako když se rozpoutá peklo. Mooreův tým SEAL byl poslán do Afghánistánu a tam prováděl celou řady akcí zaměřených na speciální průzkum. Členové jeho týmu byli prezidentem a válečným námořnictvem vyznamenáni stužkami za operace proti tálibánským povstalcům. V březnu roku 2002 se Moore v Afghánistánu účastnil úspěšné operace Anakonda, při níž byly v údolí Šahi-Kot a v pohoří Arma zničeny síly al-Káidy a Tálibánu.

Moore nedokázal uvěřit, že tolik vyspěl od doby, kdy chodil na střední školu a kdy byl jen obyčejný nezvedenec a darebák.

I zde v Juárezu je samozřejmě spousta darebáků, říkal si. Zajel na hotelové parkoviště, udělal několik momentek poznávacích značek každého druhého auta na parkovišti a snímky poslal do Langley. Pak vešel do hotelu a v hale si dal šálek kávy; Ignacio ho pozoroval. Zvenčí sem doléhalo bušení kladiv, přerývané vrčení motorových pil a křik stavebních dělníků.

„Vyšel vám váš obchod dobře, seňore?“ zeptal se recepční anglicky.

Moore mu odpověděl španělsky. „Ano, výborně. Hledám tu v Juárezu nějaké pěkné reality, abych svůj byznys rozšířil.“

„Seňore, to je ohromné. Můžete své zákazníky posílat sem. Dobře se o ně postaráme. Sem, do Juárezu, se spousta lidí bojí, ale teď jsme se už stali úplně jiným místem. Už žádné násilí.“

„No, dobrá.“ Moore se vydal do svého pokoje, o kterém mu Ignacio opakovaně tvrdil, že je „levný, velmi levný“, protože hotel se stále ještě renovuje. Moore si neuvědomil, jaký tu bude kravál, protože z hotelu odešel ještě před tím, než dělníci začali bušit kladivy a řezat pilami.

Do pokoje mu mezitím přišly veškeré informace, které Služba dokázala sehnat o tmavovlasé ženě. Jmenuje se Maria Puentes-Hierra, je jí dvaadvacet let, narodila se v hlavním městě Ciudad de México a je to přítelkyně Danta Corralese. O mnoho víc o ní neměli, jen to, že asi rok pracovala jako striptérka v klubu Monarch, jednom z mála barů pro dospělé, které ještě ve městě zůstaly. Většinu ostatních buď zavřela federální policie, nebo je podpálil kartel ze Sinaloy. Klub Monarch provozoval juárezský kartel a policie jej dobře chránila; podle toho, co se říkalo, tam policisté byli častými hosty. Moore předpokládal, že Corrales se s mladou krasavicí poznal, když svírala ohlazenou kovovou tyč a vlnila se ve světlech diskotéky. Láska vykvetla mezi nápoji pančovanými vodou a v mracích cigaretového kouře.

Když byl Moore hotov s touto zprávou, ověřil si, jak to vypadá s členy jeho přidruženého úkolového uskupení. Fitzpatrick se po „dovolené“ ve Spojených státech vrátil na ranč Sinaloy. On a jeho šéf Luis Torres plánovali útok na juárezský kartel jako odvetu za explozi na ranči, při níž bylo zabito několik Zú?igových lidí. Skoda způsobená na bráně a na elektronickém zabezpečovacím systému dosáhla výše 10 000 dolarů.

Gloria Vega začne svůj první den u federální policie v Juárezu jako vyšetřovatelka. Moore očekával, že Gloria tam bude mít práce až nad hlavu.

Ozval se i Ansara, hlásil, že už je v Calexiku v Kalifornii; město leží hned u mexické hranice a sousedí tak s mexickým Mexicali. Ansara bude pracovat společně s agenty na hlavních kontrolních stanovištích, bude tam identifikovat muly a některého z nich získá k práci pro tým.

Whittaker, agent ATF, Úřadu pro alkohol, tabák, střelné zbraně a výbušniny, již byl v Minnesotě a také se pustil do práce, shromažďoval poznatky o skladech, které si kartel pronajal a ve kterých ukrývá zbraně.

Realitní agentka telefonovala ze své kanceláře na různá místa, analytici v Langley telefonáty odposlouchávali, vyhodnocovali je a interpretovali jejich obsah.

A Moore mohl konečně zalehnout, popíjet kávu a dát si pauzičku, než dojde i na něj…

Škaredil se nad špatně rozemletými zrníčky kávy na dně šálku, když tu mu přišla nečekaná textová zpráva od zdroje, který ho překvapil: ten stařec, Nek Vazír, jeho informátor ze Severního Vazíristánu. Zpráva Moorea značně vyvedla z klidu. Byla krátká a prostá – PROSÍM, ZAVOLEJTE.

Moore měl číslo jeho satelitního telefonu a bez otálení je namačkal, zcela pominul časový rozdíl, odhadoval, že bude větší než deset hodin, takže Vazír mu psal kolem jedenácté večer tamějšího času.

„Haló, to je Moore?“ zeptal se Vazír.

Lidí, kteří znali Mooreovo skutečné jméno, nebylo mnoho, avšak vzhledem k Vazírovým značným dovednostem a rozsáhlým kontaktům se mu Moore s touto nejposvátnější informací svěřil – zčásti proto, aby tak zpečetili vzájemnou důvěru, zčásti proto, aby mu tímto způsobem sdělil, že chce, doopravdy chce, být jeho přítelem.

„Vazíre, jsem to já. Vaši textovku jsem dostal. Máte pro mě něco?“

Stařec zaváhal a Moore přestal napětím dýchat.

Následující hodinu Moore strávil telefonováním se Slaterem a O’Harou; neskrýval před nimi svou zlost a frustraci. Potom dlouhou chvíli zíral nehnuté oknem pokoje ven; v očích ho pálily slzy.

Ti dobytkové tedy chudáka Ranu zabili. Byl to přece jen… ano, byl to chytrý mládenec, jenže udělal pitomost: uvolil se pracovat s Moorem. A neudělal to pro peníze, hochovi rodiče jsou přece bohatí. Rana byl dobrodruh, který chtěl od života něco víc – jako kdyby v něm bylo něco maličko z Moorea. A teď jeho mrtvé tělo nesou z území kmene Badžaur, zabalené do starých pokrývek. Aby z něj ti mizerové dostali to málo, co věděl, řezali ho a pálili. Vazír říkal, že Rana pravděpodobně vydržel nejvýš deset, možná patnáct hodin, než zemřel. K Vazírovým lidem se dostaly zvěsti o mučení; známky mučení viděli, když se vypravili do jeskyní a tam nalezli Ranovu mrtvolu. Tálibánci ho nechali ležet jako vzkaz každému Pákistánci, který by snad vykročil po nesprávné cestě.

Moore se posadil na posteli a bez zábran se rozplakal. Znovu a znovu proklínal osud. Potom vstal, z podpažního pouzdra vytrhl pistoli Glock, prudce se otočil k oknu a namířil na ně, představoval si tam hlavu tálibánce, který Ranu zajal.

Pistoli zase zastrčil do pouzdra, nadechl se a vrátil se do postele. Krucinál, jestli nastal čas na sebelítost, měl by si to odbýt teď, ať to má za sebou, než mu hoši, co ho sledují, zaklepou na dveře.

Poslal textovou zprávu Leslii – že mu chybí a stýská se mu po ní. Požádal ji, aby mu poslala ještě jednu svou fotografii. Sdělil jí, že věci se nevyvíjejí moc dobře a že by se mu docela hodilo něco, čím by se trochu povyrazil. Několik minut čekal, ale u Leslie bylo moc hodin a ona neodpověděla. Zase si lehl; připadal si úplně pohlcený a zdolaný pocitem stejným, jaký ho přepadl během výcviku ZDP – onou dusivou touhou vzdát to a přiznat porážku. Přál si, aby s ním tady teď byl Frank Carmichael, aby ho přesvědčil, že Khodaiova smrt i smrt toho mládence něco znamenají a že nechat to být, jít od toho, je snad to nejhorší, co by mohl udělat. Avšak jakýsi další vnitřní hlas – který mu nyní připadal mnohem rozumnější – mu říkal, že nemládne a že existují daleko méně nebezpečné a lukrativnější způsoby, jak přijít k penězům – třeba dělat konzultanta nějaké soukromé bezpečnostní agentuře nebo pracovat jako obchodní zástupce některého z velkých výrobců vojenského a policejního vybavení a výstroje. A že když zůstane u toho, co dělá nyní, nikdy nebude mít manželku a rodinu. Tahle jeho práce je prima a vzrušující – do té doby, než někoho, koho zná a s nímž udržoval vztah budovaný na základě hluboké úcty a důvěry, mučí a zabijí. Pokaždé, když Moore polevil v obezřelosti a dopustil, aby k někomu opravdově přilnul, ho z takového vztahu něco surově vyrvalo. Cožpak takhle chce strávit zbytek života?

Tehdy, v roce 1994, byli s Carmichaelem ve V-Baru v Little Creeku ve Virgínii a se svým novým týmem příslušníků jednotek SEAL oslavovali vyhlídku na to, že se stanou specialisty v boji proti terorismu. Dali se tam do hovoru s jedním člověkem od SEAL. Měl přezdívku Kapitán Nemo a byl to zbrojíř 2. třídy, přidělený k jednotce pro zvláštní úkoly BRAVO a zařazený jako pilot SDV – miniponorky pro přepravu výsadkových týmů SEAL – a vedoucí útvaru zbrojních a muničních inženýrů.

Při nácviku přepravy jednotky SEAL do prostoru bojové činnosti, prováděném v bojových podmínkách, kdy Nemo řídil miniponorku, se jeden člen jeho jednotky nešťastnou náhodou utopil. Nemo odmítl zabíhat do líčení podrobností nehody, ale Moore i Carmichael se o ní doslechli už dřív, ještě než se s Nemem setkali. Dozvěděli se také, že se chystá od SEAL odejít, cítil se zodpovědný za to, co se stalo, třebaže se při vyšetřování případu žádné jeho pochybení nezjistilo.

Takže Moore s Carmichaelem se připravovali začít svou kariéru jako příslušníci jednotek SEAL – a Nemo jejich nadšení náležitě zchladil.

A starý dobrý osvědčený Carmichael se tehdy opět do věci vložil a pronesl moudrá slova: „Vy nemůžete v žádném případě od SEAL odejít.“

„A pročpak ne?“

„Protože kdo jiný by tu práci dělal?“

Nemo se ušklíbl. „No přece vy, hoši! Vy noví, co jste ještě tak naivní, že vám nedochází, že prostě není o co stát.“

„Tak poslouchej, brácho: To, že tu jsme, je dar. Tuhle práci jsme si vybrali proto, že někde v hloubi – a nad tím se opravdu vážně zamysli – v hloubi duše jsme nepocítili ani stín pochyb o tom, že jsme se narodili proto, abychom žili neobyčejným životem. Věděli jsme to už jako kluci. A víme to i teď. Před tím pocitem se nedá uprchnout, bude tě provázet celý život, ať od SEAL odejdeš nebo ne. A jestli odejdeš, budeš toho litovat. Rozhlídneš se kolem a řekneš si: ‚Sem už nepatřím. Patřím tam.‘“

Moore se zvedl z postele. „Hergot, já přece patřím sem!“ pronesl nahlas.

Pípl telefon, přišla mu textová zpráva. Přečetl si ji. Leslie. Jen si povzdychl.

14. CHLADNOKREVNĚ

Policejní stanice v Delicias

Juárez, Mexiko

Gloria vhupla na místo pro spolujezdce ve vozidle F-150 4x4, s nápisem Policía Federal na dveřích. Měla na sobě kompletní výstroj do akce včetně kevlarové vesty, přes obličej kuklu, na hlavě přilbu, řemínek pevně utažený pod bradou. U pasu dvě pouzdra s pistolemi Glock a k nim samopal Heckler & Koch MP5 ráže 9 milimetrů; držela jej tak, aby hlaveň měla u ramene. To, že policejní vyšetřovatelka si tohle všechno musela vzít, některým detektivům doma určitě otevře oči. Tam si ti budižkničemové přijdou na místo činu jen tak v civilu, s pistolkou v podpaží, žádné neprůstřelné vesty. A na puse ještě mají cukr z koblihy, kterou si předtím dali.

Řidič Alberto Gómez, muž s šedivějícími vlasy, byl oblečený podobně jako Gloria. Upozornil ji, že dostavit se na místo činu „po činu“ může být stejně nebezpečné jako samotný incident. Mrtvoly se až příliš často používaly jako návnada, aby na místo přišli policisté – a sicariové aby je mohli vyhodit do vzduchu i s mrtvolami. Někdy, když v mrtvolách zrovna nebyly nastraženy výbušniny, číhali na střechách okolních budov odstřelovači, takže i tak docházelo k masovému zabíjení policistů.

Dnům, kdy vyšetřovatelé pracují jen tak v civilu, je tudíž odzvoněno, sdělil jí Gómez. Svá slova doprovodil pokrčením ramen. Prohlížel si ji očima tak unavenýma, že se divila, proč už dávno neodešel do výslužby.

Nu – ona ovšem věděla své. Ke Gómezovi ji nepřidělili náhodou. Federální policie sice neměla žádný přímý důkaz, ale na seznamu vyšetřovatelů podezřelých z vazeb na kartely byl Gómez na prvním místě. Tenhle starý policajt však měl na kontě tolik „úspěšných“ razií a zásahů, že podobné podezření nikdo nechtěl otevřeně přiznat. Jaksi samozřejmě se počítalo s tím, že inspektor si ještě odslouží svých pár let a odejde do výslužby. A že by do toho nikdo neměl rušivě zasahovat. Gómez byl rodinný typ, měl čtyři děti a jedenáct vnoučat, dobrovolně docházel do místních škol a tam poučoval děti o tom, co je to zločin, a objasňoval význam slova bezpečnost. Byl také uvaděč v místním katolickém kostele, jeho dlouholetý správce a člen římskokatolického bratrstva Kolumbovi rytíři. Vyšvihl se i do funkce představitele okresu. Bezplatně pracoval v místní nemocnici a o víkendech pomáhal starým ženám přecházet přes ulici.

Gloria Vega toto všechno brala jako složitě vypracované krytí, jako falešnou útěchu, kterou se Gómez částečně zbavuje špatného pocitu z toho, že žije dvojím životem a že je na výplatní listině kartelu.

Výše postavení příslušníci federální policie, zvláště novější náboroví pracovníci i nově přijatí příslušníci, vystupovali proti korupci mnohem razantněji, s nulovou tolerancí, zatímco místní okresní policejní oddělení často nechtěla nic vidět, „dívala se jinam“ jednak z ohledu na senioritu, nejčastěji však ze strachu. Takže Gloria nyní seděla vedle člověka, který mohl být jedním z nejzkorumpovanějších policistů v Juárezu.

„Máme tři mrtvoly. Až tam budeme, mlčte, nic neříkejte,“ přikázal jí Gómez.

„Proč ne?“

„Protože není žádoucí, aby se od vás a o vás něco dozvěděli.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Tak, že mně samotnému je jedno, kolik let jste strávila v hlavním městě Mexika. Je mi jedno, jak dlouhý a působivý je váš osobní spis. Nezajímá mě váš služební postup, povýšení, nic z toho, co o vás vaši kolegové řekli nebo napsali do materiálů. Teď mi záleží jen na tom, abych vám pomohl zůstat naživu. Rozumíte mi, slečno?“

„Rozumím. Ale nerozumím tomu, proč nesmím promluvit. Nevím, jestli si to uvědomujete, ale ženy v Mexiku smějí volit a zastávat veřejné úřady. Asi jste nějaký čas neměl v ruce noviny.“

„Vidíte? A právě tohle je váš problém. Ten přístup k věci. Radím vám, abyste si ho jednou provždy strčila do kabelky a tam ho nechala. Alespoň po tu dobu, co budete zde v Juárezu.“

„No tak mi teda dovolte, abych se podívala, kde tu kabelku mám. A hele – mám v ní jedině tyhle pistole a rezervní zásobníky.“

Gómez se usmál.

Gloria zavrtěla hlavou a stiskla zuby. Po osmi letech u vojenské zpravodajské služby a čtyřech letech práce v terénu u CIA nakonec skončila tady, sedí v autě a poslouchá vychloubačné, chlapácky chvástavé řeči, kterými ji častuje věkem opotřebovaný, zkorumpovaný vyšetřovatel federální policie. Potrat, rozvod, vzájemné odcizení bratrů a sester… a k čemu? K tomuhle?! Doslova Gómeze pohledem spalovala.

Ve vysílačce slyšeli ostatní policejní jednotky a za deset minut už projížděli ulicí s růžovými, bílými a purpurovými činžáky po obou stranách. Na šňůrách, natažených přes ulici napříč mezi domy, viselo prádlo, ve dveřích postávalo pár vytáhlých, ušmudlaných desetiletých nebo dvanáctiletých kluků. Dívali se na ně a kamsi volali mobilními telefony. Byli to „pozorovatelé“ kartelu. Gómez jejich přítomnost zaznamenal také.

Na konci ulice, nedaleko křižovatky, ležely tři mrtvoly. Gloria vytáhla triedr.

Všichni to byli mladí muži. Dva leželi tváří dolů v tratolišti krve, třetí ležel na zádech a jeho ruka svírala místo, kam dostal zásah do srdce. Měli na sobě tmavé džíny a trička; pokud měli také nějaké šperky, někdo je už ukradl. Asi dvacet metrů od nich parkovaly dva policejní hlídkové vozy, policisté se krčili za jejich otevřenými dveřmi. Gómez zaparkoval za jedním z nich a znovu důrazně pronesl: „Nic neříkejte!“

Vystoupili. Gloria přeběhla pohledem po střechách. Sedělo tam přinejmenším půltuctu mužů, několik z nich také někam volalo mobilem. Gloria sevřela pevněji zbraň. V ústech jí vyschlo.

Za nimi zastavila dodávka a z ní vystoupili dva policisté se dvěma cvičenými psy, kteří uměli vyčenichat bomby. Právě míjeli Gloriu a Gómeze, když zazvonil jeho mobil. Gómez odešel dozadu za dodávku a ohlásil se. Gloria si všimla, že Gómez má dva telefony a že nyní nezazvonil ten, kterým volal jí, takže měla jeho číslo. Zazvonil druhý telefon. Zajímavé.

Neslyšela, co Gómez říká, vadil jí křik policistů. Dvojice se psy postupovala pomalu, a jakmile prošla celé místo činu a zkontrolovala mrtvá těla, jeden z policistů mávl rukou a zakřičel Čisto.

V tu chvíli dostal ze střechy nalevo kulku do hlavy; téměř polovičku mu jí urvala.

Ano, přesně tak. Bez varování. Za bílého dne. A civilisté se na to všechno dívají z balkonů svých bytů.

Ostatní policisté křičeli, ať všichni zalehnou. V tom okamžiku druhý z dvojice policistů se psem dostal střelu do krku. Zezadu. Kulka mu vyletěla zpod brady.

Následovala palba ze samopalů AK-47; rozervala mrtvoly ležící na ulici a srazila oba psy. Vega se odplazila po břiše pryč, přitiskla se těsně k přednímu kolu dodávky. Zvedla zbraň a palbu opětovala. Sprška jejích kulek zasypávala zídku na okraji střechy, úlomky omítky létaly do všech stran.

„Přestaňte střílet!“ křičel Gómez. „Přestaňte střílet!“

A potom… nic, ticho. Jen pár ojedinělých výkřiků a všude kolem zápach střelného prachu, Glorii stoupaly do obličeje vlny horka z rozpáleného asfaltu.

Její pozornost upoutalo zakvílení brzd. V příčné ulici zastavil bílý pickup. Z jedné z uliček vzadu vyrazili tři muži, v rukou pušky AR-15, jeden měl samopal AK-47. Doběhli k pickupu a vyskočili na otevřenou korbu. Několik policistů spustilo palbu, náklaďáček však už uháněl pryč. Popravdě řečeno střelba policistů se i při nejlepší vůli dala označit jako ledabylá. Pickup netrefila ani jediná kulka.

Gloria vyskočila a utíkala ke Gómezovu autu, na jeho pravou stranu. Gómez tam seděl na bobku, kryl se a vrtěl hlavou.

„No tak, jedeme!“ naléhala. „Jedeme!“

„Zavolám sem posily, pronásledovat je budou ostatní jednotky.“

„Jedeme, a hned!“ zakřičela.

Upřel na ni oči, v jeho hlase zazněl ostrý tón. „Co jsem vám říkal?!“

Nadechla se, spolkla nadávku, vstala a prudce se otočila směrem k jedné ze střech. Odstřelovač, který zabil oba psovody, ji měl v zaměřovači.

„Panebože!“ zasténala. Vzápětí střelcova hlava zmizela za zídkou.

Zamrkala. Nabrala dech.

V mžiku se však vzpamatovala.

„Tamhle je!“ vykřikla. „Tam nahoře!“

Ostatní policisté zůstali schovaní za dveřmi aut, vrtěli hlavami a gesty ji vyzývali, aby zalehla na zem a kryla se.

Vrátila se ke Gómezovi a přikrčila se vedle něj. „Takhle ho ale necháme utéct!“

„Najdou ho ty druhé jednotky. Prostě čekejte. Nepřišli jsme sem s nima bojovat. Přišli jsme provádět vyšetřování na místě činu. A teď už buďte zticha!“

Zavřela oči – a v tom okamžiku ji to napadlo: jde na věc úplně špatně. Potřebuje se s tím člověkem sblížit, získat jeho důvěru, ne udělat si z něj nepřítele, jímž podle jejího mínění nejspíš už stejně je. Potřebuje být něčím jako jeho dcerou, nechat ho, aby ji poučil o městě. A s tím, jak ji bude mít stále raději – možná si jí začne i vážit –, poleví v obezřetnosti natolik, že ona bude moci udeřit.

Do těchto úvah zasáhlo její ego, její náročná, nesmlouvavá povaha. Musela sama sobě přiznat, že to zřejmě zvorala.

Všichni zůstali na místě ještě dvě, možná tři minuty; potom se policisté vpředu začali pomalu, obezřele blížit k mrtvým. I lidé v okolních bytech se vraceli zpátky na balkony a dívali se na představení odehrávající se na ulici.

„To je vaše nová parťačka?“ zeptal se jeden z policistů Gómeze.

„Ano,“ dostal úsečnou odpověď.

„Ta se nedožije ani konce týdne.“

Gómez na Gloriu pohlédl. „Doufejme, že ano.“

Gloria polkla. „Omlouvám se – netušila jsem, že to bude takovéhle…“

Gómez jen zdvihl obočí.

„Možná byste si vy měla občas přečíst noviny.“

Klub Monarch

Juárez, Mexiko

Dante Corrales měl špatnou náladu, tak špatnou, že měl chuť někoho zabít. V Delicias odstřelili tři z jeho sicariů a k tomu ještě inspektor Gómez volal, že má velké starosti. Federální policie se na něj zaměřila důkladněji a přidělila mu vyšetřovatelku, která pravděpodobně pracuje pro kancelář prezidenta. Nedá se jí důvěřovat, a on si teď, když ho sledují, musí dávat větší pozor.

K dovršení všeho se v hotelu ubytoval Američan, nějaký pan Scott Howard. Ignacio zjistil, že ten chlap hledá reality pro svoje podniky. Tomuhle Corrales tak docela nevěřil a dal toho člověka sledovat. Jeho krycí legenda však zatím odpovídala skutečnosti.

Raúl a Pablo nesli velký obnos hotových peněz muži, jemuž říkali prostě „bankéř“, Corrales mezitím zamířil do klubu Monarch dát si oběd a pár cervezas. Cestou mu zazvonil telefon, z Bogoty volal Ballesteros. Co ksakru může ten šmejd zrovna teď chtít?

„Dante, víte, že mě zase přepadli lidi z Revolučních ozbrojených sil Kolumbie? Budu tu potřebovat někoho dalšího.“

„Dobrá, dobrá… Můžete si o tom promluvit později.“

„Kdy?“

„Brzo.“

„A slyšel jste o Portoriku?“

„Co zase?“

„Vy jste se nedíval na zprávy?“

„Měl jsem práci.“

„FBI rozjela další tajnou operaci. Je zatčeno přes sto policistů. Víte, co to udělá mně? Počítali jsme s nimi. V jediném dni jsem přišel o celou jednu přepravní trasu. Víte, co to znamená?“

„Kurva, zavřete už hubu a přestaňte brečet, prase jedno tlustý! Šéf se tam brzo objeví. Tak přestaňte fňukat, doprdele!“

Corrales ukončil hovor, znovu zaklel a zajel na parkoviště klubu.

Na pódiu byly jen dvě striptérky – tyhle pracovaly ve dne; měly děti a neostýchaly se ukazovat jizvy po císařském řezu. U hlavního baru seděli dva stálí hosté, starci v kloboucích se širokou střechou, s dustými koženými opasky a v kovbojských botách.

Corrales zamířil ke stolku vzadu. Tam už seděl jeho přítel Johnny Sanchez, vysoký dlouhovlasý Latinoameričan, scenárista a reportér. Na očích měl brejličky a na prsteníku prsten Kalifornské univerzity v Berkeley. Johnny byl syn Corralesovy kmotry; odešel do USA, tam získal vzdělání, potom se vrátil a vyhledal Corralese, protože zamýšlel napsat nějaké články o drogových kartelech v Mexiku. Z práce pro kartely nikdy samotného Corralese neobvinil, jen se nechal slyšet, že se domnívá, že Corrales toho o nich hodně ví. A u toho zatím zůstalo.

Corrales s ním o věci už několik posledních měsíců hovořil, pomáhal mu sestavovat scénář, jakousi kroniku svého života. Pro Corralese jejich schůzky při obědě často znamenaly tu lepší část dne, samozřejmě pokud ho zrovna nečekal sex s Mariou.

S jeho svolením Johnnymu právě uveřejnili v Los Angeles Times článek o násilí páchaném kartely na hranicích. Článek se zaměřil hlavně na to, jak se korupce policistů rozrůstá do té míiy, že úřady už nedokážou rozlišit, kdo z nich je poctivý a kdo lump. Přesně tak to ovšem juárezský kartel chtěl.

„Ten článek měl moc dobrý ohlas,“ pronesl Johnny a dlouze si přihnul piva.

„No, to ti přeju.“

„Je to pro mě náročné,“ dodal Johnny anglicky.

Hovořili ovšem španělsky, jenom Johnny tu a tam podvědomě sklouzl do angličtiny a Corrales tak zůstal jaksi mimo. Někdy ho to naštvalo tak, že praštil pěstí do stolu, až Johnny překvapeně, polekaně zamrkal; pak se omluvil.

„Cos říkal?“ zeptal se Corrales.

„Promiň. O tom článku jsem dostal přes stovku e-mailů a vydavatel by z toho chtěl mít seriál.“

Corrales zavrtěl hlavou. „Měl by ses spíš soustředit na ten náš scénář.“

„Taky že jo. Neměj obavy.“

„Bavím se tu s tebou proto, že jsi syn mé kmotry, a taky proto, že chci, abys lidem sdělil můj životní příběh. Z toho by se dal udělat moc dobrý film. Nechci, abys psal ještě nějaké další články o kartelech, lidi by to moc rozčilovalo. A měl bych o tebe strach. Souhlas?“

Johnny se pokoušel nedat najevo rozladění. „Jo, souhlas.“

„Tak fajn,“ pousmál se Corrales.

„Něco se přihodilo?“

Corrales přejel prstem po ojíněné láhvi piva, pak vzhlédl. „Dneska jsem přišel o prima lidi.“

„To jsem nevěděl. Ve zprávách o tom nic není.“

„Zprávy nesnáším.“

Zadíval se na stůl. Juárezský kartel měl místní média pevně v rukou. Ta se sice tu a tam vzepřela, ale nedávné případy vražd dvou známých reportérů pracujících v terénu, kterým uřízli hlavy rovnou před jejich televizními stanicemi, měly za následek, že se některé reportáže výrazně „opozdily“ nebo nevyšly vůbec. Mnozí novináři i tak stále vzdorovali, jiní se naopak báli zveřejnit reportáž o čemkoli, co se mohlo týkat kartelů nebo násilí, které kartely páchají.

„Chci si promluvit o dni, kdy ti tamti sicariové vyhrožovali,“ navázal Johnny ve snaze uvolnit atmosféru. „To by byla pro ten film moc dobrá scéna. A potom bychom tě ukázali, jak před hotelem padáš na kolena, v pozadí zuří požár a ty… ty tam… pláčeš, protože víš, že uvnitř jsou tví mrtví rodiče a jejich těla hoří, protože ses postavil kartelu na odpor a odmítl podřídit se mu. Představuješ si tu scénu? Panebože! To je přece nějaká scéna! Diváci budou brečet s tebou. Jsi tam na plátně – ubohý hoch bez vyhlídky do budoucna, který nechce nic jiného než zůstat mimo dosah světa zločinu, a oni tě za to trestají! Trestají! A nechají tě absolutně na holičkách. A ty se přitom potřebuješ pozvednout z prachu a popela. Potřebuješ se zvednout… A my jsme při tobě a dodáváme ti k tomu odvahu. Ale skutečně není ani jediná možnost, jak z toho ven. Jsi lapen ve městě, které ti nemůže nic nabídnout, kde existuje jen jediný opravdový byznys – a tak ty uděláš to, co musíš, protože potřebuješ přežít.“

Pokaždé, když se Johnny o tom filmu rozpovídal, propadl nadšení a Corrales se chtě nechtě jeho entuziazmem nakazil. Právě se chystal poznamenat něco k Johnnyho skrytému náznaku, že de facto on – Corrales – sám ke kartelu patří; Johnny se však otočil, jeho pozornost zaujalo cosi nedaleko hlavního barového pultu.

„K zemi!“ zaječel náhle; vrhl se střemhlav přes stůl a srazil Corralese na podlahu právě v okamžiku, kdy od baru zaduněl výstřel a po něm nejméně půltuctu dalších. Bylo slyšet ostře, kovově znějící údery kulek do stolu a pleskavé zvuky, jak se zarývaly do stěny za nimi. Striptérky začaly křičet, barmani řvali: „Nestřílet! Nestřílet!“

Potom se stalo něco, při čem Corrales úplně ztuhl ohromením – Johnny svíral v pravé ruce berettu a palbu opětoval.

„Chcete tohle?“ zařval španělsky. „Chcete ode mě tohle?“

Střelec, který stál nedaleko barového pultu, se otočil a pádil pryč. Johnny za ním vyprázdnil celý zásobník.

Potom si on i Corrales zase sedli, namáhavě dýchali a dívali se jeden na druhého.

„Kurva jedna…“ pronesl Johnny.

„Kdes vzal tu pistoli?“

Johnny odpověděl až za okamžik. „Od příbuzného v Nogalesu.“

„A kde ses naučil střílet?“

„Střílel jsem z toho zatím akorát jednou,“ odtušil Johnny se smíchem.

„No, ale stačilo to. Zachránils mi život.“

„Jen jsem toho chlapa viděl první.“

„Kdybys ho ale neviděl, bylo po mně.“

„Byli bychom mrtví oba.“

„No jo – vidíš, to bychom byli,“ přitakal Corrales.

„Proč tě chtějí zabít?“

„Protože nepatřím k tomu kartelu.“

Johnny si povzdechl. „Dante, jsme skoro pokrevní příbuzní – a já ti nevěřím.“

Corrales pomalu přikývl.

„To mi nemůžeš říct pravdu?“

„Po tomhle ti ji už asi vážně dlužím. No tak teda – vedu juárezský kartel,“ lhal Corrales. „Řídím všechny jeho operace. A tamti byli ze sinaloaského kartelu. Jsme s nimi ve válce kvůli tunelu pod hranicí a kvůli tomu, že se nám pletou do přepravy drog.“

„Myslel jsem si, že jsi možná sicario. A ty mi teď povídáš, že jsi vůdce?!“

Corrales přikývl.

„To by ses ale neměl takhle ukazovat na veřejnosti. To je bláznovství.“

„Nebudu se schovávat jako nějaký zbabělec. Ne jako ti druzí vůdci. Budu chodit po ulici, aby mě lidi viděli. Aby viděli, kdo je jejich pravý přítel – ne policie nebo vláda, ale my…“

„Ale to je moc nebezpečné!“ namítl Johnny.

Corrales se rozesmál. „Tohle by v tom filmu mohlo taky být, ne?“

Johnny svraštil čelo, potom se jeho výraz změnil a doširoka rozevřené oči jako kdyby se už dívaly objektivem kamery. „Vlastně jo,“ přitakal po chvíli. „Jo.“

15. STAVBAŘ A MULA

Stavba tunelu pod hranicí

Mexicali, Mexiko

Pedro Romero odhadoval, že do týdne by mohli být s kopáním tunelu hotovi. Jako místo pobytu v kalifornském Calexiku si zvolili hustě obydlenou rezidenční čtvrť, kde žily rodiny nižší střední třídy, jejichž živitelé pracovali v nedalekých maloobchodních řetězcích a průmyslových zónách. Na Romerův podnět juárezský kartel dům zakoupil a Romero si s mladým „představitelem“ kartelu, Dantem Corralesem, pečlivě prostudoval plánky stavby tunelu. Romero předtím pracoval na jiném inženýrském projektu v oblasti Silicon Border, kde vyrůstala zóna pro výrobu hitech produktů, Corrales ho však získal a najal pro sebe. Někteří z Romerových kolegů byli nedávno propuštěni z práce. S tím, jak hospodářství země stagnovalo, stagnoval i rozvoj korporací a vázlo i vytváření nových pracovních míst v rámci různých projektů.

Romero vešel do tunelu společně se dvěma kopáči. Tunel byl vysoký téměř sto osmdesát centimetrů a necelý metr široký; hotový bude téměř pět set osmdesát metrů dlouhý. Vedl v hloubce pouhých tří metrů, protože v této oblasti byla hladina spodní vody zoufale vysoká. Někdy se náhodou dostali při kopání příliš hluboko a už dvakrát museli vodu z tunelu čerpat.

Stěny a strop tunelu byly vyztužené silnými betonovými nosníky. Romero také zřídil dočasné trasy pro odvoz vytěžené zeminy. Nakládali ji na těžké sklápěče a odváželi na jiné místo, dál na jihu, vzdálené asi šestnáct kilometrů. Tam se použije při dalším projektu.

Bylo třeba postupovat tiše, proto se začalo pracovat s lopatami, a tak to zůstalo po celou dobu stavby. Party patnácti lidí pracovaly střídavě ve dne v noci. Dělníci si sice neustále dávali dobrý pozor, aby se strop tunelu nepropadl, ale i tak přišli o čtyři muže, a to zcela nečekaným způsobem. Bylo asi půl třetí v noci, když Romera probudil telefon. Volal mistr a sdělil mu, že se propadla podlaha tunelu, vznikla díra široká téměř dva metry. Spadli do ní čtyři kopáči a stěny se na ně sesuly. Díra byla aspoň tři metry hluboká, dole stála voda a všechny čtyři pohřbil pod sebou písek. Utopili se nebo se udusili dřív, než je stačili zachránit. Nehoda ostatní pracovníky samozřejmě silně znepokojila, práce však pokračovaly dál.

Na mexické straně tunel začínal v malém skladišti na rozlehlém staveništi závodu na výrobu fotovoltaických článků. Stavělo se tam pět výrobních hal a Romerovy sklápěče se snadno ztratily mezi přijíždějícími a odjíždějícími sklápěči. Tenhle skvělý nápad nebyl Romerův, Corrales vyzradil, že pochází od samotného vůdce kartelu, muže, jehož totožnost zůstávala z bezpečnostních důvodů tajemstvím. Pracovníci na staveništi hal pro výrobu fotovoltaických článků se o stavbu tunelu nezajímali a nepozastavovali se nad ní, Pedro se proto domníval, že jsou na platební listině kartelu – a že je na ní snad dokonce i výkonný ředitel. Všichni vědí, co se tu děje, ale dokud budou dostávat zaplaceno, zeď mlčení zůstane stát.

Podle Romerových plánků bude tunel „nejodvážnější“ podzemní komplex, jaký se kdy který kartel pokusil vybudovat. Díky tomu Romero dostal za své služby v přepočtu sto tisíc amerických dolarů. K práci pro kartel se sice stavěl skepticky, ale takovým penězům, vyplaceným předem a v hotovosti, bylo těžké odolat – tím těžší, že Romerovi se blížila čtyřicítka a Blanku, starší z jeho dvou dcer, nyní šestnáctiletou, postihlo závažné chronické onemocnění ledvin, takže byla nutná transplantace. Už předtím byla léčena na anemii a na kostní onemocnění a nyní docházela na velmi drahou dialýzu. Peníze vydělané na téhle stavbě určitě pomůžou zaplatit narůstající náklady na léčení. S těmito skutečnostmi se Romero sice svěřil jen několika málo dělníkům, ale takováhle zpráva se roznesla a Romero se od vedoucího jedné z pracovních part dozvěděl, že každý z dělníků zde bude pracovat co nejusilovněji, aby mu pomohl dceru zachránit. A tak Romero zčistajasna přestal být lumpem, podplaceným kartelem; nyní je člověkem starajícím se o rodinu a snažícím se zachránit dcerušku. Muži pro něj dokonce uspořádali sbírku a na konci minulého týdne mu peníze předali spolu s darovacím dopisem. Romero byl dojat; poděkoval jim a společně s nimi se modlil za to, aby práci zdárně dokončili – a aby je nechytili.

Nutnost zamaskovat, že se odtud odváží hlína vytěžená v tunelu, nebyla jediná závažná okolnost. Mexická i americká vláda používaly zvláštní radarové sondy pro detekci útvarů nacházejících se pod zemí. Odhalovali jimi i dutiny prozrazující, že dole probíhají kopáčské práce. Sousední staveniště zase naopak hned zpočátku pomohlo zamaskovat zvuky způsobené jejich činností – ty by zase na dálku zaznamenala čidla REMBASS-II, upravená z vojenské aparatury a používaná útvary ochrany hranic. Tunel razili po úsecích lomených v úhlu pětačtyřiceti stupňů, nikoli v přímé linii směřující na sever. Tento tvar tunelu také přispěje k tomu, že bude připomínat soustavu drenážních rour. Romero věděl, že všechny seismické údaje se zaznamenávají souběžně, a to i kdyby se počítače zaměřily pouze najedno určité místo. Hraniční stráž mohla zkoumat mapy zaznamenávající kumulaci a frekvenci otřesů půdy, aby měla představu o schématech pohybu vozidel a o dalších činnostech na staveništi a v jeho okolí, samotný tunel ovšem působil na seismické pole, protože pohlcoval zvuky procházející jím a příslušný údaj se někdy opozdil v důsledku toho, že v tunelu vznikala ozvěna nebo dozvuky, které se na monitoru objevily jako „duchové“. S tím se Romero vyrovnal tak, že si obstaral tisíce akustických dílců, kterými obkládal stěny tunelu. Dílce nejenže pohlcovaly značný podíl hluku způsobeného kopáním tunelu, Romero se tím také snažil co nejlépe imitovat přirozené prostředí. Dokonce přizval geofyzika, svého známého z metropole; právě on ho přivedl na myšlenku tyto dílce použít a pomohl mu ji také uskutečnit. Ale už brzy bude po všem, práce bude hotová a Romero dostane v plné výši poslední výplatu. S boží pomocí se potom dcera dočká transplantace.

Romero se zastavil u jednoho z elektrikářů, kteří v nově proražené sekci tunelu právě ukládali kabely; jiní dva muži zavěšovali potrubí pro klimatizaci. Před časem se dva z kopáčů Romera zeptali, jestli by si tu mohli zřídit malou svatyňku pro případ, že by došlo k nějaké nehodě – aspoň by se měli kde pomodlit. Romero jim dovolil vyhloubit malý postranní tunel, do kterého si postavili svíčky a uložili tam fotografie svých rodin. Sem se kopáči chodili před každou směnou pomodlit. Doba byla zlá a oni tvrdě pracovali, za svou práci ovšem mohli skončit ve vězení. Modlitba, to Romero věděl, jim dodávala sílu, aby v práci pokračovali.

Romero plácl elektrikáře po rameni. „Tak jak to dneska jde, Eduardo?“

„Dobře, moc dobře. Nové vedení bude do večera hotové.“

„Jste machr.“

„Děkuju, pane. Děkuju.“

Romero se usmál a přešel dál do tunelu; dával pozor, aby nezakopl o kolejnice. Rozsvítil baterku a čichal vůni chladné vlhké hlíny, kterou muži dobývali jen lopatami a krumpáči. Veškerou energii, se kterou mohli počítat, jim dodávaly pouze jejich svaly.

Romero se pokoušel vytěsnit z mysli úvahy o tom, čemu bude tunel sloužit – že jeho přičiněním a přičiněním jeho lidí jím budou procházet miliony dolarů v hotovosti, drogy a zbraně. Že to neuvěřitelným, ale rovněž tragickým způsobem ovlivní životy spousty lidí. Říkal si jen, že má práci, a to bylo vše. Dcera ho potřebuje. Ovšem pocit viny v něm hlodal dál, okrádal ho o hodiny spánku a při pomyšlení na to, že ho můžou zatknout a na zbytek života poslat do vězení, se vždycky celý roztřásl.

„Co budete dělat, až tu budeme hotovi?“ zeptal se ho jeden z mužů, kteiý šel s ním.

„Najdu si další práci.“

„U nich?“

Romero se zarazil. „Abych byl upřímný, tak doufám, že ne.“

„To já taky.“

„Bůh nás bude ochraňovat.“

„Já vím. Už to učinil tím, že nám dal za šéfa právě vás.“

„Dobrá, dobrá, tak už dost o tom!“ odtušil s úsměvem Romero. „Jděte zpátky a dejte se do práce.“

Hraniční přechod Calexico-Mexicali

Východní odbavovací stanoviště – sever

Kdykoli se na hlavním hraničním přechodu Calexico-Mexicali nahromadilo příliš mnoho lidí a hrozilo jim, že se přes kontrolní stanoviště na hranici se Spojenými státy nedostanou dřív než za hodinu, měl Rueben Everson, sedmnáctiletý student americké střední školy, příkaz jet na místo deset kilometrů východně od hlavního přechodu a použít alternativní přechod. Sem směřovali ti, kdo v době zvýšeného provozu nechtěli čekat na přelidněném hlavním přechodu. Tenhle druhý přechod znali většinou jen místní lidé, turisté nikoli.

Rueben pracoval pro juárezský kartel jako „mula“ – člověk, který pašuje drogy na vlastním těle – už téměř rok. Měl za sebou víc než dvacet přechodů a nahrabal si přitom přes osmdesát tisíc amerických dolarů v hotovosti – dost na to, aby si zaplatil čtyři roky na státní univerzitě. Zatím z té sumy utratil jen asi patnáct set, zbytek si uložil v bance. O tom, co dělá, rodiče neměli ani tušení a zcela určitě nevěděli ani o jeho bankovním kontě. Jeho sestra Georgina, která právě dovršila dvacet let, měla určité podezření, že se něco děje, a opakovaně ho varovala, on ji však pokaždé odbyl.

O tom, že je možné stát se mulou, Ruebena poučil na mejdanu jeden z jeho kamarádů, který odpověděl na inzerát v mexických novinách. Inzerát sliboval dobře placená místa s příplatky. Rueben se sešel s mužem jménem Pablo, ten s ním provedl „pohovor“ a předal mu zásilku marihuany v ceně asi dva tisíce dolarů, aby ji pěšky pronesl přes hranici. Poté se rozběhla pravidelná práce; Rueben dostal fordku SUV – palubní desku a nádrž měla upravené tak, aby se do nich vešly velké dávky kokainu a marihuany. Skrýš měla tajný kód; ten se naťukal na dálkovém ovladači, motorek odklopil středový tunel s rádiem a s ovladači klimatizace a člověk se tak dostal k tajnému úkrytu, prostoru sahajícímu až k nehořlavé přepážce. Rueben jen zíral, jak je celý postup složitý, a právě díky tomu sebral odvahu a uvolil se přepravovat větší zásilky drog. Nádrž byla rozdělená na dvě části, v horní byly balíčky s drogou, spodní část měla zápachem benzinu překrýt pach drog. Nádrž potom ještě zespodu postříkali blátem, aby před pracovníky hraniční stráže zamaskovali stopy své činnosti. Ti pomocí zrcátek kontrolovali spodek auta, jestli se s nádrží v nedávné době něco neprovádělo. Ruebenovi už dvakrát přikázali vyjet z řady aut do odděleného prostoru a tam auto důkladně prohlédli, ale Rueben právě tehdy žádné drogy nevezl. I to patřilo do systému opatření – hranici překračovat často, aby si ho pracovníci hraniční stráže zapamatovali, vzali na vědomí, že tu takto běžně projíždí a že má neprůstřelné alibi – bydlí v Kalifornii, ale má práci v Mexiku. Kartel tohle všechno zařídil, takže mnozí příslušníci hraniční stráže si Ruebena pamatovali a ve většině případů jeho auto projelo hladce. Bylo to prosté: Rueben je středoškolák, který si v Mexicali našel práci na částečný úvazek.

Dnes to však proběhlo jinak. Přikázali mu vyjet z řady a musel zajet do odděleného prostoru ke kontrole. Tam uviděl hubeného Hispánce, který vypadal jako filmová hvězda a nespouštěl z něj oči. Rueben zaparkoval a vystoupil. Jeden z pracovníků hraniční stráže zkontroloval jeho řidičský průkaz a potom mu oznámil: „Ruebene, tohle je pan Ansara z FBI. Rád by si s tebou pár minut pohovořil, my zatím prohlídneme tvoje auto. A klídek, jo?“

Rueben se zachoval jako vždycky: v duchu si vykreslil obraz své přítelkyně, jak spolu jedí někde v restauraci, jak ji líbá a kupuje jí šaty za peníze, které si takhle navíc vydělá. Uvolnil se. „Jo, v pořádku – žádný problém.“

Ansara na něj pohlédl přivřenýma očima. „Pojď se mnou,“ vyzval ho stručně.

Vedl ho do místnosti plné lidí. Na židlích tu sedělo přinejmenším patnáct mužů a žen v zaprášených šatech. Tvářili se schlíple a Rueben okamžitě dospěl k závěru, že se pokoušeli nepozorovaně přejít na druhou stranu a nejspíš je při tom chytili. Možná se schovávali mezi nákladem v nějakém kamionu nebo v jiném velkém dopravním prostředku. Byla tu i matka se dvěma malými holčičkami. Matka vzlykala. Za dlouhým pultem sedělo šest či sedm pracovníků hraniční stráže, jeden z nich se pokoušel jakémusi starci vysvětlit, že každého, kdo s sebou nese tolik hotových peněz jako on, je třeba prohledat, případně zadržet, a že na převoz hotovosti se vztahuje oznamovací povinnost.

Rueben se již v duchu nachystal na to, co přijde, a spěchal za Ansarou dlouhou, sterilně vyhlížející chodbou. Tady uvnitř ještě nikdy nebyl. Když Ansara otevřel dveře místnosti, která vypadala jako malá vyšetřovací místnost, pulz se mu přece jen zrychlil. Uvnitř seděl u stolu zadumaně se tvářící mladík starý asi stejně jako Rueben. Byl to běloch, hnědovlasý a pihovatý. Paže měl celé potetované, v uchu zlatou náušnici s lebkou.

Ansara zavřel dveře. „Sedni si.“

Rueben uposlechl; mladík stále jako kdyby zíral skrz stůl.

„Ruebene, tohle je Billy.“

„A co má být?“ opáčil Rueben.

„Vole, drž hubu, víš úplný hovno,“ pronesl ztěžka mládenec. Stále se neuráčil zvednout hlavu.

Rueben pohlédl tázavě na Ansaru. „Tak co se děje? Jsem v nějakým maléru nebo co? Co jsem provedl?“

„Půjdu rovnou k věci. Tamti rekrutují kluky ze středních škol, tak my právě u takových kluků začínáme. Pár tvých kamarádů nám leccos naznačilo, protože o tebe mají strach. A taky jsem slíbil tvé sestře – ale žádné strachy… ona rodičům nic nepoví. No – tak jsem teda přivedl Billyho, aby ti něco ukázal. Ukaž mu to, Billy!“

Mládenec se náhle odsunul dozadu i se židlí a opřel o hranu stolu obě bosé nohy.

Neměl na nich prsty.

Všechny je měl useknuté, jizvy byly dosud čerstvé, růžové a tak ohyzdné, že Rueben ucítil v ústech hořkou pachuť žluči.

„Přišel jsem o zásilku za padesát táců. Je mi teprv sedmnáct, zaonačili to teda tak, abych dostal podmínku. Ale to bylo úplně jedno. Tamti si pro mě došli přes hranice, jednoho dne mě rovnou po vyučování drapli a hodili mě do dodávky. A podívej, co mi ty svině udělaly!“

„Kdo?“

„Tvůj kámoš Pablo a jeho šéf, Corrales. Usekli mi prsty na nohou – a tobě to udělají taky, jak jen něco pohnojíš. Jdi vod toho, brácho. A hodně fofrem.“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Ansara otevřel a vyšel ven; tam chvíli hovořil s někým z hraniční stráže.

„Opravdu ti tohle ti dva udělali?“

„A kdo asi jinej? Kurva, člověče, myslíš, že s tímhle, jak vypadám, si ještě někdy zašukám? Copak nějakou ženskou může přitahovat kluk s takovejhlema zkurvenejma nohama?“ Billy zvrátil hlavu dozadu a rozbrečel se, vzápětí začal zase ječet: „Ansaro! Chci ven! Doprdele, vemte mě ven! To by snad už stačilo!“

Dveře se otevřely a Ansara Billyho mávnutím ruky vyzval, aby šel ven. Billy se zvedl a belhal se ke dveřím. Pod paží nesl pár podivně vyhlížejících bot.

Dveře se za ním zavřely.

Rueben zůstal sedět sám. Ubíhaly minuty – pět, deset, patnáct – a jeho představivost jako kdyby zešílela. Už se viděl ve vězení, obklopený ve sprše bandou čtrnácti pupkatých chlapů, kteří ho nutí, aby jim dělal holku. A to všechno proto, že chce na vysokou a vydělat si navíc nějaké peníze. Není žádný studijní lumen. A i tak by stipendia stejně moc nepomohla, potřeboval hotové peníze.

Pak, jakoby zčistajasna, byl Ansara zpátky. „To tvoje auto má teda docela unikátní palubní desku a nádrž,“ poznamenal.

„Doprdele!“ vyhekl Rueben.

„Ty myslíš, že když ti není osmnáct, že tě rovnou pustí nebo že dostaneš podmínku?“

Rueben se už neudržel a dal se do breku.

„Tak poslyš, mladej: My víme, že tam venku jsou pozorovatelé a všechno tohle sledujou. Děláme, jako že jsme nic nenašli. Dneska tu cestu dokončíš, drogy v pořádku doručíš. Ale od teďka pracuješ pro mě. A máme toho spoustu k povídání…“

16. ŘIDIČ NA ZADNÍM SEDADLE

Hotel Bonita Real

Juárez, Mexiko

Moore dokázal nemyslet na Ranovu vraždu, jenom když se v mysli upnul na přítomnou chvíli, na dvojici mužů, kteří ho sledují. Nyní parkovali naproti hotelu přes ulici. Ti už musejí být nudou úplně zblblí, pomyslel si. Už tam tvrdnou dvě hodiny, hrajou hry v mobilech a koukají na přední dveře hotelu a na parkoviště. Některé činnosti kartelu jsou hodně sofistikované, jiné, jako třeba tohle sledování, jsou nepropracované a na primitivní úrovni. Ti dva dokonce párkrát vylezli ven ze své corolly (přední blatníky měla červené, jinak bylo auto bílé), opřeli se o kufr, kouřili a každou chvíli se podívali směrem k hotelu. Tahle dvě telata jsou fakt géniové; Moore teď chápal, proč dostali zrovna tuhle práci, dobrou leda tak pro magory. Žádný sicario, hodný svého jména, by peníze, zbraně ani drogy takovýmhle dvěma pablbům nikdy nesvěřil. Když se Moore vracel do hotelu, viděl na jeho střeše dva pozorovatele oblečené jako stavební dělníci, ti však měli za úkol Corralese a jeho pacholky upozornit a varovat je, jenom kdyby došlo k útoku na hotel. Jestli jsou v kontaktu s těmi, co ho sledují, to Moore nevěděl.

Dvojici z corolly vyfotografoval, když oba muži už poněkolikáté vylezli z auta, a snímky poslal „domů“. Tam je analytici identifikují a propátrají svazky mexické policie, aby získali další údaje. Oba ovšem měli záznamy, většinou samý těžký kalibr – loupeže a držení drog –, ale ani jeden z nich neseděl nijak dlouho. V policejních záznamech měli poznámku „podezřelý z příslušnosti ke kartelu“. Někde tam na druhé straně byl nějaký osvícený mexický detektiv, obdařený opravdu pronikavou schopností vidět to, co je nabíledni.

Moore poslal textovou zprávu Fitzpatrickovi. Ten v odpovědi uvedl, že ti dva nejsou členové sinaloaského kartelu a že s největší pravděpodobností pracují pro Corralese.

To bylo pro Moorea zklamání a současně i problém, protože se pokoušel dostrkat sinaloaské k tomu, aby se s ním v souvislosti s jeho hledáním vhodných realit sešli, Fitzpatrick však prohlásil, že ani on, ani Luis Torres nedostali rozkaz Američana si z hotelu vyzvednout.

Moore zvažoval dosah této skutečnosti, právě když mu zatelefonovala Gloria Vega.

„Budu stručná,“ prohlásila. „Střetli jsme se s několika členy kartelu. Fitzpatrick potvrdil, že to byli Zú?igovi lidé. Tři z juárezského kartelu byli zabiti. Policie má strach, Gómez je v tom namočený až po uši. Může být klíčový hráč a možná má nejlepší spojení na kartel. Nosí u sebe dva telefony, a jak mi vyplývá z chování ostatních, je tam něco jako bůh. Nejlepší asi bude, když na něj seženu dost důkazů, potom ho pořádně zmáčkneme a uvidí se, kolik dalších nám přihraje. Pokud jde o mě, žádnou jinou možnost nevidím. Budeme s ním muset uzavřít kšeft.“

„Z toho ale přece nemusíte mít těžkou hlavu.“

„Však taky nemám, jen těžce nesu, že nám je nepřihraje všechny. A i tak je to akorát jen trochu pozdrží. Toť vše.“

„Co můžeme udělat, to taky uděláme. Bez výjimky.“

„Jo, rozumím; nebo se o to alespoň snažím.“

Její cynismus se sice dal pochopit, ale také se dal jen těžko strávit, proto Moore změnil předmět hovoru. „Heleďte, slyšela jste o tom kolosálním protidrogovém zátahu v Portoriku?“

„Jo, další body pro FBI.“

„Náš čas přijde, věřte mi. Prostě se tím množstvím zatčených policajtů nenechte znechutit.“

„To není jen tak. Gómez je namyšlenej hajzl. Už mě bolí jazyk od toho, jak se do něj koušu, abych se udržela a něco mu neřekla.“

„Jestli to někdo dokáže, tak jedině vy,“ pronesl Moore smířlivým tónem.

Gloria si jen pohrdavě odfrkla. „Jak to ksakru můžete tvrdit?“

„Věřte mi, krásná dámo, vaše skvělá pověst je rychlejší než vy sama.“

„No tak jo. Brzy zavolám.“ Zavěsila.

Celý hovor byl samozřejmě zakódovaný a na jejím telefonu nezůstane zaznamenaný, neobjeví se na účtu ani nikde jinde. Když Služba chtěla, aby některé spojení zmizelo ze světa, tak tedy také zmizelo. Tečka.

Mooreovi přišla i zpráva o střelbě ve striptýzovém klubu Monarch, kde rád vysedával jejich přítel nejlepší z nejlepších – Dante Corrales. Na místo přijela místní policie. Nikdo nebyl zraněn, jen se tam střílelo a střelci utekli. Moorea napadlo, že zprávy o tom, kde se ten který den v Juárezu střílelo, budou místní televizní stanice muset vysílat stejně pravidelně, jako hlásí předpověď počasí a hodnoty relativní vlhkosti vzduchu.

Ještě jednou se podíval oknem; oba přiblblí lumpové tam pořád ještě byli. Moore si navlékl pytlovitou bundu s kapuci, aby skryl pistoli i podpažní pouzdro, a vyšel z pokoje. Usmyslel si, že pojede přes město do V-Baru. Fitzpatrick mu pověděl, že tam často chodí sicariové ze Sinaloy.

Zašel na parkoviště a vrátil se v myšlenkách k Ranovi, ke vtipu o tom, že Rana, „Robin“, je jeho bokovka – a jak se na to Rana nechápavě zatvářil. Znovu a znovu přemýšlel o té vraždě a svíral přitom pěsti; proto si vůbec nepovšiml muže za sebou – dokud neucítil cosi tupého a tvrdého, nejspíš hlaveň pistole, kterou mu kdosi vrazil do týla.

„Klid,“ řekl muž anglicky hlubokým, sípavě chraptivým hlasem, zřejmě patřícím celoživotnímu kuřákovi.

Moore jen zřídkakdy ztratil povědomí o tom, co se děje v jeho bezprostřední blízkosti, takovým opomenutím by sám sebe vyloučil z řad Oddělení speciálních činností a možná i ze samotné CIA. Avšak ztráta Rany pro něj znamenala něco jako ztráta vlastního bratra a to, že podlehl frustraci a vzteku, mu otupilo pozornost.

Muž mu přejel rukama po bocích, potom hmátl výš a okamžitě ucítil podpažní pouzdro. Zatáhl za zip bundy, odtrhl pásek se suchým zipem a pistoli vyndal.

„Teď nasedněte a nastartujte.“

Moore stiskl zuby; proklínal sám sebe za chybu, které se dopustil, tep se mu zrychloval z představy neznáma, které před ním vyvstalo. Netušil, co ten člověk udělal s jeho pistolí, ale na hlavě stále cítil tlak té druhé. Je moc blízko. Příliš riskantní na to, aby něco podnikl. Mohl mužovu pistoli srazit stranou, ale vzápětí by mu taky mohla mířit na prsa ta druhá. Bum. Zastřelen vlastním glockem. „No, navrch máte vy,“ pronesl tedy pouze. Pomalu nastoupil do auta, muž trhnutím otevřel zadní dveře a skočil dovnitř na sedadlo za Moorem. Znovu mu přitiskl pistoli zezadu k hlavě.

„Chcete to auto? Nebo peníze?“

„No ese. Dělejte, co říkám.“

Moore vyjel z parkoviště. Ve zpětném zrcátku zahlédl ty dva z corolly; skočili do vozu a vyjeli za ním.

Viděl i muže sedícího za sebou: prokvetlý plnovous, kudrnaté vlasy popelavé barvy. Na sobě měl volnou modrou bundu z tlusté látky a džíny, v levém uchu se mu houpal velký zlatý kroužek. Přivřenýma očima neustále sledoval okolí. Svým vzhledem se značně lišil od těch šmejdů v corolle, jeho angličtina byla překvapivě dobrá. Ti dva pitomci jeli za nimi, Moore však nevěděl, jestli si všimli, že ho právě někdo unáší. Také ovšem netušil, jestli o těch dvou ví jeho únosce.

Jel asi minutu, zahnul doprava, jak mu muž přikázal. Potom jen tak jakoby nic pronesl: „Za námi jede toyota s červenými blatníky. Pověsila se na nás. Vy patříte k nim?“

Muž se prudce otočil, spatřil toyotu a španělsky zaklel.

„No – tak a co teď?“ utrousil ledabyle Moore.

„Jeďte dál!“

„Vaši přátelé to asi nebudou, co?“

„Držte hubu!“

„Koukněte, nechcete ani moje auto, ani peníze, tak oč tu teda jde?“

„O to, že pojedete dál.“

Zazvonil Mooreův telefon. Doprdele. Měl jej v náprsní kapse, ten chlap ho neobjevil.

„Ať vás to ani nenapadne,“ varoval ho únosce.

Zazvonění znamenalo, že mu Fitzpatrick poslal textovou zprávu. Jestli má ta zpráva nějakou spojitost s Mooreovým spolujezdcem, potom se tedy Fitzpatrick se svým varováním dost opozdil.

„Vyhoďte ten zatracenej telefon ven!“

Moore sáhl do kapsy, stiskl tlačítko po straně přístroje, podržel je, a tím telefon nastavil na vibrování. Potom vyhodil ven prázdné pouzdro. Muž si nestačil záměny povšimnout.

„Kam jedeme?“ zeptal se Moore a nechal telefon sklouznout zpátky do kapsy.

„Nechte si vyptávání pro sebe a jeďte.“

Moore se znovu podíval do zpětného zrcátka, únosce se krátce ohlédl dozadu.

Auto, které je sledovalo, zrychlilo a mezera mezi oběma se zmenšila na délku dvou vozů. Muž na zadním sedadle vypadal stále víc znepokojeně – poposedával a opakovaně se díval zadním oknem ven. Zrychleně a jakoby namáhavě dýchal, pistolí však stále mířil Mooreovi zezadu na hlavu. Jeho pistoli si zastrčil za opasek. Moore zpomalil, vpředu naskočila na semaforu červená. Rozhlédl se kolem: billboardy, reklamy – McDonald’s, Starbucks, dohromady pět, všechno řetězce prodávající potraviny. Na okamžik si připadal jako v San Diegu s jeho smogem, zápachem benzinu a výfukových plynů.

To vše se nyní klimatizací dralo dovnitř do auta. Všechno špatně: mizerná část města, chlap na sedadle vzadu… Den jako každý jiný, nic zvláštního.

„Proč zastavujete?“ vykřikl únosce.

Moore ukázal rukou. „Červená!“

„Jeďte dál! Jeďte!“

Jenže už bylo pozdě. Toyota se k nim přihnala, oba muži vyskočili ven a začali střílet.

Moore dupl na plyn. Pneumatiky zakvílely, auto vletělo do křižovatky, zasmrděla spálená guma a Moore se jen taktak vyhnul pickupu, naloženému tolik, že div nedrhnul zadním nárazníkem o asfalt.

Ti dva za nimi se zmohli jen na to, že vyprázdnili zásobníky. Kulky bubnovaly do kufru, zadní sklo se roztříštilo, střely zasáhly i levou zadní stranu auta. Mooreův spolujezdec ze sebe vyrazil zdušený výkřik.

Moore vrhl pohled dozadu; jeho první myšlenkou bylo, že si to ohlédnutí mohl odpustit. Muž ležel na sedadle, dostal zásah do hlavy a do ramene.

Nehýbal se, jen po sedadle se rozlévala kaluž krve. Moore zaklel.

Chvatný pohled do zpětného zrcátka mu prozradil, že dvojice uhání zpátky ke svému autu. Skočili dovnitř a pokračovali v pronásledování. Projeli křižovatkou a proplétali se kolem dvou malých sedanů.

Vpředu se objevila další příčná ulice a dál za ní pak „lepší“ část čtvrti, plech na střechách domů byl přitlučený hřebíky, ne pouze zatížený starými pneumatikami. Moore teď neměl vůbec tušení, kde je. Původně měl v úmyslu nechat se vést k baru pomocí svého chytrého telefonu a GPS, na naprogramování trasy ale nebyl čas…

Přesto telefon vytáhl a palcem stiskl tlačítko pro kódovanou rychlovolbu, číslo do Langley. V reproduktoru se ohlásil známý mužský hlas. „Tady tři-dva-sedm. Co potřebujete?“

„Naveďte mě do V-Baru. A vyrozumějte Fitzpatricka.“

„Už jdu na to. Čekejte…“

Moore se znovu podíval do zpětného zrcátka. Pronásledovatelé udělali myšku před skříňovou dodávkou a řidič vyrazil na plný plyn k další křižovatce.

Právě když jí Moore projížděl, na semaforu za ním naskočila červená.

Do křižovatky vjel jakýsi starý člověk na kole, před sebou a vzadu měl koše vysoko naložené přikrývkami, plastovými láhvemi a několika batůžky. Ještě s pár chodci se právě ocitl na přechodu; šli jen kousek za ním.

Ti troubové, kteří Moorea pronásledovali, nestačili včas zastavit.

Stařec i se svým naloženým kolem přeletěl obloukem přes jejich auto jako hračka, kterou někdo vyhodil do vzduchu. Toyota měla pomačkanou kapotu, jela však dál. Chodci běželi s křikem ke starému muži.

Z reproduktoru Mooreova telefonu se ozvalo: „Na další zatáčce odbočte doleva. Odbočte doleva. U třetího semaforu odbočte doprava. Zavolám místní policii a zjistím, jestli by nemohla proti proásledovatelům nějak zasáhnout. Teď je sledujeme z družice.“

„Dík.“ Moore znovu sešlápl plyn. Na dalším semaforu před ním naskočila oranžová. Už si povšiml, že v Juárezu jsou červená, oranžová a zelená jen něco jako nápověda řidičům. Před červenou mnozí jen zpomalí a potom s troubením křižovatkou projedou – a nemusí jít zrovna o automobilovou honičku. Moore podle rady hlasu GPS odbočil doleva.

Na tabuli byl název ulice – Paseo Triunfo de la República. Při pohledu na autobusové zastávky, billboardy a čisté chodníky této obchodní čtvrti se Moore cítil o něco klidnější. Bylo tu hodně chodců a ti grázlové za ním si nejspíš dvakrát rozmyslí, než budou v těchto místech zkoušet nějaké kaskadérské kousky.

Rychlou jízdou míjel postranní ulice a všiml si, že auta v nich parkují po obou stranách. Dalo se jimi jet jen jedním směrem, třebaže značky „jednosměrný provoz“ nebylo nikde vidět.

Pronásledovatelé ho už doháněli; muž na sedadle pro spolujezdce si opřel předloktí o spodní rám okna a zvedl pistoli.

Hotovo. Třetí semafor. „Tři-dva-sedm? Už vás nebudu potřebovat, díky.“

„Určitě?“

„Určitě. Ještě se ozvu.“

Moore zatajil dech, zahnul ostře doprava do vedlejší ulice a prudce sešlápl plyn, až vyhekl. Řítil se ulicí, zahnul doleva, narazil bokem do auta na odvoz odpadků. Jeho auto se málem převrátilo, ale jel dál. Blížil se k V-Baru zezadu; bude jej mít po levé straně.

Ohlédl se – zatím nic.

Do křižovatky před ním vyrazilo auto a namířilo si to přímo proti němu. S úlekem si uvědomil, že to jsou ti dva pronásledovatelé; spočítali si předem, kudy pojede. A to je měl ještě před chvílí za pitomce! Co se to s nimi stalo? Jak to, že najednou jsou z nich takoví chytráci? Teď hráli známou hru „na sraba“, na to, komu povolí nervy a uhne z cesty. Ale Moore neměl kam uhnout.

Sáhl dozadu a pokoušel se nahmátnout některou z pistolí. Pistole mrtvého únosce ležela na podlaze, jeho glock měl stále zastrčený za opaskem. Moore však nedosáhl ani na jednu z nich.

Právě se chystal zařadit zpátečku, když se zezadu přihnalo další auto, postarší range rover. Za volantem seděl mohutný Hispánec, připomínal zápasníka sumo nebo válečníka z ostrova Samoa a s ním Fitzpatrick, Mooreův druh ze společného týmového uskupení, se zbraní připravenou k výstřelu. Přijela příslovečná „spásná kavalerie“, nebo naopak popravčí četa? Tak či onak Moore nyní uvízl mezi dvěma mlýnskými kameny, příslušníky dvou znepřátelených kartelů. Navíc s mrtvolou na zadním sedadle.

Učinil tedy to, co mu velel jeho výcvik. Připravil se k opuštění lodi. Zajel ke kraji vozovky, jako kdyby chtěl zaparkovat, sebral svou pistoli, vrhl se ven z auta a překulil se po dláždění do úkrytu za dvěma zaparkovanými vozy. Z dveří jeho auta na straně řidiče byl teď cedník; postaraly se o to kulky.

Bůh pomáhá těm, kdo si pomohou sami. Nastal čas, aby Moore pomohl Mooreovi.

Přeplazil se kolem zadku auta a opatrně vyhlédl do ulice. Ti dva, kteří ho pronásledovali, byli mrtví, záda měli pokropená průstřely.

Jelikož s lidmi ze sinaloaského kartelu přijel Fitzpatrick, Moore usoudil, že když se vzdá, jeho kolega by mohl situaci lépe zvládnout – přinejmenším by mohl ostatní přimět, aby namísto střílení byli ochotní s Moorem mluvit. Kdyby se dal na útěk, nejspíš by je vyprovokoval ke střelbě; ale právě tak by docela dobře mohl všechno vrátit zpět a začít znova – dál se pokoušet o schůzku se šéfem. Upoutat na sebe pozornost kartelu zrovna způsobem, jakým se to stalo nyní, neměl rozhodně v úmyslu.

Jmenuje se přece Scott Howard. Co by asi tak udělal podnikatel v oboru solárních panelů, na něhož nejnebezpečnější okamžiky mohou číhat leda tak na golfovém hřišti a nikoli v Juárezu, v ulicích plných záludností?

Ještě okamžik zvažoval své možnosti, potom na muže v range roveru zakřičel: „Jsem Američan! Jsem tu za obchodem. Unesli mě!“

„To jste uhod! Unesli jsme vás my,“ opáčil jeden z mužů v range roveru, zcela jistě to však nebyl Fitzpatrick. Moore opatrně vyhlédl zpoza auta.

Gangster v koženém oděvu a s kroužkem v nose se držel těsně u zadních dveří range roveru a vyndával z pistole prázdný zásobník.

„Tamti dva po nás stříleli. Zabili toho na zadním sedadle,“ vysvětloval Moore.

Nyní se ozval jiný hlas. „To víme. Vylezte a pojďte sem!“

Moore pomalu zvedl ruce. V pravé držel pistoli tak, aby na ni bylo dobře vidět. Od skupinky kolem range roveru se odlepili dva muži s vyholenými hlavami. Oba mrtvé pobudy odnesli do toyoty s červenými blatníky, jeden z mužů skočil za volant a odjel. Moore tomu všemu přihlížel; ostatní tři ho pak obstoupili, spolu s nimi i tetovaný chlap s kroužkem v nose. Fitzpatrick byl s nimi, ale vyhýbal se pohledu na Moorea. Prima. Jiný muž vlezl do Mooreova auta, vycouval s ním a byl pryč.

Moore odhadoval, že tlustý řidič SUV váží aspoň takových dvě stě kilo. Břicho se mu takřka bez ustání převalovalo jako ohromné vlny, stačilo, když třeba jen dýchal. Byl to neblaze proslulý Luis Torres, vůdce úderného oddílu sinaloaského kartelu a Fitzpatrickův šéf. Na hlavě měl černou baseballku štítkem dozadu, byl hojně potetovaný symboly blesků, které místo toho, aby křižovaly oblohu, zdobily jeho mohutné paže. Na jednom bicepsu měl do detailu propracovanou podobu kostlivce oblečeného do rozevlátého náboženského roucha. Byla to Santa Muerte, Svatá smrt, uctívaná pašeráky drog. Navíc měl tetování i na očních víčkách – měl je na každém oku, takže když mrknul, vypadalo to, jako kdyby se na člověka nepřestal upřeně dívat. Pohled těch „očí“ působil odpudivě, stejně jako celý obličej, tlustý, kulatý a tak odulý, že Torres přes tukové záhyby, lemující mu oči, snad ani nemohl nic vidět. A zuby… zkažené, zažloutlé, bezpochyby poničené stravou z fastfoodů. Už jen samotný pohled na ně stačil, aby se Moore odporem zašklebil.

Ale neudělal to, jen úlevou vydechl… Aspoň že přestali střílet. Prozatím.

Tak jo. Zajal ho teda sinaloaský kartel. Šach.

Nenech se zabít, říkal si v duchu. A chraň se toho, aby tě viděli, jak se třeseš.

Torres našpulil rty a s nelibostí, se staženým obočím, pohlédl na Mooreovu pistoli. Dlouhé chlupy na bradě mu trčely dopředu, připomínaly koště. „Co vy s tímhle?“ promluvil anglicky a nozdry se mu rozšířily.

„Už jsem přece říkal – jsem Američan. A jsem tu za obchodem.“

„To já taky.“

„Opravdu?“

Torres se ušklíbl. „Narodil jsem se v Los Angeles, v South Central.“

„Já jsem z Colorada.“

„Takže tu jste za obchodem. Za jakým?“

„Solární panely.“

„A to u sebe nosíte pistoli?“

„Tu jsem sebral tomu chlapovi na zadním sedadle.“

Torresův pohled ztvrdl. „A podpažní pouzdro – to máte pro případ, že někde seberete nějakou pistoli?“

Moore si teprve nyní uvědomil, že zip bundy má stále ještě rozepnutý.

„Už teď jste mrtvý. Víte to? Už teď jste mrtvý!“

„Podívejte, já nevím, kdo jste, ale zachránili jste mi život. Zaplatím vám za to.“

Torres zavrtěl hlavou. „Kecy.“

O pár bloků dál se rozječela policejní siréna. Aha – místní policajti, které Mooreův parťák v Langley přivolal na pomoc, ale ani Torres, ani jeho pohůnci na zvuk sirény nereagovali.

„To mě mrzí, že mi nevěříte. Třeba bych si mohl promluvit s někým jiným?“

Torres tlumeně zaklel. „Vemte toho ksindla dovnitř!“

Odvedli ho do jakési kanceláře nad tanečním parketem v klubu a tam ho nechali sedět na kovové skládací židli. Rozmrzele si prohlížel stěny opatřené táflováním z hnědého dřeva, pocházejícím nejspíš ze sedmdesátých let, a těžký ocelový stůl nedaleko okna. Police za stolem se prohýbala pod tíhou desítek pořadačů, zářivky na stropě bzučely a vysílaly ostré světlo. Jediná moderní věc tu byl svítící iPad ležící na stole. Fitzpatrick, Torres a dva další gauneři zůstali s Moorem v místnosti. Torres se složil do židle vedle stolu; vypadal přitom jako starý mrož, který zkoumá vodu, než se ponoří do vln. Byl to ovšem jen tlusťoch zkoušející, jestli se židle pod jeho váhou nezhroutí.

„No, co teď?“ zajímal se Moore. Všichni v místnosti se při jeho otázce ušklíbli.

„Poslyš, ty hajzle, teď všechno hezky vyklopíš, jinak – el guiso, rozuměls?“

Moore polkl a přikývl.

El guiso, neboli „dušené maso“, byl dobře známý způsob popravy, který kartely používaly. Člověka strčili do dvousetlitrového plechového sudu, polili ho benzinem nebo naftou a zaživa upálili. Sud tak posloužil k pěkně čistě provedené exekuci a posléze i k odklizení mrtvého těla.

Torres si založil ruce na prsou. „Pracuješ pro federální policii?“

„Ne.“

„Místní?“

„Ne.“

„Tak proč, kurva, šmízuješ kolem těch starejch nemovitostí?“

„Doufal jsem, že se sejdu s majitelem. Toho chlapa, co mě unesl, jste poslal vy?“

„Jo, poslal,“ odtušil Torres. „Takže je po kšeftu.“

„Ne tak docela. Pořád ještě jsem tady já,“ odtušil Moore.

„A kdo teda jsi?“

„Tak dobrá. Jde o tohle: jsem člověk, který může pomoct vašemu šéfovi. Potřebuju si s ním sednout a pohovořit, mano a mano“

Torres se uchechtl. „Na to si teda počkáš!“

„Luísi, teď mě pozorně poslouchejte.“

Torres ztuhl a jeho pohled ztvrdl. „Odkud víš, jak se jmenuju?“

„My víme ještě o moc víc, ale půjdu rovnou k věci. Pracuju pro skupinu mezinárodních investorů. Základnu máme v Pákistánu a provozovali jsme velmi lukrativní byznys s opiem s juárezským kartelem, ale ten na nás udělal podraz. Chceme juárezský kartel odstavit. Tečka.“

„A proč se do toho máme míchat zrovna my?“

„Protože mě sem poslali zabít vůdce toho kartelu. A vy mi pomůžete.“

Torres roztáhl ústa v úšklebku. Otočil se k ostatním v místnosti a pronesl španělsky: „Slyšíte, co mi ten gringo vykládá? A věříte tomu?“

„Měli byste tomu věřit. Dejte mi můj telefon. Ukážu vám nějaké fotografie.“

Torres se otočil k Fitzpatrickovi. Mooreovi zabavil telefon právě Fitzpatrick. Hodil mu jej. Torres se k Mooreovi naklonil blíž.

„Jestli někomu zavoláš nebo pošleš nějaký varování, na místě tě odprásknem,“ prohlásil.

„Přece byste mě nechtěli zabít? Budu váš nejlepší kámoš.“ Moore přejel palcem po displeji a načetl svou fotogalerii. Přešel na snímek Danta Corralese. „Je tenhleten jeden z těch hajzlů, kterého chcete vidět mrtvého?“

„Corrales…“ vydechl Torres.

„Potřebuju mluvit s vaším šéfem. Zaplatím za to padesát táců.“

„Padesát táců!“ pronesl Torres zaraženě, jakoby ohromený tou částkou. „Ty tu nejsi sám, co?“

Moore taktak že nepohlédl na Fitzpatricka. Moc k tomu nechybělo. „Na vás, hoši, nám nijak nezáleží. Ale možná právě s váma bychom uzavřeli nový kšeft. Ale nejdřív el guiso pro Corralese a všechny jeho přátele…“

Torres se opřel; židle pod ním hlasitě zaskřípěla. Nabral do plic mocně vzduch, potom přikývl. „Kde máš ty peníze? V hotelu?“

„Elektronický převod.“

„Tak z toho nebude nic, gringo. Jen prachy na dlaň.“

„Chápu. Tu hotovost vám obstarám a vy mi dojednáte schůzku se svým šéfem. A máte pravdu, nejsem tu sám.“

17. NĚKTEŘÍ MAJÍ PENÍZE A ZBRANĚ

Rojasův Boeing 777

let do Bogoty, Kolumbie

Jorge Rojas nepřítomně vyhlédl oválným oknem Boeingu 777 a povzdechl si. Letěli ve výšce dvanácti tisíc pěti set metrů a do zvukově dobře izolované kabiny pronikalo jen tiché předení motorů Rolls Royce Trent 800. To stálo za zmínku, protože sedmsetsedmasedmdesátky mají ze všech letounů největší turbodmychadlové motory – a menší motory by taky skutečně mít neměly, uvažoval v duchu Rojas. Za tohle dvoumotorové letadlo pro VIP, jemuž se někdy říká „trojitá sedma“ a jež je největší na světě, dal téměř tři sta milionů dolarů. Mohl letět bez tankování téměř přes polovinu světa. Pokud spěchal, jeho pilot i druhý pilot, veteráni a vynikající důstojníci mexického vojenského letectva, ho na místo dopravili rychlostí téměř Mach 1. Tohle letadlo, stejně jako značný počet Rojasových domů, svědčilo o jeho úspěchu v životě a stalo se místem, kam se rád uchyloval. Letadlo si objednal v závodě v Seattlu; odtud odletělo na základnu Lufthansy v Hamburku. Tam v něm zřídili kabinu zcela podle jeho zvláštních a náročných požadavků. V letadle mohlo letět až padesát cestujících v podmínkách první třídy, avšak největší část prostoru letadla si Rojas dal upravit pro sebe jako domov a pracovnu ve vzduchu. Patřilo k tomu i apartmá s ložnicí se stěnami v teplých tónech dřeva z jasanu černého. V koupelně, obložené travertinem, byla sprcha se šesti hlavicemi, nacházela se tu i sauna pro čtyři osoby a vířivka. Přilehlá pracovna byla vybavená starožitným francouzským nábytkem, připevněným k podlaze. I poličky s knihami měly zarážky, které bránily tomu, aby knihy vyklouzly ven. Nábytek byl starý, naopak technické vybavení pracovny – tiskárny, skenery, počítače, Wi-Fi sítě, webové kamery a všechno ostatní, o čem si najatý odborník na informační techniku myslel, že Rojas potřebuje – bylo na nejvyšší úrovni. Naproti stolu stál konferenční stolek, na něm televize s plochou obrazovkou a s digitálním projektorem, k tomu přepychová křesla s koženým čalouněním, do nichž Rojasovi hosté pokaždé usedali s obdivným povzdechem.

Kromě pracovny tu byla ještě multimediální místnost rovněž se širokoúhlou televizní obrazovkou, s pohovkami, polohovatelnými křesly a s barem, vybaveným dřezem s tekoucí vodou. Hosty obsluhoval Hans DeVaughn, vítěz světové barmanské soutěže. Rojas jej najal při svém pobytu ve Španělsku. Světová soutěž je jakýsi Oskar barmanského oboru a Hans – se svými znalostmi, zručností a tvůrčími vlohami – porazil více než šest tisíc barmanů z nejméně čtyřiadvaceti různých zemí. I svých sedm sloužících Rojas vlastně objevil při obchodních cestách do Evropy. Také oni tu měli své vlastní ubytování v sice malých, avšak účelně uspořádaných prostorech vybavených sprchou. Pro delší cesty zde byla i lůžka podobná lůžkům ve spacích vagonech. Soukromá kuchyňka s konvekční troubou a sporákem byla přímo velkolepé dílo, které pomáhal navrhnout šéfkuchař J. C. Ten trval na tom, že tyto vymoženosti jsou nezbytné vždy, ať se letí kamkoliv. Někteří z Rojasových VIP hostů s oblibou prohlašovali, že v americkém Air Force One by si ve srovnání s Rojasovým létajícím palácem připadali „jako v chudinské čtvrti“. Jordánský král žertem pronesl, že je Rojasovým letadlem zklamán – prý v něm chybí plavecký bazén.

„Nesmějte se,“ podotkl Rojas. „Rusové měli na ponorkách třídy Tajfun bazény s mořskou vodou. Ale buďte si jist, že příště si koupím letadlo větší – a budete tam mít i ten svůj plavecký bazén!“

„Není třeba. Už to, co máte teď, je prostě obdivuhodné.“

Rojas skutečně žil obklopen drahými předměty z kůže a dřeva, nablýskaného do neuvěřitelného lesku. J. C. právě připravoval lahodnou večeři. Rojas si musel přiznat, že peněz má tolik, že by je neutratil, ani kdyby žil tisíc let. Hrome – jihoamerické a severoamerické akciové indexy letí nahoru. Život je krásný. Neměl by tedy mít tak chmurnou náladu.

Miguel však bohužel dospívá příliš rychle. Rojas sice pomáhal najít pro svého chlapce vhodnou přítelkyni, nakonec toho však teď přece jen trochu litoval, protože tahle dívka – která mu až příliš připomíná jeho drahou Sofíu – se nyní stane vším, nač se Miguelův život soustředí. Rojas se nad sebou samým v duchu usmál. Prostě prožívá bolest, kterou cítí každý otec, když se má smířit a vyrovnat s tím, že se syn osamostatní. Nic víc za tím není. Emoce je nezbytné přebít logikou. Když ty dva viděl spolu, mladé, krásné a plné pulzujícího života, nemohl se ubránit, aby přitom neviděl sebe a Sofíu. Žárlil – samozřejmě že žárlil – na synovo mládí a na to, že syn nalezl někoho, koho miluje, zatímco on, Rojas, svou životní lásku ztratil. Je ale správné cítit to takhle? Závidět vlastnímu synovi?

Naproti němu seděl Jeffrey Campbell, dávný přítel z dob studií na Kalifornské univerzitě. Campbell založil společnost Betatest, která byla zapojená do počátečních etap aplikace celé řady hardwarového a softwarového vybavení pro mobilní telefony. Vydělal miliony a za Rojasova přispění rozšiřoval své podnikání a pronikal do Jižní Ameriky. Oba kdysi hráli ve stejném fotbalovém mužstvu a chodili se sestrami-dvojčaty. Na univerzitě to vzbudilo senzaci, úplné pozdvižení, protože na obě ty kočky měly zálusk celé davy studentů.

„Vypadáš, jako kdybys byl duchem bůhvíkde,“ poznamenal Campbell.

Rojas se nepatrně usmál. „Tak docela bůhvíkde zrovna ne. A jak si připadáš ty?“

„Já – jsem celkem v pořádku. Vždycky jsem si ale myslel, že odejdu dřív než on. Je to těžké, pohřbívat mladšího bratra.“

Jeho poslední slova Rojase přímo bodla. „To jistě je.“

Campbellův bratr, v dobách studia na univerzitě rovněž sportovec, který v životě nevykouřil jedinou cigaretu, dostal rakovinu plic a náhle zemřel. Bylo mu osmatřicet let. Lékaři měli podezření, že byl vystaven účinku ochuzeného uranu, když v Iráku jeho tank M1A1 Abrams najel na improvizovanou nálož, avšak prokázat to a domoci se u armády odškodnění by bylo těžké.

Rojasův starší bratr zemřel v pouhých sedmnácti letech; Rojasovi bylo patnáct. Oba vyrůstali v Apatzingánu ve státě Michoacán v jihozápadním Mexiku. Tehdy to bylo mnohem menší město než dnes. Jejich otec byl rolník a chovatel dobytka, jenž o víkendech opravoval zemědělské nářadí a taxíky pro firmu působící v několika větších městech. Byl to širokoramenný muž s huňatým knírem, na hlavě nosil světle hnědou plstěnou čepici. Někteří lidé v žertu prohlašovali, že v ní chodí i spát. Matka, jejíž velké hnědé oči pod hustým obočím se dokázaly podívat tak, že malého Rojase až zamrazilo v kostech, neúnavně dřela na farmě a udržovala dům v úzkostlivé čistotě. Rodiče vypěstovali v Rojasovi přístup k práci, jenž nestrpěl žádné rozptýlení, jejich výchova však měla rovněž za následek, že Rojas špatně snášel postoj těch, kdo jen tak nonšalantně proplouvají životem.

Ta noc tenkrát byla chladná a vzduch štiplavě svěží, z hor vanul vítr a cloumal brankou v plotě, protože zástrčka zrezla a upadla. Stáli tam tři gangsteři, zezadu osvětlení ubývajícím měsícem. Čekali na Estébana, Rojasova bratra, až se ukáže a záležitost s nimi vyřídí. Měli na sobě tmavé oblečení, dva měli kapuce, vypadali v nich jako smrťáci. Největší z nich stál vzadu, jako stráž, pozorovatel, který střet zaznamená pro mocnější oči, než jsou ty jeho.

Rojas vyšel na zápraží a sevřel bratrovi zápěstí. „Tak jim je přece vrať!“

„Nemůžu,“ odpověděl Estéban. „Už jsem je utratil.“

„Za co?“

„Za opravu traktoru a potrubí.“

„Takhle ty přicházíš k penězům?“

„Ano.“

„Proč jsi to udělal?“ Rojasovi se začal lámat hlas.

„Protože… jen se na nás podívej! Jsme rolníci! Celý den pracujeme, a za co? Skoro za nic! Oni pracují pro kartel a za pět minut vydělají tolik, co my za měsíc. To není spravedlivé!“

„To já vím, ale stejně – neměl jsi to udělat!“

„No jo, máš pravdu. Ty peníze jsem jim neměl ukrást; jenže jsem je ukradl. A teď už je pozdě, musím si s nimi promluvit. Možná mě nechají odpracovat si to.“

„Nechoď tam!“

„Musím to vyřídit, ať to mám za sebou. Už nemůžu ani spát. Musím se s nimi na něčem domluvit.“

Estéban vykroutil ruku z bratrova sevření, sestoupil ze zápraží a šel po hliněné pěšině k plotu.

Tahle jeho cesta se Rojasovi znovu a znovu zjevovala v nočních můrách. Vnímal zvuk každého jeho kroku, každý stín, který přeběhl po bratrově manšestrovém kabátě. Estéban si nervózně potahoval za rukávy, svíral látku a všelijak ji ždímal v dlani. Roj as ke svému staršímu bratrovi vždycky vzhlížel s úctou a ještě nikdy nezažil, že by bratr měl z něčeho strach.

Ale to, jak si pořád stahuje rukávy… a jeho chůze – vždy jakoby pečlivě odměřená… Nyní však nohy v těžkých botách vlekl za sebou, jako kdyby je nedokázal odlepit od země… To všechno mu říkalo, že jeho hrdina, jeho ochránce, kluk, který ho naučil chytat ryby, dělat na vodě žabky a řídit traktor, se strašně bojí.

„Estébane!“ zakřičel za ním.

Bratr se otočil a zvedl prst. „Zůstaň na zápraží!“

Rojas si nic nepřál tolik jako bratra buď doprovodit, nebo naopak utéct zpátky do domu a vzburcovat rodiče. Ti ale odešli do města oslavit výročí své svatby. Rojasův otec se vychloubal, že našetřil dost peněz na to, aby mohl manželku pozvat na nějaké drahé jídlo.

Jeden z gangsterů cosi Estébanovi řekl, ten popuzeně, zvýšeným hlasem cosi odsekl. Blížil se k brance, gangsteři se však kupodivu neměli k tomu, aby jí prošli dovnitř, jako kdyby je nějaká neznámá síla držela venku.

Estébana obstoupili, až když se protáhl brankou ven a udělal pár kroků po prašné silnici. Rojas si vzpomněl na brokovnici, kterou měl otec pod postelí, napadlo ho, že vyběhne ven a každému z těch zlých kluků to napálí do obličeje. Už se nevydržel dál dívat na to, jak se ti cabrones do bratra navážejí.

Vzpomněl si na bonbony, které Estéban minulý týden přinesl – pro ně opravdový přepych – a uvědomil si, že i ty bonbony byly koupené za ukradené peníze.

„Tu máš,“ řekl tehdy Estéban. „Však já vím, jak máš rád čokoládu.“

„Děkuju! Ani nemůžu uvěřit, žes nějakou sehnal!“

„Já vím. A taky tomu nemůžu uvěřit!“

Když všechnu čokoládu snědli, leželi každý na své palandě a upírali zrak do stropu. Estéban tehdy řekl: „Lidi se tě budou snažit zastrašit, ale nikdo není lepší než ostatní. Někteří mají peníze a zbraně. To je jediný rozdíl. Neboj se. V tomhle životě musíš být bojovník.“

„Nevím, jestli by el padre s tebou v tomhle souhlasil,“ odtušil Jorge. „Říkal, že gangů se máme bát.“

„Nic takového. Nikdy se neboj.“

Ale když se nyní Rojas díval, jak gangsteři začínají na bratra řvát, bál se; teď víc než kdy jindy.

Nejmenší z nich do Estébana strčil; ten mu to oplatil a zaječel: „Já vám ty peníze vrátím!“

A potom ten největší, „hlídač“, který se držel pár kroků vzadu a zatím nepronesl ani slovo, hmátl do bundy a vytáhl pistoli.

Rojas zasténal, ztuhl hrůzou a napřáhl před sebe ruce –

Při zvuku výstřelu sebou škubl a několikrát prudce zavřel oči. Bratrova hlava sebou trhla do strany a Estéban klesl na zem.

Rojas se beze slova rozběhl do domu, do otcovy ložnice; zpod postele vytáhl brokovnici a hnal se ven. Trojice gangsterů už pádila přes pole pryč, před sebou měla měsíc, visící nízko nad obzorem. Rojas vyrazil z branky a křičel za nimi. Vypálil z obou hlavní, dunivé rány se ozvěnou odrazily od domu a od hor. Gangsteři však už byli daleko, mimo dostřel. Rojas zaklel, zpomalil, nakonec se zastavil a jen popadal dech.

Potom se otočil a vracel se k bratrovi. Estéban ležel nehybně na zemi. Rojas k němu přispěchal. Při pohledu na díru v Estébanově hlavě se celý roztřásl a brokovnice mu vypadla z rukou. Bratr na něj upíral oči, v nichž byl podivný, zvláštní odlesk. Později, ve snech a nočních můrách, Rojas v těch očích spatřoval měsíc, proti měsíci se rýsovala silueta onoho hlídače, jak tam stojí a zvedá pistoli. Rojas se usilovně pokoušel zahlédnout a vybavit si jeho obličej, ale nikdy se mu to nepodařilo.

Položil hlavu bratrovi na prsa a dal se do pláče. Tak ho tam po několika minutách našli sousedé. Potom dorazili i rodiče. Do noci se nesl matčin zoufalý pláč.

To bylo někdy v úplně jiném životě, říkal si nyní v duchu Rojas. Zamyšleně přejížděl prstem po tvrdém dřevě postranního opěradla svého sedadla. Příběh o tom, jak chudák zbohatl, je klišé. Něco v tom smyslu někde slyšel. A nemohl souhlasit s nikým, kdo by jeho nynější život charakterizoval jako klišé.

Jakkoli svého bratra dodnes miloval a obdivoval, chápal, že Estéban tehdy udělal ohromnou a hloupou chybu. Rojas strávil téměř půl života pátráním po tom klukovi, který zabil jeho bratra, ale nikdo mu nenabídl pomoc,

„Poslyš, Jorge, za tohle ti ani nemůžu dost poděkovat. Myslím za tohle všechno. Tedy – ještě nikdy jsem se nesešel s prezidentem žádné země,“ pronesl do nastalého ticha Campbell.

„Já se setkal s mnoha,“ odtušil Rojas. „A víš co? Jsou to taky jen lidi. Lidi se ti budou pokoušet nahnat strach, ale nikdo není lepší než ostatní. Někteří mají peníze a zbraně. To je mezi lidmi jediný rozdíl.“

„A někteří taky ještě mají soukromá trysková letadla,“ poznamenal s úsměvem Campbell.

Rojas přikývl. „Rád cestuju.“

„Na tohle se tě už určitě kdekdo ptal, ale mě lidé jako ty vždycky fascinovali: Co myslíš, že nejvíc přispělo k tvému úspěchu? Byla to kázeň, nebo prostě chytrost? Štěstí? Trochu ode všeho? Chci tím říct – tys mi samozřejmě vyprávěl příběh o tom městečku, ve kterém jsi vyrůstal. A teď jsi doslova jeden z nejbohatších lidí na planetě. Newsweek v jednom článku napsal, že tvoje bohatství tvoří odhadem přinejmenším osm procent hrubého domácího produktu Mexika. To je prostě… ohromující. Koho by to tenkrát na univerzitě napadlo, co?“

„Ty sis taky vedl dobře. Nepodceňuj se.“

Campbell přikývl. „Ale něco jako tohle… to ne. Takže – když se tak rozhlížím po tomhle tvém krásném tryskáči, tak se ptám: jak ses dostal takhle daleko?“

„Skupováním podniků, moudrým investováním… Vlastně ani nevím jak. Nejvíc pomohli přátelé.“

„Nevykrucuj se.“

„Mluvím vážně. Přátelství, která jsem navázal, se stala tím nejdůležitějším; sám to uvidíš, až budeme v Kolumbii.“

Campbell se nad tím zamyslel a nakonec přikývl; zdálo se, že Rojas se jeho otázce nakonec šikovně vyhnul. Potom Campbell dodal: „Myslíš, že to byla škola? Že ses dobře učil?“

„Jistě, to je ono. Přátelé a škola.“

„Ale tím se nevysvětluje to opravdové tajemství.“

Rojas svraštil čelo. „A to je co?“

„Jak tolik tvých přátel dokázalo zdárně překonat hospodářský propad. Pokud mi dobře slouží paměť, ani jedna z tvých firem nemusela vyhlásit bankrot. V podmínkách takhle nejistého trhu je to neuvěřitelné.“

Rojas se nepatrně pousmál. „Pracují pro mě dobří lidé a celá armáda právníků a ti chrání mě i moje investice.“

„Podzemní dráhy, co máš v Mexiku, vydělávají víc než podzemní dráhy ve Spojených státech, ačkoli lidé v Mexiku mají menší disponibilní příjem. Jak to děláš?“

Teď se Rojas rozesmál. „Prodáváme spoustu sendvičů.“ Potom si v mysli vybavil poslední schůzi správní rady konanou minulý měsíc, kdy jeho tým podával zprávu o ročním výdělku řetězce prodejců automobilů, který vlastnil a který měl pobočky po celém Mexiku. Mnoho lidí vůbec netuší, že Mexiko často vykázalo nejvyšší výrobu a prodej automobilů na světě. Nyní čísla vyvolala zklamání, Rojas však přesto dokázal své lidi ujistit, že motivační pobídky prodejců nejenže zůstanou zachovány, ale ještě se desetkrát zvýší. „Ale jak to dokázat, když prodej tak hrozně klesl?“ otázal se generální ředitel. Byla to oprávněná otázka a desítka lidí, sedících u dlouhého poradního stolu, upřela na Rojase v čele stolu vyčkávavě zrak. Vstal. „Hovořil jsem přímo s výrobci a slibuji vám, že vaše pobídkové odměny se zvýší,“ prohlásil.

Jen nevěřícně krčili rameny. Rojas to však dokázal. Poté mu přicházela záplava elektronické pošty a telefonátů. „Děkujeme! Děkujeme!“

Jeden z manažerů dokonce poznamenal, že seňor Rojas „má kouzelný trezor plný kouzelných peněz, které zachraňují životy a chrání rodiny a školy“.

Tato pravda se často pronášela jen tak v žertu, ale trezorová místnost v přepychové usedlosti v Cuernavace, městě ležícím hned v sousedství metropole Ciudad de México, skutečně byla od podlahy ke stropu nacpaná americkými dolary a mexickými pesos. Množství uložených hotových peněz vyvolávalo dojem, jako by stěny byly ze svazků bankovek. Miliony a miliony – peníze, které se šikovně vyperou a skončí na účtech v zahraničí. Tam posílí a oživí Rojasovy legální podniky – jeho obchodní zastupitelství, restaurace, výrobce cigaret a telekomunikační společnosti.

Neboť jediný drah podnikání, který nejenže dokázal odolávat těžkým časům, jimiž hospodářství země procházelo, nýbrž stále více prospíval, bylo obchodování s drogami. Rojas občas zatoužil po tom, aby se od tohoto podnikání mohl odpoutat – od podnikání, které mu pomohlo vybudovat jeho impérium. Uchovat v tajnosti svou identitu a svou činnost v rámci kartelu bylo pro něj nesmírně náročné a vysilující. Ani manželka, ani syn neměli o jeho spojení s juárezským kartelen tušení, nevěděli ani o tom, že Rojas vstoupil do tohoto podnikání už jako student čtvrtého ročníku univerzity.

Seznámil se tehdy s postgraduálním studentem jménem Enrique Juárez, o němž kolegové a profesoři tvrdili, že je génius na technologii rekombinantní DNA a na výrobu inzulínu. Juárez chtěl založit v Mexiku farmaceutickou firmu, aby tak výhodně využil levnou pracovní sílu. Rojas byl nabídkou účasti v tomto podnikání tak nadšen, že do něj v rámci partnerské spoluúčasti investoval podstatnou část svých celoživotních úspor – téměř dvacet tisíc dolarů. V Ciudad Acu?a (počet obyvatel 209 000) na březích Rio Grande, jižně od Del Rio v Texasu, založili laboratoř GA, Genetics Acu?a. Juárez vysvětlil postup celé operace: první krok bude výroba řetězce A, obsahujícího jedenadvacet aminokyselin, a řetězce B, obsahujícího třicet aminokyselin jako prekurzor syntézy humánního inzulínu.

Vypěstované řetězce A a B aminokyselin pak GA dodá do USA, kde se vpraví do plazmidů, malých kružnicovitých dvoušroubovicových DNA, a pomocí zvláštních enzymů se provede molekulární chirurgie, jež představuje další krok při výrobě inzulínu.

Podepsali smlouvy s investory, podnik se rozjel a během pěti let Rojas i Juárez pobírali šesticiferné odměny. Rojas zcela jasně vnímal výhody plynoucí z vlastnictví farmaceutické firmy, navenek legitimní. Za Juárezovými zády přitom najímal lidi pro výrobu léků jako dilaudid, vicodin, percocet a oxycontin pro černý trh. Ty vynášely víc peněz než inzulín.

Jednoho pátečního večera, při dlouhé večeři a ještě vzrušenější debatě, se Juárez zadíval na Rojase skrz své tlusté brýle a prohlásil: „Jorge, mně se nelíbí, kam naši firmu vedeš. Teď už je v sázce mnoho – příliš mnoho na to, abychom o to přišli. Je mi jedno, kolik vyděláváme na lécích pro černý trh. Jestli nás ale chytí, přijdeme o všechno.“

„Já vím, co tím myslíš. Proto jsem ochoten tě z podniku vyplatit. Můžeš si vzít peníze a začít něco jiného. Udělám ti velmi štědrou nabídku, nechci, abys byl škodný. Když jsme začali podnikat, vedly nás velké ideje a pomáhaly nám modlitby za úspěch. Tak mi teď dovol, abych ti umožnil odejít a začít něco jiného.“

„Ten podnik jsem založil já, od samého začátku je to dílo mého mozku. To ty moc dobře víš. A nemíním ti ho přenechat. Byli jsme partneři, ale ohledně svých záležitostí ses se mnou nikdy neradil. Jednal jsi za mými zády. A já ti už nemůžu důvěřovat.“

„Bez mých peněz nejsi nic,“ prohlásil Rojas upjatě.

„Svůj podnik ti neprodám. A tebe žádám, abys přestal ohrožovat všechno, co máme.“

„Mou nabídku ale musíš přijmout.“

„Ne, nemusím.“ Juárez se zvedl, otřel si ústa, vyskočil od stolu a vyřítil se ven.

Příští den se pokusil vyhodit všechny vědce a laboranty, které přijal Rojas.

Rojas na něj naléhal, aby si vzal týden volna a jel si zalyžovat do Švýcarska. Už nedokáže jasně uvažovat. Juárez jeho nátlaku nakonec ustoupil a volno si vzal. Bohužel zemřel při hrozné lyžařské „nehodě“ a všechny jeho peníze i ostatní majetek připadly jeho postarší matce. Ta ovšem neprodleně uzavřela s Rojasem pro ni velmi výhodný obchod.

Juárezský kartel dostal neoficiálně jméno podle města, v němž probíhala většina Rojasových obchodů, avšak nemilosrdnou ironií osudu se stalo, že stejné jméno měl i člověk, jehož přičiněním se podnik zrodil. Rojas začal s malou farmaceutickou firmou, kterou rozšířil a zapojil do mnoha dalších podniků, což mu zase pomohlo založit firmy, které pomáhaly při praní peněz nakupováním ohromného množství realit v nejlidnatějších městech Mexika.

Uvědomil si, že nejrychlejší způsob, jak v novém podnikání získat odbornost, bude, když vynechá časově náročné učební kurzy a skoupí již existující firmy působící v tomto oboru. Jeho znalosti finančnictví a toho, jak produkty uvádět do oběhu a prodávat je, vedly k rychlému – dokonce extrémně rychlému – růstu jeho impéria. Jeho organizace však přece jen nebyla bez problémů. Tři z nejvýše postavených členů kartelu začali při pašování drog uplatňovat s drzou arogancí své vlastní ego a Rojas jim musel „odebrat“ jejich pravomoci. Rozhodnutí a způsob provedení – stejné jako ten, který uplatnil u Juárezeho dosud strašilo ve snách, tehdy však věděl, že jestli nebude jednat rychle, jeho činnost půjde ke dnu a spolu s ní i on sám.

Později koupil pozemky v New Yorku a vydělal miliony tím, že refinancoval nejrůznější kontrakty. Vyplatil akcionáře vydavatelů knih a časopisů a skoupil jejich akcie. Často flirtoval s myšlenkou, že by celý kartel a veškeré své podniky jednoduše předal Fernandu Castillovi, který by jim zajistil stabilní a přísné vedení. Rojas byl připravený odpoutat se v plném rozsahu od toho všeho, potom však došlo k prudkému propadu světové ekonomiky a on byl nucen své firmy posílit a své výdělky vrátit na předchozí úroveň tím, že zůstane tajným vůdcem nyní nejvýnosnějšího a nejmocnějšího drogového kartelu v Mexiku.

Jak to provedl?

Napadlo ho svěřit se Campbellovi a povědět mu pravdu. Jeffreyi, tenhle svět je nespravedlivý. Připravil mě o mou drahou manželku. A proto nemůžu hrát podle pravidel. Musím se chopit příležitostí, jako to udělal můj bratr. Takže dělám to, co musím. Světu prokazuji dobro, jak jen mohu, ale vím, že jsou přitom ničeny životy jiných, že umírají dobří lidé, ale současně je zase mnoho jiných zachráněno. To je ošklivá pravda o mně. Hrozné tajemství. Aspoň že ty s ničím takovým nemusíš žít… To musím jen já.

Přišel J. C. s jídlem – čerstvě připravenými fajitas, které kabinu letounu naplnily aromatem, z něhož se Rojasovi až zatočila hlava. Vzpomněl si na Miguela, který zanedlouho odjede se svou dívkou na krátkou dovolenou.

Jak bude ten den vypadat? Den, kdy se jeho jediný syn dozví pravdu?

18. SPÍCÍ PES

Casa de Nariňo

Bogotá, Kolumbie

Palác prezidenta Kolumbie dostal jméno na počest Antonia Nariňa, narozeného v roce 1765, jednoho z politických a vojenských vůdců hnutí Kolumbie za nezávislost. Nariňo si postavil dům na témže místě, kde dnes stojí palác. Impozantní klenuté podloubí před vchodem do paláce podpírají čtyři dvojice kulatých sloupů. Když Roj as vstoupil do stínu tohoto velkolepého uměleckého díla, pomyslel si, že by skutečně bylo pěkné žít v domě s tak dlouhou historií, ověnčeném tradicemi, jako je tenhle. Jeff Campbell se k němu připojil; prezident Tomáš Rodríguez je už vítal zářivým úsměvem. Měl hustou čupřinu tmavohnědých vlasů a na sobě tmavý oblek, bílou košili a zlatou hedvábnou kravatu, jež Rojase zaujala. Tak hladkou a lesklou látku ještě nikdy neviděl. Umínil si, že se na ni prezidenta pozeptá.

Představování proběhlo stručně, prezident na Rojase a Campbella krátce pohlédl a s oběma si pevně potřásl rukou; potom následoval abrazo s Rojasem a vřelé poklepání na rameno Campbellovi. Z Rojasovy návštěvy měl prezident zjevně radost „Už jsme se dlouho neviděli, příteli!“ hlaholil.

„Mrzí mě, že to trvalo tak dlouho,“ omlouval se Rojas, „ale po té šílené události v Paříži bylo celní odbavování přímo utrpení – trvalo skoro tři hodiny.“

„Vaše zdržení chápu,“ odtušil Rodríguez. „Nu – posadíme se v knihovně. Dneska nepůjdu spát před desátou, takže máme spoustu času. Taky můžeme pak jít do observatoře, jestli nebude moc chladno. Určitě mě budou bolet uši z toho všeho, co uslyším o vašem majetku, bude toho víc, než jsem vůbec kdy potřeboval dohromady vědět o naftě, kávě a uhlí… Chci vám sdělit, že si vedeme mnohem lépe, než jak tomu bylo, když jsme spolu mluvili minule.“

„Ano, to je pravda,“ souhlasil Rojas rozjařeně.

„Tak jdeme,“ vyzval je prezident. *

Campbell se otočil s úsměvem k Rojasovi. „Tohle je neuvěřitelné.“

„Jistě,“ odtušil Rojas. Potom šeptem dodal: „A až tu skončíme, budeš mít vládní zakázku, to mi věř.“

„Nádhera,“ vydechl Campbell.

Prošli vstupním foyerem se stěnami ověšenými zarámovanými obrazy. Bylo mezi nimi i několik portrétů samotného Antonia Nariňi. Nábytek, starý několik století, byl bohatě zdobený ornamenty. Tyto historické hodnoty a bohatství už na Rojase nepůsobily, cestou dál do paláce se jen bavil pohledem na to, jak Campbell nevychází z údivu.

Ucítil vibrování telefonu. Přišla zpráva od Fernanda Castilla: JSEM TU TEĎ S BALLESTEROSEM.

Rojas v duchu souhlasně pokývl. Ballesteros měl za sebou hodně krušné chvíle a Rojas byl rád, že je v Kolumbii, aby svému loajálnímu dodavateli pomohl. Na Ballesterosovy nepřátele dopadne plnou vahou hněv juárezského kartelu.

Základní tábor FARC

kdesi v džungli

nedaleko Bogoty, Kolumbie

Plukovník Julio Díos z Revolučních ozbrojených sil Kolumbie (FARC), největší a nejstarší povstalecké skupiny v Jižní Americe, se uvelebil uvnitř stanu na polním lůžku. Měl padesáté narozeniny a celý den strávil se svými muži pitím a slavením. Výraz muži byl silně nadnesený, většinu jeho sil tvořili chlapci sotva osmnáctiletí, některým dokonce bylo snad jen čtrnáct nebo patnáct. Dobře je však vycvičil a oni byli až fanaticky oddaní jemu i jeho „poslání“ – vyždímat ještě víc peněz z producentů kokainu, aby mohl své síly rozšířit a lépe je vybavit. Zatím by si na protivládní vojenský puč mohli sotva troufnout. Díos však ve svých úvahách počítal s tím, že již během několika let síly FARC povstanou, dosáhnou rozhodujícího vítězství a konečně odstraní zkorumpovaného prezidenta a jeho nesnesitelný režim. Do té doby ale budou hromadit finance tím, že začnou vymáhat od producentů kokainu větší částky peněz. Vztahy, které udržoval především s jedním z producentů, Juanem Ramónem Ballesterosem, byla aliance ad hoc – momentálně se hodila, neboť Ballesteros často za kokain kupoval zbraně. FARC si dala záležet na tom, aby se vyhnula jakémukoliv možnému zatažení do produkce a transportu drog, a Díos poskytoval Ballesterosovi ochranu, kterou potřeboval, aby se mu nepověsily na paty místní a federální úřady.

Zatímco Ballesteros rozšiřoval své podnikání, Díos a jeho druzi byli nemilosrdně pronásledováni, počet členů jednotek FARC začínal klesat, jejich osud zdánlivě závisel na štědrosti Ballesterose a jemu podobných překupníků drog. To se musí změnit, rozhodl se Díos. Začal tedy na toho člověka víc tlačit. Bude-li však Ballesteros neústupný, nebude už moc dlouho žít.

Díos sepnul ruce pod hlavou a pohodlně se uložil. Užije si dlouhou a klidnou noc.

Muže, který vešel do stanu, neslyšel ani neviděl, jen ucítil ruku, která se mu přitiskla na ústa, a žhavou bolest, která mu projela hrudí. Když přece jen pohlédl vzhůru, skrz jakoby zrnitě tečkovanou temnotu uviděl černě oblečenou postavu s obličejem zakrytým kuklou, v níž bylo vystřižené jen jedno oko – nebo je pod druhým otvorem pro oko černá páska?

„Ballesteros posílá pozdravení. Neserte se do našich záležitostí. Nikdy. Tvoji hoši se už sami dovtípí, co a jak… A teď jdi, sbohem…“

Díos ucítil další úder do hrudi a projela jím nová vlna žhavé bolesti. Pak náhle ztratil vládu nad pažemi i nad nohama. Chtěl zakašlat. Nešlo to. Chtěl se nadechnout. Nešlo to. A potom…

Fernando Castillo vyšel ze stanu se zakrvácenými rukavicemi na rukou.

Myslel na ostatní muže zabíjené přesně v téže chvíli – šest vysoce postavených velitelů FARC. Všichni ti zavraždění muži budou mít na prsou připíchnutý lístek s „žádostí“ o obnovení spolupráce a o „trpělivost“. Juárezský kartel promluvil.

Soukromé sídlo

Bogotá, Kolumbie

„Povedeš je. Přineseš džihád do Spojených států – a musíš využít kontakty, které jsi za tím účelem navázal s Mexičany – rozumíš?“

Takové měl mulláh Abdul Samad příkazy. Každé rozhodnutí, které učinil, bylo zaměřené na splnění tohoto poslání. Ať mu to, co se chystá udělat, bylo sebevíc proti mysli, slova mulláha Omara Rámáního bude mít vždy na paměti.

Samad jel v černé limuzíně, mercedesu. Byl sám, Niazi s Talwarem se v hotelu Charleston dívali na španělské telenovely – „mýdlové opery“, seriály plné sentimentality. Ballesteros ubytoval v hotelových apartmánech všech sedmnáct mužů. Do města už totiž dorazilo čtrnáct ze Samadových patnácti bojovníků. A byla to Alláhova vůle, že on, Niazi a Talwar uprchli z toho domku v džungli po útoku, podniknutém polovojenským útvarem FARC. Až dosud došlo k jedinému zádrhelu – smrti Ahmada Leghariho v Paříži. To, že je Ballesteros nemohl dostat do Mexika ponorkou, byla záležitost, která se dala napravit, klíčový problém však spočíval v tom, jak se dostat přes hranici do Spojených států. Kdyby nyní Samad mohl uzavřít dohodu s juárezským kartelem, vyřešila by se tím otázka, jak se vypořádat s nejošemetnějším úsekem cesty. V záloze ovšem byly i jiné možnosti: Rámání říkal, že už je v kontaktu s nejméně jedním jiným kartelem, bojí se však, že kontaktovat víc kartelů současně by mohlo Rojase upozornit, že se děje něco nepatřičného. Proto budou postupovat zvolna a obezřetně.

Řidič limuzíny, mladík nanejvýš jednadvacetiletý, ho vezl po široké příjezdové cestě, dlážděné kočičími hlavami, ke vchodu okázalého sídla, postaveného v koloniálním slohu. Stálo na úpatí hor, s výhledem na celé město. Jak Ballesteros prohlásil, tohle bylo jedno z mnoha dalších sídel, kde jeho šéf tráví volný čas. Sídlo má cenu milionů dolarů a stojí na pozemku, který má na trhu nemovitostí velkou hodnotu. Samad, sám člověk se skrovnými prostředky a zdroji, mohl vší touhle okázalostí jen opovrhovat – od desítek oken ložnic až po šest fontán, kruhovou příjezdovou cestu před vchodem a mramorové sochy. Připadal si tu jako v muzeu a ne v soukromé rezidenci. Auto zastavilo před dvoukřídlými dřevěnými dveřmi s ručně vyřezávanými, pozlacenými ornamenty ve tvaru listů na podkladu tmavého ořechového dřeva. Řidič vystoupil, otevřel dveře auta a Samad nenápadně vyklouzl ven. Kdyby ho teď zdálky zahlédli jeho nejbližší důvěryhodní společníci, nepoznali by ho. Vousy a vlasy měl přistřižené, koupil si tmavý oblek vyloženě západního střihu a k němu koženou diplomatku. Každému Kolumbijci by se jevil jako úspěšný cizí byznysmen, který rád tráví víkendy v přírodě, jak dosvědčují jeho ne právě s úzkostlivou péčí upravený plnovous a štíhlá postava.

U vchodu se ho ujal přihrblý muž s šedivým knírem, oblečený jako sloužící, a vedl ho na zadní terasu. Tam u stolu z tepaného železa seděl člověk, za nímž Samad přijel. Četl noviny La República Bogotá, na stole stála sklenice s pomerančovým džusem.

„Seňore Rojasi, váš host dorazil,“ oznámil sloužící španělsky.

Muž u stolu pohlédl na návštěvníka přes okraj novin. Tvář, kterou Samad spatřil, ho ohromila svým mládím, jakoby nepatřičným k postavení, které ten člověk zaujímá. Samad se pokoušel skrýt údiv, muž vstal, prsty si prohrábl husté černé vlasy jen s nepatrnými stopami šedin, potom Samadovi pevně stiskl ruku.

„Buenos días. Prosím, posaďte se.“

„Gracias odpověděl Samad, domníval se, že spolu budou mluvit španělsky. ‚Je mi velkou ctí, že vás poznávám osobně. Mulláh Rámání mi o vás vyprávěl spoustu ohromujících věcí.“

„Nu, toho si vážím. Za okamžik vám donesou snídani.“

„Výborně.“

„Seňor Ballesteros mi sdělil, že budete s sebou mít větší skupinu lidí.“

„To je pravda.“

Rojas se zatvářil nespokojeně. „To mi dělá starosti. A mulláhovi Rámánímu jsem to také takhle řekl.“

„Pak tedy jistě chápete naši složitou situaci,“ podotkl Samad.

„To bohužel asi ne. Důvod vaší návštěvy mi nesdělil – jen to, že přijdete a že je nesmírně důležité, abychom si promluvili.“

„Tedy… než budeme mluvit o tomhle, rád bych vás ujistil, že chyba, ke které došlo v Pákistánu, se už nebude opakovat. CIA na nás vyvíjela velmi silný tlak, my jsme ale získali jednoho jejich pracovníka. Dal nám pár jmen. Zásluhou jeho pomoci budou dodávky pokračovat dál jako obvykle.“

Rojas zvedl obočí. „To nepochybně budou, jinak bych byl nucen najít si jiného dodavatele. Na dveře mi klepe mnoho vzbouřenců, kteří ovládají území na severu. A jak jsem Rámáního velmi důrazně upozornil, jediný kartel, se kterým budete obchodovat, jsme my.“

„To je samozřejmé.“

„Pamatujte si moje slova: Jestli se dozvím, že se vám spolupráce s námi nezamlouvá a že svůj produkt prodáváte třeba sinaloaskému kartelu nebo některému jinému našemu konkurentovi, bude to mít velice nepříjemné následky.“

Samad sice úplně nedokázal potlačit hluboké opovržení člověkem, který mu vyhrožuje, byl si však jasně vědom, že kdyby se mu snad nějakým způsobem postavil na odpor, živý odtud nevyjde. „Naprosto jasně chápeme, že naše dohoda je výlučná. A jsme šťastní, že pracujeme právě s vámi a vy že tak usilovně rozšiřujete oblast, kam se náš produkt dostává. Tomuhle kartely z velké části v minulosti nevěnovaly pozornost. Na důkaz toho, jak jsme vděční za vaši pomoc, jsem přinesl nějaké dárky.“

Samadovi neušlo, že se Rojas upřeně zadíval na jeho diplomatku. „Ale kdepak,“ poznamenal s nepatrným úsměvem, „tady v tom nejsou. Řekněme, že jsou o moc větší.“

„Myslím, že vím, co máte na mysli.“

„Ano. Něco pro vaše nepřátele.“

U Ballesterosova domku v džungli stála dvě nákladní auta naložená improvizovanými, nicméně umně sestavenými náložemi vyrobenými v Samadově továrně v Záhedánu. Vedle stovek bomb v nich bylo dvaadvacet beden s belgickými pistolemi FN5.7, o nichž Samad věděl, že jsou u mexických drogových kartelů oblíbené, jejich členové tyto pistole, mata policía, používají proti policistům v neprůstřelných vestách. Ty je totiž před projektily z těchto pistolí nedokážou uchránit. Samad předpokládal, že takovýto dar Rojase a jeho sicarie určitě potěší.

Vyňal z diplomatky soupis a postrčil jej přes stůl k Rojasovi. Tomu se údivem rozšířily oči. „Vynikající!“

„Dodám je dnes odpoledne.“

„Sem ale ne. Přikážu Fernandovi, ať vám zavolá a dohodne ostatní. Tak dalekou cestu jste ale asi nepodnikl jen proto, abyste sem dopravil zbraně nebo abyste se omlouval za to, co se stalo v Pákistánu.“

„Ne.“

„Chcete požádat o nějakou službu.“

Samad si hluboce povzdechl. „Jeden z našich drahých přátel, imám, jehož si velmi vážíme, onemocněl rakovinou plic a potřebuje odcestovat do Spojených států, aby se mu dostalo moderní lékařské péče. Je tu s námi, spolu se svými dvěma syny, dvěma synovci a skupinou svých žáků. Ujišťuji vás, že není terorista, jen ubohá umírající duše, která potřebuje tu nejlepší lékařskou pomoc, jakou pro něj dokážeme obstarat. Univerzita v Houstonu má prvotřídní centrum léčby rakoviny, a tam chceme imáma umístit. Ale potřebujeme vaši pomoc. Chápejte – imámovo jméno se kvůli jeho náboženské víře a politickému zaměření dostalo na americký seznam osob podezřelých z terorismu a také na mezinárodní seznam osob vyloučených z letecké přepravy. Když nám pomůžete jeho a skupinu lidí, která je s ním, dostat do Houstonu, budeme vám nesmírně zavázáni.“

U stolu se objevila služebná a položila před Samada podnos s topinkou, džemem, ovesnými vločkami a kávou. Vyrušení přišlo nevhod, Samad se právě pokoušel vyčíst z výrazu v Rojasově obličeji jeho reakci na svou žádost.

Poděkoval služebné, potom pohlédl na Rojase. Ten nehnuté, upřeně hleděl na svou sklenici s džusem. Potom se napřímil. „Nemůžu vám pomoct,“ řekl.

„Ale, seňore, tohle je otázka života a smrti!“

„Ano, to skutečně je.“

Rojas odstrčil židli, vstal, poodešel kousek od stolu, zase se vrátil a zamyšleně se škrábal na bradě. Když konečně promluvil, v jeho hlase zazněl mnohem temnější tón. „Umíte si vůbec představit, co by se stalo, kdyby tu vaši skupinu chytili? No – umíte si to představit?“

„Ale oni by nás nechytili, protože bychom spoléhali na vaši dovednost a zkušenosti. Vy přece víte, jak nás tam dostat!“

Rojas zavrtěl hlavou. „Máme takové úsloví: spícího psa nechte na pokoji. A Spojené státy jsou takový spící pes. Jestli ho probudíme, jeho zuřivost se obrátí jak proti vám, tak proti mně. Mohli bychom jít do vězení a naše podniky by to zničilo. Tohle jsem Rámánímu velmi srozumitelně vyložil. Pro svůj džihád nás nemůžete využívat. A nikdy nás nebudete moci využívat ani k tomu, abychom vám obstarávali bezpečný přechod do Spojených států. Nikdy neudělám nic, čím bych ohrozil poptávku po našem produktu. My oba dobře víme, že Američané jsou mezi konzumenty na prvním místě.“

„Bez vaší pomoci ale imám určitě zemře.“

„Riziko je příliš vysoké. Spojené státy už teď vynakládají na ochranu svých hranic další miliony. Vzpomeňte si na bezpilotní letouny, které vám ve Vazíristánu působí takové těžkosti… Tak ty létají taky nad jejich hranicemi. Nemáte tušení, jak je při rozsahu našich operací pro nás teď těžké vyhnout se jim – a to všechno se děje, když ten pes pořád ještě spí!“

Výraz Rojasova obličeje naznačoval, že je neoblomný a žádným způsobem ho nebude možné přimět, aby svůj názor změnil. Samad věděl, že by nebylo dobré nyní na něj naléhat. „Vaše obavy chápu, vaše rozhodnutí mě ale zklamalo. Bude třeba imámovi říct, že se po možnosti léčby musíme poohlédnout jinde.“

„S tím vám pomoct můžu. Zařídím, aby mí lidé zavolali na pár míst, a najdeme pro vás centrum léčby rakoviny, které bude imámovi ve všech ohledech vyhovovat.“

„Vřelé díky, seňore.“

Rojas se omluvil, že si musí jít zatelefonovat. Samad se pustil do snídaně. Rojas se vrátil, dlouze si lokl džusu a prohlásil: „Samade, vaše návštěva mi pořád dělá velké starosti. Připadá mi, že vy i vaše skupina byste mohli provést něco unáhleného. Zavolám mulláhovi Rámánímu a řeknu mu totéž, co teď povím vám: Jestli se pokusíte proniknout do Spojených států, naše dohoda končí. Nikdo v Mexiku vaše opium nekoupí. Nikdo. Váš obchod prostě utnu. Vlastně – až to všechno zařídím, nic od vás nekoupí nikdo na světě. Dobře si to rozvažte. My teď máme v plánu něco speciálního a zničit to všechno kvůli záchraně jednoho člověka by byla bláhovost. Nechci ale, aby to vypadalo, že nemám srdce. Tohle jsou prostě fakta.“

„Důvěru je třeba si zasloužit,“ odvětil Samad. „A já jsem si tu vaši ještě nezískal. Ale získám si ji. Uvidíte. Takže, prosím, už se tím neznepokojujte.“

„Dobrá. A teď – máte manželku? Děti?“

„Ne.“

„To je mi líto, protože mi právě telefonoval syn. Je na dovolené s přítelkyní. Nedávno ve mně vzbudil takový pocit… připadal jsem si velmi starý.“ Rojas se usmál a znovu se napil džusu.

V hotelu Charleston pak Samad pověděl Talwarovi a Niazimu, o čem se na schůzce s Rojasem hovořilo. Když domluvil, oba měli v obličeji stejný výraz.

„Ballesteros je vůči Rojasovi loajální. Asi se nedá koupit. Takže naše plány odcestovat do Mexika s jeho pomocí rušíme.“

„Ale mulláh Rámání nám přikázal –“

„Já vím,“ skočil Samad Talwarovi do řeči. „Do Mexika jdeme tak jako tak, ale potřebujeme se tam dostat bez Ballesterose nebo kohokoli jiného, kdo je nějak spojený s kartelem a ví, co teď děláme. Opravdu jsem si myslel, že nám Rojas pomůže, ale mýlil jsem se.“

„Ríkals, že hrozil, že naši dohodu zruší.“

„To ano, hrozil, ale cestou zpátky jsem mluvil s Rámáním a ten mi řekl, že už mu na Rojasovi ani na Mexičanech nezáleží. Noví kupci se vždycky najdou. Pokud nám Mexičani nemůžou pomoct s džihádem, potom je třeba považovat za postradatelné i je.“

Jeho společníci přikyvovali. Potom Niazi dodal: „Myslím, že máme přítele, který nás může letecky dopravit do Kostariky. Vzpomínáš si na něj?“

Samad se usmál. „Ano, vzpomínám. Hned mu zavolám.“

Do Spojených států půjdou.

Rojas měl pravdu. Spícího psa musejí nechat na pokoji…

Aby mu mohli vnořit nůž do srdce.

19. NOVÁ SPOJENECTVÍ

Katolický kostel Nuestra Se?ora del Sagrado Corazón

Juárez, Mexiko

Moore seděl v poslední lavici na pravé straně uličky a nehnuté hleděl na okna z barevného skla zobrazující Ježíše a Pannu Marii. Na krucifix, vysoký přes dva metry, umístěný na mramorovém podstavci, dopadaly paprsky světla a v nich třpytivě tančily mihotající se částečky prachu. Kostel Svatého srdce je skromně vyhlížející stavba v zanedbané čtvrti na předměstí – oáza naděje uprostřed chudinské čtvrti plné rezavějících aut a zdí počmáraných graffiti. Červený koberec, rozvinutý až k oltáři, měl na sobě místy tmavé skvrny; Moore si představoval, že jsou to skvrny od krve a že se nedají vyčistit. Nebyla tu žádná posvátná půda, žádná čára, kterou nelze překročit. A nebylo ani tajemstvím, že kartely místní kostely vydírají, vymáhají na nich peníze a že kněze a pastory používají jako kurýry doručující vzkazy věřícím: Tuto neděli v noci ať všichni obyvatelé zůstanou doma. Nevycházejte do ulic. Chystala se srážka mezi gangy. Stalo se třeba, že před pouhými dvěma měsíci babička, která bydlela jen tři bloky od kostela, uspořádala pro svého šestnáctiletého vnuka oslavu jeho narozenin. Rozhodla se oslavu pořádat z bezpečnostních důvodů ve svém domku a nikoli v kostele nebo v budově, kde se lidé shromažďují při různých společenských nebo sportovních příležitostech. Nevěděla však, že vnuk má styky se sinaloaským kartelem a že je nad ním vynesen rozsudek. Na oslavu vtrhli čtyři členové juárezského kartelu a začali střílet. Zemřelo třináct lidí, mezi nimi i osmiletý chlapec.

Moore byl stále nervóznější, svaté obrazy, zdobící stěny v zadní části kostela, se mu začaly měnit v přeludy, v morfy zobrazující démony. Nyní mu připadalo, že vidí dva muže stojící u oltáře – jeden, vousatý, má na hlavě černý turban a v ruce svírá AK-47, druhý, menší, je Mexičan chystající se vytrhnout pojistku granátu. Moore zavřel oči a přinutil se keklidu: Služba ví přesně, kde teď je. Fitzpatrick nad ním drží ochrannou ruku, ačoli gauneři ze Sinaloy o něm vědí stejně dobře jako on o nich. V žaludku ale jako kdyby mu rostl knedlík.

Ještě dnes dopoledne s ním tlusťoch Luis Torres šel do banky, kde Moore vyzvedl dalších padesát tisíc dolarů v hotovosti a hned na místě mu je předal. Na Torrese to silně zapůsobilo a opravdu stálo za to vidět, jak se při pohledu na převázané svazky bankovek jeho chování změnilo. Schůzka s vůdcem sinaloaského kartelu Zůfiigou byla dojednána, Moorea odvezli sem do kostela a přikázali mu, ať čeká uvnitř.

Kolik takovýchhle schůzek už měl Moore za sebou? Třeba onu noc v Saúdské Arábii, kdy čekáním na informátora strávil třináct hodin. V provincii Helmand pobýval déle než týden v jakémsi příkopu proto, aby si pět minut pohovořil s jedním afghánským vůdcem povstalců. Strávil devět dní v džungli v Somálsku, kde čekal na jistého významného islámského bojovníka. Až moc čekání. Až moc věcí, nad kterými je třeba se hluboce zamýšlet. Začal přemýšlet o Bohu, o posmrtném životě, o plukovníku Khodaiovi a o Ranovi, mladíkovi, kterého získal ke spolupráci, o všech dalších přátelích, které ztratil. Uvažoval o tom, že by se měl modlit za to, aby mu odpustili. Jeho oči v duchu viděly, jak se koberec se skvrnami proměnil v dlaždice, záře svící jako kdyby se rozpustila a vzápětí se proměnila ve tvrdé světlo známé místnosti na letadlové lodi Carl Vinson, kde se rozdílely bojové úkoly. Za postavou velitele bylo vidět americké vlajky a znaky amerického válečného námořnictva.

„Všichni se zúčastníme hydrografického průzkumu ropného terminálu v Basře. Získané informace budou životně důležité pro plánování zítřejšího útoku.“

Moore byl jmenován dočasným velícím důstojníkem čety SEAL. Carmichael byl jeho zástupce, přestože měl hodnost 0-3, větší znalosti i vytrvalost, Mooreovou výhodou naopak byla fyzická kondice, kterou Carmichael zase doplňoval taktickými dovednostmi. Dokázal si uložit do paměti mapy, plánky misí, cokoliv, co viděl nebo co si přečetl. Dokázal člověka dostat na určité místo a zase zpátky, aniž k tomu potřeboval GPS. Stala se z nich dvojice, která budila obecně oprávněný respekt.

„Tohle není žádná sláva,“ poznamenal Carmichael. „Prostě půjdeme a uděláme snímky irácké ropné plošiny. Brnkačka.“

„Franku, spoléhám na tebe, jako obvykle.“

Carmichael svraštil čelo. „Člověče, že o tom vůbec mluvíš! Tebe tahám z bryndy už od základního výcviku. Tak co je s tebou?“

Mooreovi se sevřel žaludek ještě víc. „Nic.“

„Pan Howard?“

Moore prudce otevřel oči. V uličce mezi kostelními lavicemi stál Ernesto Zú?iga. Byl mnohem menší a měl drobnější postavu, jež neodpovídala představě, kterou o něm vyvolávaly fotografie. Řidnoucí vlasy měl nagelované a sčesané dozadu, kotlety byly u kořínků bílé. Jeho vzezření nebylo ani jinak příliš vábné, obličej měl plný akné, na levé tváři hlubokou jizvu po nějakém starém zranění; sahala mu až k bradě. Chyběl mu ušní lalůček. Ve svazku o něm stálo, že je mu dvaapadesát let, Moore by mu však hádal něco málo před šedesátkou. Měl na sobě prosté oblečení, buď proto, aby nebyl nápadný, nebo džíny a trička s krátkým rukávem nosil ze zvyku. Moore se v duchu pousmál nad tím, jak ostře se Zú?iga liší od narcisty Danta Corralese z juárezského kartelu. Zú?igu by si člověk klidně spletl s chlápkem prodávajícím někde na rohu ulice pomeranče v síťce – a Zú?iga to možná právě tak chtěl.

„Seňore Zú?igo, vážím si toho, že jste přišel.“

„Nevstávejte.“ Zú?iga se pokřižoval, poklekl a pak vklouzl do lavice vedle Moorea. „Lidi se každou neděli modlí za to, aby všechno to násilí skončilo,“ dodal.

Moore přikývl. „Proto tu taky jsem.“

„A vy můžete splnit jejich modlitby?“

„My oba můžeme.“

Zú?iga se uchechtl. „Leckdo tvrdí, že za vším tím násilím jsem právě já.“

„Nejen vy.“

Zú?iga pokrčil rameny. „Jestli tomu dobře rozumím, přišel jste uzavřít nějakou dohodu.“

„Máme stejný cíl.“

„Za tuhle schůzku jste zaplatil spoustu peněz, takže budu poslouchat, co mi chcete říct… pár minut.“

Moore přikývl. „Juárezský kartel ničí vaše podnikání. Vím, co provedl vám osobně.“

„Nevíte nic.“

„Zavraždili vám manželku a syny. A vím, že jste se za to ještě nepomstil.“

Zú?iga mu pevně sevřel zápěstí. „Nemluvte v Božím domě o pomstě!“

„Budu tedy mluvit o spravedlnosti.“

„Co vy víte? Vy, takový mladý člověk – ztratil jste někdy někoho blízkého? Víte, co je skutečná bolest?“

Moore musel násilím potlačit své pocity; potom se sebe vypravil: „Tak moc mladý zase nejsem. A vy mi budete muset věřit, když řeknu, že vím, jaké prožíváte pocity.“

Zú?iga se ušklíbl, „Na mě vyrukujete s báchorkou o kupování mých pozemků pro továrnu na výrobu solárních panelů, Luise zase balamutíte povídačkou, že jste atentátník, a přitom jste akorát jen další hajzl z Kalifornie nebo z Texasu. Pracujete u amerického protidrogového úřadu a pokoušíte se mě oblafnout. Já svou práci dělám celý život, a vy zkoušíte udělat ze mě blba? Pošleme jim poštou vaši hlavu a hotovo.“

„Mýlíte se ve mně. Když budeme pracovat společně, slibuju vám, že se ani vás, ani nikoho z vašich lidí nikdo nedotkne. Moje skupina je mnohem silnější než kterýkoliv z vašich nepřátel.“

„K tomu, abych vám pomáhal, mě nepřinutí nic z toho, co mi budete vykládat, pane Protidrogovej. A jestli chcete vyjít z tohohle kostela živý, bude vás to stát dalších padesát tisíc.“

Moore se usmál. „Já pro DEA nepracuju – ovšem, máte pravdu… Nezajímají mě vaše pozemky, ale vaši nepřátelé. A můžu vám slíbit, že skupina, pro kterou pracuju, nejenže vám dobře zaplatí, ale můžeme založit nový společný podnik pro dodávání opia odběratelům – přesně to, co teď dělá juárezský kartel. Přiznejme si to poctivě: V tomhle kostele se lidi zrovna nestavějí do fronty, aby vám nabídli pomocnou ruku. A je jasné, že vy pomoc potřebujete.“

„Vy mě tady vším tím svým lhaním uvádíte v pokušení. Jenže jen ztrácíte čas, protože ani vaše skupina, ani já juárezský kartel nikdy na kolena nedostaneme.“

Moore se hluboce zamyslel. „Proč myslíte?“

„Měl jsem za to, že vaši lidé vědí všecko.“

„Potom bych tady ale nebyl.“

„No dobrá.“ Zú?iga se nadechl a to, co následovalo, znělo jako naučený text, jako kdyby ten proslov přednášel svým lidem, aby dodal jejich činnosti smysl. „Povím vám příběh o člověku, který vyrůstal ve velké chudobě, o člověku, který se díval, jak před jeho očima umírá bratr, o člověku, který našetřil dost peněz na to, aby mohl odejít do Ameriky a získal tam vzdělání; potom se vrátil do Mexika a založil celou řadu podniků. Ty podniky podpořil a financoval právě pašováním drog a během let se stal jedním z nejbohatších lidí na světě. A právě tohohle člověka zamýšlíte zlikvidovat: chcete svrhnout císaře, jenže jeho prostředky jsou neomezené a my jen můžeme vybojovávat malé bitvy v předem prohrané válce.“

„Jak se jmenuje?“

Zú?iga se zdušeně zasmál. „To myslíte vážně? Když je ta vaše skupina tak mocná, už by to snad měla vědět!“

„Bohužel, nevíme to.“

„Jorge Roj as,“ utrousil s úšklebkem Zú?iga.

Moore div že nespadl z lavice. To jméno znal dobře. „Rojas že je vůdce juárezského kartelu? Tedy – on pro nás vždycky byl zájmová osoba, ale k pádným důkazům proti němu jsme se nikdy nedostali. Jak si tím vším můžete být jistý?“

„Prostě jsem. Osobně mi vyhrožoval. Vystavěl kolem sebe hradbu krásně znějících lží, takže se mu nikdo nedostane na kobylku. Má odvahu Pabla Escobara a prostředky jako Bill Gates. Je to nejprotřelejší a nejmocnější překupník drog, co svět světem stojí.“

„A vaši lidé tohle vědí? Mají tušení, jak mocného nepřítele vlastně mají?“

Zú?iga zavrtěl hlavou. „Radši ať to nevědí. Mluvit o tom s nimi by bylo příliš deprimující, takže o tom mlčím…“

Moore pomalu přikývl. Tím se vysvětlovalo, proč s poznatkem, že vůdce kartelu je Rojas, Fitzpatrick nepřišel do společného uskupení už dřív. „Když má tolik peněz, proč ten drogový kartel pořád ještě vede?“

„A proč by nevedl?“ podivil se Zú?iga. „Lidem bylo divné, jak to, že v takové těžké hospodářské situaci žádný z jeho podniků nepadl. Nepadl proto, že jeho podniky drží na nohou, a vždycky držely, peníze z obchodu s drogami. Tohle všechno Rojas ví, ale teď se každodenními záležitostmi už nezabývá, všechnu práci dělají jeho podřízení. Teď si myslí, že na něj nikdo nemá, že je nenapadnutelný. Jmenují se po něm některé školy, mluví o sobě jako o světci, a přitom zaměstnává démony, kteří za něj dělají špinavou práci.“

„Danta Corralese.“

Při zvuku toho jména sebou Zú?iga škubl. „Odkud to jméno znáte?“

„Už jsem vám říkal, že toho víme spoustu – ale všechno přece jenom ne.“

„Co dalšího ještě víte?“

„Třeba to, že mají pod palcem tunely pod hranicí a že oddělávají vaše lidi. Doslechli jsme se, že narušují vaše trasy, kradou vám zásilky a že na jejich popud federální policisté zabíjejí vaše lidi, zatímco jejich hochy nechávají na pokoji. Víme, že teď po vás jdou Guatemalci. Já se můžu postarat o to, abyste mohli tunely používat zase vy, a taky vás můžu zbavit policie i Guatemalců. Můžeme pracovat společně a přijít na něco, jak Rojase srazit z trůnu.“

Zú?iga se pokřiveně, pochybovačně usmál. „Je mi líto, ale to je jen takový směšný sen, pane Howarde. Luis vás zaveze do banky a vy mu dáte dalších padesát tisíc dolarů. A my se potom rozhodneme, jestli budete žít nebo jestli zemřete.“

Moore promluvil tišším, důraznějším hlasem: „Ernesto, já jsem nepřišel sám. Vy už žádné další nepřátele nemůžete potřebovat. Nechte mě jít, a já si už vaši důvěru vysloužím. Slibuju vám to. Dejte mi telefonní číslo, na kterém spolu budeme moct mluvit přímo.“

„Nedám.“

„Nemáte co ztratit. Vlastně… můžete ztratit hodně, pokud něco brzy nepodniknete. Třeba mi nevěříte, když vám říkám, kdo jsem – a pořád ještě si myslíte, že jsem z protidrogového. Ale jaký je v tom rozdíl? Slibuju vám, že se vás ani nedotkneme. Chceme juárezský kartel. Chceme Rojase.“

„Mluvíte velmi přesvědčivě, pane Howarde. A vypadáte až příliš klidně, jako kdybyste něco takovéhleho dělal už mnohokrát.“

Zú?iga byl nesmírně všímavý a samozřejmě se nemýlil, třebaže Moore byl naposledy nikoliv v kostele, nýbrž jen v kapli – a kaplana válečného námořnictva tehdy poslal mávnutím ruky pryč.

„Své víry se nemůžete zříci,“ prohlásil kaplan. „Určitě ne v takovéhle době, kdy vás vaše víra povede vpřed. Vytrváte a jednou budete dál.“

„Chci tomu věřit, otče, opravdu chci…“

Moore upřel na Zúííigu zrak. „Ty peníze vám dám. A vy mě pustíte, promyslíte si mou nabídku a já se zatím podívám, jak bych mohl vašemu podnikání pomoct. Myslím, že budete hodně překvapen.“

„Řeknou o mně, že jsem pěkný blázen, když vám důvěřuju.“

„Zatím mi ještě důvěřovat nemusíte, říkal jsem, že si důvěru získám. Dáte mi k tomu možnost?“

Zú?iga svraštil čelo. „Tam, kde jsem, jsem se nedostal tím, že bych si vybíral snadnou a bezpečnou cestu. Své drahé ženě jsem řekl, aby to se mnou zkusila, a ona mě poslechla. Teď tedy vím, jak se asi cítí.“

„Děkuji vám, seňore.“ Moore k němu napřáhl ruku. Zú?iga ji po krátkém zaváhání přijal –

Potom ji pevně stiskl a přitáhl Moorea k sobě. „Udělejte správnou věc.“

„Udělám,“ odpověděl Moore. Hlas se mu ani trochu nezachvěl.

Hostinec Consulado

Juárez, Mexiko

Bylo krátce před desátou večer. Johnny Sanchez seděl sám v hotelovém pokoji a zuřivě psal do notebooku. Předtím si dal dva cheesburgery a pořádnou hromadu hranolků, kousek od myši ještě ležel na stole zamaštěný papír a kelímek. Venku zářila světla města; asi sto metrů odtud se nacházel americký konzulát, oknem na něj bylo dobře vidět. Johnny odstrčil židli kousek od stolu a znovu si přečetl, co právě napsal:

EXT. HOŘÍCÍ HOTEL – NOC

CORRALES KLESÁ NA ULICI NA KOLENA, POŽÁR ZUŘÍ, PLAMENY ŠLEHAJÍ K OBLOZE: PEKLO, VE KTERÉM SE STARÝ ŽIVOT MĚNÍ V POPEL. CHLAPEC VZHLÍŽÍ K OBLOZE, SLZY V JEHO OČÍCH ODRÁŽEJÍ ODLESKY PLAMENŮ, HLASITĚ ZLOŘEČÍ NEBI. PLÁČEME SPOLU S NÍM…

„Kurva, to je krása!“ Johnny to zařval na monitor. „Úplná nádhera! A číje to dílo, kdo to je? Ty, Johnny! Tohle půjde na dračku!“

Z chodby se ozvalo tiché cvaknutí. Johnny vzhlédl. Vtom se otevřely dveře. Johnny vyletěl ze židle a bez dechu zíral na muže oblečeného do černých kalhot, černé košile a kožené bundy. Měřil přes sto osmdesát centimetrů, měl nakrátko přistřižený plnovous, náušnici, dlouhé vlasy svázané do koňského ohonu. Vzhledem připomínal Araba nebo Hispánce, tím si Johnny nebyl jistý, naprosto jistý si však byl značkou pistole v mužově ruce. Byl to glock, určitě nabitý. Mířil mu na hlavu. A měl tlumič. Johnny svou pistoli nechal v zásuvce nočního stolku. Mimo dosah. Krucinál.

„Kurva – co je tohleto…?“ vyrazil ze sebe španělsky. Muž odpověděl anglicky: „Tohleto – to jsem já,“ ušklíbl se. „A říkám: Ahoj, Johnny. Čet jsem váš článek. Je dobrej. Umíte dobře psát.‘“ „Co jste zač, doprdele?“

Muž se zatvářil odmítavě. „Copak vás máma nenaučila chovat se slušně k člověku, který vám míří na hlavu pistolí? Tohle jsou taková ta drobná, ale důležitá ponaučení do života, ta vám rozhodně měla dát.“

„Už jste skončil s těma svejma superchlapáckejma kecama? Co tu ksakru děláte?“

„Jak dlouho jste si myslel, že to bude trvat? Přijedete si sem do Mexika, kamarádíte se s drogovým kartelem – a nikdo že si toho nevšimne?“

„Nevím, o čem mluvíte. Já jsem investigativní novinář, píšu zprávy o zločinech, ke kterým tu dochází. Četl jste ten můj článek – a proto si myslíte, že jsem se s nima spřáhnul? Jste magor. A zavolám policii.“

Muž k němu přistoupil blíž a pistoli namířil trochu výš. Jeho laškovný tón byl ten tam. „Sedni si, šmejde.“

Johnny se vrátil na židli. „Prokrista…“

„Kolečka se už točí, co? Teď si myslíš: Propána, do jakýho průseru jsem se to dostal? No, o tom jsi měl přemýšlet, ještě než jsi začal pracovat s Corralesem. Jistě, krev není voda, ale jak rád říkám: z pistole kulička – a je tu rakvička.“

„Tak heleď, ty srágoro, já akorát píšu. Nikomu neubližuju. A od nikoho nic neberu.“

„Taky ale nikomu nepomáháš.“

„To kecáš. Já americkou veřejnost uvádím do zákopů drogový války, která zde zuří. Tohle je cesta zákulisím, která vede do pekla. Seznamuju veřejnost se situací, aby si všichni dokázali představit, jak je zdejší společnost zkurvená.“

„To zní pěkně dramaticky, a taky to asi dramatický je, zejména když ti teď na hlavu míří pistole. Bude v tom článku taky něco o mně?“

„Tak co jsi zač, doprdele?“

„Tvůj poslední přítel na celým širým světě. Ukaž ruku!“

„Co?!“

„Ukaž mi ruku.“

Johnny natáhl ruku. Muž ji uchopil a otočil ji hřbetem nahoru.

„Tumáš, podrž to.“ Podával Johnnymu pistoli.

„Hergot, co je zase tohle?“ zaječel Johnny.

„Ale nic, neboj, není nabitá.“

Muž mu vrazil pistoli do ruky, sáhl do vnitřní náprsní kapsy a vyndal velkou injekční stříkačku. Vbodl ji Johnnymu do měkké tkáně mezi palcem a ukazováčkem. Bolest byla ostrá, ale trvala jen okamžik, Johnny přesto zavřískl a domáhal se vysvětlení, co to muž provádí. Muž ho pustil. „Tu pistoli!“ poručil.

„Jseš normální?“

Muž se zašklebil. „Tu pistoli!“

„Cos mi udělal? To byl jed?“

„Jen klid, necituj Shakespeara. Je to jen implantát. GPS, abychom tě měli bezpečně pod dohledem a aby ti nikdo neublížil.“

„Kdo to je my?“

„Abeceda má spoustu písmen, Johnny, ale vsadím se, že ty, spisovatel, si je dokážeš sestavit správně dohromady.“

„DEA? Proboha!“ vybreptl Johnny.

„Už jo, bohužel,“ poznamenal muž. „Teď jsi vlezl pod jednu deku s vládou Spojených států.“

Johnnymu poklesla ramena. „To snad není pravda!“

„Podívej, teď už mluvit nemůžeš, na to je pozdě. Když teď půjdeš za Corralesem a povíš mu, že tu jsme, zemřeš. Nezabijeme tě my, ale on. Jak jsem říkal, jsem tvůj poslední přítel. Beze mě se z Mexika živý nedostaneš.“

Johnnyho začaly pálit oči a jako kdyby se mu nedostávalo dechu. „Tak co chceš? Co mám dělat?“

„Vůdcem juárezského kartelu je Jorge Rojas.“

Johnny se rozchechtal. „Tak tohleto si vy troubové myslíte? Panebože… federálové! Blbost se utrhla ze řetězu!“

„Mám to od Zú?igy.“

„Děláš si ze mě srandu?“

„No… Tak teď víš, co je zač. A Corrales ti určitě může potvrdit, že jeho šéfem je Rojas. Potřebuju, abys z Corralese dostal o Rojasovi všecko, co jen půjde.“

„To budu muset mít taky odposlouchávací zařízení?“

„Teď hned ne. Ale… uvidíme.“

Johnny ztuhl. „To neudělám. Hned tenhle večer mizím z Mexika pryč. A vy federálové mi můžete políbit prdel.“

„Jo, klidně, ale jak vylezeš v Kalifornii z letadla, hned tě zabásnem.“

„Za copak?“

Muž stočil zrak na zamaštěné papíry na stole. „Za to, že nejíš vyváženou stravu.“

„Člověče, snad abys už šel.“

„Jsi syn Corralesovy kmotry. On ti důvěřuje, jako kdybys byl jeho příbuzný. A ty krmíš jeho ego. To je pro nás velmi důležité – a právě tady můžeš vykonat dobrou věc. Teď máš možná strach, ale já potřebuju, abys myslel na to, kolik lidí tvoje přispění zachrání. Můžu se s tebou posadit a třeba týden ti ukazovat, kolik rodin drogy zničily.“

„Keců, nad kterejma krvácí srdce, mě ušetři. Drogy si lidi kupujou a užívají podle svýho vlastního rozhodnutí. Corrales a kartel jim je pouze poskytují. Jestli se chceš bavit o politice, budeme si povídat o mexickým hospodářství.“

Tyhle Johnnyho řeči muž odbyl jen mávnutím ruky. Vytáhl z kapsy navštívenku a podal mu ji. Stálo na ní: Scott Howard, prezident společnosti specializující se na využití solární energie. „Takže pan Howard? No jo, tak fajn.“

„Je tam moje číslo. Až se budeš příště chystat jít za Corralesem, dáš mi vědět.“

Howard – nebo jak se ten člověk jmenoval – strčil do kapsy „prázdnou“ zbraň a spěchal ke dveřím.

Johnny zůstal sedět a celý se roztřásl. Co teď?

20. RŮZNÉ CESTY

Staveniště tunelu pod hranicí

Mexicali, Mexiko

Bylo sedm ráno a Dante Corrales právě neměl nejmenší náladu čekat na člověka, který pro něj má pracovat, který se mu zodpovídá ze své práce a který ví, že není radno neprojevovat jemu, Corralesovi, patřičnou úctu. Corrales si nejprve musel dát ranní kávu a tuhle schůzku chtěl mít odbytou v pěti minutách. Dělníci z tunelu mu řekli, že Romero ještě nepřišel a že se obvykle ukazuje až v osm. Co je tohle za hovadinu? Tomu člověku platí pěkné peníze za to, aby dělal svou práci – a on si myslí, že se může každé ráno přiloudat až někdy v osm hodin? Myslí si snad, že je bankéř? Za tohle tvrdě zaplatí i s úroky – a tím, že mu nezvedá telefon, jako kdyby Corralesovi ještě sypal sůl do rány.

Corrales na něj čekal ve skladišti a naslouchal bouchání a rachotu těžkých stavebních strojů odvedle. Drobné otřesy a vibrace se mu přenášely do nohou a pronikaly až do zad. Ti chlapi tam musejí pracovat, sotva se rozední, a končí za soumraku, nepřicourají se až v osm ráno. Chápou naléhavost toho, co dělají. A to je potřeba vtlouct Romerovi do hlavy.

„Přines mi už to zatracený kafe!“ zařval nakonec na Raúla, poflakujícího se s Pablem poblíž kovových roletových dveří.

Raúl jen zavrtěl hlavou a cosi si pro sebe polohlasem zabručel. Potom vyšel ven. Obloha se koupala v růžové záři vycházejícího slunce. Ke Corralesovi přistoupil Pablo. „Je vám něco?“ zeptal se.

„Ten kurva chlap si přijde až v osm – věřil bys tomu? A proč mi nezvedá telefon?“

„Vás trápí něco jiného,“ odtušil Pablo. „Chcete si o tom promluvit?“

„Jsi snad můj cvokař?“

„Pořád ještě vás štve, že jsme ve V-Baru přišli o dva lidi? Tak to klidně nechte plavat. Ti blbouni tu práci kolosálně zvorali. Říkal jsem vám hned od začátku, že jsou to cabrones.“

„Na ně kašlu, mně dělá starosti ten Američan. Nemůžu ho najít. Možná pracuje pro federální policii, kdo ví…“

„Ale co, ten vůl nejspíš dostal strach. Na federála nevypadal, je to akorát nějakej podělanej byznysmen, co si myslel, že si přijde sem do Mexika a sežene tady pro svou firmu otroky, ksindl jeden…“

„Kdepak – tady se něco děje, a jestli nebudeme mít oči otevřené, tohle… všechno tohle… se sesype a šéf se postará, aby člověka rovnou tady na místě pohřbili.“

Corrales si povzdechl; na kávu čekal dalších pět minut. Pablo dál jen tak nezávazně žvanil, většinu z toho Corrales ani neposlouchal. Konečně přišel Raúl s kávou. Corrales mu doslova vyškubl šálek z ruky a dlouze se napil. Nakrčil nos. Káva měla daleko k chuti kávy za Starbucks, kterou dostane na druhé straně hranice, přesto ji ale vypije. Dopil do dna přesně v sedm devětatřicet, kdy se Pedro Romero došoural do skladiště. Posunul si brýle výš na nos a popotáhl si džíny, které mu sjížděly pod břicho. Zamračeně pohlédl na Corralese a na ostatní. „Buenos días,“ pronesl zvýšeným hlasem.

„Kde jste byl, kurva?“ obořil se na něj Corrales a vykročil k němu. Romero na něj vykulil oči.

„No kde – doma, a pak jsem šel sem.“

„Vy neumíte zvedat telefon?“

„Vybila se mi baterie. Dobíjel jsem ji v autě. Vy jste mi volal?“

„Jo, volal. Řekli mi, že přicházíte v osm; je to pravda?“

„Ano.“

Corrales mu dal facku. Romero couvl a přitiskl si na tvář ruku.

„Víš, proč jsem to udělal, starouši? Jo? Protože ty seš obyčejnej zasranej kopáč! Zádnej bankéř! Budeš tady, hned jak vyjde slunce, a odejdeš, až zapadne. Rozuměls mi?“

„Ano, pane.“

„Chceš zachránit dceru?“

„Ano, pane.“

„A chceš ode mě brát peníze?“

„Ano, pane.“

„Tak tu taky budeš tak, jak řeknu! A teď mi pověz, tady, na fleku, že tunel už je skrz a že dneska v noci začneme s přepravou!“

„Potřebuju ještě pár dní.“

„Co?! Ještě pár dní? Do pytle, co to má znamenat?“

„Ukážu vám, jak jsme daleko, ale vyskytly se nějaké potíže. Říkal jsem vám hned na začátku, že tady je vysoká hladina spodní vody, už párkrát jsme ji museli z tunelu čerpat. A čerpání je složité.“

„Možná že kdybyste chodil do práce dřív, tak by to žádný problém nebyl.“

„Seňore Corralesi, rád bych vás ujistil, že když tu budu o hodinu dřív, žádný velký rozdíl v tom nebude. Vyčerpat tu vodu trvá celou noc, a když se čerpá, nemůžeme kopat.“

„Neštvěte mě, starouši! Radši koukejte, abych vám věřil. Jdeme!“

„Dobrá, ale musím vám říct, že tihle lidé pracují ze všech sil. Mám dvě směny, jak jste přikázal, ale nemůžu tu být čtyřiadvacet hodin. Musím se taky starat o rodinu, a manželka potřebuje pomoc.“

„Tak jí radši na pomoc někoho sežeňte, protože já chci mít ten tunel hotový dneska v noci.“

„Dneska v noci? Je tam moc hlíny a kamení, co je třeba ještě odvézt. Není to prostě fyzicky možné.“

„Jasně. Ale vy to svedete. Věřte mi.“

Zazvonil Corralesův telefon, volal Fernando Castillo. „Haló?“

„Dante, boss má pro vás další úkol. Chce, abyste k němu hned přišel.“

Vrtulník Bell 430

cestou do San Cristóbal de las Casas

Chiapas, Mexiko

Miguel Rojas a Sonia Batista seděli na zadních sedadlech dvoumotorového firemního vrtulníku. V kabině bylo místo pro sedm cestujících kromě pilota a druhého pilota. Vrtulník Bell 430 používal Jorge Rojas pro krátké pracovní cesty. Byl to jeden z jeho firemních strojů a nebyl vybavený zbraněmi jako vojenské vrtulníky, piloti však měli u sebe pistole. A stejně jako u ostatních Rojasových dopravních prostředků, ani zde se nešetřilo na vybavení a úpravě interiéru. Zařízení bylo z drahé italské kůže a exotického tvrdého dřeva, byly tu i malé ploché televizní obrazovky a sluchátka, aby se daly sledovat firemní prezentace nebo filmy. Miguel a Sonia se na žádný film nedívali, raději vyhlíželi ven. Nasadili si sluchátka a mikrofony, aby spolu v hukotu mocných motorů Rolls-Royce mohli mluvit.

Vpředu seděli jako garde v tanečních velmi nevrle se tvářící bodyguardi Corrales, Raúl a Pablo, kteří dostali příkaz letět s nimi. No, mohlo to být horší, pomyslel si Miguel. Jorge původně plánoval, že s nimi pošle dvanáct mužů, několik z nich dorazí na místo ještě před nimi. Pronajmou si čtyři SUV a všude budou jezdit společně – úplná karavana. Miguel otce úpěnlivě žádal, aby na tom netrval, chtěl si se Soniou užít pěknou dovolenou v soukromí, nestál o okázalou divadelní přehlídku ochranky všude, kam se hnou. Kromě toho se na otcovo naléhání po většinu života choval nenápadně a na rozdíl od otce by ho ani zde v Mexiku obyčejný občan nepoznal. Nebyl důvod, proč mít s sebou takový velký spolek, ten právě naopak vyvolá značnou pozornost a možná přiláká i zločince – až místní obyvatelé budou ukazovat prstem a říkat: „Koukněte, tamhle jde ten bohatý chlap, dokonce má s sebou ochranku!“ Jorge nakonec povolil a souhlasil s tím, že pošle jen tři muže. Za to, že otec na kompromis přistoupil, mu Miguel vřele poděkoval. S čím však nepočítal, bylo Corralesovo chování. Miguel mu to řekl naprosto jasně – ať se drží od Sonii dál a nevalí na ni oči. Už jen samotné Corralesovo „Ano, seňore“ znělo uštěpačně. Miguel si byl jistý, že ten člověk má na něho vztek proto, že Miguel na tom, aby něčeho dosáhl, nemusel pracovat, všechno dostal naservírované na stříbrném podnose, zatímco on, Corrales, je pravděpodobně docela obyčejný uličník, kterého potkalo to štěstí, že dostal práci u Jorgeho Rojase.

Sonia vyhlížela oknem ven. „Za jak dlouho tam budeme?“ zajímala se.

„Poletíme ještě asi tři hodiny,“ odpověděl Miguel. „Ale budeme muset přistát a doplnit palivo. Už jsi někdy letěla vrtulníkem?“

„Párkrát s otcem. A ještě taky s tím známým cyklistou – už si nevzpomenu, jak se jmenoval, bylo mi tenkrát jen asi deset nebo jedenáct. Měl svůj vlastní vrtulník, a vzal nás na dovolenou.“

„Povím ti něco legračního. Nahoře na rotoru je taková velká matice; víš, jak jí piloti říkají?“

Sonia zavrtěla hlavou.

„Říká se jí Ježíšova matice, protože když upadne, tak aby ses začala modlit k Ježíši Kristu…“

Sonia zvedla oči v sloup. „Páni, tak to se hned cítím líp.“

„Bojíš se?“

Znovu zavrtěla hlavou, ve světle, které zaplavovalo kabinu, se jí zaleskly vlasy.

„Ta cesta za to stojí, věř mi,“ prohlásil Miguel. „A v tu dobu tam zrovna bude takový zvláštní karneval, pořádaný pro turisty. To místo si zamiluješ.“

Sevřela mu ruku. „To víš, že ano! Určitě!“

Hostinec Consulado

Juárez, Mexiko

Bylo jasné, že Moore, alias Scott Howard, se nemůže vrátit do hotelu, který patří Dantu Corralesovi, protože by asi jen těžko vysvětlil jak to, že muži, kteří ho sledovali, byli zabiti. Při představě, že do hotelu přece jen jde, se v duchu usmál: prošel by nenucené kolem Ignacia a ten by se možná zeptal: „Jak jste si užil dnešek, seňore?“

„Byl to vynikající den. Unesl mě sicario ze sinaloaského kartelu, ale zaplaťpánbůh, sledovali nás dva Corralesovi hoši a ti mého únosce zabili, ale je pak zase zabili dva jiní, takže tak vynikající to zase nebylo – poněvadž jsem fakt doufal, že mě unesli ti ze Sinaloy. Abych to zkrátil – všechno vyšlo naprosto dokonale. Mám nějaké vzkazy nebo poštu? A taky bych chtěl, aby mi pokojská dala pár ručníků navíc.“

Moore se ovšem přikláněl k bezpečnějšímu a daleko méně odvážnému hledání jiného hotelu: ale nač vymetat ulice a hledat nějaké šikovné místo, když Johnny Sanchez nalezl svůj kousíček nebe hned u amerického konzulátu? Takže Moore si pronajal pokoj pouhé troje dveře od Johnnyho pokoje – a vypůjčil si jiné auto. Johnnymu se to vůbec nelíbilo a hrozil, že se odstěhuje. Moore ho před něčím takovým varoval.

Velitel společného úkolového uskupení Towers poslal textovou zprávu: Rojasův syn Miguel právě s přítelkyní odlétá vrtulníkem směr západ. Je s nimi Dante Corrales a dva další muži.

To, že se Rojasův syn kamarádí se známým členem kartelu, skutečně „vypadalo“ tak, že Rojas je na kartel nějakým způsobem napojený, v této chvíli však byl tenhle důkaz jen pouhá indicie.

Přesto Moorea cosi znepokojovalo. A znepokojovalo ho to hodně. Společné úkolové uskupení už dostalo zprávu, jež potvrzovala, že Dante Corrales je členem kartelu. Zpráva pocházela z doby dávno před tím, než bylo uskupení sestaveno, a proto se dalo oprávněně předpokládat, že Služba sleduje Corralese elektronicky i prostřednictvím agentů již od chvíle, kdy byl identifikován jako „hráč“. Moore by se musel podívat do záznamů, aby zjistil, před jak dlouhou dobou se to stalo – protože jestli do hry patří i Rojas, připadá v úvahu možnost, že tohle není poprvé, co se Corrales vyskytuje v blízkosti jeho rodiny. V tom případě by si ovšem Služba Rojase zařadila jinak než jen jako „zájmovou osobu“.

Nebo byl Corrales nyní viděn s Rojasovou rodinou poprvé? Tomu Moore zatím stále odmítal uvěřit. Takže co se tedy děje? Kam ti lidé letí? Moore zatlačil na Sancheze a ten Corralesovi zavolal. Corrales mu sdělil, že teď nebude moci na scénáři celý týden pracovat, protože bude v San Cristóbalu de las Casas dělat chůvu.

Bingo.

Moore zavolal Towersovi a seznámil ho s určitým plánem. Rojas se jen zřídka ukazuje na veřejnosti a vlastně ho ani jinak není nikde vidět. Moore měl plán, jak ho dostat ven. Když Towersovi svůj plán vysvětlil, Towers mu jej schválil.

Nyní Moore seděl vzadu v Torresově range roveru. Tlusťoch řídil, agent DEA Fitzpatrick seděl vedle něj.

„Je třeba tam zaletět a synáčka i s přítelkyní unést. Jestli se vám to podaří, budete mít na Rojase pořádnou páku; vylákáme ho ven z doupěte a já se postarám o zbytek. S tímhle plánem seznamte Zú?igu a počkejte si, co on na to. A taky mu řekněte, ať mi bere telefony.“

„On vám nedůvěřuje, pane Howarde. A řekl bych, že vám hned tak nezačne důvěřovat.“

„Mám jejich snímky, jak tím vrtulníkem odlétají. A mám informátora, který s Corralesem osobně mluvil a potvrdil, že tam budou týden. Vy tam poletíte, zabijete Corralese i ty bodyguardy a mladíka unesete – a hned držíte Rojase pěkně pod krkem. Co z toho vám není jasné? Já vám pomůžu odstranit vašeho hlavního protivníka. Váš nepřítel je i můj nepřítel. Sakra, jak jinak vám to mám ještě vysvětlovat?“

„Taky byste na nás mohl něco chystat – dostat nás tam, a pak byste nás vy a ta vaše skupinka ze zahraničí mohli oddělat. Možná pracujete pro Rojase.“

„Troubo, kdybychom chtěli, abyste byl mrtvý, tak už pár týdnů ležíte v hrobě. Nebuďte blázen. Tohle prostě musíte udělat. Povězte Zú?igovi, že takový je plán.“

„Já myslím, že pan Howard má pravdu,“ vmísil se do hovoru Fitzpatrick, snažil se však, aby jeho podpora nevyzněla příliš nápadně.

„Podíváme se, o co mu jde, a seňor Zú?iga se potom může rozhodnout,“ rozumoval Torres.

„A neztrácejte moc čas,“ dodal Moore. Otevřel dveře a vystoupil. „Ještě dneska musíte být v letadle.“

Přešel na druhou stranu uličky k vypůjčenému autu, nasedl a odjel.

Dovolená Miguela Rojase s přítelkyní jim poskytla nádhernou příležitost. Moore už zprávu předal i agentu FBI Ansarovi, který se svým novým informátorem již pracoval na způsobu, jak proniknout do některé z hlavních pašeráckých tras juárezského kartelu.

Gloria Vega, kolegyně z CIA, stále ještě bedlivě sledovala chování inspektora Alfreda Gómeze, legendárního veterána federální policie, zkorumpovaného už od roku, kdy k policii nastoupil. Gloria však přišla se znepokojivým sdělením: Gómez se s několika dalšími pokusí „odhalit korupci“, a sice tím, že chystá podraz na jiného policistu, aby to odskákal on a aby se tak pozornost odvedla jinam. Měla podezření, že Gómez ví, že je sledován, a jeho reakcí je právě tenhle trik.

Whittaker, agent Úřadu pro alkohol, tabák, střelné zbraně a výbušniny, hlásil, že zanedlouho dorazí z Minnesoty velká zásilka zbraní. Podle jeho odhadu tamní členové kartelu dávají dohromady svou zatím vůbec největší zásilku.

Později zavolal ještě Fitzpatrick a potvrdil, že Zú?iga stále ještě dumá nad snímky a nad zmíněným plánem, rovněž však sdělil, že sinaloaský kartel právě dostal od svého pozorovatele informaci, že z jihu přijde velká zásilka. Pozorovatel se domnívá, že tahle skupina mulů použije jeden z menších tunelů kartelu, dlouhý asi čtyřicet metrů a vedoucí pod vybetonovaným úsekem Rio Grande nedaleko Juárezu a mostu Bridge of the Americas.

Moore poslal Fitzpatrickovi zprávu: POVĚZTE HOCHŮM ZE SINALOY, AŤ SE DRŽÍ OD TUNELU DÁL A AŤ JDOU PO MIGUELU ROJASOVI. O zásilku se postará sám Moore a dodá ji Zú?igovi jako jasný důkaz, že je ochoten mu pomáhat. To, že Moore zlikviduje jednu skupinu pašeráků drog proto, aby pomohl jiné skupině, je cena, kterou je třeba zaplatit, aby byla chycena ta největší ryba. Totéž už udělal přinejmenším ve čtyřech jiných zemích a morálními ani etickými hledisky své činnosti se nezabýval. Je to jediný způsob, jak vést nerovný boj se silnějším nepřítelem, který se neřídí žádnými pravidly. Kontaktoval Ansaru a přikázal mu, ať se postará, aby u kanálu pro odvod dešťové vody v El Pasu čekal útvar hraniční policie. Ansara tam bude připravený s nalíčenou sítí.

Moorea poněkud udivilo, že na parkovišti asi tři bloky od kanálu na něj čeká Towers osobně. Na Mooreových hodinkách byla téměř jedna hodina osm minut v noci. Podle Towersova mínění mulové dorazí do patnácti minut, přijedou v dodávce.

„Oni nepřevážejí jen drogy,“ upřesnil Towers, „ale i ženy a děti. Kartel zaměstnává mocnou partu ‚kojotů‘. Tihle hoši můžou být ve spolku se skupinou ‚Hadích hlav‘, čínských pašeráků lidí, protože všechny dívky, které jsme viděli, byly asijského původu. Přivážejí je sem a zde z nich udělají sexuální otrokyně.“

„Sakra, ono je to čím dál hezčí! Drogy, pašování lidí…“

„Ale vy se držte svého plánu.“

„Jistě. A co zrovna vás přivádí do téhle krásné části města?“ Moore si umiňoval, že tuhle otázku položí, a to už od chvíle, kdy vznikl předpoklad, že Towers zůstane v San Diegu.

„Já pracuju v terénu. To se přece vědělo hned, jak mě naverbovali. Snad si nemysleli, že mě posadí za stůl a dost? Hergot, to teda ani nápad…“

„Jasně, rozumím.“

„No, tak se chystejte.“

Moore se usmál a začal se soukat do nenápadné černé uniformy a do kevlarové vesty, pak si ještě navlékl kuklu. Byl oblečený skoro stejně jako oba strážní, které juárezský kartel postavil ke vstupu do tunelu.

Vyzbrojen byl dvěma pistolemi Glock 21 ráže .45 s tlumiči, upravenými i pro střelbu pod vodou. Tlumiče byly uvnitř potřené vazelínou, aby se maximálně pohltil zvuk. Moore měl i pár dýmovnic a oslepovacích granátů pro případ, že by skupina nebyla ochotná „spolupracovat“ tak, jak by mohla. Nasadil si sluchátko spojené s mikrofonem a rozběhl se přes parkoviště. V uchu mu zazněl Towersův hlas: „Příště doleva, kanál budete mít přímo před sebou. U jižní stěny je dobrý kryt. Jak se dostanete za tu velkou mříž, vaši dva kámoši už budou tam uvnitř.“

Levou stranu ulice odděloval drátěný plot od autovrakoviště, na pravé straně stála řada polorozpadlých budov. Všechny byly neobydlené. Soudě podle vybledlých poutačů nad vchody to bývaly nyní už opuštěné obchody s nářadím a různými stroji. I graffiti, načmáraná na některých drolících se zdech, už časem ztratila barvy. Další podrobnosti tonuly ve tmě, pouliční světla byla všechna slepá, žárovky buď někdo rozstřílel, nebo se spálily. Jenom od sousedního bloku sem dopadalo blikavé světlo. Moore ani nemohl s jistotou říct, z jakého zdroje přichází.

Došel k metr vysoké betonové zídce vedoucí podél jižní strany kanálu. Držel se těsně u ní a shrbený postupoval dál; asi deset metrů před sebou spatřil dvě mříže na protilehlých stranách kanálu – hlavní vstup do kanálů pro odvod dešťové vody a do menšího tunelu uvnitř. Nyní panovalo zvlášť suché období, na dně zůstalo jen pár mělkých loužiček a až k mřížím se táhl koberec vodních rostlin. Moore ucítil slabý zápach stoky, pokrčil nos, doufal, že zápach nebude silnější, až půjde na druhou stranu kanálu.

„Odhadovaný čas příjezdu dodávky pět minut,“ hlásil Towers.

Moc času tedy nezbývá, pomyslel si Moore. Z kapsy na boku vytáhl monookulár pro noční vidění, přiložil si jej k pravému oku a zamířil jej na mříž. Skrz otvory v ní viděl jednoho z obou strážných, seděl vedle kruhové díry v boční stěně. V hlubokém prostoru za ním se pohupovaly stíny podobné bledě zeleným tepelným vlnám. Strážný měřil něco přes metr padesát, neměl kuklu – bylo vidět vyholenou lebku a napříč přes hrdlo tetování ve tvaru dravčího spáru. Moore si představoval dokonale mířenou odstřelovačskou kulku – jak proletí jedním z ok v mříži a chlapa sundá rovnou na místě, kde sedí. Moore byl dobrý střelec, ale tak dobrý zase ne, krucinál…

Zhluboka se nadechl, aby se zklidnil, monookulár zastrčil zpátky do kapsy a rozběhl se přes kanál. Doběhl k mříži; uvědomil si, že při zvedání poklopu způsobí hluk. Dostat se k těm dvěma chlapům potichu prostě nepůjde. V mříži byl vyříznut čtverec metr krát metr, tvořil dvířka průlezu. Moore za ně zatáhl. Zamčená. Sakra. Sdělil to Towersovi. Odpověď přišla vzápětí: „Ser na to, člověče! Ať otevřou oni!“

„Hej!“ zahulákal zevnitř jeden ze strážných, „to už jste tady? Přišli jste nějak dřív!“

„Pospěšte si!“ odpověděl Moore španělsky. „Máme tu velkou zásilku!“

Zvedl jednu z pistolí a čekal, až muž mříž odemkne. Ačkoliv pistole měla tlumič, výstřel sotva bude úplně tichý. A třebaže kulka opustí hlaveň podzvukovou úsťovou rychlostí – čímž se zvuk ztlumí –, závěr cvakne dost hlasitě a bude varovat každého, kdo bude poblíž, především druhého strážného. Slovo tlumič znamená, že výstřel připomíná zvuk vydaný foukačkou, ale i tak je to nepřesný název. A když člověk vidí, jak někdo drží pistoli a má přitom nepevné zápěstí, nebo když pistoli s tlumičem drží při výstřelu jednou rukou, kinetická energie závěru se přenese na zápěstí a výstřel nejenže jde mimo, ale střelec může dokonce utrpět zranění, takže pistole se vždycky drží pevně oběma rukama, jako to udělal Moore.

Někdo by mohl prohlásit, že strážného by šlo zabít tišším způsobem, totiž nožem, ale opět – zabít někoho jednou ranou nožem je nesmírně těžké. Napadený se po prvním bodnutí často brání, a když člověk chce chlapa umlčet, je třeba bodnout víckrát. A celé je to vlastně dost nečistá práce, a proto i mnohem nebezpečnější. Tenhle poznatek měl Moore z první ruky z výcviku u SEAL a ze zabití několika somálských pirátů. Na každého z nich bylo potřeba nejméně půl tuctu ran, než bylo po něm. Moore dával přednost klapnutí závěru. Měl přitom jistotu, že jedna střela udělá svou práci bez toho, aby se musel toho člověka dotknout.

Zevnitř se ozvalo cvaknutí zámku, po něm chřestění řetězu. Mříž zaskřípěla a vyklopila se nahoru. Muž vystrčil hlavu a ocitl se tváří v tvář Mooreovi.

Jeho překvapením rozšířené oči nejprve utkvěly na Mooreovi, potom na jeho glocku s tlumičem. Mužova otevřená ústa se chystala vykřiknout.

Moore vystřelil. Muž dostal kulku nad levé oko a náraz ho srazil dozadu za mříž.

Prázdná nábojnice ještě ani nedopadla na zem a Moore se už sehnul, podlezl mříž a ocitl se v širší části kanálu, vybetonované chodbě hranatého průřezu, vysoké něco přes dva metry a široké čtyři a půl metru. Mrtvolu prvního strážného musel překročit, potom pátral ve tmě po druhém.

Kde ten prevít je? Výstřel určitě slyšel. Jenže na to, aby ho hledal, neměl Moore čas.

„Musel jsem jednoho z těch mulů zabít,“ zakřičel; jeho hlas se nesl dál do chodby jako ozvěna. Přiložil si k oku monookulár. „Pokoušel se nás okrást!“

Vpředu se cosi pohnulo.

Moore se vrhl dopředu do louže rozlévající se od jedné stěny ke druhé. Zazněl výstřel, kulka vyrazila gejzírek vody kousek od jeho lokte. Překulil se stranou a na záda. Věděl, že se musí posadit a vystřelit také, jinak bude v několika vteřinách mrtev.

21. NEPRŮSTŘELNÉ

Ropný terminál Basra

Perský záliv, Irák

19. března 2003

Moore ležel v kaluži a upíral zrak nad sebe do tmy. Na okamžik si vybavil rok 2003, kdy také ležel takhle na zádech, avšak v hloubce šesti metrů, a pozoroval obrysy dvou masivních kónických betonových pilířů, připomínajících svalnaté nohy obra, stojícího po kolena ve vodě. Bezpečnostní světla plošiny ropného terminálu měnila hladinu v rozčeřené zrcadlo odrážející žlutě ohraničené záblesky ztrácející se v hluboké modři kolem. V temných prostorách se vznášely další čtyři stíny jako skupina velryb pomalu se pohupujících nahoru a dolů v mořském proudu. Kolem něj se rozprostřelo málem zlověstné ticho. Vznášel se ve vodě, z regenerátoru vzduchu LAR V Dráger neunikla jediná bublina. Dýchal klidně a rytmicky, myšlenky se mu projasnily, takže se mohl soustředit na práci, která ho čeká. Digitální kamera pořizovala bez problému snímky, které se později použijí k označení míst, kde plošina má své podvodní bezpečnostní kamery, jimž se on a ostatní z týmu pečlivě vyhnuli.

Moore, Carmichael a ostatní z jednotky SEAL se rozdělili do dvou čtyřčlenných skupin a v několika miniponorkách, řízených posádkou, dorazili k jižní plošině ropného terminálu. Vypadala jako trampolína zavěšená vysoko nahoře na vodě na desítkách podpěr podobných krabím nohám. Nahoře na nástavbě byly namontovány rotující antény a velké parabolické antény, geodetická kopule a možná tam bylo i několik pozorovacích stanovišť. Podél zábradlí na všech čtyřech stranách věže přecházely stráže.

„Tohle není žádná sláva,“ poznamenal Carmichael. „Prostě půjdeme a uděláme snímky irácké ropné plošiny. Brnkačka.“

Skutečně, byla to průzkumná operace založená jen na mechanickém pořiozvání snímků, nic kreativního. Za pár minut jsou hotovi a u snídaně už budou otvírat plechovky piva. Moore dělal snímky pod vodou, ostatní tři z jeho skupiny fotografovali všechno, co se jen dalo, blízko hladiny a na ní, zaznamenávali trasy iráckých hlídkových člunů a místa, kde byly na plošině instalovány těžké zbraně.

V téhle chvíli kotvily u plošiny současně čtyři tankery a čerpaly do svých nádrží naftu. Při bojovém rozdílení se Moore dozvěděl, že tímhle terminálem prochází osmdesát procent iráckého HDP, asi jeden a půl milionu barelů denně. To dělalo z přístavu AI Basra životně důležitou součást hospodářství země a rovněž to znamenalo nutnost zavést na plošině zvláštní opatření. Jedno takové Carmichael zaznamenal a hlásil do vysílačky: „Týme Dva, tady Mako Dva, poslouchejte: Pravidelná posádka odešla. Nahoře na pozorovatelnách teď mají Revoluční gardu. Dopravili tam těžké zbraně, vyzbrojili se jako na lov medvědů.“

„Přijato,“ odpověděl Moore. „Všichni pátrejte po příznacích.“

„Jdem na to, Mako Jedna,“ odpověděl Carmichael.

Mooreova výzva znamenala, že oba týmy mají pátrat po příznacích přípravy k podvodní demolici a po náložích, uložených kolem plošiny. Iráčané by svůj ropný terminál spíš zničili, než by dopustili, aby padl do rukou nepříteli. A protože Moore Iráčany znal, počítal s tím, že k tomu použijí výbušninu C-4, jenže ji pravděpodobně nedovedou uložit tak, aby se plošina zhroutila „do sebe“, ani neznají Dexpan, který by plošinu roztrhl mnohem bezpečněji a víc kontrolované. Pokud pod hladinu skutečně uložili C-4, bylo tu velké nebezpečí, že kdyby v tísni zpanikařili a nálože skutečně odpálili, nejenže by zničili celou konstrukci, ale zabili by i všechny z jednotky SEAL, kteří by v té chvíli byli ve vodě, protože tlaková vlna exploze by směřovala do okolního prostoru.

„Týme Dva, tady zase Mako Dva. Mám příznaky nahoře! Opakuji: mám známky – nálože uložené pod zábradlím na jižní a východní straně…“

Nyní Mooreovi nezněl v uchu Carmichaelův hlas, ale hlas Towerse, velitele společného úkolového uskupení. „Venku zastavuje dodávka, hergot! Moore, zaznamenal jste to? Dodávka už tam je!“

Kanál pro odvod dešťové vody

Nedaleko mostu Bridge of the Americas

Juárez, Mexiko

současnost

Moore stále ještě ležel na zádech a upíral zrak na strop tunelu. Towers zakřičel znovu. Přítomnost vytrhla Moorea ze vzpomínek, jako kdyby ho popadla za ramena a tvrdě jimi zacloumala. Vzpamatovala ho a vrátila do skutečnosti. Posadil se a překulil se doprava, právě když ho do očí udeřil prudký paprsek světla baterky. Od stěny za ním se odrazily kulky a do krku, tam, kde mu jej nezakrývala kukla, ho udeřily úlomky betonu. Zvedl monookulár a spatřil druhého strážného, krčil se asi tři metry od kruhové díry ve stěně kanálu. Bez váhání na něj čtyřikrát vystřelil. Uslyšel zdušený výkřik, po podlaze se kutálela rozsvícená baterka. Krátký pohled monookulárem mu prozradil, že strážný leží na břiše a krvácí z úst.

Moore zaklel, prudce se otočil a vrhl se ke vchodu. Popadl tělo prvního zastřeleného strážného a co nejrychleji je odtáhl pryč. Namáhavě dýchal a konečně se dostal na místo, kde ležel druhý strážný. Rozhlédl se kolem.

Ne, tohle nevypadalo dobře. Kanál vedl dál ještě asi deset metrů a končil pevnou kamennou zdí. I kdyby oba strážné odtáhl až na konec kanálu, stačilo jediné bliknutí baterky a bylo by vidět, že tam ti dva leží.

Pro každé přepadení, má-li být dobře provedeno, je vždycky třeba mít také plán, jak ukrýt mrtvoly strážných, které člověk zabil – proto Moore v téhle chvíli nahlédl, že jeho nynější plán není moc dobrý.

Rozběhl se zpátky k mříži; zvenčí se ozývaly hlasy. Muži zajeli s dodávkou až do příkopu a zaparkovali před mříží. Tihle hoši byli ještě větší géniové než ti dva, kteří ho sledovali od Corralesova hotelu. Nebo se cítili tak bezpečně, že si troufli na takovýhle smělý kousek a zajeli až k samotné mříži? Nakonec – kdo by se je odvážil zastavit? Místní policie? Federální? To, že se chovali takhle bohorovně, nebojácně, bylo znepokojivé, ale Moore – aby měl aspoň trochu lepší pocit – si prostě řekl, že jsou to hlupáci. Třebaže jeho plán nebyl moc dobrý, na to, aby tyhle pitomce vyřídil, přece jen bude stačit.

Protáhl se kolem mříže a namířil na skupinu revolver s tlumičem. Napočítal šest mladých žen, všechny to byly Asijky, jak už naznačil Towers. Byli s nimi čtyři chlapci, nanejvýš šestnáctiletí nebo sedmnáctiletí. Každý nesl těžký batůžek, nacpaný nejspíš balíčky marihuany a kokainu.

Dva muži ve věku mezi pětadvaceti a třiceti lety, v bundách fanoušků New York Yankees a se samopaly AK-47 přehozenými přes rameno, mířili na skupinu pistolemi. Ti lidé stáli a snažili se udržet rovnováhu na travou porostlém svahu. Muži byli ovšem sicariové, gauneři s hustým obočím, mnoha piercingy a s hrozivě zamračeným výrazem, trvale usazeným v obličejích podobaných neštovicemi. Pro dopravu zásilek vždycky sháněli co nejhubenější mladíky, takové, kteří se dokážou protáhnout úzkým tunelem. Batůžky s drogou přitom strkají před sebou, se zavazadly na zádech by tunelem neprošli. Svým zákrokem je Moore té krušné cesty tunelem ušetřil.

„Co jste ksakru zač?“ vyštěkl větší z obou sicariů.

„Fanoušek bostonských Red Fox,“ utrousil ledabyle Moore a střelil ho do obličeje – bez pocitu viny, bez zaváhání, byl to jednoduše princip akce a reakce. Pokud vůbec něco cítil, bylo to opovržení vůči těmhle ksindlům, kteří klesli až na tuhle úroveň. Pomáhat organizaci, která zotročuje ostatní lidské bytosti, schvalovat její činy, znamenalo rezervovat si zvláštní hotelový pokoj v té nejhlubší pekelné propasti. Větší sicario už dveře toho pokoje otevřel a vdechl žár pekelného ohně.

Zeny ječely a mladíci se vrhli zpátky k dodávce. Moore namířil na druhého sicaria. I ten už měl rezervovaný pokoj vedle svého druha.

Zvedl pistoli.

Stiskl spoušť.

Sicario vypálil půl vteřiny po něm.

To však už Moore uskočil stranou. Sicario se svalil a skutálel se do příkopu až k dodávce. Dostal kulku do hlavy.

„Vezměte ty ženy tunelem na druhou stranu, tady pro ně nemůžeme nic udělat. Já zatím odklidím mrtvoly,“ vyzval Moorea vysílačkou Towers. Bezpochyby všechno sledoval z druhé strany příkopu.

„Jo,“ zamumlal Moore.

„Naložte ty batůžky zase zpátky do dodávky!“ přikázal pak chlapcům. „No tak, dělejte! Pak se sem hned vraťte. Já patřím k těm hodným! Prolezte tunelem na druhou stranu. No, pohyb!“

Mladíci se hnali k dodávce. Moore posbíral zbraně obou sicariů, dřív než stejný nápad dostane některý z jeho zajatců. Ženy chvatně slézaly dolů do dešťového kanálu. Všechny měly na nohou stejné levné bílé tenisky, jaké se dají koupit v každém Walmartu. Pravděpodobně jim je dali sami sicariové.

Jakmile byly batůžky zpátky v dodávce, Moore mladíky vyzval, aby také prolezli tunelem. Dohlížel na ně zezadu, obtížený dvěma AK-47, ukořistěnými pistolemi a svými vlastními zbraněmi. Když byli všichni uvnitř, Moore sebral baterku jednoho ze zastřelených strážných a posvítil do díry ve stěně tunelu.

Skupině řekl anglicky jediné slovo: „Amerika.“

Některé z dívek teď plakaly, bály se a vrtěly odmítavě hlavou, potom se však jedna z nich, největší a pravděpodobně i nejstarší, prodrala dopředu a protáhla se do tunelu. Odtud křičela na ostatní, její čínština zněla jako kulometná palba. Když ostatní viděly, že se nebojí a vybízí je, aby ji následovaly, jedna po druhé se cpaly do úzké díry.

Potom Moore oslovil mladíky:. „Na druhé straně vám pomůžou. Nechci, abyste dál pracovali pro kartel. Ať vám říkají a dělají s vámi, co chtějí. Už pro ně nikdy nepracujte. Souhlas?“

„Ano, seňore,“ odpověděl jeden z nich.

Ve chvíli již byli všichni v tunelu a Moore volal Ansarovi. „Jsou na cestě k vám. Teď jsou vaši.“

„Rozumím. Vyřídíme to s nimi v tichosti, aby se nepokoušeli vycouvat.“

Dívky budou zadrženy a potom deportovány do Číny – pokud se jich neujme některá humanitární organizace. Chlapce čeká totéž. Pokud na ně nejsou vydány zatykače, budou deportováni zpátky do Mexika. Proto na ně Moore tolik naléhal, aby už pro kartely nepracovali. Smutné na tom všem bylo, že jeho výzvu budou nejspíš ignorovat, zvlášť když poznali, jak se věci mají. Riziko podstoupí znovu.

Potom Moore zavolal Torresovi. „Mám pro vašeho šéfa dárek k narozeninám.“

„Kolik?“

„Moc slušný náklad.“

Torres, Zú?iga ani nikdo další ze sinaloaského kartelu ovšem nevěděl, že Moore a Towers injekční jehlou vpraví do každého balíčku mikroskopický vysílač GPS, a jakmile budou balíčky propašovány přes hranice, úřady okamžitě zjistí, kde se nacházejí, a zabaví je. Mooreovi by jeho šéfové nikdy nedovolili, aby drogy dostal do Spojených států bez toho, aby je bylo možné zajistit; to bylo ovšem naprosto pochopitelné. Dírky po injikování vysílačů sice budou nepatrné, Moore však byl přesvědčen, že Zú?iga a jeho pacholci každý balíček důkladně prohlédnou, jestli nenajdou nějaké stopy, že s nimi někdo prováděl něco nepatřičného. Moore s Towersem budou proto muset velmi pečlivě vybrat místo, kde vysílače do balíčků vpraví – bude to na spojích lepicí pásky, kterou je každý balíček uzavřen.

„No, a teď už odtud můžeme zmizet,“ poznamenal Towers.

Mooreův telefon zazvonil znovu. Ansara. „Těch několik děvčat už je venku. Sebrali jsme je pěkně v tichosti. Vynikající práce, šéfe. Jedna-nula pro tým,“ hlásil.

„Člověče,“ dostal ze sebe vyčerpaně Moore, „vždyť jsme teprve na začátku! Bude to ještě hodně dlouhá noc.“

„A byly snad noci při naší práci někdy krátké?“ opáčil důrazně Ansara.

Moore se usmál a odchvátal k dodávce.

Oděvní závod Somoza Designs International

Bogotá, Kolumbie

Před odletem z Bogoty si Jorge Rojas na závěr ještě domluvil návštěvu u svého dávného přítele Felipa Somozy; ten mu telefonoval, že má pro něj velmi nezvyklý dárek.

V deset dopoledne Rojas a jeho kamarád Jeff Campbell, který skutečně uzavřel s kolumbijskou vládou lukrativní dohodu pro svou firmu, dorazili k prodejně zabírající celý blok; patřilo k ní ještě skladiště, nacházející se hned vedle. Uvítala je Lucille, tmavovlasá, asi padesátiletá žena. Pro Somozu pracovala jako recepční už deset let a jako všichni ostatní Somozovi zaměstnanci i ona byla vůči svému zaměstnavateli bezvýhradně loajální. Brala ho spíš jako člena rodiny než jako šéfa – dokonce zařizovala chemické čištění jeho oděvů, starala se o výměnu oleje v jeho vozidlech a k tomu ještě dohlížela na jeho osobní rozvrh návštěv utkání univerzitních fotbalových mužstev, ve kterých hráli jeho tři synové.

Vedla Rojase a Campbella obchodem a krejčovskou dílnou, kde desítky žen ve věku osmnáct až osmdesát let, všechny v modrých uniformách, seděly za šicími stroji a pilně pracovaly. Zhotovovaly oblečení do chladného i teplého počasí, do deště, formální i všední oděvy pro muže i pro ženy.

Jenomže nešily „normální“ oblečení.

Somoza byl známý jako „Pancéřový Armani“ a jeho neprůstřelné oděvy si získaly proslulost po celém světě. Podnik vzkvétal hlavně po 11. září, kdy Somoza své podnikání soustředil na soukromé bezpečnostní agentury a společnosti nabízející ochranu osob. Služby později ještě rozšířil a dodával oblečení pro diplomaty, velvyslance, prince a prezidenty více než čtyřiceti zemí. Oblíbila si jej celá řada jednotlivců, víc než dvě stovky soukromých bezpečnostních agentur i jednotky místní policie po celé Jižní Americe. Od ostatních výrobců neprůstřelných oděvů se lišil tím, že dbal na pohodlí a módní vzhled. Nevyráběl ohyzdné vojenské neprůstřelné vesty, nýbrž neprůstřelné obleky, dresy a dokonce ponožky a kravaty. V mexické metropoli měl butik ve stejné ulici, kde měla své obchody i taková jména jako Hugo Boss, Ferrari, BMW a Calvin Klein. Zamýšlel otevřít nový obchod na Rodeo Drive v Beverly Hills, aby mohl zásobovat celebrity a jejich tělesné strážce některými ze svých oděvů – oblečením odpovídajícím aktuálním světovým módním trendům a navíc i „bezpečným“.

Samotné neprůstřelné vložky byly v oděvech pečlivě zamaskované. Každá taková vložka sestávala z několika vrstev plastového polymeru. Používal se kevlar, Spectra Shield, někdy twaron (téměř totožný s kevlarem) a Dyneema (materiál podobný materiálu Spectra), podle toho, jaký účel měl oblek plnit, jakou měl váhu a z jakého byl materiálu. Jednodivé vrstvy tkaného kevlaru se sešívaly kevlarovými nitěmi, Spectra Shield byl potažen vrstvou pryskyřic, například kratonem; poté se vložil mezi dvě vrstvy polyetylénu.

„Tak, Jeffe,“ pronesl šeptem Rojas, když se blížili k Somozově kanceláři poblíž zadního úseku obchodu, „bude s námi trochu žertovat; musíš být vůči němu vstřícný.“

„Jak to myslíš?“

„Myslím tím to, abys ho nějak proti sobě nepopudil. Prostě udělej, co bude chtít. Jo?“

„Šéf jsi ty, Jorge.“

Campbell neměl nejmenší tušení, co se bude dít. Rojas se chechtal pod fousy.

Somoza je už čekal ve dveřích. Bylo mu necelých padesát let, měl hustou kštici černých vlasů, tu a tam již prošedivělých. Jeho postava budila úctu, měřil metr osmaosmdesát, měl široká ramena a jeho břicho prozrazovalo zálibu ve sladkostech. Na širokém mahagonovém stole stály v řadě čtyři sklenice s cukrovinkami, velké jako půlkilové plechovky na kávu. Stály v těsné blízkosti velké reklamní tabule, zavěšené na zadní stěně. Na tabuli bylo logo firmy – dva zkřížené meče na pozadí černého štítu, na němž byla zobrazena stříbrná kulka: měl to být symbol prolnutí představy středověkého brnění a moderní doby.

Somoza jim vyšel houpavým krokem vstříc. Na sobě měl těsné značkové džíny a košili s dlouhým rukávem, která už sama chránila do jisté míry před střelou vypálenou z větší vzdálenosti. Vždy nosil zásadně své vlastní výrobky.

„Buenos días, Felipe,“ hlaholil Rojas a objal ho. „Tohle je můj přítel Jeff Campbell.“

„Hola, Jeffe. Moc rád vás poznávám.“

Jeff si s ním potřásl rukou. „Je mi ctí seznámit se s proslaveným výrobcem neprůstřelných obleků.“

„Proslaveným? To snad ne,“ opáčil skromně Somoza. „Ale zavaleným prací? Ano, to ano! Pojďte dál, pánové, pojďte dál!“

Rojas i Campbell se zabořili do kožených křesel naproti Somozovu stolu. Somoza sám vyšel na okamžik ven a zavolal Lucille, aby přinesla dárek. Na stěně visela desítka fotografií, na nich byl Somoza s filmovými hvězdami a různými hodnostáři, oblečenými do jeho oděvů. Rojas na ně ukázal; Campbell jen otevřel údivem ústa. „Tohle je teda něco! Těch filmových hvězd, co tu je!“ rozplýval se chválou.

Rojas přikývl. „Než odejdeme, ukážu ti sklad. Při tomhle podnikání člověk touží vyniknout. Jsem na Felipa moc pyšný. Pamatuju se na něj ještě z doby, kdy začínal.“

„Svět je teď mnohem nebezpečnější.“

„Ano – a takový ho zanecháme svým dětem.“ Rojas si zhluboka povzdechl. Somoza se již vracel a nesl černý kožený svrchník.

„To je pro tebe, Jorge!“

Rojas vstal. „Děláš si ze mě legraci? Tenhle kabát přece není neprůstřelný!“ Přejel prsty po kůži a po ohebných vložkách pod ní. „Na to je moc lehký a tenký!“

„Jo, to vím taky,“ souhlasil Somoza. „Je to náš nejnovější model, a já chci, aby sis ho vzal. Samozřejmě je to tvoje velikost.“

„Tak mockrát děkuju!“

„Zrovna jsme ho předváděli na naší každoroční módní přehlídce v New Yorku.“

„Páni – módní přehlídka v New Yorku… a neprůstřelné oděvy?“ Campbell nevycházel z údivu.

„Jsou velmi populární,“ odtušil Somoza.

Jorge pohlédl na Campbella, potom se otočil k Somozovi a mrkl na něj. „A určitě ho žádná kulka neprostřelí?“

Somoza sáhl do zásuvky, vyndal pětačtyřicítku a položil ji na stůl.

„Co s tím?“ polekal se Campbell.

„Potřebujeme ten kabát vyzkoušet,“ odpověděl Somoza a v jeho očích zasvítily šibalské ohníčky. „Jeffe, já dělám se svými zaměstnanci takovou zkoušku; tady může pracovat jedině ten, kdo je ochoten vzít si na sebe některý výrobek a nechat na sebe střelit. Musí poznat, jaké to je, a musí mít důvěru ve výrobek i ve svou práci. Proto je můj způsob udržování kvality tak spolehlivý: střelím si na každého ze svých zaměstnanců.“

Somoza to vyslovil naprosto věcným tónem, odtažitě, že Rojas nevydržel a rozesmál se. Potom podal kabát Campbellovi. „Oblékni si ho.“

„Zbláznil ses?!“

„Nic to není,“ uklidňoval ho Somoza. „Prosím…“

Campbellovy oči dostaly skelný výraz. Ocitl se mezi dvěma mlýnskými kameny – má Somozu urazit, nebo má uposlechnout Rojasovo varování a řídit se jeho radou, aby byl „vstřícný“? Rojas znal Campbella už dlouho, věděl, že je zvyklý riskovat, proto ho udivilo, když Campbell odpověděl: „Lituju, ale… no, prostě jsem nic takovéhleho nečekal –“

„Lucille?“ zavolal Somoza.

Za pár okamžiků stála Lucille ve dveřích.

„Střelil jsem na vás?“ otázal se Somoza.

„Ano, seňore. Dvakrát.“

Somoza se otočil ke Campbellovi. „Vidíte? Dáma, a nechala na sebe vystřelit. A vy se bojíte?“

„Tak teda dobrá.“ Campbell se ztěžka, neochotně zvedl a vytrhl svrchník Rojasovi z rukou. „Sice nedokážu uvěřit, že to vůbec říkám, ale – tak si na mě teda vystřelte.“

„Výborně!“ zajásal Somoza. Otočil se i se židlí a z nízké skříňky vyndal tři sluchátka.

Campbell se navlékl do kabátu, Somoza mu jej pečlivě zapnul a na levou stranu, kousek od žaludku, přilepil malou kruhovou samolepku.

„Tohle máte jako terč, jo?“ podotkl Campbell.

„Ano, to potřebuju, protože nejsem moc dobrý střelec,“ prohlásil s hranou vážností Somoza. Nehnul přitom ani brvou.

Rojas znovu div nevyprskl smíchem.

„Jo, jen se směj! Na tebe nikdo střílet nebude,“ hudroval Campbell.

„Ten? Na něj střílím pořád,“ utrousil Somoza. „Jorge? Kolikrát jsem na tebe vystřelil?“

„Myslím, že pětkrát.“

„Tak vidíte: pětkrát! Jedna kulka – co to je? To přece vydržíte!“

Campbell přikývl. „Třesou se mi ruce. Podívejte!“ Zvedl dlaně – skutečně se mu bezděčně třásly.

„To nic, užijete si to.“ Při těch slovech mu Somoza nasadil sluchátka.

Rojas si nasadil sluchátka také, Somoza rovněž. Potom vyndal ze zásuvky náboj a pistoli nabil. Odvedl Campbella kousek od stolu a pistoli mu namířil přímo na prsa.

„Takhle zblízka? Nejste cvok?“ zděsil se Campbell.

„Heleďte – dělá se to takhle: zhluboka se nadechnete a zadržíte dech. Počítáte do tří. Na ‚tři‘ vystřelím. Tak ještě jednou: jeden, dva, tři, BUM! Jo?“ Somoza mluvil zvýšeným hlasem, aby ho Campbell přes sluchátka slyšel.

Campbell polkl a s úpěnlivým výrazem v očích pohlédl na Rojase.

„Dívejte se na mě,“ upozornil ho Somoza. „Naberte zhluboka dech. Připraven? Jedna, dvě –“

PRÁSK!

Somoza vystřelil na „dvě“. Takhle to dělal s každým, kdo na sebe nechal takhle střílet poprvé. Takový člověk je v okamžiku, kdy čeká výstřel, příliš napjatý. Somoza vystřelil, ještě když „zkoušený“ byl dosud uvolněný.

Campbell se maličko nahrbil a stáhl si sluchátka z uší, Somoza a Rojas také. „No sakra!“ vydechl Campbell, „vy jste mě teda pěkně oblafnul! Ale – fakt, nic jsem necítil, snad jen mírný tlak.“

Somoza mu rozepnul svrchník a vykasal mu košili, aby mu dokázal, že nemá žádné zranění. Potom vydloubl z látky kabátu zploštělý kousek olova. „Tady máte, to si vezměte – jako suvenýr!“

Campbell si kulku vzal a usmál se. „To je fakt úchvatné!“

Potom si náhle dal ruku před ústa, vyrazil ke koši na odpadky. Udělalo se mu zle.

Somoza zvrátil hlavu dozadu a řehonil se tak, že ho z toho musela bolet žebra.

Později si Rojas pohovořil u kávy se svým dávným přítelem soukromě, Campbell si mezitím v Lucillině doprovodu prohlížel závod. Rojas se Somozovi svěřil se svými pocity vůči synovi, Somoza zase hovořil o svých synech: I oni rostou a dospívají moc rychle a budou pracovat v oboru společně s otcem.

„Naši synové si jsou v mnohém podobní,“ podotkl Rojas. „Děti privilegovaných. Jak je dokážeme udržet, aby zůstali… nevím, jak to říct… obyčejní?“

„To je v tomhle bláznivém světě dost těžké. Chceme je chránit, ale přitom je jak ty, tak já nemůžeme naučit nic víc než jen to, jak dělat správná rozhodnutí. Já například chci, aby moji synové nosili neprůstřelné oblečení: Dokážu je tak ochránit před kulkami, ale ne před vším tím svinstvem, které jim život naservíruje.“

Rojas přikývl. „Jsi velmi moudrý muž, příteli.“

„A taky pohledný!“

Oba se zasmáli.

Potom však Rojas zvážněl. „Ballesteros už zase má nějakou dobu problémy a já chci, aby ses jej a jeho lidí ujal. Učet mi pošli. Na všechno, co potřebují.“

„Ovšem. S tebou spolupracovat je radost, jako vždycky. A potřebuju míry toho tvého přítele, seňora Campbella, dáme mu udělat stejný svrchník, jako je ten pro tebe – za to, že je to takový pašák.“

„Určitě si toho bude opravdu vážit.“

„A ještě něco, Jorge.“ Nyní zvážněl Somoza, jeho hlas chraptivě zdrsněl. „Už o tom hodně dlouho přemýšlím,“ pronesl důrazně. „Oba jsme se dostali do stadia, kdy nepotřebujeme lpět na svém podnikání a držet si je. To moje je teď legitimní a prožívá boom. Našemu společnému příteli Ballesterosovi samozřejmě pomůžu, ale co se týče mě, bude to poslední věc, kterou v téhle záležitosti ještě udělám. Mám silné obavy. Zmatek způsobený zásahem v Portoriku vyvolal obavy v nás všech. Rád bych, abys pochopil, že pro tebe budu pracovat dál, ale styky zde musím přerušit. A zcela upřímně, Jorge – měl bys od toho taky jít pryč. Předej to celé někomu jinému; čas k tomu už nastal. Přesně jak jsi říkal – tvůj syn je teď už někde jinde, dál, a ty bys to měl udělat taky.“

Rojas se nad jeho slovy zamyslel. Somoza s ním opravdu mluví jako drahý přítel a mluví rozumně, ale jeho slova se rodí ze strachu. Rojas ten strach viděl v jeho očích, doslova jako kdyby mu je rozleptával. „Příteli, nikdy by ses neměl nikoho bát. Lidi se tě budou pokoušet zastrašit, ale nikdo není lepší než ostatní. V tomhle životě musíš být bojovník.“

„Jistě, Jorge, jistě. Ale člověk si musí své bitvy taky moudře vybírat. Už nejsme žádní mladíci. Ať si tu bitvu vybojují chlapci, ne my. My máme moc co ztratit.“

Rojas vstal. „Budu o tom přemýšlet. Jsi dobrý přítel, a já rozumím všemu, co mi chceš říct.“

22. KOHO STIHNE TREST

Zú?igův ranč

Juárez, Mexiko

Následujícího dne kolem jedenácté dopoledne se Moore, Zú?iga a šest dalších členů kartelu shromáždilo v Zú?igově garáži pro čtyři auta. Vrata zůstala pootevřená. Moore sem dopravil zásilku drog, které se zmocnil, a nyní přihlížel, jak Zú?igovi lidé balíčky zkoumají. Nenalezli nic podezřelého – především tedy neobjevili droboučké dírky po injikování vysílačů GPS. Sinaloaský kartel byl mocný, ale ne tak prohnaně důkladný jako juárezský; Moore byl přesvědčen, že ten by balíčky zrentgenoval a sledovací čipy by možná našel.

Jak Moore doufal, Zú?iga vypadal, že ho „dárek“ potěšil. Zcela určitě má v úmyslu drogy odvézt ještě před setměním. Nad balíčky uznale pokyvoval hlavou, potom se otočil k Mooreovi se slovy: „Vypadá to tak, že váš nepřítel je i mým nepřítelem.“

„Když se jeden kartel stane příliš mocným, pak je nepřítelem všech.“

„S tím souhlasím.“

„No dobrá. Rád bych vám pomáhal i dál. Dejte mi pár svých mužů, vydáme se unést Rojasova syna. Jak jsem vám říkal, jedeme v tom společně,“ uzavřel Moore.

„Pane Howarde, třeba jsem takový blázen, že vám už věřím. Možná že na to přistoupím.“

„Letět tam v některém z vašich letadel zabere většinu dne… Takže bychom možná měli vyrazit hned.“

„Možná. Ještě jsem se nerozhodl.“

Při těch slovech Mooreovi povolily nervy. Nic takového se mu samozřejmě raději nemělo stát, ale byl nevyspalý. Zvýšil hlas, málem řval: „Seňore Zú?igo, co byste ještě chtěl? Sto padesát tisíc v hotovosti, ohromná zásilka drog ukradená Rojasovi… Co teda ještě? Moji šéfové začínají ztrácet trpělivost!“

Torres, stojící opodál, k němu přistoupil svou těžkou, houpavou chůzí a také zvýšil hlas. „Takhle se seňorem Zú?igou nemluvte, nebo vám zakroutím krkem!“

Moore po něm vztekle loupl očima, potom se otočil zpátky k Zú?govi. „Tohle kličkování a hrátky mě už nebaví. Udělal jsem vám solidní nabídku… Tak se do toho dáme.“

Zú?iga ještě jednou vrhl na Moorea zkoumavý pohled, potom k němu napřáhl ruku. „Zabijte Rojase.“

Za dvě hodiny už Moore, Torres a Fitzpatrick, pilot i druhý pilot seděli nacpaní v dvoumotorovém Piperu PA-31 Navajo a letěli na jihovýchod směrem k San Cristóbalu de las Casas. Obloha byla jako vymetená, viditelnost vynikající, lidé v letadle se ale cítili prabídně, protože Torresovi se udělalo špatně a dvakrát zvracel do malého bílého pytlíku. Byla-li už samotná noc dlouhá, bude po ní následovat ještě delší den. Moore pohlédl na Fitzpatricka. Ten nad tlouštíkem, který nedokázal let zvládnout, jen obracel oči v sloup. Torres měl bezpochyby mohutný, jenže choulostivý žaludek a Fitzpatrick ho před nasednutím do letadla žertem huboval, vytýkal mu, že kvůli tomu „dodatečnému nákladu“ se stroj neodlepí od země. Torres se mu za jeho poznámky ovšem vydatně pomstil odporně páchnoucím pytlíkem se zvratky, který svíral mezi koleny.

Moore zavřel oči a pokoušel se ukrást hodinu či dvě spánku. Hučení vrtulí ho ukolébávalo, propadal se hlouběji do bezvědomí…

Světla na plošině náhle zablikala a rozsvítila se silněji. Carmichael zakřičel: „Objevili nás!“

Moore se otřásl a prudce se posadil.

Torres se po něm ohlédl. „Copak? Zlý sen?“

„Jo, a byl i o vás.“

Tlusťoch se chystal něco odpovědět, potom si ale zase honem vrazil ruku před ústa.

Stavba tunelu pod hranicí

Mexicali, Mexiko

Středoškolák Rueben Everson si zpočátku myslel, že pracovat pro juárezský kartel a pašovat drogy přes hranici je v prvé řadě pořádně o strach. Potom mu však kartel předvedl, kolik peněz si může vydělat, a Rueben si po nějakém čase na tu práci zvykl a i velké zásilky přepravoval s naprosto klidným výrazem, alespoň navenek. Byl chytrý, to jistě, nedělal žádné pitomé chyby, jaké některé z ostatních mulů připravily o svobodu. S policisty a úředníky vždycky mluvil bez zadrhávání, nikdy u sebe nenosil sošky nebo obrázky svatých, ke kterým se ti ostatní troubové modlili, aby je při pašování chránili. Mezi některými těmi prevíty se největší oblibě těšila Santa Muerte, Svatá smrt. Dokonce jí stavěli svatostánky. Zacházet s obrazem té kostlivky, jako kdyby to byl obraz Panny Marie Guadalupské, patronky a ochránkyně Mexika i Ameriky, a dělat z ní jakousi spasitelku, když její zjev představuje čiré zlo, mu připadalo dost pitomé. Potom tu byl svatý Juda, zvláštní ochránce v beznadějných případech, patron v těžké nouzi a v zoufalých situacích. Jeden takový trouba dokonce nacpal do Judovy sochy patnáct kilo marihuany a pokusil se přejít s ní hranici. Blbec. Další, už méně známý svatý, byl Ramón Nonato, jemuž podle legendy zavřeli ústa na zámek, aby nemohl získávat nové následovníky. Lumpům se tato myšlenka líbila a modlili se k němu za to, aby ostatní mlčeli o jejich zločinech.

Někteří z Ruebenových druhů spoléhali na jiné talismany přinášející štěstí: různá srdíčka z bižuterie, hodinky, přívěsky, králičí packy a všelijaké další amulety, dokonce plakáty na film Zjizvená tvář. Jeden takový talisman pro štěstí, který Ruebena rozesmál, byl kanárek Tweety z grotesek Looney Tunes. Rueben nejprve nedokázal pochopit, proč je tenhle ptáček u tolika mulů i ostatních pašeráků drog tak oblíbený, potom si však vzpomněl, že kocour Sylvestr nikdy Tweetyho nechytil, takže kanárek se stal hrdinou lumpů. Ironií ovšem bylo, že takový mamlas si říká „mula“, když jeho maskotem je ptáček.

Nyní však Ruebena nemohlo ochránit ani zachránit žádné kouzlo nebo náboženská víra. Chytil ho FBI, setkal se s klukem, kterému kvůli chybě při pašování usekli prsty na nohou. Pokud se Rueben teď chtěl vyhnout vězení, byl nucen pracovat pro vládu USA. Lehce získané peníze za pašování, které si chtěl spořit na studia, byly ovšem jednou provždy pryč, to mu agent Ansara sdělil naprosto jasně. Ruebenovi injikovali čip GPS a pomocí Bluetooth udělali z jeho mobilu odposlouchávací zařízení. Z Ruebena se tak stal pes na šňůře.

Po ránu mu volal jeho „nadřízený“ z kartelu a přikázal mu, aby se dostavil do Mexicali, kde se pro něj nakládá do auta zásilka. Nyní stál ve skladišti a čekal. Přistoupil k němu muž středního věku s brýlemi a s vlasy slepenými prachem. „Ty jsi ten nový?“ zeptal se ho španělsky.

„No, asi jo. Ale nejsem nový, jenom jsem tady předtím nepracoval, věci mi obvykle předávají někde jinde. A co tady děláte vy? Kopete další tunel?“

„Po tom ti nic není, mládenče.“

Rueben si vrazil ruce do kapes. „No dobrá, když není, tak není.“

„Kolik je ti?“

„Proč vás to zajímá?“

„Jsi ještě na střední škole, ne?“

„Jste snad můj šéf?“

„To je vedlejší.“

Rueben svraštil čelo. „Proč vás to zajímá?“ opakoval.

„Jaké máš známky?“

„Hele – neblbnete náhodou?“ odsekl pohrdavě Rueben.

„Odpověz mi.“

„Docela dobrý. Většinou za jedna nebo za dvě.“

„Pak bys měl s tímhle přestat. Buď zemřeš, nebo tě zavřou a máš zkažený život. Rozumíš mi?“

Ruebenem jako kdyby projela horká vlna. Rozumím ti víc, než si myslíš, dědo. Ale pro mě už je pozdě, všechno je v prdeli. „Chci jít na vysokou, a těmihle penězi si chci zaplatit studia. Jak budu mít dost peněz, jdu od toho.“

„To říkají všichni… Potřebuju peníze na tohle, potřebuju peníze na tamto, ale pak, hned příští týden, jdu od toho.“

„Jenže já s tím teď skončit nechci.“

„Jak se jmenuješ?“

„Rueben.“

Muž mu podal ruku, Rueben mu ji váhavě stiskl. „Já jsem Pedro Romero. Doufám, že tě tu už podruhé neuvidím. Ano?“

„Rád bych vám vyhověl, ale vy mě tady podruhé uvidíte. Tak už to prostě je.“

„Přemýšlej o tom, co jsem ti řekl.“

Rueben pokrčil rameny. V té chvíli k němu přistoupil jeden z mužů, kteří zásilku nakládali. „Hotovo, můžeš jet,“ sdělil mu.

„Přemýšlej o tom,“ naléhal Romero tónem, jímž Reubenovi silně připomínal otce.

Jo, kdybych to tak býval udělal, dědo. Kdybych to tak už tenkrát udělal…

Přejel přes hranici a auto předal bez problémů týmu Ansarových lidí. Vysadili ho v kanceláři půjčovny automobilů a člověk, který tam pracoval, mu zařídil návrat domů letištním autobusem. Na opačné straně ulice před jeho domem parkoval černý escapade. Rueben do něj nastoupil hned, jak autobus odjel. Posadil se dozadu. Za volantem seděl agent FBI Ansara.

„Dneska to byla dobrá práce, Ruebene.“

„Jo, k službám.“

„Ten starý muž měl pravdu, ne?“

„Ale jo, měl. Měl jsem toho nechat před tím, než jste mě drapli, teď už je to v hajzlu.“

„Ne, vedl sis výborně. Dostal jsem od tebe docela prima snímky toho člověka. Teď ho můžeme identifikovat a mrkneme se, co se v tom skladišti děje.“

Rueben zavřel oči. Bylo mu do pláče. Snad už nikdy nedokáže klidně spát, bude se mu zdát, jak si pro něj v noci přijdou, oblečení jako kostlivci, ozbrojení noži, a vyříznou mu srdce. Viděl rodiče na svém pohřbu: po obřadu odcházeli domů, přihnalo se auto plné sicariů. Spustili palbu do davu, jeho rodiče zabili střelami do hlavy. Ti vzhlíželi k nebi a pronášeli šeptem: „Byl jsi takový hodný chlapec. Co se to s tebou stalo?“

Policejní stanice Delicias

Juárez, Mexiko

Gloria Vega pracovala jako agentka CIA ve více než šestadvaceti zemích.

Některé její mise trvaly krátce, třeba jen osm hodin, jiné se naopak protáhly až na šestnáct měsíců. Dostalo se jí odpovídajících porcí krveprolití i korupce, a když se stala členkou společného úkolového uskupení pro misi v Juárezu, byla připravená na další pokračování. Uvědomovala si, že ji poslali do města známého jako světové hlavní město zločinu. Naprosto však nečekala, že ke krveprolití dojde mezi členy útvaru, ve kterém pracuje.

Ten křik se donesl k jejímu stolu před pěti minutami. Všichni si chvatně navlékali neprůstřelné vesty, popadli pušky a vyřítili se ven. Inspektor Alfredo Gómez si natáhl přes obličej kuklu, aby ho nikdo nepoznal. Postavil se vedle ní. Na obou koncích ulice stál kordon vozů federální policie, Gloria odhadovala, že se tam shromáždilo nejméně dvě stě policistů v černých uniformách a s kuklami na obličejích. Všichni křičeli: „Vyveďte toho dobytka ven!“

Než je Vega, Gómez nebo někdo jiný stačil zarazit, půltuctu policistů vtrhlo do stanice a dav začal hulákat znovu. Tentokrát Gloria už rozeznala jméno – „López, López, López!“

To jméno znala. Krev jí ztuhla v žilách. López byl jeden z Gómezových kolegů, inspektor, který u policie sloužil skoro stejně dlouho jako Gómez. Gloria zjistila, že López je čistý a snaží se jednat čestně – byl to člověk, jakým měl být i sám Gómez. Gómezovy telefonáty se odposlouchávaly a na inspektora byli nasazeni ještě dva lidé, které Glorii přidělil velitel společného úkolového uskupení Towers. Gloria již shromáždila dostatek důkazů o Gómezových nepopiratelných kontaktech s juárezským kartelem a o jeho korupci, které mohla úředním místům federální policie předložit, Towers však operaci proti němu zatím odkládal, protože kdyby byl Gómez zatčen, kartel by poznal, že se něco děje. Kostky domina bylo třeba pokácet všechny současně.

Takže Gómez měl dostatek času, aby situaci otočil, ještě než Gloria stačila reagovat. Vrhla se ke dveřím, to už ale šest mužů vyvleklo Lópeze ven z budovy, jeden z nich ho držel za šedivé vlasy. Jakmile dav uviděl Lópezův hladce oholený obličej, začal vykřikovat hlasitěji, někteří vyřvávali: „Zabte ho!“ Policisté Lópeze obstoupili a nejméně dva z nich ho zezadu tloukli.

„Dávají mu za vyučenou, než ho zatknou,“ zařval Gómez Glorii do ucha. „Bral od kartelů peníze a dělal jim informátora! Jeho vinou umíraly děti. A teď za to zaplatí.“

Ty zkurvenej pokrytče, chtělo se Glorii vybuchnout. Nahlas však vyhrkla: „Tohle snad nemůžou dělat! Přece ho neutlučou!“

Dav začal skandovat: „López je ďábel a musí do pekla! Lópezje ďábel…“

Skandování neustávalo. Gloria sebou trhla, když nějaký jiný policista s bicepsy tak objemnými jako ona měřila v pase, udeřil Lópeze do obličeje.

To stačilo. Gloria, bývalá agentka CIA, nyní nasazená do řad mexické federální policie, toho už viděla dost.

Zvedla pistoli a vypálila rychle za sebou do vzduchu několik ran. Dav ztichl. Než se však Gloria stačila vzpamatovat, čísi paže jí sevřela zezadu krk, jiné ruce jí vykroutily pistoli a ještě další ruce ji táhly zpátky do policejní stanice. Ječela a marně se pokoušela vysvobodit ze sevření. Uvnitř ji pustili – Gómez se postavil před ni a stáhl si kuklu. „Co jste to kčertu prováděla?“

„Tohle není správné! Jaké mají důkazy? Přece toho starého člověka nemůžou takhle mlátit!“

„Je jedna ruka se šmejdy. Takže i on je šmejd!“

Hryzla se do jazyka. Panebože…

„Přece jsem vám už jednou říkal, že se vynasnažím, abyste zůstala naživu!“ dodal ještě Gómez. „Ale tímhletím mi to jen ztěžujete. Teď vám něco povím: López není jediný. Zkorumpovaní jsou i ostatní na velitelských místech. A my to tady dneska vyčistíme. A vy při tom budete buď pomáhat, nebo vás strčím do cely, abyste byla v bezpečí.“

Gloria si také strhla kuklu. Řev venku sílil, lidé ječeli jako nepříčetní. „Měl byste mě radši zavřít hned teď. Už se na to nemůžu dál dívat!“

Pálily ji oči, zmocnil se jí pocit marnosti tak hluboký, že se jí málem chtělo zvracet. Kolik toho ještě bude muset překousnout? Jak dlouho budou muset čekat, než Gómezovi nasadí želízka a skoncují s tím vším? Gómez je příslovečný vlk v beránčím rouše, kterému je třeba vpálit do hlavy kulku. Představovala si sama sebe, jak mačká spoušť, současně si však připomněla, že celá síť je tak složitě propojená, že jeho smrt by nic nezměnila. Vůbec nic. Začínala propadat beznaději.

„Pojďte se mnou!“ přikázal jí Gómez.

Následovala ho do jeho malé kanceláře. Zavřel dveře, takže je ostatní inspektoři a řadoví policisté nemohli slyšet. „Vím, jak se cítíte,“ řekl.

„Opravdu?“

„Kdysi jsem taky byl ve vašem věku a chtěl jsem spasit svět; ale všude kolem je tolik pokušení…“

„Neříkejte! A my pracujeme zadarmo, co? Proto proti tomu pokušení nemůžeme nic dělat. Celé je to jen komedie a všichni jenom ztrácíme čas. Jo, ztrácíme čas. Co jiného se taky dá dělat, ne?“

„Co? To správné, a jen to správné; tak to Bůh chce.“

„Bůh?“

„Ano. Modlím se k němu, aby ochránil naši zemi a naši federální policii. On tak učiní. Musíme mu důvěřovat.“

„Určitě existuje nějaký lepší způsob. Já potřebuju dosáhnout něčeho víc než jen toho, co dělám teď. A potřebuju pracovat s lidmi, kterým důvěřuju. Můžete mi pomoct?“

Upřeně se na ni zadíval. „Mně můžete důvěřovat…“

Restaurace a bar Montana

Juárez, Mexiko

Johnny Sanchez přijel v autě z půjčovny a zaparkoval na ulici Avenida Abraham Lincoln, jen pět minut od mostu Cordova. Svou přítelkyni Juanitu, která si nedávno dala obarvit vlasy na blond a dost výrazně zvětšit prsa, vezme do své oblíbené restaurace v Ciudad Juárez. Interiér Montany byl zařízen ve stylu Jihozápadu; prolínaly se v něm vlivy původních obyvatel Ameriky, amerického Západu a Španělů. Jídelní část měla dvě poschodí, stěny byly obložené dřevem. Juanita kladně ohodnotila bílé ubrusy na stolech a voňavé svíčky. Johnny obstaral stůl nedaleko plynového krbu. El capitán de meseros, vrchní číšník, byl mladík jménem Billy. Johnny se s ním spřátelil a dával jeho číšníkům štědré spropitné, Billy mu na oplátku podstrkoval speciální míchané nápoje a větší porce jídla. Johnny si jako obvykle objednal hovězí roštěnec, Juanita si objednala salát taco.

Zatímco čekali na předkrm, Juanita si nervózně pohrávala s ramínky svých červených šatů. „Co je s tebou?“ zeptala se. „Co má se mnou být?“

„Nejsi tady. Jsi někde tamhle.“ Ukázala bradou k oknu a na most venku. „Promiň.“ Přece jí nebude vykládat o tom, že kmotřenec jeho matky jc sicario a on sám že teď pracuje pro CIA. To by celou večeři nejspíš pokazilo. Svraštila obočí a náhle vyhrkla: „Asi bychom měli z Mexika vypadnout.“

„Proč?“

„Protože se mi tu už nelíbí.“

„Vždyť jsi sem sotva přijela!“

„Já vím… Jenže jsem tu kvůli tobě. Přitom tady jsi to pořád jen a jen ty a tvoje psaní. Co ale já?“

„Říkalas, že budeš dělat tanečnici.“

„Ty chceš, abych předváděla tělo jiným mužským?“

„No – za to tělo jsi dala dost peněz.“

„To není žádný důvod.“

„Není, ale jestli si tak připadáš šťastná…“

Naklonila se k němu a uchopila ho za ruku. „Copak to nechápeš? Chci, abys mi to zakázal, abys řekl ‚Ne‘, chci, abys žárlil! Co je to s tebou?“

„Už mi to ani pořádně nemyslí. Máš pravdu, potřebujeme z Mexika vypadnout.“ Ještě chraptivě dodal: „Jenže nemůžeme.“

„Proč ne?“

„Seňor Sanchez?“

Johnny se otočil; přistoupili k němu dva muži. Měli na sobě drahé hedvábné košile a drahé kalhoty, bylo jim něco mezi dvaceti a třiceti lety, oba měřili jen něco přes metr pětapadesát. Kdyby měl Johnny uhádnout jejich národnost, tipoval by je na Kolumbijce nebo Guatemalce. „Co jste zač?“ zeptal se.

Jeden z mužů se na něj upřeně zadíval. „Seňore,“ pronesl tlumeným hlasem, „potřebujeme, abyste šel s námi. Je to otázka života a smrti.“ Skutečně nemluvil s mexickým přízvukem, ti dva určitě pocházeli odněkud z Jižní Ameriky.

„Na něco jsem se vás ptal,“ odsekl Johnny.

„Seňore, prosím, pojďte hned, a nikomu se nic nastane. Ani vám, ani jí. Prosím.“

„Johnny, co je zase tohle, hergot?“ osopila se na něj Juanita. Vypjala hruď. Pozornost obou mužů tak přilákala na sebe.

„Pro koho pracujete?“ zeptal se Johnny; srdce mu začínalo bušit rychleji.

Muž na něj jen pohlédl. „Pojďme, seňore.“

Proboha, pomyslel si Johnny. Dante už určitě ví, že mě zverbovala CIA, a tihleti dva mě přišli zabít.

Pistoli měl v hotelovém pokoji. Pohlédl na Juanitu, nahnul se k ní a vřele a dlouze ji políbil.

Odstrčila ho. „Co se děje?“

„Pojď, děvče – musíme s nimi.“ Vstal; celý se třásl. Číšník mu právě přinášel steak. „Vezmu si jej s sebou,“ řekl mu Johnny.

Oba muži ho pokynem hlavy vyzvali, aby už šel.

A v té chvíli Johnny popadl Juanitu za ruku a jako šílený vyrazil ke dveřím.

Čekal, že uslyší křik nebo střelbu, že ti dva, kteří je chtějí unést, je teď zabijí.

Už byli s Juanitou na parkovišti. Johnny se v běhu ohlédl, ale dvojice je nepronásledovala.

„Johnny? Co ti dva chtějí?“ vykřikla Juanita.

Než Johnny stačil otevřít ústa, přihnaly se dva malé sedany a přehradily jim cestu. Vystoupili z nich další muži – bylo jich nejméně šest – oblečení podobně jako tamti dva a skoro stejně staří i vysocí.

Johnny zvedl ruce. Je po všem. Je mi líto, Dante.

Muži uchopili Juanitu za krk a neurvale jí smýkli do jednoho z aut, Johnnyho hodili na zadní sedadlo do druhého. Řidič vyrazil z parkoviště tak prudce, že Johnny udeřil hlavou do sedadla. Netušil, co se s ním stane; nejistota a strach byly tak silné, že po chvíli omdlel.

Po nějaké době přišel k sobě. Ruce a nohy měl připoutané k jakési tlusté tyči, byl to sloup zvedáku na auta. Byl v karosářské dílně, všude kolem stála částečně opravená auta nebo rozebraná před opravou. Dovnitř vnikalo řadou oken tlumené světlo, přímo před sebou měl velká vrata.

Dvojice mužů, kteří pro něj přišli do restaurace, stála před ním, ten hubenější držel v ruce videokameru. Johnny si jen povzdechl. Unesli ho a drží ho tu, aby za něj dostali výkupné. On bude na videu, Corrales zaplatí. Všechno bude v pořádku.

„Dobrá, dobrá,“ pronesl. „Řeknu vám všechno, co budete chtít. Kde je Juanita? Kde je moje přítelkyně?!“

Muž s kamerou vzhlédl od malého displeje, který pozorně sledoval, a zakřičel na kohosi na druhém konci dílny: „Už jste hotovi?“

„Ano!“ přišla odpověď.

A potom je Johnny spatřil: další muže v černých ochranných oděvech, takových, jaké se nosí při lakování aut, muži však neměli nic na hlavách. Na pažích a na bocích měli na oděvech tmavé skvrny. Jeden z nich nesl jakési elektrické nářadí, z něhož vpředu trčela úzká čepel. Takové nářadí Johnny už viděl – byla to elektrická pila ocaska. Před lety, ještě jako reportér místních novin, byl u mnoha autonehod a toto nářadí dobře znal, záchranáři, kteří dorazili na místo jako první, je používali při vyprošťování lidí z havarovaných aut.

Muž pilu spustil a vykročil k Johnnymu. Ten poznal, co je to na listu pily za skvrny… krev.

„Heleďte, ničím mi vyhrožovat nemusíte. Udělám, co chcete.“

Muž si pohrdavě odfrkl a přistoupil k němu.

„Počkejte!“ vykřikl Johnny. „Co ode mě chcete? Prosím!“

„Seňore,“ odpověděl muž s kamerou, „chceme, abyste zemřel.“

23. BUITRES JUSTICIEROS

Villas Casa Morada

San Cristóbal de las Casas

Chiapas, Mexiko

Miguela Rojase probudila v 6.41 touha tak naléhavá, až ho zabolela. Překulil se a dlaní pomalu přejel Sonii po stehně. Zavrtěla se. „Tohleto je každé ráno! Copak jsi neměl dost v noci?“ zašeptala. „To se hlásí příroda,“ odtušil. „Ne, to jsi jen celý ty.“

„S tím nic nenadělám. A můžeš za to ty, nedokážu myslet na nic jiného než na… no, však víš.“

„Ale pro život je toho třeba víc.“

„Vždyť já vím.“

„Prima. Já chápu, co jsou muži zač. Je to tak v pořádku, ale mám obavy, že si mě přestaneš vážit.“

„To tě nesmí ani napadnout…“

„To říkáš teď.“ Položila si paži přes čelo. „Někdy bych si přála…“

„Co?“ svraštil čelo.

„Aby všechno v mém životě bylo jinak.“

„To přece nemůžeš myslet vážně!“

„Možná jsi pro mě ten pravý, jenže život je složitý a já si dělám o nás dva starosti. Přála bych si, aby bylo jiné všechno, co bylo před tím, než jsem tě poznala.“

„A co bylo na tvém životě předtím špatně? Máš vynikající rodiče, kteří tě mají moc rádi. Přece bylo všechno dobré.“

„Mluvím, a ani pořádně nevím co.“

„Jde o peníze? Poněvadž –“

„Ne, peníze s tím nemají co dělat.“

Miguel zpozorněl. „Tak co teda? Někdo tam – ve Španělsku? Aha, tak tohle… Pořád ještě miluješ někoho jiného.“ Rozesmála se. „Kdepak, vůbec ne!“

Uchopil ji jemně za bradu. „Miluješ mě?“

„Až moc.“

„Co to znamená?“

Zavřela oči. „Znamená to něco, co bolí.“

„To by ale nemělo. Co s tím můžu udělat?“

„Prostě mi dej pusu.“

Vyhověl jí. Poté následovalo všechno ostatní. Miguelovi vrtalo hlavou, jestli je Corrales a ti druzí ve vedlejším pokoji slyší. Sonia tiše sténala, ale jinak se oba snažili zůstat potichu.

První den v tomto starém městě utekl v poklidu, bez událostí, většinu času trávili ve vile a seznamovali se s okolím. Miguel se rozhodl, že budou bydlet v nějakém novém místě a žít jako turisté, spíš než aby využil otcových konexí a zůstal v tom starém, okoukaném a nudném sídle. Nalezl pro ně dva jiné místo, butikový hotel vedený Evropany, působící mile svou intimní, domáckou atmosférou. Měli tu kuchyň, jídelní stůl, obývací pokoj a ložnici s koupelnou. Stěny zdobily malby a mayské látky, naproti posteli byl krb na dřevo. Pokoj neměl klimatizaci, ale tu ani nepotřebovali, venku byla veranda s křesílky, takže tam mohli sedět a pozorovat lidi na dvoře. Měl krajinnou úpravu a oplýval svěží vegetací. Pod dlouhými větvemi stromu visela ve stínu houpací síť a v ní se vášnivě líbala dvojice mladých lidí. Už jen samotný pohled na ně Miguela i Soniu zahnal do ložnice; tam se hned pouhých pár hodin po příjezdu rychle pomilovali.

Miguel Soniu pustil a odkulil se stranou. V té chvíli spustili svůj ranní koncert kohouti, ohlašující svítání. Slunce skutečně vycházelo. Vypadalo to jako někde na statku, Miguel si však kohoutí kokrhání docela vychutnával, působilo to jako napůl skutečný mexický venkov; a právě něco takového on i Sonia chtěli poznat. Hotelový sluha jim pověděl, že v tomto hotelu pobývali mnozí známí spisovatelé, umělci, vědci a archeologové, kteří celé dny trávili tím, že poznávali město. Třicet minut jízdy odtud bylo Palenque, dávné mayské město. Na starověké chrámy a paláce s širokými, drolícími se schodišti a částečně zhroucenými zdmi se každoročně přicházely podívat tisíce turistů. Miguel ruiny tohoto starověkého města navštívil jen jednou, ještě jako kluk, takže ho napadlo, že by si je rád prohlédl znovu.

Nejprve však půjdou nakupovat, z toho bude Sonia radostí celá vedle. Do rušnějšího centra města to měli jen deset minut chůze z kopce. Miguel vstal a přešel k oknu; zadíval se přes dvůr na vrchy zahalené do dlouhých stínů. Zelení porostlé hory byly dosud temné a na obzoru vypadaly jako měsíční krajina.

V dálce bylo vidět uličky, jež jako kdyby se musely s námahou prodírat úbočími kopců a proplétat se mezi zářivě barevnými domy – zelenými, purpurovými a žlutými. Všechny domy měly střechy z červených tašek a tísnily se ve skupinkách podél úzkých cest. Za nimi, na mohutném skalisku, stála bohatě zdobená katedrála, jejíž zdi byly natřené zlatou barvou, a několik honosných rezidencí s branami z tepaného železa, tyčícími se do výše skoro čtyř metrů. Sonia poznamenala, že město vypadá spíš jako tematický zábavní park než jako skutečné město, protože všechno má tak jasné barvy a všude je až úzkostlivě čisto. Miguel jí pověděl, že obyvatelé jsou na své mayské dědictví nesmírně hrdí a že mayský vliv je vidět všude a na všem, od architektury až po jídlo a úpravy interiérů. Miguelův otec často říkal, že San Cristóbal mu připomíná spíš Guatemalu než Mexiko.

Sonia se na lůžku posadila. „Kdy bude karneval?“ zeptala se.

Usmál se na ni. „Začne dneska večer. Ale nejdřív musíme jít do vesnice San Juan Chamula, chci vidět kostel, co tam mají. A zítra pak ruiny.“

Ozvalo se zaklepání na dveře.

Sonia se zamračila, Miguel přešel ke dveřím. Než je otevřel, nahnul se k nim a zeptal se: „Kdo je to?“

„Já, pane, Corrales. Všechno v pořádku?“

Miguel se otočil k Sonii a málem vybuchl smíchem, stejně jako ona.

„Ale ano, Corralesi, všechno je, jak má být. Vraťte se do postele. Snídat budeme v osm. Díky.“

„Jistě, pane. Jen jsem chtěl mít jistotu.“

Miguel se rozběhl zpátky k posteli a skokem plavmo na ní přistál. Přitom Soniu málem shodil na druhé straně dolů. Zachichotala se; Miguel ji převrátil na záda a začal ji vášnivě líbat.

Z balkonu pokoje hotelu hned za rohem Moore pozoroval Rojasova syna, jak se líbá se svou přítelkyní. Mládenec roztáhl záclony a Moore tak zřetelně viděl jejich nahé postavy, ležící napříč postele.

Spustil triedr na prsa a otočil se k Fitzpatrickovi a Torresovi. Tlouštík ležel v posteli a tvrdě spal, Fitzpatrick seděl u laptopu a bušil do klávesnice, psal e-mail Zú?govi.

„Musí to být krásné, být mladý,“ povzdechl si Moore nad ztracenými roky svého života.

„Rozdávají si to docela fest, co?“ utrousil Fitzpatrick. „Takže jak to provedeme, aby se neporušilo bezpečnostní zajištění operace? Co Corrales a ti jeho dva pacholci? Všechno, nikdo další?“

„Nikoho jiného nevidím. Blízko těch dvou milenců se bude držet on, ostatní dva půjdou kus za nimi. Ti musí zmizet jako první. Corralese chci ale živého – zde není o čem diskutovat. Musíme ho prostě dostat živého.“

„Souhlas.“ Fitzpatrick ukázal palcem přes rameno na Torrese. „A co s tímhletím?“ zeptal se šeptem.

„Klídek. Ten nám teď dělá nejmenší starosti…“

Mooreův chytrý telefon se rozvibroval, přišla nová textová zpráva od Glorie.

NALEZLI JSME SANCHEZE A JEHO PŘÍTELKYNI PŘED STRIPTÝZOVÝM KLUBEM MONARCH. ÚPLNĚ ZMASAKROVANÉ. PODLE TOHO, KDE JSME TY MRTVÉ NAŠLI, SI GÓMEZ MYSLÍ, ŽE JE TO PRÁCE SINALOY. MŮŽETE ODPOVĚDĚT?

Moore jí vyhověl. Napsal: Podívám se na to.

Potom obsah zprávy sdělil Fitzpatrickovi. Ten jen zavrtěl hlavou. „Vyloučeno. To bychom o tom věděli.“

„Tak já tedy zavolám Zú?igovi.“

Torres se neklidně pohnul a pohlédl na ně. „Proč jste vy dva prevíti tak brzy vzhůru?“

Moore se uchechtl. „Poněvadž se neválíme v posteli, máme práci a děláme něco víc, než že jen blijeme do pytlíku.“

Torres se zašklebil. „Ještě teď mě bolí žaludek. Ale až mi bude líp, tak vám ukážu.“

„Koukněte,“ rozkřikl se Fitzpatrick, „potřebujeme tu naši věc provést ještě dneska. Necháme je, ať se pěkně usadí, udělají si pohodlí a pohodičku, a pak bum. Tak že byste sebou hnul?“

„Přesně tak,“ souhlasil Moore. „Myslím, že bychom to měli provést v jejich vile. Dá se pěkně pozorovat. Přes den je budeme sledovat a pak, až se vrátí, uchození a třeba s chutí zase na to hupnout, Miguela a tu holku seberem – ale nejdřív musíme sebrat Corralese a vyřídit jeho hochy.“

„Teď mě poslouchejte, gringo,“ ozval se Torres. „Tady to řídím já. Váš plán se mi zamlouvá; akorát – až toho kluka a jeho holku dostaneme, tak ji před jeho očima zabijeme. Aspoň uvidí, že to myslíme vážně.“

Moore pohlédl na Fitzpatricka. Ten namítl: „Za oba můžeme dostat víc peněz. A s Rojasem si pak můžeme promluvit o tom, jak nám otevře přístup do svých tunelů.“

„Jsme tady proto, abychom zabili Rojase a všechny kolem něj. Tohle mi seňor Zú?iga řekl naprosto jasně – a já to zase naprosto jasně říkám vám…“

Fitzpatrick ho sjel vzteklým pohledem.

„Ne,“ prohlásil rozhodně Moore. „Tu holku si necháme, budeme tak moct klást větší požadavky. A teď – co s těmi ostatními? Sprovodíme je ze světa?“

Torres si odkašlal. „Dneska odpoledne by měli být v Guadalajaře.“

„Prima.“ Moore vyťukal Zú?igovo číslo, ozvala se mu však jen hlasová schránka. „Zavolejte mi zpátky, seňore.“

„Tak se sbalíme a jdeme,“ vyzval je oba Fitzpatrick. „Můžou každou chvíli vyrazit.“

Corrales seděl u snídaně s Raúlem, Pablem, Miguelem a Soniou; nedokázal od ní odtrhnout oči. Takovouhle sexy ženskou ještě v životě neviděl, byla mnohem víc sexy než Maria. Věděl sice, že jestli na ni bude takhle valit oči, dostane se zase do maléru, ale bylo mu to jedno. Ti dva se chovali tak hlasitě samozřejmě kvůli němu, a proto jim situaci nijak neulehčí.

„Dík, že jste si nás dneska ráno zkontroloval,“ řekl Miguel mezi dvěma sousty cereálií. „Je to fajn, vědět, že se tak pilně staráte o naši bezpečnost.“

„Gracias. Je to přece naše práce.“

„A čumět mý přítelkyni na kozy je taky vaše práce?“

„Migueli, no tak!“ zasténala Sonia.

„Jen se na něj podívej! Jak slintá, hajzl jeden zkurvenej!“ Miguel obešel stůl, zastavil se za Corralesovou židlí a zavrčel mu do ucha: „Dneska si držte odstup. Nechoďte mi na oči. Celý den. Dáváte na nás pozor – fajn. Ale nechci vědět, že tu vůbec jste. Rozumíš mi, ty zatracený prase?“

Corrales ztuhl; vzápětí se celý roztřásl chutí vytáhnout pistoli a toho rozmazleného fracka oddělat. Ale zůstal sedět a překousl to. „Ano, seňore. Vůbec nás neuvidíte, ale budeme tam…“

„Vaše práce se vám líbí, je to tak?“

„Ano.“

„Tak dělejte, co vám říkám, a udržíte si ji.“

Miguel se vrátil na svou židli. „Omlouvám se, Sonio. Mrzí mě, že jsi u toho byla.“

„To je v pořádku,“ hlesla Sonia. Našpulila rty. „Pane Corralesi, já vím, že se snažíte dělat svou práci. Tohle všechno mě mrzí.“ Usmál se na ni: byl to potměšilý úsměv vlka vyhlížejícího kořist.

Za hodinu se už procházeli po ulicích San Cristóbalu. Corrales přikázal Pablovi a Raúlovi, aby se rozdělili a drželi se o půl bloku vzadu. Pablo mu zavolal na mobil: „Takhle to není dobré. Kdyby se něco semlelo, jsme od nich moc daleko.“

„Víš co, Pablo? Pokud jde o tohle –“

Nedořekl, přišel mu další hovor od jeho přítele Hernanda Chase, ředitele striptýzového klubu Monarch. „Dante, špatné zprávy. Johnnyho zabili. Jeho přítelkyni taky a mrtvoly mi hodili před klub. Určitě je mučili a pak je rozřezali pilou. Nechali nám vzkaz, dostal jsem ho, ještě než jsem stačil zavolat policii.“

„To Zú?iga, ta svině,“ procedil Corrales skrz zuby.

„Ne – nemyslím, že to byli ti ze Sinaloy,“ namítl Hernando. „Trochu jsem se poptával po okolí.“

„Co bylo v tom vzkazu?“

„Jen dvě slova: Buitres Justicieros.“

Corrales ztuhl. Supi-mstitelé. Ti hajzlové Guatemalci – ti ale přece mají pracovat pro juárezský kartel, ne popravovat jeho spojence.

Nicméně Corrales moc dobře věděl, proč Johnnyho zabili.

A všechno je to jeho vina.

Bezpečný úkryt Tálibánu nedaleko San José Kostarika

Podle Rámáního příkazu Samad objednal přenosné protiletadlové řízené střely Anza III (QW-2), čínské obdoby americké střely FIM-92E Stinger. Díky Alláhovi také získal bezplatnou dopravu, dokonce bez tiketu online. Jeho společníkům se ten žert docela líbil, ve skutečnosti to však nebylo daleko od pravdy. Obchod byl uzavřen přes zašifrovanou webovou stránku a platba proběhla elektronicky. Jejich čínští spojenci ještě navíc dokázali zbraně bez nehody propašovat kontejnerovou lodí do Kostariky.

Samad a jeho suita opustili Kolumbii na palubě malého nákladního letadla a do Kostariky je dopravil jeden ze spojenců, kteří je pak dostali do bezpečného úkrytu tálibánců, nacházejícího se v okrese Uruca na předměstí hlavního města. Tam, v malém domku se dvěma ložnicemi páchnoucími po kuličkách proti molům a po bělicích pracích prostředcích, převzali odpalovací zařízení pro přenosné střely země-vzduch, celkem šest pouzder, uložených v plechových okovaných bednách opatřených popruhy, aby se daly snáz nést na zádech. Niazi a Talwar znovu diskutovali o podrobnostech akce.

„Kdy nám budeš moci povědět, co se bude dít?“ začal Niazi.

„Až budeme ve Spojených státech.“

„A jak to provedeme, když nám Mexičani nechtějí pomoct?“ otázal se Talwar.

„Když sestavuješ plán, musíš si k němu přidat ještě tři navíc, takže když jeden selže, přejdeš k dalšímu.“

„A když ti plány dojdou?“

Samad jen zvedl obočí. „Pak buď uspěješ, nebo zemřeš.“

„Takže jaký je tvůj plán, jak nás dostat do Spojených států?“

„Trpělivost,“ odtušil Samad. „Nejprve se musíme dostat do Mexika a tam se už uvidí. Máme přátele, kteří bedlivě sledují, co se děje na hranici. Nejsme sami, mulláh Rámání se o nás velmi dobře postaral.“

„Samade, mně dělají starosti někteří z těch ostatních. Jsou velmi mladí a dají se snadno ovlivnit dojmy, které na ně zapůsobí. Mám strach, že od nás někteří odejdou, až uvidí, jaký život by je mohl v Americe čekat – McDonald’s, Burger King, Walmart…“

„Jak můžeš už teď pochybovat o jejich víře?!“

Talwar pokrčil rameny. „Jedna věc je uchovat si víru, jsi-li sám v údolí, pouze s Bohem po svém boku. Jiná věc je uchovat si víru v paláci. Já tu jsem jako válečník, ale i tak mám obavy.“

Samad mu položil ruku na rameno. „Zastřelíme každého, kdo se nám zpronevěří. Rozumíte?“

Talwar i Niazi přikývli.

„Pak tedy není o čem mluvit,“ uzavřel Samad. „Máme střely a máme odpalovací zařízení. Naložíme všechno do aut a pojedeme zpátky na letiště.“

Z Kostariky odletí na soukromé letiště s nezpevněnou přistávací dráhou ležící asi 1600 kilometrů jižně od Mexicali, doslova uprostřed ničeho. Auta i jejich řidiči už na ně čekali. Měli před sebou poslední úsek cesty na sever, směrem k hranici.

Samada se zmocňoval stále větší neklid, pln vzrušení očekával, jak se události vyvinou dál. Hlavně se jim musí podařit dostat se přes hranici, zbývající část mise pak už určitě proběhne přesně tak, jak mu ji mulláh Rámání popsal. Roky plánování a pevná víra mnoha Alláhových bojovníků dojdou naplnění.

Samad byl navýsost hrdý na to, co už dokázali: ve svém srdci chová víru v Alláha, v rukou má prostředky, jak rozpoutat požár džihádu. Víc nepotřebuje.

San Cristóbal de las Casas

Chiapas, Mexiko

Moore až nyní dostal do rukou digitální snímky tří „bodyguardů“, kteří dělají Miguelovi a jeho přítelkyni společnost. Když fotografie poslal Towersovi, ukázalo se, že jde o závažnou věc: „vysoce ceněný cíl“ je nejen Corrales, nýbrž i Pablo Gutiérrez, který v Calexiku zabil agenta FBI. Agent Ansara, člen Mooreova úkolového uskupení, už měl pár indicií, které na Gutiérreze ukazovaly; ty indicie jako kdyby ho přenesly až do Národního parku Sequoia. Takže nyní – podle Towersových slov – mohou zabít dva šmejdy jednou ranou.

„Tři,“ opravil ho Moore. „Nezapomínejte na samotné trumfové eso – na Rojase…“

„Žádný strach, jen mi důvěřujte. Nezapomněl jsem na něj,“ opáčil Towers. „Ale buďme trpěliví.“

Ukázalo se, že sledovat Miguela, jeho dívku a jejich tři tělesné strážce je těžší, než si Moore představoval. On sám a jeho společníci se oblečením samozřejmě nijak nelišili od turistů: na prsou se jim houpaly fotoaparáty, ale Torresova postava a obličej se nedaly jen tak vymazat z paměti, Moore proto chtěl mít jistotu, že nemůže někde vyvstat problém. „Kdyby vás Corrales zahlédl, věděl by, kdo jste?“

„Nepozná mě,“ tvrdil tlusťoch. Do přímého kontaktu s Corralesem nepřišel ani on, ani Fitzpatrick, to však ještě neznamenalo, že Corrales neviděl třeba jejich fotografie. Má zvědy po celém Juárezu.

Moore proto naléhal, aby se v zájmu věci Fitzpatrick i Torres raději drželi víc vzadu. Torres protestoval, tvrdil, že Corrales pravděpodobně naopak viděl fotografie Moorea, protože ten bydlel v hotelu. To sice mohla být pravda, jenomže Moore splynul s davem mnohem snáz než ostatní. Měl na sobě košili s potiskem květin, k tomu vestu, jakou nosí fotografové, a ve tváři výraz ohromení nad vším, co vidí kolem sebe – připitomělý, utkvělý úsměv udiveného turisty. Vesta přitom krásně plnila svůj účel – skryla jeho dvě pistole Glock s tlumiči. Fitzpatrick a Torres mohou vyřídit oba Corralesovy poskoky, on sám však veškerou svou snahu zaměří na to, aby Corralese lapil sám. Jakmile budou vyřízeni tihle tři, můžou jít po Rojasovu synovi a jeho přítelkyni. Potom všichni odletí do bezpečného úkrytu v Guadalajaře. Tam se Zú?iga ujme vyjednávání s Rojasem. Torres chtěl, aby dívku zabili, Moore však prohlásil, že nevinní se z celé záležitosti vynechají. Tečka. Torres se nad tím zamyslel a nakonec přece jen dospěl k názoru, že mít jedno rukojmí navíc není zase tak špatný nápad.

Moore sledoval Miguela a Soniu, jeho dva společníci, držící se značný kus za ním, se proplétali ulicí plnou lidí. Mladá dvojice se zastavila u jednoho z desítek primitivně zhotovených stánků, kde domorodé ženy prodávaly své zboží – pestrobarevné opasky, šaty a dřevěné figurky pro děti. Některé z těch figurek Moorea docela udivily – zpodobňovaly vojáky, měly pušky a na obličejích kukly. Tohle byl zajímavý vzkaz dětem ve městě: Hrdinové, které obdivujete, nosí masky a pušky.

O kus dál stály stánky natlačené na sebe mnohem těsněji. Prodávalo se tam všemožné čerstvé ovoce a zelenina, úhledně naskládané do pyramid nebo uložené v proutěných koších. Bylo tu i nemálo stánků, kde se prodávaly ryby a rýže, v jiných zase hovězí maso a drůbež, byl tu i stánek s nápisem na velkém pruhu látky, který oznamoval, že se tu prodává káva vypěstovaná zde, v tomto údolí, jež patří k místům, kde se v Mexiku kávovníkům nejlépe daří.

Moore se dostal několik málo metrů za Miguelovu přítelkyni; právě si prohlížela jedny šaty, zvedla je do výše, nastavovala je ke světlu a obdivovala jejich bohatý žlutý a červený květinový vzorek. Byla štíhlá a působila sportovním dojmem, na očích měla přehnaně velké sluneční brýle.

„Co jim říkáš?“ zeptala se svého přítele.

Miguel vzhlédl od telefonu. „Ale, Sonio, to je pro tebe moc křiklavé. Ještě se tu trochu porozhlédni.“

Sonia pokrčila rameny a šaty vrátila staré paní, které stánek patřil.

„Muži nevědí, jak se ženy mají oblékat,“ prohlásila stará paní. „Tyhle se pro vás hodí dokonale. On tomu nerozumí, neví, o čem mluví.“

Sonia (Mooreovi se to jméno líbilo) se usmála. „Já s vámi souhlasím, ale on je člověk s velmi silnou vůlí.“

Její slova Moorea udivila. On by Sonii řekl, že ty šaty jsou krásné, ona že tak nádherně voní, vypadá tak svěže, mladě a sexy, až by člověk úplně zapomněl na to, že ji jeho přátelé chtějí zabít.

Tedy – aspoň něco z toho by jí určitě řekl.

„No tak, Sonio, jdeme,“ vyzval ji Miguel.

Moore předstíral, že si prohlíží peněženku vystavenou na pultě kousek od nich. Dvojice se právě chystala jít dál. Podíval se přes okraj slunečních brýlí – a tam ho uviděl: ten hajzl, Dante Corrales, stál na druhé straně ulice, v hlubokém výklenku v malém domku, ruce založené na prsou, a upřeně se na dvojici díval.

Takže ty dáváš pozor na šéfova synáčka, kamaráde, jo? Už se nemůžu dočkat, až si spolu dáme kafe… Doufám, že mi budeš mít o čem povídat.

Svou úvahu nedokončil – Corralesovi se zezadu přitiskla na ústa ruka, vzápětí se na něj vrhli dva muži a vtáhli ho do domku. Moore okamžitě vyndal mobilní telefon a volal Fitzpatrickovi. „Corralese právě sebrali nějací dva chlapi!“

„Nekecejte! Nám se tamti dva taky ztratili! Co se kurva děje?“

„Přijďte sem. Zatáhli ho do růžového domku nalevo ode mě. Já se budu držet Miguela a té holky.“

Otočil se. Mladý muž i jeho vnadná přítelkyně byli pryč.

24. TEN, KDO ZEMŘE, SPLATÍ VŠECHNY DLUHY

San Cristóbal de las Casas

Chiapas, Mexiko

Moore se horečně rozhlížel kolem sebe, pátral po nich v davech turistů, potom se zadíval ulicí dál k tržišti; tam byly davy lidí ještě hustší.

Viděl jen směsici všemožných barev oděvů, které měli na sobě prodavači i chodci, sunoucí se v proudech po chodnících kolem něj. Dvojice se mu ztratila v tom jediném okamžiku, co ji pustil z očí a zadíval se na Corralese. Stalo se to tak rychle… Museli se zčistajasna objevit muži s pistolemi a nenápadně, v tichosti, někam s Miguelem i Soniou zmizet.

Ne že by Moore propadl panice, avšak žilami jako kdyby mu přesto projížděl elektrický proud, bzučel jako v drátech vysokého napětí. A do toho se přidalo splašené bušení srdce.

Od rohu ulice nedaleko od něj se k němu donesl zvuk nastartovaného motoru auta. Vyrazil tím směrem, proplétal se mezi kupujícími; doběhl na roh a tam na úpatí příkrého kopce uviděl Miguela a Soniu. Prchali ulicí a mířili do nejbližší úzké uličky. Pronásledovaly je dvě malé postavy, muži oblečení jako místní rolníci, kteří ovšem jen tak čirou náhodou mají u sebe pistole. Dvojici možná už odváděli pryč – jenže jim utekla.

Muž vpředu na prchající dvakrát vystřelil, byly to jen varovné výstřely, kulky se zaryly do vápnem natřené zdi za dvojicí. Ta právě mizela v uličce. Muž je mohl oba docela snadno zabít. Takže i tihleti únosci, ať už je to kdokoliv, také chtějí zajatce, ale nepatří k sinaloaskému kartelu. Otázkou tedy bylo, kolik dalších skupin má na Corralese a jeho pohůnky pifku. Sakra – tady se lidi snad stavějí do fronty, aby si na toho pacholka z všemocného juárezského kartelu vystřelili. Moore polohlasem zaklel – jeho mise začínala být až nečekaně komplikovaná.

Rozběhl se za pronásledovateli, ale držel se v bezpečné vzdálenosti, aby si ho nepovšimli. Vklusal do úzké uličky; muž, který byl k němu blíž, však musel zaslechnout jeho kroky, protože se ohlédl, zpomalil – a pak se otočil a vystřelil na něj.

Moore se vrhl ke zdi a sáhl po pistoli. První kulka ho minula snad o metr. To už pistoli vytáhl z pouzdra a dvakrát vypálil. Výstřely zněly jako rány z kapslovky a odrážely se ozvěnou od zdí.

Ten druhý udělal totéž, co Moore – vrhl se ke zdi.

Mooreův první výstřel šel mimo, chlápkovu hlavu však minul jen o pouhých několik centimetrů, druhou kulku už muž dostal do ramene. Zdušené vykřikl a bezvládně se skácel na zem.

Moore litoval, že nemá čas zavolat Fitzpatrickovi a Torresovi; kolem ležícího chlapa tedy jen proběhl, odkopl jeho zbraň a běžel dál. Za rohem na konci uličky se ocitl na silnici s kamennou dlažbou. Stoupala do prudkého kopce, po obou jejích stranách stály řady aut.

Miguel se Soniou prchali s vypětím všech sil silnicí nahoru, jejich pronásledovatel za nimi. Pak zazněl další varovný výstřel, kulka roztříštila zadní okno malého pickupu kousek od dvojice. Potom na ně pronásledovatel španělsky zaječel, aby zůstali stát.

Moore se hnal dlouhými skoky dál. Za jeho zády se rozeřval motor auta a kolem se přehnal modrý sedan – bezpochyby z půjčovny. Měl stažená okénka. Na předních sedadlech Moore uviděl dva muže, ten na sedadle pro spolujezdce měl ruku opřenou o rám okna a držel v ní pistoli. Prokrista, kolik jich tu je? Moore se přikrčil za dvě auta, protože chlap na něj začal střílet. A nebyly to varovné výstřely.

Auto jelo dál do kopce; Moore vyskočil z úkrytu a poslal za ním dvě kulky. Jedna prorazila zadní okno a zasáhla spolujezdce do hlavy, druhá šla daleko mimo, protože řidič po prvním výstřelu prudce strhl volant.

Miguel a Sonia se vrhli do jakési budovy a znovu zmizeli Mooreovi z dohledu.

Chlap v autě zamířil za nimi. Auto zastavilo.

Chyba, vážení, pomyslel si Moore, protože mladík a jeho dívka vběhli do dvoupodlažního hotelu. Tam nejspíš uvíznou jako v pasti.

Miguel neustále klel a snažil se udržet tempo se Soniou, která se přehnala kolem pultu recepce. Za pultem seděla postarší žena a s otevřenými ústy sledovala, co se děje. Něco za dvojicí volala, ale nevšímali si jí a utíkali ke schodišti.

„Kam teď?“ zakřičel Miguel.

„Hlavně se nezastavuj!“

Kde se v Sonii bere ta statečnost? Přece on se má zachovat jako muž a jako její ochránce – jenomže naopak ona si povšimla, jak odvádějí Corralese, zpozorovala i ty dva gaunery, jak se k nim blíží, vzala nohy na ramena a oba se tak dostali z jejich dosahu dřív, než se jich stačili zmocnit. Nyní však jim byl pořád ještě v patách přinejmenším jeden z těch prevítů (kdoví, co se stalo s tím druhým). Zdálo se však, že Sonia má nějaký plán.

„Na střechu nemůžeme!“ zakřičel za ní Miguel. „Odtud nebude kam utéct!“

„Však taky na střechu nejdeme!“ Sonia už byla na druhém odpočívadle. Otevřela dveře do dalšího poschodí a mávnutím ruky Miguela vyzvala, aby běžel za ní. Tam potom čekali, zadýchaní, nabírali do plic ztuchlinou páchnoucí vzduch a naslouchali, jestli uslyší kroky svého pronásledovatele. Ten doběhl na odpočívadlo, ale nezastavil se a pokračoval do vyššího patra.

Miguel si oddechl s takovou úlevou jako snad ještě nikdy v životě. Pohlédl na Soniu; stále popadala dech. Pak jeho pohled sklouzl níž. Sonia držela v ruce malý nůž s čepelí zakřivenou jako hák.

„Kdes tohle vzala?!“

„V kabelce. Mám ho od otce. Vlastně je to takový amulet pro štěstí, ale otec mě naučil, jak s ním zacházet.“

„Fernando je velmi přísný, co se týče zbraní, které bychom měli u sebe.“

„Já vím. Nechtěla jsem ti to říct, ale on mi dovolil nechat si ho. Musím se nějak chránit.“

Miguel se zamračil –

V té chvíli se rozlétly dveře.

Muž, který je pronásledoval, mířil pistolí na Miguela. „Ani hnout!“ řekl. „Teď půjdete se mnou. Venku čeká auto.“

Miguelovi připadalo, že snad sní: Sonia vykřikla, couvla a prořízla chlapovi hrdlo. Po zdi se rozstříkla krev jako z fontány.

„Seber jeho pistoli!“

Miguel stál jako ochromený. Kdo vůbec je tahle dívka, do které se zamiloval? Je obdivuhodná.

Mooreův telefon vibroval; k hotelu se přihnalo další auto, dovnitř se vřítili nejméně tři další muži. Když tam půjde, buď ho zajmou, nebo ho jednoduše zastřelí, protože se jim v nesprávnou chvíli připlete do cesty. Přikrčil se tedy za autem a vytáhl telefon. Právě zmeškal hovor od Towerse.

V tom okamžiku se ukázalo i Fitzpatrickovo číslo. Ohlásil se nejprve jemu. „Kde jste? Tamty dva pořád nemůžeme najít, a po Corralesovi taky jako by se slehla zem!“

„Hergot, musíme je přece najít!“ rozčiloval se Moore. „Jo… jsem kousek od jednoho hotelu o pár bloků dál. Mládenec a ta holka jsou uvnitř, ale jsou tu ještě nějací další zájemci a šli si tam pro ně.“

„Doprdele – a co ti jsou zač?“

„To zatím nevím. Ale to se dozvíme. Teď vezměte auto a přijeďte sem!“

„Člověče, čím to, že se to celý tak rychle podělalo?“

„Nevím. Hlavně sem rychle přijeďte.“

To, že se k němu přikradli zezadu a podařilo se jim ho vtáhnout dovnitř do budovy, naplnilo Corralese hodně trpkým zklamáním. Pyšnil se tím, že jeho smysly jsou vždycky pohotové, že mu neunikne nic, co se odehrává v jeho blízkosti, že je vždycky připravený čelit jakémukoliv nebezpečí a že mimosmyslovým vnímáním proniká do dění kolem sebe, jako kdyby dovedl číst myšlenky svých spoluhráčů i protihráčů ještě před tím, než se dostanou do jeho blízkosti. Že jeho smysly už na vzdálenost několika metrů zachytí jejich tělesné teplo a on už předem pozná, jaké temné myšlenky chovají ve svých srdcích.

Ale to všecko se teď ukázalo jako kecy a on to pořádně posral – protože polevil v obezřetnosti a zapomněl, že při takovéhle práci není dne, kdy by ho někdo nechtěl zabít.

Takže těmhletěm hajzlům, co se snad dovedou vznášet vzduchem, se podařilo zatáhnout ho do jakéhosi obchodu. Byl to starý obchod s oblečením, který se nyní od základů renovoval, všude kolem se povaloval stavební materiál.

Sice se jim ho podařilo odzbrojit, ale nedokázali ho držet dost pevně. Jako had se vysmekl ze sevření jednoho z nich, otočil se, ale dostal kulku do ramene. Přesto chlápkovi, který ho odzbrojil, stačil vytrhnout z ruky svou pistoli.

Než některý z těch dvou stihl reagovat, vpálil oběma kulku do srdce.

Potom klesl na zem, sténal, z ramene mu crčela krev. Nepřestával proklínat všechno kolem sebe. Tohle sice nebylo poprvé, co ho někdo střelil, až dosud to však byla jen povrchová zranění.

Hmatal kolem sebe a hledal svůj mobil; vyťukal Miguelovo číslo a čekal. Nic. Zavolal Pablovi. Nic. Seděl a tekla mu krev. Zavolal ještě také Raúlovi.

Hlasová schránka. V dálce se rozezněly policejní sirény, za okny, pokrytými vrstvou prachu, se turisté ohlíželi za policejními auty ženoucími se s rámusem na plný plyn kolem nich.

Tamti mizerové venku Miguela i Soniu bezpochyby zajmou. Jak tohle Corrales vysvětlí svému šéfovi, Castillovi? Ten jednooký pitomec bude zuřit, a jestli se Corrales včas neukáže s šéfovým synem a s tou holkou, jeho selhání skončí popravou.

Castillo se zeptá: „Proč vás ti Guatemalci napadli? Přece jsem vám říkal, abyste je najal a zařídil, aby podnikli pár útoků na ty ze Sinaloy!“

Na to však Corrales nebude mít odpověď. Nemůže přece Castillovi přiznat, že peníze, které dostal, aby Guatemalcům zaplatil za to, že budou pracovat jako atentátníci, použil na financování přestavby svého hotelu a že Guatemalce při vyplácení peněz obelhal. Dal jim o dvacet procent méně; oni provedli půltuctu vražd, ale on je vzal pěkně na hůl. Guatemalci jsou teď, slušně řečeno, nasraní jak latrína. Zabili Johnnyho a jeho sledovali až sem. Neuvědomil si, jak jsou ti zaprcatělí prevíti bezohlední a nemilosrdní. A teď se všecko rozpadá na kusy.

Kruci, s tím ramenem by potřeboval do nemocnice.

Miguel svíral v ruce pistoli a při pohledu na Soniu jen nevěřícně kroutil hlavou. Paži měla zalitou krví, ale ani to s ní nehnulo. Neúspěšný únosce ležel na zemi, z hrdla mu stále tryskala krev.

Sonia trhnutím otevřela dveře, dupot mužů pádících po schodech nahoru je však oba přinutil vrátit se dovnitř do chodby.

„Tudy!“ zakřičela.

Zahnuli ostře doleva, tam bylo další schodiště. Tentokrát dveře otevřel on.

Pronásledovatelé se hnali do vyššího patra.

„Kolik jich je?“ zeptal se Miguel popleteně.

„Až moc.“

„Chytí nás.“

Sonia si hryzla rty; otočila se, rozběhla se ke dveřím nejbližšího pokoje a vší silou do nich kopla bosým chodidlem. Zaklela bolestí; dveře nepovolily.

„Uhni dozadu!“ vykřikla, vytrhla Miguelovi pistoli z ruky a vypálila do zárubně dvě kulky. Do všech stran se rozlétly třísky. Znovu do dveří kopla. Rozlétly se a oba skočili dovnitř.

V malém pokoj byly cítit čisticí prostředky, postel byla vzorně ustlaná. Kufry žádné. Volný pokoj. Prima.

„Všimnou si těch dveří,“ pronesla Sonia a spěchala k oknu.

„Sonio, ty jsi obdivuhodná, vůbec se nechováš hystericky.“

„To hysterii jenom nedávám na sobě znát,“ odtušila a snažila se popadnout dech. „Pojď, musíme se odsud dostat ven!“

„Tys tam zabila člověka!“

„No jo, prokrista, vždyť já vím!“ Roztáhla dlouhé záclony, otočila okenní klikou a nožem prořízla síť proti hmyzu. Podívali se dolů; ulička byla asi pět metrů pod nimi.

„Svaž prostěradla!“ zakřičela. „No tak, dělej! Svaž prostěradla!“

„Tudy ven nepůjdeme. Máme přece pistoli. Pojď!“

„Na to zapomeň. Je jich moc. Musíme sebou hodit.“

Miguel vrtěl hlavou.

Vrátila mu pistoli, vrhla se k posteli a chystala se strhnout z ní prostěradla. Vtom se rozlétly dveře.

Miguel vystřelil na prvního z nich. Zasáhl ho do žaludku, dovnitř však vpadl další a namířil na Soniu pistoli. „Ještě jednou střelíte, seňore, a ona zemře.“

Střelba ozývající se zevnitř z hotelu a sirény přinejmenším tří policejních vozů zahnaly Moorea pryč od hotelu až na nejbližší roh. Tam se přikrčil za starý volkswagen „brouk“ a ohlásil se telefonem Towersovi. Ten mu už před nějakou chvílí volal.

V deseti vteřinách vylíčil Towersovi vše, co se na místě odehrává. Towers procedil mezi zuby kletbu. „Mám pro vás špatnou zprávu, kamaráde. Je to moc špatná zpráva…“

Přesně takhle to tehdy řekl Carmichael, jeho parťák u SEAL – pouhé vteřiny poté, co světla na plošině zhasla. „Objevili nás!“ zařval. Potom ještě dodal: „Moc špatná zpráva. Objevili nás!“

Carmichael a tři další Mooreovi lidé z jednotky SEAL se dostali nahoru na plošinu a pokusili se zneškodnit nálože, které tam uložily jednotky Revolučních gard. Mooreovi muži byli připravení, viseli pod konstrukcí a Moore věděl, že ty, kteří jsou již ve vodě, musí poslat pryč. Přikázal jim zmizet i se svými miniponorkami SDV pro přepravu výsadkových týmů. Uposlechli jen váhavě. Potom Moore zavolal veliteli jednotky úkolového uskupení a vyzval ho, aby vzal nafukovací člun s pevným trupem vyslaný od iráckého hlídkového člunu, ve kterém ve skutečnosti seděla jednotka SEAL. Zodiak je dopraví pryč mnohem rychleji než SDV. Problém byl v tom, že na dobu, kdy budou tohle místo opouštět, potřebovali nějak zaměstnat pozornost vojáků na plošině.

„Mako Dva, váš tým do vody! Seskočit!“

„Rozumím!“ zakřičel Carmichael. Do toho se mísilo práskání výstřelů.

Moore přihlížel, jak jeden z mužů dopadl do vody, po něm druhý.

Kde jsou ostatní? „Mako Dva, je vás nějak málo!“

„Já vím! Šestka to koupil, musím ho dostat ven!“

Ve vysílačce se jeden přes druhý ozývaly hlasy, do toho zněla střelba, připomínala popraskávání statické elektřiny a odsekávala jednotlivá slova. Potom, na okamžik, jenž Mooreovi připadal jako celé roky, po které od té doby prožívá svůj smutek, slyšel jen vlastní dech. A pak…

Towers na něj stále ještě mluvil. „Moore – jste tam?“

„Jo, jsem.“

„Teď mě poslouchejte, a poslouchejte mě dobře. Jak se zdá, vaše agentura se o pana Jorgeho Rojase už pěkně dlouho důkladně zajímá, tak důkladně, že pro ni už přes rok pracuje v přísném utajení agent, vlastně agentka… Klasická ukázka toho, jak pravá ruka neví, co dělá levá.“

„Moment – co mi to tu vykládáte, krucinál?“

„No co: to, že ta agentka je přítelkyně toho mládence. Jo, kamaráde. Patří k CIA, už dávno ji nabrali v Evropě. Je vládní agent, jako vy. A vy mi tady teď říkáte, že se vám prostě ztratila, že ji nějací chlápci unesli?“

Moore sevřel zuby. „Doprdele!“ Hned však pokračoval: „Kdepak, ti dva se nám neztratili. Ještě se vám ozvu.“

Překvapený? To Moore nebyl. Naštvaný? Zklamaný nade vše očekávání? Plný chuti přizabít ouřadu, co sedí někde za stolem a jeho – Mooreovým – nadřízeným nic ani nenaznačil? To ano, ovšem. Složku mise nazvané Úkolové uskupení Juárez někdo buď ignoroval, nebo ji neposlal na ten správný stůl, odkud by se činnost všech agentů pracujících na tomto případu dala sjednotit a koordinovat. Tohle nebylo poprvé, kdy opožděné nebo útržkovité informace zavinily, že při některé Mooreově operaci došlo k narušení komunikace. A určitě to nebude ani naposled. Téměř nulová spolupráce mezi FBI a CIA byla celkem běžným jevem a to, co se Moore nyní dozvěděl, celou situaci jen komplikovalo a jeho to samozřejmě navztekalo.

Ukončil hovor. Zpoza rohu se vynořili Fitzpatrick a Torres, přijeli v malém bílém autě z půjčovny. Moore se posadil na zadní sedadlo. „Tamhleto modré auto,“ ukázal. „Držte se zpátky. Jestli ti dva nejsou mrtví, tak vyjdou ze dveří právě tam.“

A opravdu – vyšli „tam“, oba, Miguel i Sonia. Vedla je dvojice mužů s namířenými pistolemi. Nasedli do sedanu a rychle odjížděli.

„Vteřinku počkám a pojedu za nimi,“ řekl Fitzpatrick.

„Ale opatrně,“ varoval ho Moore.

„Corrales má spoustu nepřátel,“ ozval se Torres. „A jeho nepřátelé by měli být našimi přáteli, ale nejsou. Ukradli nám naši dojnou krávu!“

„No to je teda vážně neštěstí,“ poznamenal Moore.

„Teď nemáme nic!“ vyprskl zlostně Torres. „Co řeknu šéfovi, hergot?“

„Jen klid! Přece jsem vám vysvětloval, že skupina, pro kterou pracuju, je mocná, mnohem mocnější než banda nějakých ksindlů s pistolema.“

Pohlédl na Fitzpatricka; ten jen tak tak, že se neusmál.

„Jestli se nám ztratí, někdo to pořádně odskáče,“ vyhrožoval Torres. „Já to ale nebudu!“

„Jestli okamžitě nezavřete hubu, tak vás nakopnu do toho vašeho tlustýho zadku, až vyletíte z auta a budete pěkně šlapat pěšky – drsňáku,“ pronesl opovržlivě Moore.

Torres se jen ušklíbl a nahnul se k Fitzpatrickovi. „Tak koukejte, ať se vám teda neztratí.“

„Podívejte – žádám vás, abyste nám řekli, kam nás vezete,“ zlobil se Miguel. „Jestli je to obyčejný únos, otec zaplatí a ještě dneska to vyřídíme, jo?“

Řidič s tmavou pletí, z jehož tváře se toho nedalo moc vyčíst, protože právě vjeli do stínu vyšších budov, se na něj ohlédl a usmál se. „Jistě, šéfe, jen si poslužte.“

„Co jste zač, a kam nás vezete?“

„Jestli nepřestanete mluvit, dáme vám roubík,“ dodal řidič.

Sonia položila svou ruku na Miguelovu. Muž na sedadle spolujezdce na ni stále mířil pistolí. Zezadu se k nim připojilo další auto plné mužů.

„Migueli, nech to být,“ řekla Sonia. „Stejně nám nic neřeknou, tak šetři dechem. Radši se pokusíme zachovat klid. Všechno bude v pořádku.“

„Jak to můžeš vědět?“ Miguelovi vyhrkly slzy. „Budou nás mučit a pak nás zabijou. Kurva! Doprdele, musíme se dostat ven!“

„Ne,“ mírnila ho Sonia a sevřela mu ruku. „Neudělej nějakou pitomost. Dopadne to dobře, oni jen chtějí peníze. Právě tohohle se tvůj otec bál. Jenom bych byla ráda, kdyby býval Corrales odvedl lepší práci.“

„Jak ho uvidím, zabiju ho.“

Sonia pokrčila rameny. „Možná je mrtvý už teď.“

Corralesovi se podařilo dovolat se do hotelu. Ohlásil se mu Ignacio; ten doběhl pro Mariu. Corrales blábolil cosi nesrozumitelného – že potřebuje, aby Maria sehnala nějaké lidi a přišla si s nimi pro něj. A že potřebuje do nemocnice, prý ho postřelili.

Vymotal se ven z budovy, šel dál, přešel asi jeden blok a od té doby nevěděl, co se s ním děje.

„No tak, Dante, proberte se!“ slyšel Pabla.

Otevřel oči; víčka se mu chvěla. Byl ve svém hotelovém pokoji. Vedle Pabla stál neznámý muž. Měl dlouhé šedivé vlasy, řídký plnovous a tlusté brýle.

„Tohle bude hodně drahé,“ pronesl ten člověk.

„Dante, tohle je doktor, vyndá vám z ramene tu kulku. A na nic se nebude ptát.“

„Jak jste vyvázli vy?“

Pablo nabral zhluboka dech. „Jednoho jsem dostal, ale co se stalo s Raúlem, to nevím. Potom jsem vás našel ležet na ulici, právě včas – ale s tím si teď nedělejte starosti. Doktor vám dá nějaké léky, aby vás uspal. Pak už vám bude líp. Mluvil jsem s Mariou a s pár hochama. Přiletí sem pro nás, jak jste chtěl.“

„Odtud nemůžeme! Ztratil se nám šéfův syn!“

„Ale klídek, klídek, najdeme je.“

„Kdepak, nenajdeme! Mají je v rukou ty zkurvený Guatemalci!“

Pablo sebou trhl leknutím. „A proč zrovna oni?!“

„Protože jsem jim nezaplatil, a teď budu muset Castillovi říct, co se stalo. Ten mě zabije.“

„Nic mu nepovídejte, vezmu si to na starost sám. Buďte v klidu, příteli. Všechno dobře dopadne.“

Jenomže nedopadne. Když mu doktor přiložil na obličej masku, Corrales měl znovu vidiny – zuřící požár a v něm rodiče se spálenými obličeji a seškvařenou kůží vycházejí ze svého starého hotelu. A viděl otce, jak zvedá varovně prst se slovy: „Říkal jsem ti, aby ses nikdy nedával s kartelem dohromady. To oni nás zabili. A teď zabijí tebe.“

25. JESTLI USTOUPÍM, ZABIJ MĚ

San Juan Chamula

Chiapas, Mexiko

Moore, Fitzpatrick a Torres jeli za modrým sedanem a za zelenobílou dodávkou. Ta podle všeho vedla sedan ven ze San Cristóbalu de las Casas a dál do podhůří k městečku San Juan Chamula, vzdálenému asi deset kilometrů. Jak se Moore dočetl, právě tam se Tzotzilové, domorodí, původně mayští obyvatelé, chystají uspořádat na začátku léta karneval, který přiláká turisty. Tance, zpěv, hudba naživo, ohňostroje a dlouhé průvody nejenže návštěvníky pobaví, ale do jinak chudého městečka přinesou i velmi potřebné peníze.

Torres co chvíli pobízel Fitzpatricka, aby se držel za oběma auty blíž. Moore musel Torrese krotit, důrazně mu připomínat, že jestli je únosci zpozorují, rukojmí zabijí a pro seňora Zú?igu nezbude žádná dojná kráva, ani nedojde na vyjednávání, která sinaloaským otevřou tunely pod hranicí.

Ani Torres, ani Fitzpatrick ovšem netušili, že Miguelova přítelkyně Sonia Batista (jejíž pravé jméno bylo Olivia Montello) má v rameni voperovaný čip, s jehož pomocí má Služba přehled o tom, kde se Sonia nachází. Moore se potřeboval aspoň na chvilku zbavit Torrese, aby mohl Fitzpatricka seznámit s novou situací. Oba si však nyní museli držet bezpečný odstup. Mezitím Towers a ostatní ze Služby dělali všechno pro to, aby únosce spolehlivě identifikovali. Moore i Towers se shodovali v názoru, že s největší pravděpodobností jde o Supy-mstitele, guatemalskou eskadru smrti, která z jakéhosi důvodu udělala na juárezský kartel podraz. Nakonec – Moore i ostatní byli jen pár stovek kilometrů od guatemalské hranice a vztah mezi Guatemalou a juárezským kartelem byl dobře zdokumentovaný. Moore jen neměl ponětí, co mohlo tento vztah nabourat, ale tihleti lidé nejsou žádní mladí, přihlouplí, čerstvě vylíhnutí gauneři. Hned při první instruktáži k misi Towers upozorňoval, že ve srovnání s Guatemalci jsou mexičtí sicariové mírné ovečky. Mnozí z těchto Guatemalců původně sloužili v armádě nebo patřili ke skupině speciálních sil známé jako Kaibiles, jejichž heslem bylo: Dokud půjdu vpřed, následuj mě. Když se zastavím, popožeň mě. Jestli ustoupím, zabij mě.

Ještě výraznější však byla jejich schopnost držet se v mezích. Oblékali se jako civilisté, nosili jen pistole a jejich činnost byla zatím celkem jednoduchá. Moore ovšem předpokládal, že to samozřejmě nebude trvat věčně. Je s tím konec už teď, jsou připravení vyjednávat a současně očekávají odvetu. Moorea zamrazilo, když si představil, jak se Sonii dotýkají, zneužívají ji a mučí. Až se z té představy roztřásl.

Vytáhl telefon a v minutě měl družicový snímek městečka a signál ze Soniina vysílače GPS. Signál se Mooreovi jevil jako modrý bod, sunoucí se pomalu po linii silnice.

Torres se mu nahnul přes rameno. „To zrovna teď koukáte na mapy?!“

„Co vás vede. Na porno.“

„Proč ze sebe musíte pořád dělat takovýho blbečka?“

„Nenuťte mě, abych na to odpovídal,“ usadil ho Moore. Tlusťoch už jeho trpělivost napínal přespříliš.

Další údaje o Chamule uváděly, že městečko má svou vlastní policii a že do něj nemají přístup žádné vnější vojenské ani policejní útvary. Pro turisty platí na většině míst v městečku zákaz fotografovat. Skutečně – zavedli zde velmi přísná opatření. Ale co když jsou Supi domluvení s místní policií? Co když ten únos naplánovali společně s ní a nyní mají dokonalý bezpečný úkryt, odkud můžou vést vyjednávání? Tahle možnost se jevila jako pravděpodobná, protože únosci nezamířili zpátky do Guatemaly.

Fitzpatrick jel po bídně dlážděné silnici, stoupající v mnoha zatáčkách ke kostelu San Juan, skromné stavbě s bílými, zaprášenými zdmi, se zelenými parapety a s podloubím dlážděným ozdobnými dlaždicemi. Moore vyzval Fitzpatricka, aby zaparkoval v řadě taxíků a aut turistů, naproti několika stánkům, stíněným pestrobarevnými slunečníky. Nad hlavami jim pleskaly řady fáborů, upevněných na věžičkách kostela. Bylo zde tržiště, labyrintem mezi pulty se proplétaly stovky lidí. Ovoce bylo vyložené v úhledně uspořádaných hromadách na pultech nebo na přikrývkách rozprostřených na trávníku, hromádky citrusových plodů byly seřazené jako kuželky.

„Teď tu přece nemůžeme zůstat stát!“ vyštěkl Torres a ukázal na prchající auta. „Ztratí se nám!“

„Já to auto sleduju, ty troubo.“ Moore mu ukázal svůj telefon. „Vysílač GPS. Uložil jsem jim ho tam.“

„A kdy?“

„Než jste se ke mně dostali,“ lhal Moore. „A teď držte zobák. Vystupujeme. Za kostelem je hřbitov. Jdeme tamhle do těch kopců.“ Palcem a ukazovákem si na dotykovém displeji přiblížil záběr. Únosci zastavili před skupinkou domů západně od hřbitova. Kopce poslouží jako výtečná pozorovatelna.

„Heleďte – jak to, že si s ním tak dobře rozumíte?“ vybafl Torres na Fitzpatricka.

„Protože je dobrej. Vysledoval je. Nebo jste to snad byl vy? Bez něj se nám už dávno ztratili!“

Torres vychrlil jen tak pro sebe celou záplavu nadávek, potom se vyvalil ven z auta. Zvedl k očím fotoaparát, že bude dělat něco, čím bude připomínat turistu, ale Moore mu aparát srazil dolů.

„Co je zas, kčertu?“

„Žádné fotografování – už jsem vám to přece říkal. Tady to nemají rádi. Jdeme!“

Z kufru auta vyndali tři těžké batohy nadité různým vybavením – včetně tří rozložených odstřelovačských pušek v pouzdrech.

Stoupali po úzké kamenité stezce plné hlubokých rýh, vymletých letními dešti. Torres v nich dvakrát zakopl. Potom uviděli hřbitov, bílé, modré a černé dřevěné kříže, kolem hřbitova vytáhlé, štíhlé borovice a sloupy elektrického a telefonního vedení. Dole byly ruiny kostela San Sebastiana; věže už dávno spadly, v zažloutlých, drolících se zdech se klikatily hluboké trhliny, připomínající síť žil pod kůží. Horní hrany zdiva pod střechou zarostl mech a pokryla je vrstva plísně.

Došli na vrchol nejvyššího kopce. Moore je odvedl k borovicovému hájku; tam zalehli. Moore zapnul kameru ve svém telefonu a aktivoval systém rozšířené reality, jímž se telefon změnil v zobrazovací zařízení podporované počítačem. Obraz se překryje sítí rámečků a zobrazí se databoxy s údaji o velikosti a rozměrech různých konstrukcí, struktur a cílů nacházejících se v zorném poli. Kromě toho systém pronikne do proudů dat v reálném čase zobrazujících údaje o domě, do kterého Soniu a Miguela odvedli. Moore věděl, že pozornost všech tam daleko doma se na ten dům rovněž soustředí; obraz se mu načte ve třiceti vteřinách. Nasadil si do ucha sluchátko Bluetooth a zapnul je.

„Torresi, vidíte ten modrý dům tam dole, hned vedle toho vyššího bílého?“

„Vidím.“

„Tam drží Soniu a Miguela. Nejspíš se pokoušejí udělat totéž, co jsme měli v úmyslu my, takže nemáme moc času. Už teď mofeá telefonují Rojasovi.“

„Tak to je konec! Jak mu můžeme tvrdit, že máme jeho syna jako rukojmí, když ho unesli tamti?“

Moore se křivě pousmál. „No – to bychom mohli zatím nechat plavat – aspoň do té doby, než rukojmí zachráníme… No, a pak je můžeme unést zase my.“

„A proč nemůžeme prostě počkat, až se tu Rojas ukáže?“ zeptal se Fitzpatrick.

„Nedá se nijak zaručit, že se ukáže. My pro naše vyjednávání sice vycházíme z toho, že se dostaví osobně, jenomže nevíme, jak si to představují tamti – třeba chtějí hlavně peníze a je jim jedno, kdo je přinese,“ poučil ho důrazně Moore. „Máte v batohu triedr?“ zeptal se Torrese. „Teď nespusťte ten dům z očí. Flexxxi?“

Fitzpatrick zvedl obočí.

„Vy se přesunete tamhle o kus dál, odkud budete vidět na policejní stanici. Ukážu vám šikovné místo.“

Moore mávnutím ruky Fitzpatricka vyzval, aby se k němu připojil. Prošli mezi několika stromy a za chvíli byli na místě, kde je Torres už nemohl slyšet.

Moore ze sebe vychrlil všechno, co nového se dozvěděl.

„No kurva…“ Fitzpatrickovi to sdělení málem vyrazilo dech.

„Jo, mluvíte mi z duše,“ podotkl Moore.

„Takže nakonec je z toho vlastně záchranná akce.“

Moore přikývl. „Teď jenom nevím, co s Torresem.“

„Mohl by být těžkým problémem – doslova i obrazně,“ utrousil Fitzpatrick.

Moore se jeho vtipu jen pousmál. „Teď ho pořád ještě potřebujeme. Jen mám strach z toho, že chce Soniu zabít. Už to řekl. Myslí si, že tím toho mládence donutí k povolnosti. Mohlo by se stát, že se mu ji podaří zastřelit, až spustíme akci.“

Fitzpatrick pokrčil rameny. „Zatím na něj budeme dávat pozor, povedeme to v patrnosti… Ledaže byste chtěl, aby se připletl do křížové palby –“

„Nebo ho pošleme do nějaké sebevražedné akce.“

„No vidíte!“ Fitzpatrickovi nad tím nápadem zasvítily nadšením oči. „Ať si tlouštík myslí, že z něj bude hrdina!“

„Stejně ovšem uvažují i velcí duchové, kamaráde.“

Fitzpatrick přikývl. „Žádný problém. Mě už mockrát napadlo toho šmejda oddělat, takže něco vymyslíme.“

Moore se zastavil a zadíval se na tržiště; ve výhledu mu částečně bránily ruiny. „Karneval začne při západu slunce. Střelba, ohňostroj – to všechno dělá stejný rámus. Tohle bude asi tak jediný kousek štěstí, co nás zatím potkalo.“

„Však já ho chytím za pačesy. Takže: když se dostaneme k Miguelovi a k té dívce, co pak s nimi?“

Moore se rozesmál. „Víte co? Ještě nikdy jsem se nemusel ptát, co asi tak dělat s…“

„Já myslím, že… když máme u Rojase a u jeho rodiny nasazenou agentku v přísném utajení, potřebujeme je vůbec držet ještě jako rukojmí? Původní plán je teď možná na hovno. Ten tým v přísným utajení, se kterým ona pracuje, se prostě musí začít bavit taky s námi.“

Otázka zůstala otevřená. Moore zavolal Towersovi, podal mu hlášení a od Služby dostal oficiální rozkazy: Zachránit Soniu Batistu, ale v žádném případě nezasahovat do její mise. Moore a Fitzpatrick si to vyložili tak, že ty dva zajmou a pak pustí.

Tlusťochu Torresovi se to ovšem nebude zamlouvat. Kdepak – ani trochu se mu to nebude zamlouvat.

Podle úsloví „My o vlku…“ Torres právě v té chvíli volal Mooreovi. „Co je?“ zeptal se Moore.

„Přijelo další auto. Dostali jednoho z Corralesových lidí, zrovna ho odvádějí do domu.“

„Kterého? Raúla, nebo Pabla?“

„Myslím, že Raúla.“

„Určitě mají jen jednoho?“

„Zaručeně.“

„Hned jsem u vás.“

Miguelovi spoutali ruce za zády kusem drsné, opršelé pletené šňůry na prádlo, dalším kusem mu spoutali nohy. Musel sedět v rohu na staré dřevěné židli nedaleko zadního okna. Sonia byla spoutaná také, seděla naproti němu na podlaze, nakloněná dopředu. Bezmyšlenkovitě zírala do prázdna.

Bylo tu celkem šest mužů. Miguelových otázek si nevšímali, žádný z nich mu neodpovídal. On i Sonia asi před deseti minutami zmlkli a nyní jen poslouchali, co vykládá do telefonu muž s šedivými, nakrátko ostříhanými vlasy. Postavou byl nejvyšší ze skupiny. Říkali mu kapitán Sálou. Hovořil polohlasem a kvůli jeho přízvuku i rychlé mluvě jen stěží dokázali rozpoznat, o čem mluví.

Miguel byl skleslý na duchu, ztěžka dýchal a svíral se mu žaludek. Zklamal svou přítelkyni i otce a zneuctil památku své drahé matky, dopustil, aby se s ním zacházelo jako s obyčejným šachovým pěšcem. Bylo zřejmé, že jestli tihle lidé nedostanou, co chtějí, zavraždí jeho i Soniu. Jim dvěma zbývá jediné – modlit se, aby smrt byla rychlá.

Avšak soudě podle chlípných pohledů a výrazu v očích únosců jim nic takového nebude dopřáno. Ti chlapi si očividně brousí na Soniu zuby.

Jak se to ksakru mohlo stát? Protože otec najal jako ochranku bandu ničemných pablbů… Ale měl by to klást za vinu právě jemu? Ty lidi možná najal Femando. Možná je to jeho vina. K tomuhle všemu vedla jeho neschopnost…

Sonia k němu zvedla oči plné bolesti.

„Neboj se,“ hlesl. Sotva ze sebe dokázal vypravit byť i jediné slovo, v ústech mu vyschlo. „Otec si to s tímhle dobytkem vyřídí. A vyřídí to rychle.“

Pohlédla na něj, potom na okno, její pohled se vrátil na dřevěný stolek a židle, kde seděli dva muži a pili z láhví kokakolu. Dovnitř vešel třetí, nesl několik olivově šedých batohů s nášivkami znázorňujícími planoucí meč. Hodil je na podlahu se slovy: „Každý teď ponese vysílačku. Kapitánův rozkaz.“

Otevřely se přední dveře a do místnosti vešli tři další muži. Strkali před sebou jakéhosi člověka. Miguel s údivem zíral na jednoho z Corralesových poskoků, Raúla, kterému se také podařilo nechat se chytit. Byl spoutaný a v ústech měl roubík. „Je to váš zaměstnanec?“ zeptal se Sálou Miguela.

„Ano,“ odpověděl. „Můj tělesný strážce. Že si ale vedl moc dobře… co?“

Sálou i ostatní vyprskli smíchem. Potom Raúla postrčili do obývacího pokoje. „Chceme jen svoje peníze,“ oznámil už vážně Sálou.

„Nevím, o čem mluvíte. Co jste zač?“

Sálou se ohlédl na ostatní, jako kdyby se dožadoval jejich souhlasu. Nakrčil nos jakoby odporem nad puchem šířícím se od Raúla. „Jsme vojáci bojující za spravedlnost. A chceme, abyste to vy a vaše roztomilá přítelkyně pochopili. Chceme, abyste věděli, že jsme muži, kteří drží slovo. A dokážeme vám to.“

Dva z mužů strčili do Raúla tak neurvale, že upadl obličejem na zem mezi Miguela a Soniu. Jeden z mužů si na Raúla sedl, druhý mu přirazil nohy k podlaze, třetí ho popadl za vlasy.

Další zmizel v kuchyni a vzápětí se vrátil se sekerou s dlouhou násadou. Miguel při pohledu na něj ztuhl.

„Ne – počkejte, tohle přece není nutné!“ dostal ze sebe. „Otec má peníze. Chcete peníze? Dáme vám je. Nic takovéhleho není třeba!“

Sálou si od muže sekeru vzal a palcem zkusil její ostří.

„My vám věříme,“ ozvala se Sonia. „Věříme vám, že nás zabijete, nic nám nemusíte dokazovat, víme to i bez vás!“

„Tohle není jenom pro vás,“ prohlásil Sálou, „ale pro všechny, kdo nás oklamali a zneužili.“ Ohlédl se přes rameno na dalšího ze svých lidí. Ten z jednoho batohu vytáhl videokameru. LED blikala modře, kamera byla připravená.

Raúl začal ječet, přestože měl v ústech roubík, kroutil se ze strany na stranu, aby se vysvobodil. Nebylo mu to nic platné, tři muži ho tiskli pevně k podlaze. Sálou je obešel a jen tak jakoby zkusmo mával sekyrou.

„Nedívej se na to,“ hlesla Sonia.

Miguel zavřel oči, potom to však nevydržel – a právě v okamžiku, kdy je otevřel, se Sálou rozmáchl a sekera se dlouhým obloukem snesla dolů.

„Do hajzlu – oni ho zabili!“ pronesl Torres a spustil triedr od očí.

Moore mu jej vytrhl z ruky. Muž se sekerou, kterého viděl za oknem, byl podle všeho vůdce, zřejmě byl i nejstarší z nich. Nyní sáhl pro cosi dolů. Moore si okamžitě uvědomil, co to bude, a neodvážil se dívat dál.

Kolegyni agentku dělila od smrti jediná rána sekerou a v cestě jí stál jen on a jeho dva společníci. Tíha té odpovědnosti ho dusila, připadala mu až příliš známá; nechtělo se mu věřit, že se historie zase opakuje. Ale opakovala se a opakovat se bude, protože vesmír má velmi temný, zlověstný smysl pro humor. Takže tahle tíha vždycky znovu a znovu spočine na něm.

Zavřel oči a poslouchal hlasy znějící mu v hlavě.

„Zodiak je na cestě! Třicet vteřin. Bere dva. Mako Jedna, potřebujeme vás nahoře, hned!“

„Jdu. Mako Dva, padáme!“

„Ještě ne – pořád se nemůžu dostat k Šestce!“

„Mako Jedna, tady Raptor. Jsem pod palbou, už tu nemůžu dlouho zůstat. Ať vaši lidé vylezou z vody a zmizí z plošiny! HNED!“

Nyní do toho zazněl další hlas, tentokrát ženský, tichý a nevzrušený: „Ale chápete, že to, co se stalo, se nedá změnit, ať si to připomínáte, kolikrát chcete? Chápete, že vaše vzpomínka na výsledku nic nezmění? To, co se stalo, si nesmíte v představách pořád znovu a znovu vyvolávat.“

„Já vím.“

„Jenže právě to vy děláte! Přehráváte si v představách tu událost znovu a znovu, protože někde v hloubi duše pořád věříte, že můžete něco změnit. Ale nemůžete.“

„Nikdo nezůstane sám někde vzadu, opuštěný.“

„Víte, kdo tam takhle zůstal? Vy. Svět jen tak prochází kolem vás, protože se s ním nedokážete srovnat, shodnout. Takže žijete v očistci a myslíte si, že kvůli tomu, co se stalo, nesmíte být šťastný.“

„A jak můžu být šťastný? Jak se můžu z tohohle života těšit? Vy jste psychiatrická. Na všechno máte odpovědi, tak mi teda povězte, jak po tom všem, co jsem provedl, mám být šťastný, hergot?“

Moore otevřel oči; Torres mu sebral triedr a znovu se díval do vzdáleného okna. „Vidím tam nějaké vojenské batohy. Tohle je o moc horší, než jsem si myslel.“

Moore zhluboka nabral dech a stiskl zuby. „Toho mladíka a jeho přítelkyni dostaneme ven. Nesmíme o ně přijít.“

„Zatím jich je tam sedm. Dva jsem viděl odcházet. A kdoví, kolik dalších jich mají v San Cristóbalu.“

Moore se zamyslel. „Viděl jsem, jak sebrali Corralese. Možná je už mrtvý, protože sem ho nepřivezli.“

„Možná utekl. Je hladký jako úhoř, hajzl jeden.“

Moore vstal a poodešel stranou, dál od Torrese. Zavolal Towersovi a řekl mu, ať družice pozoruje městečko a pátrá po Corralesovi a Pablovi. Pak mu ještě pověděl o popravě a o vojenských batozích.

„No a je to tady. Supi-mstitelé dělají podraz na juárezský kartel a my jsme uvízli mezi dvěma mlýnskými kameny.“

„Poslyšte, hodně toho od vás potřebuju, a potřebuju to rychle.“

„Tak povídejte.“

„Zdá se, že se začnou dorozumívat vysílačkou. Potřebuju odposlech – a to, co uslyšíte, se musí dostat co nejrychleji i ke mně.“

„Dost těžká věc.“

„Prdlajs!“

„Co dalšího?“

„Můžeme odposlouchávat Rojase?“

„Podle sdělení se o to přísně utajený tým snaží už celé měsíce, ale on má elektronická protiopatření a hackery, co nedělají nic jiného, než že slídí všude, kde by mohlo docházet k úniku, takže se našim hochům nedaří.“

„Co Corralesovy hovory?“

„Kdybychom od něj něco slušného zachytili, už bych s tím dávno vyrukoval. Pravda – jeho hovory zachycujeme už od samého začátku, ale on si dává moc dobrý pozor na to, komu volá a co říká… Ví, že ho odposloucháváme.“

„No dobrá, tak teď aspoň zjistěte, jestli je naživu. A Pablo taky.“

„Ještě něco?“

„Jo,“ odkašlal si Moore. „Bylo by fajn mít k dispozici jednotku SEAL.“

„Zavolám jim.“

Moore vypnul telefon a vrátil se k Torresovi. „Co se tam děje teď?“

„Bylo to drsný, člověče! Té holce pomazali celý obličej krví.“

„Ale nic jí neudělali.“

„Zatím ne.“

„Kolik jich tam je?“

„Šest nebo sedm. Čtyři asi hlídají venku, pátý určitě sedí v dodávce na ulici. Kolik jich ale vlastně v dodávce je, to nevím.“

„Dobrá, Luísi. Jestli tady máme dokázat něco kloudného, potřebuju vás – na nejtěžší práci.“

„Podívejte se na mě,“ prohlásil Torres chvástavě. „Myslíte, že se těch kokotů tam dole bojím?“ Moore se usmál. „Fajn. Tak poslouchejte.“

26. POKUSY

Nájemný dům La Estancia

Juárez, Mexiko

Gloria se od Towerse dozvěděla, že Johnnyho Sancheze a jeho přítelkyni nezavraždili lidé ze Sinaloy. Prostřednictvím Moorea, který je teď v jihovýchodní části Mexika, Towers potvrdil, že novináře zabila guatemalská eskadra smrti, Supi-mstitelé.

Když Gloria Gómezovi naznačila, že si myslí, že tu vraždu možná spáchali Guatemalci, inspektor ji odbyl jen lhostejným mávnutím ruky. „Johnny podával zprávy o kartelu a zaplatil za to. Udělali to sinaloaští. A tím to hasne.“

Ale přece jen zbledl a dlouze, znepokojeně se na ni podíval. Pak prohlásil, že jde domů a ona že by měla jít také.

Po události před policejní stanicí se Vega Gómezovi svěřila, že mu bude důvěřovat, protože se bojí, že všichni kolem jsou zkorumpovaní – a ona nechce udělat nic víc než správnou věc.

„A co když ta správná věc je dívat se jinam?“ opáčil Gómez. „A třeba se smířit s tím, že ať uděláme cokoliv, nic na tom všem nezměníme? A že někdy je nutné proti ohni bojovat ohněm?“

Gloria na něj jen bez hnutí hleděla.

Uchopil ji za ruce. „Viděla jste to samé, co já. A teď taky víte to, co já.“ Potom udělal něco, co ji ohromilo. Pustil její ruce a pevně ji objal. Potom se odtáhl, v očích měl slzy. „Je mi líto, že jste sem přišla a viděla pravdu v celé její nahotě. Je to trpká pravda, ale musíme ji přijmout.“

Gloria strčila klíč do zámku dveří svého bytu. Něco však nebylo v pořádku, klíč nešel zasunout tak hladce jako obvykle. Většina lidí by se nad něčím podobným nejspíš vůbec nepozastavila, brala by to jen jako drobnou nepříjemnost. Gloria si však velmi pozorně všímala všeho kolem sebe, zvlášť nyní, zde v Juárezu. Kdyby jí unikla třeba jen úplná maličkost, mohlo to znamenat smrt. Zhluboka se nadechla; někdo asi zkoušel otevřít dveře paklíčem.

Vytáhla zbraň, otevřela dveře a vešla dovnitř.

Ozvalo se šoupání nohou a potom –

Napadl ji zezadu. Mužský hlas, zachrčení, jak napínal síly, když se pokoušel omotat jí kolem krku drát, ale to už se Glorii podařilo reflexním pohybem dostat pod drát ruku, ještě než jí krk sevřel. Prudkým obratem strhla útočníka s sebou, drát se jí přitom zařízl do dlaně.

Chodba byla dosud temná, takže se nepokoušela otočit, aby útočníka viděla, jen protlačila ruku podle těla za sebe a od boku vystřelila – jednou, podruhé. Drát povolil. Vykřikla, vrhla se dopředu, otočila se a vystřelila znovu.

Oknem obývacího pokoje dopadl dovnitř kužel světla. Nyní toho člověka uviděla – byl sotva tak velký jako ona, na sobě měl džíny a šedivé tričko, na obličeji kuklu. Ležel na zemi, kulky ho zasáhly do prsou.

Ztěžka dýchala. Vzduch byl plný zápachu spáleného střelného prachu, ústa měla plná slin. Vtom zachytila jakýsi pohyb v ložnici. Ještě jeden? Uslyšela zvuk otvírané kličky okna. Kdosi se pokouší dostat ven.

„Ani hnout!“ vykřikla a vrazila do ložnice. Uviděla muže oblečeného podobně jako ten první, chystal se vyklouznout oknem ven. Měl tu být jako záloha, ale dostal strach. Gloria byla plná adrenalinu a také se bála, že se muž otočí a zaútočí na ni nějakou zbraní. Vystřílela do něj všechny zbývající náboje. Chlap se skácel zpátky do místnosti. Gloria v několika vteřinách instinktivně vyhodila prázdný zásobník, vrazila do pažby plný a natáhla závěr.

Rozběhla se k vypínači, stiskla jej a prošla celý byt, komoru, koupelnu. Čisto. Poslali jen dva, mysleli si, že oddělat policajtku nebude nic těžkého. Teď tu stála a ztěžka dýchala.

Zaklela; snažila se dýchat zase normálně, ale v té chvíli jí vyhrkly slzy.

Vytáhla telefon a zavolala Towersovi. „Chci od toho zkurvenýho případu pryč! A chci odtud; hned teď!“

„Jen pomalu, pomalu! Řekněte mi, oč jde.“

Zavěsila; okamžik počkala, potom zavolala na policii. Přece od toho jen tak neuteču! umiňovala si. Ať už z pusy vypustím cokoliv.

Vylíčila policistovi na druhém konci linky, co se stalo. Někdo mezitím začal klepat na dveře, nejspíš domácí nebo nějaký znepokojený soused.

Zazvonil její telefon, volal Towers.

„Právě mě v bytě přepadli dva gauneři. Oba jsem je zabila,“ sdělila mu.

„Tak vás teda odtamtud odvoláme.“

„Ne.“

„Ale právě jste řekla

Já vím, co jsem řekla. Dokončím to tady. Gómeze zatknu sama.“

„No dobrá, tak teď vydržte. Dám vám do bytu nainstalovat nějaká čidla. Nic podobného se už nestane.“

„No, nevím. Ty hajzly poslal Gómez, aby mě zabili. Ví, že…“

„Teď musíte hlavně vydržet, protože až ho dostaneme, ostatní se povezou rovnou s ním. Pořádný zátah, přesně jako v Portoriku. Ale nesmíme se do toho hnát, uspěchat to – prozatím…“

„Já jen doufám, že se toho dožiju,“ pronesla úsečně. „Teď musím končit, tlučou mi tady na dveře a míří sem taky pár policejních jednotek…“

San Cristóbal de las Casas

Chiapas, Mexiko

Dante Corrales ležel v posteli, na rameni tlustou vrstvu obvazů, levou ruku měl v pásce. Vytrvale ho pronásledoval obraz otce s hořícím hotelem v pozadí. Namačkal číslo a poslouchal vyzvánění, na které se nikdo neohlašoval. Žádná hlasová schránka, jen nekončící bzučení.

„Pořád to nezvedá?“ divil se Pablo. Seděl na židli kousek od dveří na verandu.

„Co když se někdo od nás pokouší volat Miguelovi? Co když už naši vědí, že je něco špatně?“

„Když zavoláte Castillovi a povíte mu pravdu, víte, co řekne…“

„Bude čekat, že se pokusím uprchnout. Jenže v tom případě mě dostanou a zabijí. Utíkat nemůžu.“

„Dante, proč máte takový strach? Doprdele – máte vůbec tušení, co se teď stane dál?“

„Nemám.“

Corrales v duchu zaklel, potom zaklel nahlas. „Kurva, já měl tý svini Salouovi zaplatit, ale je to takovej ksindl… Může mluvit o štěstí, že dostal zaplaceno aspoň vůbec něco.“

„Máte ty peníze?“

Corrales zavrtěl hlavou. „Už jsou dávno pryč.“

„A to vás nenapadlo, že si přijdou pro zbytek?“

Ta slova málem vyloudila na Corralesově tváři úsměv. „Jo, já věděl, že přijdou, jenže jsem si představoval, že do tý doby budu mít nějaký další prachy za zásilky. Ale i tady se to posralo…“

Ozval se jeho telefon – číslo volajícího Corrales neznal. „Haló?“ ohlásil se.

„Corralesi, příteli, všiml jsem si, že se mi pokoušíte volat. Jsem štěstím celý bez sebe, že mi konečně věnujete pozornost.“

Corrales ztuhl. Sálou – a jeho hlas doslova přetéká chvástavým sebevědomím. „Jen ne tak zhurta,“ opáčil Corrales. „Takže – oč vám jde? Chytrému napověz… no, však to znáte.“

„Jsem zklamán.“

„Vím. Já se s vámi vyrovnám.“

„Trojnásobek toho, co jsem původně odhadoval.“

„Domluveno. A co chci, to víte.“

„Ovšem.“

„Kde jste?“

„Ale no tak, Corralesi, přece víte, že takhle to nejde! Řekněte mi, kde jste vy, a já pošlu auto.“

„Bude to nějakou dobu trvat. Nejméně čtyřiadvacet hodin.“

„Lituju, Corralesi, ale ode mě se čeká, že teď, po tom, co jste mi řekl, vám budu důvěřovat. Čtyřiadvacet hodin ale nemám, mám čas jen do půlnoci. Dohodnuto?“

„To nemůžu stihnout!“

„Ale jistě, můžete. Dá se to vyřídit elektronicky. Mám všechny informace, které potřebujete.“

Takhle se s ním ovšem Corrales vyrovnat nemínil, potřeboval hotové peníze, aby je mohl utajit před Castillem. Udělat to tak, jak chce Sálou, by znamenalo sáhnout na některý z účtů určených pro operace kartelu, a takové transakce by si Castillo samozřejmě povšiml.

„Přinesu hotové peníze. Do půlnoci,“ slíbil Corrales.

„Ne; jak jsem říkal, až budete připravený peníze poukázat, někoho pro vás pošlu. A už žádné další kličkování, Corralesi!“

„Rozumím.“

„To doufám. Je to vaše poslední šance. Vím, že vás ten váš omyl velice mrzí, a chci vám ještě naposledy pomoct, protože z toho budu mít prospěch. Jinak – Bůh vám pomoz… Bůh vám pomoz…“

Corrales zavěsil. „Potřebujeme sem dostat spoustu hotovosti, co nejrychleji,“ sdělil Pablovi. „Spoj se s Héctorem a pověz Famílii, že potřebujeme půjčku.“

„To si teď budeme půjčovat peníze od jiného kartelu?“

„Nekecej mi do toho! Prostě to udělej!“ Corrales sebou škubl; tepavá bolest v rameni řezala jako nůž.

Lékařský institut Jorgeho Rojase

Ciudad de México

Na parkovišti u zbrusu nového pětiposchoďového komplexu ordinací se shromáždilo asi dvě stě lidí. Jorge Rojas stál za řečnickým pultem. Napřímil ramena a ještě jednou se usmál na správní radu, vyšší úředníky a na desítky a desítky pracovníků, přijatých, aby tomuto ambicióznímu podniku pomohli prorazit do světa. Dostavila se také hrstka zástupců místních médií, ta potom vylíčí průběh historicky významného obřadu slavnostního přestřižení pásky.

Rojas se na slavnost dostavil nečekaně (původně kvůli svým cestovním plánům pozvání zdvořile odmítl), ale z Kolumbie se vrátil dřív a na poslední chvíli se přece jen rozhodl riskovat trochu nebezpečí a při slavnostním aktu pronést proslov.

Přijel v konvoji neprůstřelných SUV a jeho ochranka, tým dvaceti dobře ozbrojených mužů v nenápadných oblecích od Somozy, místo bezpečnostně zajistila. Rojas právě končil svůj proslov: „A jak jsem říkal, současný model lékařství má nedostatky. Naší nadějí je soustředit se pomocí reklamy na preventivní medicínu a využívat širší, cílený přístup ke zdrojům. Je to postup zaměřený na samotného pacienta, spíš než postup zaměřený obecně na systém zdravotní péče. Doufáme, že všechny občany Mexika – a každého z Latinské Ameriky – získáme pro myšlenku, že by se měl aktivněji podílet na péči o své zdraví. Dosáhneme toho tím, že budeme pomáhat neziskovým organizacím a poskytovat granty studentům, profesorům, výzkumníkům a ostatním pracovníkům ve zdravotnictví. Tento institut jsem založil s úmyslem pomoci lidem žít lépe a déle. Tak – a můžeme nyní přestřihnout pásku? Protože tamhle, myslím, už pro nás pro všechny mají churros a kávu!“

Přítomní se smáli. Rojas sestoupil z pódia, vzal si nůžky přehnaných rozměrů a za hlasitého potlesku pásku slavnostně přestřihl. Toužil po tom, aby se mohl otočit a zadívat se do třpytících se očí své manželky. Místo ní tu však byla Alexsi, jako vždy omračující zjev ve svých módních šatech a se šperky, ale přitom stále jen manekýna a jen sotva obdařená takovou vynikající schopností pohybovat se ve společnosti, jakou měla jeho manželka Sofia. Vedle Alexsi stál Castillo s prstem na sluchátku a tiše o čemsi hovořil s ostatními členy ochranky.

Než Rojas stačil odstoupit stranou, aby si přítomní mohli vyslechnout také pár slov ředitele nového institutu, do čela skupiny reportérů se prodrala Inés Ortega, reportérka XEW-TV, dáma středních let, která už několikrát předtím dělala s Rojasem interview a jejíž otázky ho znovu a znovu popuzovaly. Strčila mu před obličej mikrofon.

„Seňore Rojasi, jste jeden z nejbohatších lidí na světě a váš vliv je znát prakticky všude. Mobilem provozovaným Rojasem můžu mluvit při nakupování v supermarketu, který vlastníte vy, a platit penězi, které mám uložené v některé z vašich bank. Když jsem hotová s nákupem, můžu si dát šálek kávy v restauraci, která patří vám. Je těžké někam se před vámi schovat.“

„Jsem šťastný, když můžu pomáhat lidem,“ odtušil Rojas a odbyl ji mávnutím ruky. „Jestli nemáte nějaké otázky –“

„Vlastně mám: Jak reagujete na lidi, kteří o vás prohlásí, že jste chamtivý? Mnozí trpí hladem, vy bohatnete, protože, jak se zdá, žádný z vašich podniků nikdy nepadne…“

„Reaguji takhle.“ Rojas ukázal za sebe na medicínský komplex. „Děláme všechno, co jen můžeme, abychom společnosti něco odevzdali. Kritikové tu budou vždycky, ale fakta mluví sama za sebe. Jestli chcete mluvit o bohatství, pak tedy podle mého názoru je nutno bohatství chránit ve prospěch budoucích generací – proto je tak důležité, aby si mé podniky vedly dobře. Nejsem tu proto, abych pořád dál bohatnul, jsem tu proto, abych našim lidem a našemu prezidentovi pomohl pečovat o potřeby země – a jestli tomu lidé chtějí říkat chamtivost, pak je to dezinterpretace toho, co cítím v srdci.“

Odkudsi zezadu, za shromážděnou skupinou, se ozvalo prásknutí, jen o trošku hlasitější, než jako když bouchne výbušná žabka. Vzápětí následoval tupý úder, jako kdyby Rojas dostal ránu pěstí do prsou. Zavrávoral, hmátl za sebe, chtěl se zachytit zábradlí u schůdků, ale sáhl do prázdna; skácel se na schůdky a loktem se tvrdě udeřil o beton.

V davu se rozpoutalo peklo, lidé ječeli, někteří utíkali k zaparkovaným autům, jiní prostě padli na zem. Všichni hledali nějaký úkryt, kromě Fernanda Castilla. Ten zpozoroval vzadu v davu osamělého střelce a spolu s ostatními členy ochranky za ním vyrazil. Začali se stahovat kolem své kořisti jako roj.

Rojas koutkem oka viděl Castilla – uběhl sotva dvacet kroků a hned začal střílet. Muže zasáhl. Ten upadl, ani se nestačil dostat k pickupu, stojícímu pod dvěma mohutnými duby v zadní části parkoviště. Castillo sprintoval k ležícímu střelci a vpálil mu dvě kulky do hlavy. Rojase to zamrzelo, mohlo být docela užitečné toho člověka vyslechnout, ale na druhé straně tak významná postava veřejného života, jako je on, má mnoho nepřátel. Tohle mohl být nějakým trápením pronásledovaný občan, kterému jednoho dne přeskočilo a rozhodl se zabít někoho, o kom někde četl nebo koho viděl v televizi.

Alexsi i reportérka Inés stály hned vedle Rojase. Sáhl do vnitřní kapsy saka a vyviklal střelu, která uvízla v ohebné destičce. Natáhl ruku a oběma ženám střelu ukázal. „Díky bohu za ochranu,“ pronesl.

„Budeš muset zavolat Felipemu do Kolumbie a povědět mu o tom,“ řekla Alexsi.

Obě ženy pomohly Rojasovi na nohy. Kolem nich se seskupili lidé z davu i správní rada a ujišťovali se, že se mu nic nestalo.

Vrátil se k pultíku. To už v dálce ječely sirény. „Nejsem mrtvý!“ zakřičel. „A to, co jsme tu postavili, není sen!“

Při těch slovech mu dav začal provolávat slávu.

Později, na zadním sedadle svého neprůstřelného mercedesu, Rojas sledoval televizní záznam pořízený zpravodajským týmem. Reportáž přebíraly všechny větší sítě – Associated Press, BBC News World, Reuters a United Press International. Rojas věděl, že reportáž buď již vysílá, nebo bude vysílat, i každá větší síť v Mexiku a ve Spojených státech.

Znovu se pokusil zavolat Miguelovi. Nic, jen hlasová schránka.

„Od syna pořád žádné zprávy. Ani od Sonii,“ sdělil Castillovi.

„Od Danta taky ne, ale ještě počkáme,“ odvětil Castillo. „Třeba se něco stalo s přenosovými věžemi sítě – tím by se vysvětlovalo, proč se nám žádný z nich nehlásí.“

„Máte pravdu. Neměl bych se znepokojovat, ale jestli tyhle zprávy uvidí Miguel, určitě si bude dělat starosti.“

„Zavolá vám,“ ujišťoval ho Castillo. „A… pane, určitě nechcete jet do nemocnice?“

„Jedeme domů.“

Alexsi mu položila dlaň na hřbet ruky. „Nic se neděje, lásko. Díky bohu, že si dáváš takový pozor. A nebudu mít vůbec nic proti tomu, když do Kolumbie zase někdy poletíš.“

Maličko se pousmál a nutil se ke klidu.

Alexsi svraštila čelo. „Co myslíš – proč tě ten šílenec chtěl zabít? Ze žárlivosti? Po tom všem, cos pro svou zemi udělal? Já prostě nedokážu uvěřit, že na světě může být tolik nenávisti.“

„Tak tomu věř,“ odtušil Rojas. Zadíval se tmavě tónovaným oknem ven.

Vjížděli na dálnici a mířili do Cuernavaky a k jeho rezidenci na předměstí. Náhle zaječel: „Chci vědět, co to bylo za chlapa!“

„Jistě,“ ozval se Castillo. „Už na tom pracuju. Detektivové mi zavolají, hned jak budou něco mít.“

„Dobrá – výborně!“ Rojas se již uklidnil. Potom vydechl úlevou: přišla textová zpráva od Miguela.

Načetl si ji; zpráva však neměla text, byl to jen přiložený videozáznam. Poklepal na ikonu, natočil telefon na výšku a díval se na displej. Kamera postupně zabírala jakýsi neurčitý prostor, snad místnost, až se zastavila a ukázala se Sonia… a potom i Miguel. Rojas zatajil dech. „Fernando! Zajeďte na krajnici! Zajeďte na krajnici!“ Na displeji se ukázal muž. V ruce držel sekeru. „Nedívejte se,“ pronesl Soniin hlas. „Hlavně se nedívejte.“ Rojasovi se roztřásly ruce. „Ne!“

Soukromé letiště s nezpevněnou dráhou

asi 1600 kilometrů jižně od Mexicali, Mexiko

Než všechny své věci a výstroj přeložili do dvou skříňových dodávek a než všichni nasedli, nastal soumrak. Jedna z dodávek patřila instalatérovi, jeho křiklavé logo zabíralo celou jednu stranu karoserie; druhá dodávka sloužila k dopravě mořských produktů a uvnitř to páchlo rybami a kraby. Samad a jeho lidé se šklebili odporem, ale jiná auta neměli. Natlačili se tedy dovnitř do stísněného prostoru, vděčni Alláhovi, že mají aspoň tohle.

Samad odhadoval, že pojedou-li průměrnou rychlostí devadesát kilometrů v hodině, bude jízda trvat asi osmnáct hodin. Proto své lidi upozornil, že následující dva dny prožité na silnici budou dlouhé a namáhavé. Talwar a Niazi, kteří jeli v druhé dodávce, prohlašovali, že se ze všech sil vynasnaží udržet ostatní v klidu; připomenou jim také, že toaletu budou moci použít, jen když zastaví někde u pumpy. Pro tak velkou skupinu lidí to ovšem bude dost závažný problém.

Ujeli jen něco přes třicet kilometrů, když jedno auto zajelo na krajnici, mělo defekt, píchlou pneumatiku. Samad jen zoufale gestikuloval. Rezervu měli a kolo mohli vyměnit, ale ve Spojených státech už na ně čekalo mnoho, mnoho dalších lidí a z představy zpoždění se Samadovi až svíral žaludek. Vztekle zatínal pěsti. Řidiči, oba Mexičané, na sebe při vyměňovaní kola cosi španělsky pokřikovali. Samada se začínal zmocňovat neklid, podezření, že řidič jeho dodávky by mohl dostat všelijaké nápady; šel tedy k dodávce, naklonil se k němu a španělsky pronesl: „Důvěřujeme vám, že nás dopravíte k cíli. Nic víc po vás nechceme. A dostanete zaplaceno. Rozumíte?“

Muž jen polkl a přikývl.

V dálce křížilo oblohu linkové dopravní letadlo. Samad se obrátil tím směrem a sledoval, jak letadlo mizí v růžových oblacích plovoucích nad obzorem.

27. ZÁCHRANA

San Juan Charnula

Chiapas, Mexiko

Na hřbitov se snášely temné stíny, z řady křížů se nyní staly pouhé siluety rýsující se na pozadí plísní potažených zdí opuštěného kostela. Moore zalehl na břicho, pozoroval tržiště a davy místních lidí a turistů, shromažďující se na ulicích podél hlavní silnice, kde zanedlouho začne karnevalový průvod a ohňostroj. Skupiny tanečníků již předváděly chůzi po žhavých uhlících, vířily v kruzích, až kolem nich do všech stran vyletovaly do vzduchu vějíře jisker.

Moore se brýlemi pro noční vidění zadíval znovu na dům, kde dosud stál malý modrý automobil a dodávka. Torres auto z půjčovny postavil za dvojicí menších domků na konci ulice. Klíčky nechal uvnitř pod koberečkem.

Moore se dlouze nadechl a sevřel v rukou zbraň – odstřelovačskou pušku Mark 11 Model 0 –, která si vysloužila přezdívku „zabíječka pirátů“. Jednotky SEAL takové pušky používaly při záchraně námořníků z rukou somálských pirátů. Fitzpatrick sehrál překvapení nad tím, že Moore takové pušky vláčí s sebou, Torres na Moorea neustále dotíral otázkami, kde k takovýmhle vynikajícím vojenským zbraním přišel. „Už jsem vám to přece říkal,“ usadil ho Moore, „lidé, pro které pracuju, mají moc dobré styky.“

Skutečně mají.

Jeho Mark 11 byla poloautomatická puška opatřená dvojnožkou. V zásobníku měla dvacet nábojů ráže 7.62 x 5 mm NATO. Moore s oblibou žertem prohlašoval, že jestli někdo potřebuje dvacet ran na to, aby trefil cíl, měl by radši odejít od armády a přesedlat na politiku. Při výstřelu z téhle pušky náboj opustí hlaveň nadzvukovou rychlostí a způsobí slabý aerodynamický třesk, který se rozptýlí, jakmile střela zpomalí na podzvukovou rychlost. Například v horách v Afghánistánu může odstřelovač vypálit na cíl vzdálený šest set metrů a cíl výstřel neuslyší, avšak v městských prostředích, třeba v San Juanu Chamule, jak Moore, tak i Fitzpatrick, který nyní zalehl na druhé straně kopce, potřebovali celokovový tlumič KAC, který dokáže skrýt a zamaskovat místo, odkud se střílí. Kdyby Moore musel střílet na vzdálenost přes osm set metrů, mohl by ovšem pálit bez omezení a nepřítel by jeho pozici neobjevil. Murphyho zákony samozřejmě tuto matematiku obrátily naruby v jejich neprospěch.

Vzdálenost k domku a ke čtyřem strážným byla 527 metrů. Směr větru byl SSV, rychlost 14,50 km/hod. Nadmořská výška byla 2255 metrů a nacházeli se přibližně o devět metrů výš než cíl, úhel činil devět procent. Vzhledem k větru, poklesu dráhy střely a s uvážením jejich momentální pozice bude střelba obtížná, ne však nemožná. Určitě by ji ale bylo slyšet, pomoci tedy může jedině ohňostroj ve městě. Jak Moore už předtím poznamenal, je to jejich jediné štěstí. Budou ovšem potřebovat mnohem víc než pouze štěstí, protože ta skutečná zkouška nastane, až složí strážné…

Moore zavolal Towersovi, který monitoroval vysílačku Supů-mstitelů. „Máme něco?“

„Zatím se pořád probíráme jejich hovory z mobilních telefonů, nějakou chvíli to ještě potrvá. Je to jen takové obvyklé nic neříkající nezávazné povídání vysílačkou. Jednoho tam chlapi oslovujou kapitán Salou. Vytáhl jsem si, co o něm máme: guatemalské speciální síly, veterán, po dvaceti letech odešel do výslužby a dal se k žoldnéřům. Vzato kolem a kolem je to pacholek a pěkná svině.“

„A šikovně zachází se sekerou,“ podotkl zachmuřeně Moore.

„Ale děje se ještě něco jiného – v Cristóbalu. Místní policie je ve stavu vysoké pohotovosti a podle toho, co vidíme, pátrá po nezvěstných osobách.“

„Nic překvapivého. Taťka už možná zjistil, že jeho chlapečka unesli, a zavolal na pár míst.“

„No, pokud ano, pak musíte ty dva mladé vysvobodit a vypadnout odtamtud. A hoďte sebou, než tam dorazí Rojasovi lidé.“

„Jo, beru na vědomí. Teď jen čekám, až začne mejdan…“

Moore zavřel oči, snažil se zaplašit všechny myšlenky, které by ho rozptylovaly, a soustředil se na to, jak bude střílet, na ten jediný okamžik. Jeho svědomí se však vzpouzelo: tenhle okamžik se tolik podobá tomu, co se stalo v minulosti… Podvědomě se ocitl zpátky na pláži v Coronadu. Stál a pozoroval, jak se příboj valí ke břehu, díval se na temné moře – z vln se vynořila ruka… a hlas, vlastně to byl jeho hlas, ze všech sil křičel: „Nenechávejte mě tu! Nenechávejte mě tu!“

„Musíme se vrátit!“

„Nemůžeme! On odlétá!“

„Nedělej to, Maxi! Nedělej to!“

„Nic jiného se nedá dělat! Zavři už hubu, kurva! Padáme!“

Při zvuku těch hlasů se Moore celý roztřásl.

A potom se ozval další hlas: „Jste třída sto devadesát osm. Jste válečníci, co přežili díky týmové práci.“

Už to neplatí. Oklamal námořnictvo, aby si myslelo, že si zaslouží od něj uznání, ale příslušníkem jednotky SEAL se neměl nikdy stát. Porušil základní pravidlo a měl být za své činy potrestán. A jelikož potrestán nebyl, usmyslel si, že by se měl uložení trestu ujmout sám. Po tom, co udělal, si nezasloužil žít opravdovým životem. Neskutečně ne.

V době, kdy se cítil nejzoufalejší, zcela propadlý beznaději, se pokoušel vzpamatovat a pozvednout si sebevědomí tím, že se doslova „vrhl do vzduchu“, ale nešlo o parašutismus. Promluvil si s pár kamarády a objevil něco mnohem exotičtějšího v údolí Romsdal v Norsku. Dva dny po svém příjezdu už měl na sobě wingsuitovou kombinézu a letěl vzduchem rychlostí dvou set čtyřiceti kilometrů v hodině. Řítil se střemhlav dolů do údolí a využíval příznivého větru, vanoucího během letního slunovratu. V kombinéze se mohl nést vzduchem, plachtit jako pták, látka se mu pod pažemi a pod nohama rozprostřela jako síť. Nebyl to volný pád, nýbrž velmi rychlý a velmi nebezpečný způsob plachtění. Moore se jedině musel naklonit doprava anebo doleva, aby udržoval směr třeba pouhý metr od stěny příkrého srázu, podle něhož se řítil.

Ostře zahnul kolem jednoho výběžku, tak blízko skalní stěny, že stačilo natáhnout ruku a chytil by se jí. Vzápětí se stočil doleva a hnal se dolů v úhlu pětačtyřiceti stupňů takovou rychlostí, že bylo slyšet svištivý hukot větru, jak svým tělem prorážel vzduch. Smrt byla velmi blízko, do uší mu pronikal její šepot a do Moorea vstupoval zvláštní klid a smíření se sebou, s větrem, s údolím. Na několik vteřin zavřel oči s vědomím, že už by měl zatáhnout za šňůru, ale otálel, aby zjistil, jak dlouho bude čekat, než – jen pár vteřin, a jeho euforie narůstala, když si představil hrbolatou skalní stěnu dole pod sebou.

Zatáhl za šňůru. Bum. Padák se rozevřel, šňůry se napjaly. Konec.

Kdesi za ním se rozlehl řev davu.

Ze skupiny patnácti lidí, kteří se tu sešli ze všech koutů světa, aby tu provozovali tento extrémní sport, byl Mooreův let nejrychlejší, nejdelší a bezpochyby i nejnebezpečnější, jako scéna z akčního filmu a ne zábavná atrakce pro turisty. Ani si neuvědomoval, co udělal, až když na něj ostatní div ne v hrůze zírali, jako kdyby mu zešedivěly spánky a on spatřil Stvořitele.

Norský průvodce Bjoernolf je později vzal všechny na oběd. Měli smerrebred obložený uzeným lososem a k tomu černou kávu. Průvodce si odvedl Moorea stranou a anglicky, se silným cizím přízvukem, mu položil prostou otázku: „Proč jste chtěl umřít?“

„Prosím?“ zeptal se Moore a odložil šálek.

„Tohle jsem už provozoval víc než tisíckrát s mnoha a mnoha klienty. Takhle ještě nikdo neletěl. Ani já sám ne. Máte za sebou jen tři cvičné lety, a potom provedete tohle!“

„Už jsem vám přece říkal, že jsem sloužil u námořnictva.“

Průvodce zavrtěl hlavou. „To nehraje roli. Dostal jste se moc blízko k té stěně. Moc dlouho jste čekal se zatažením za šňůru. Je mi líto, ale už vás nahoru nevezmu.“

„Děláte si srandu? Mám zaplacené ještě dva dny!“

„Opakuji, je mi líto, pane Moore. Já můžu pracovat jen s lidmi, kteří se odtud chtějí vrátit domů. Nevím, co máte za problém, ale nedopustím, abyste se mým problémem stal vy. Peníze vám vrátím.“

„To je k neuvěření.“

„Podívejte, nejste první, kdo sem přišel a hledal tu něco víc, než co můžu dát. Sežeňte si nějakou pomoc; ať vás trápí cokoliv, myslím, že se z toho dostanete. Tohle zde ale není ten pravý způsob. Lituji.“

Moore měl chuť na toho namyšleného dlouhovlasého blbce vyletět a vyřídit si to s ním, ale v očích toho muže viděl skutečnou obavu – a nebyl to navíc žádný kluk, byl pravděpodobně stejně starý jako Moore a také už zřejmě viděl dost a dost lidí s emočně nestabilní poruchou osobnosti, kteří vyhledávají napětí a kteří chtějí sami sebe potrestat tak, jako to chce on.

„A jak se člověk naučí sám sobě odpustit?“ Moore si uvědomil, že takhle oslovil horský svah v San Juan Chamule, že už nemluví k neohroženému norskému instruktorovi.

„A až budete připravený promluvit si, přijďte za mnou. Chci si váš příběh poslechnout. Jsem starý člověk. A jsem dobrý posluchač.“

Ten stařec, Vazír, pevně vkořeněný a vrostlý do své země i do země obydlené jeho kmenem, možná zná odpověď…

Dole nyní začal ohňostroj, dav uvítal první rány hlasitým křikem, do toho znělo praskání a lupání, jako když se vyrábí popcorn. V tom okamžiku se ozval Mooreův telefon.

„Budu připravený společně s vámi, šéfe,“ řekl Fitzpatrick.

„Jo, jo, vydržte ještě,“ odpověděl Moore. Posunul si pušku poněkud doprava a díval se, jak se otevřely přední dveře a ven vyšel postarší muž – Moore předpokládal, že je to Sálou.

„Třeba se chce podívat na tu show,“ nadhodil Fitzpatrick.

„Potřebuju, aby zavřel dveře, jinak je to v pytli.“

Sálou se zastavil, sáhl do kapsy a vyndal krabičku cigaret. Zapálil si a dlouze vdechl kouř. Zůstal stát a díval se na světla průvodu.

„No, no tak!“ pronesl Moore do třesku další salvy výbušných žabek. Úbočí kopců vracela rány ozvěnou. Pár prásknutí z odstřelovačských pušek s tlumiči by se v tom rámusu ztratilo – ale vhodný okamžik jim zhatil Torres. „Doprdele! Vidíte ho? Vidíte toho idiota? Kurva, co to tam provádí?“ ozval se Fitzpatrick.

Torres uložil do obou dodávek nálože, které se měly odpálit, jakmile Moore a Fitzpatrick složí strážné. Teď si ale ten trouba vykračuje rovnou k předním dveřím domu. Zvědavý Sálou ještě naposledy potáhl z cigarety a sestoupil ze zápraží.

„Co má ten magor v hlavě?“

„Moment!“ zarazil se Fitzpatrick. Torres si potřásl se Salouem rukou. „Sakra! Torres se snad s tím chlapem zná! Svině jedna! Tohle bude nějaká léčka!“

„Na to teď ser. Pal, pal!“ zařval Moore. V té chvíli Sálou vzal Torrese kolem ramen, otočil ho a vedl ho k domu. To tlusté prase je všechny přehrálo; teď Guatemalce upozorní na to, co se chystá. Možná že on, Zůfiiga i Sálou uzavřeli spolu dohodu a Mooreovu skupinu z vyjednávání vyloučili.

Jenže – byl by Torres opravdu takový blbec, že by se tam dole choval takhle přátelsky, když ví, že Moore a Fitzpatrick se na všechno dívají? Možná mu to ale už je jedno.

Nic z toho se Moore nikdy nedozví –

Protože na tlusťocha namířil jako na prvního. Kulka mu urazila zadní polovinu hlavy a náraz ho roztočil, jako když se kutálí z nákladní lodi do vody sud. Sesypal se na zem a zmizel ve tmě.

Pak Moore namířil na prvního strážného; ten se už vyřítil zpoza stromu a zrakem pátral po okolních kopcích. Moore musel snížit náměr a znovu namířit. Konečně vypálil v naději, že mu strážný vběhne přímo do rány. Bingo. Střela šla rovnou do prsou, chlap se skácel na záda a z rány v hrudi se rozstříkla krev. Všechno se odehrálo v necelé vteřině.

Fitzpatrickova puška práskla, přestože měla tlumič, potom znovu. Agent DEA musel mířit tak, aby trefil spolehlivě, protože nemínili přijít o Soniu.

Nepřijdou o ni.

Moore by spíš zemřel sám, než aby něco takového dopustil. Rozhodnutí už učinil.

Pravda, tu ženu neznal, ale nedokázal snést představu, co by to znamenalo, kdyby se jí něco stalo. Uvažoval – možná proti logice – že pokud ji zachrání, zachrání i část sebe sama. Kdyby se to nepodařilo, neměl tušení, co by se dalo vůbec ještě zachránit.

Stále zadržoval dech; druhého strážného střelil dvakrát, když utíkal podél domu zpátky k předním dveřím.

V té chvíli, naprosto nečekaně, protože dálkové detonátory měl u sebe Torres, obě auta jedno po druhém explodovala. Jejich předky vylétly metr do výše, do noční tmy se vznesly ohnivé koule a dům zaplavily žhoucí záblesky přicházející jakoby z jiného světa.

Moore nemohl tušit, jestli Torres zůstal naživu ještě tak dlouho, že stačil zásilky vyhodit do vzduchu, nebo zda použil detonátory s časovačem. Pochyboval, že tlusťoch byl natolik chytrý, aby si s časovači poradil, Moore mu ukázal jen ty nejzákladnější věci – tady je C-4, zde drát a dálkový detonátor. Tím svým tlustým palcem prostě jen stiskneš tenhle knoflík. Je ti to jasný, ty pako?

Ať už to bylo jakkoliv, potřebovali, aby ta auta zmizela. Práce byla tedy hotová.

„Jdeme!“ zakřičel Moore na Fitzpatricka, vytáhl své dva glocky a úprkem se hnal dolů, Fitzpatrick vedle něj.

Již předtím se převlékli do černých kalhot a černých blůz s dlouhým rukávem; nyní měli ještě kukly a neprůstřelné vesty. Torres se vzdal pokusů vestu si obléknout, nedokázal si ji přetáhnout přes svá mohutná prsa připomínající spíš ženská ňadra.

Moore doběhl na úpatí kopce. Uviděl Saloua, jak vybíhá ven a v rukou drží pušku. Za ním klopýtali Sonia a Miguel. Únosci jim sice rozvázali nohy, ruce ale oba měli stále spoutané za zády. Každého z nich vlekli s sebou dva muži ozbrojení pistolemi. Byli bez dopravního prostředku, jejich auta pohlcoval oheň a přitahoval pozornost, lidé se přestávali zajímat o průvod. Moore tedy měl za to, že Guatemalci mají jen jedinou cestu k úniku – nahoru po úzké silničce vedoucí na východ a pryč od tržiště.

Skupina tím směrem skutečně zamířila. Sálou se ohlédl přes rameno, spatřil Moorea a zakřičel něco na své muže.

Moore se však už skokem vrhl k hromadě hlíny a pálil z obou pistolí. Zápach střelného prachu, důvěrně známý a v té chvíli docela příjemný, ho donutil pevně sevřít rty. Sálou se oddělil od skupiny a to byla jeho poslední chyba. Starý veterán speciálních sil ještě stačil na Moorea namířit AK-47, když dostal dva zásahy do prsou, jeden do krku a poslední do stehna. Svezl se na kolena, jeho samopal se stočil do strany a dávka se zaryla do země deset metrů před Moorem.

Moore netušil, zda v domě ještě někdo nezůstal, bylo třeba se přesvědčit. „Zajistěte ten dům!“ vyzval Fitzpatricka. Dva únosci, kteří drželi Miguela, ho od sebe odstrčili k Sonii, uskočili stranou a vrhli se na zem, aby mohli opětovat palbu.

Jejich střelba donutila Moorea přitisknout se těsněji k hromadě hlíny. Ještě se stačil překulit na pravou stranu a vypálit na ně. První tři rány šly vedle. Hergot. To má z toho, že drží pistoli v jedné ruce, i když první útok – na Saloua – byl přesný a smrtelný. Usadil se pevněji, namířil a zasáhl chlápka napravo; místo, kde se protivník nachází, prozradily záblesky z hlavně jeho zbraně. Jedna jeho kulka se zavrtala do hlíny jen pár centimetrů pod místem, odkud Moore střílel.

Vánek přinesl zdola z údolí od maškarního průvodu zvuk hudby kytar a trumpet, dunění bubnů; do toho se ozývalo neustávající práskání a bouchání ohňostroje. Moore si několik okamžiků nebyl jistý, jestli po něm pořád ještě nestřílejí ti chlapi vpředu.

Přesto vyskočil, rozběhl se k domu a dohonil Fitzpatricka. Do těžkého dupotu jeho bot se mísil jeho vlastní rozbouřený, přerývaný dech, znějící mu v uších.

Miguel, Sonia a zbývající tři utíkali po silnici vedoucí za domem, přesně jak Moore předpokládal. Proběhl kolem domu, Fitzpatrick vběhl dovnitř.

Zapráskaly výstřely, sypalo se sklo. Zatraceně. Sálou nechal v domě ještě několik mužů a Fitzpatrick je na to teď sám. Moore se hnal po silnici, po níž skupina prchala k jinému domu kousek pod vrcholem kopce. V ulici stála dvě stará auta, a zatímco Moore pádil podél starého rozpadajícího se plotu, slyšel, jak Sonia začala na muže ječet a nadávat jim. Auta mu však zakrývala výhled.

Ano – víc slyšet nepotřeboval. To, co se oné noci stalo na ropné plošině, sice změnit nemůže, ale snad by mohl zabránit, aby se něco podobného opakovalo. Soniu nenechá zemřít.

Plný vzteku, který v něm od oné osudné noci vřel, se srdcem kypícím zlostí nad neschopností sám sobě odpustit, se Moore hnal nahoru za Soniiným hlasem. Za zády jako kdyby slyšel dech ducha mrtvého, ducha, který ho pronásleduje.

Proběhl kolem aut a viděl, že Sonia se jednomu z mužů vytrhla a nyní ji drží jen jeden. Ten Moorea zpozoroval a přiložil Sonii ústí pistole k hlavě.

Ostatní dva mířili Miguelovi na prsa; mladík nyní plakal a prosil o milost.

Zde už nepůjde o to, kdo vydrží déle s nervy, o vyjednávání, jímž by Moore dokázal ty ničemy přimět, aby se vzdali. Jejich vůdce je mrtvý a oni sami nemají co získat. S dohadováním a vyjednáváním je konec, není co vsadit do hry.

V žilách mu proudil adrenalin jako žhoucí láva. Měl za sebou roky výcviku a léta zkušeností, kterých nabyl jako člen jednotky SEAL a agent CIA – stovky hodin, kdy na něj instruktoři řvali povely a usměrňovali ho. Moore celou situaci vyhodnotil ve zlomku vteřiny a reagoval jako ten, kým skutečně byl – jako bojovník, jehož celá bytost se přeměnila v nástroj k zabíjení.

Stiskl zuby. Pocit provinění, které musí odčinit, se nyní ztělesnil v postavách tří členů guatemalské eskadry smrti. „Hej!“ vykřikl na muže, který držel Soniu.

Muž na něj udiveně pohlédl.

Moore ho vzápětí střelil do hlavy.

To, že dva zbývající únosci Miguela pravděpodobně zabijí, ho v téhle chvíli netrápilo, všechno se teď soustředilo na Soniu.

Pro Miguela bylo štěstím, že místo toho, aby ho zabili, se Guatemalci rozhodli vyřídit Moorea.

Ten vystřelil; oba únosce zasáhl do prsou. Náraz je srazil dozadu, pryč od Miguela. Zapotáceli se, ale i Moore zakopl a málem upadl, hned však nabyl rovnováhy, udělal krok dopředu a oba dorazil dalšími dvěma výstřely. Jeho glocky ztichly. V té chvíli se zvuk trumpet střed s kvílením policejních sirén. Mooreovi se několik vteřin točila hlava, nával adrenalinu hrozil, že mu roztrhne hruď.

„Kdo jste?“ zakřičel Miguel.

„Pracuju pro vašeho otce!“ odpověděl Moore španělsky. Sáhl do zadní kapsy pro karambit, nůž s čepelí zahnutou jako zobák dravého ptáka. Chvatně přeřízl Miguelova i Soniina pouta. „Dole mám auto, hned tamhle, klíčky jsou pod koberečkem. Vezměte si ho. Upalujte pryč, neohlížejte se, sedněte do něj a zmizte! Jeďte na letiště, a ať jste odtud pryč!“

„Jdeme!“ zakřičela Sonia na Miguela a táhla ho pryč.

Moore stál ještě několik vteřin bez hnutí, aby zklidnil dech. Potom zastrčil pistole do pouzder a pádil zpátky k domu. Přeskočil Torresovu mrtvolu a vrazil do obývacího pokoje. Tam ležel na zemi Fitzpatrick. Dostal dva zásahy do hlavy.

„Ale, do hajzlu… kamaráde, tohle…“

Klekl si k němu, ale bylo jasné, že agent DEA je mrtev. Stáhl mu z hlavy kuklu. Chvíli se nedokázal ani pohnout.

Kdesi venku se ozval telefon. Moore vstal, šel k mrtvému Torresovi a z jeho zadní kapsy vytáhl mobilní telefon. Volal Zú?iga.

„Haló!“

„To jste vy, Luísi?“

„Ne, seňore Zú?igo, tady seňor Howard. Mám moc špatné zprávy. Luis a Flexxx jsou mrtví. Rojasův syn a jeho děvče uprchli…“

„Co je zase tohle?“ zahulákal Zú?iga. „Říkal jste, že vaše skupina je mocná!“

„Vracím se do Juárezu, potřebuju se s vámi sejít.“

„Jestli vám to trochu myslí, pane Howarde, tak to neuděláte. To setkání byste nepřežil.“

„Poslouchejte: ještě spolu nejsme hotovi. Až budu v Juárezu, zavolám vám.“ Moore ukončil hovor, strčil telefon do kapsy, běžel k Salouově mrtvole a sebral i jeho telefon. Cestou zpátky do domu zavolal Towersovi a pověděl mu, co se stalo.

„Potřebuju odtud s Fitzpatrickovou mrtvolou vymajznout.“

„Jděte do hor, na sever. Pošlu tam tým, který vás vyzvedne.“

Moore si povzdechl. „Tak díky.“

Sehnul se, zdvihl Fitzpatricka a přehodil si ho přes ramena, jako kdyby nesl zachraňovaného člověka. Začaly ho pálit oči. „Vydrž,“ pronesl šeptem. „Dostanu tě odtud.“

Vyšel z domu. Obešel jej a zrychlil krok, poháněly ho ty zatracené sirény. Na místo se přihnalo auto, sedan, z něj vyskočili dva teenageři a zůstali civět na mrtvoly.

„Potřebuju pomoc!“ zakřičel na ně Moore. Vytáhl z pouzdra pistoli. „To znamená, že si beru vaše auto.“

Oba zvedli ruce dlaněmi dopředu a couvli. Moore otevřel zadní dveře a složil Fitzpatricka na sedadlo. Mládenci po něm mohli v té chvíli skočit, ale byli natolik moudří, že z jeho výrazu dokázali vyčíst vaování. „Žádné strachy,“ ujistil je Moore, „auto dostanete zpátky.“ Skočil dovnitř a sešlápl pedál do podlahy. Motor malého auta hvízdavě kvílel a vůz se s námahou drápal vzhůru po horské silnici.

28. NESPAVOST

Villas Casa Morada

San Cristóbal de las Casas

Chiapas, Mexiko

Místní policie v hotelu důkladně pátrala po Miguelovi a Sonii. Dostala jejich digitální fotografie, dala je vytisknout a nyní vyslýchala hotelový personál i hosty. Dante Corrales vše sledoval z auta zaparkovaného na druhé straně ulice. Poslal jednoho ze čtveřice mužů, kteří přišli do hotelu s Mariou, aby vyzvěděl něco víc.

„Viděl jste někde tyhle nezvěstné turisty?“ zeptali se ho policisté.

„Ne,“ zalhal Corralesův člověk.

Pablo nyní seděl vedle Corralese, Maria z druhé strany. Corrales stále cítil v rameni a v paži tepavou bolest. Přikázal řidiči, aby jel pryč.

„Dante, jestli s Fernandem nepromluvíte, tak teda nevím… Zabijou mě taky, spolu s tamtěmi lidmi.“

„Promluvím s ním,“ lhal Corrales. „Neměj obavy. Fernando s nimi nikdy nebyl v kontaktu, takže o všecko se postarám já sám.“

„Co uděláš?“ zajímala se Maria.

„Prostě to, co jsem už říkal. La Família nám dá peníze a my potom zavoláme Salouovi, ten ty dva drží. Dostaneme je zpátky a všechno bude zase dobré.“

„A jak to vysvětlíš Castillovi?“

„O tom zatím ještě přemýšlím, ale on teď má určitě co dělat, aby přišel na to, co a jak kde pohnojil, když dopustil, aby se tamten střelec dostal k šéfovi tak blízko.“

Řidič, který poslouchal zprávy stanice AM, se náhle otočil dozadu. „V San Juan Chamule došlo k nějaké pořádné přestřelce,“ řekl. „Prý tam jsou hromady mrtvol.“

„Myslíte, že to jsou oni?“ zeptal se Pablo.

Corralesovi se málem zastavilo srdce. Pohlédl na hodinky. „Ještě je čas, můžeme to zjistit. Hned tam jeď!“ přikázal řidičovi.

Situace se snad nemohla už víc zamotat. Když Corrales a jeho parta dorazili do městečka, poslali dalšího z mužů na výzvědy. Po návratu hlásil, že zřejmě byli zabiti nějací povstalečtí vojáci. Policie oblast uzavřela a rozestavila všude kolem hlídky.

„Hledal jsem Raúla, jak jste chtěl,“ hlásil dál muž. „Z jednoho domu vytáhli mrtvolu bez hlavy, měla na sobě kalhoty barvy khaki, jak jste říkal; myslím, že to byl Raúl.“

Corrales zaskřípal zuby. Palcem stiskl tlačítko telefonu. Sálou se mu nehlásil, bylo docela dobře možné, že je mezi mrtvými. Dorazili snad Castillovi lidé a Saloua napadli? A pokud ano, proč Castillo Corralesovi nezavolal?

Corrales nyní mohl zavolat La Famílii a říct, že půjčku nepotřebuje – což je naštve ještě víc než předtím jeho žádost o ni. Teď už mu skutečně nezbývalo než zavolat Castillovi a celou situaci nějak uzavřít.

Zatím ale ještě ne. Ještě si nepromýšlel, co řekne…

„Očekávají, že půjdeme na letiště,“ sdělil nakonec své skupině. „Vypadneme odtud. Je mi jedno, jestli pojedeme třeba celou noc. Jeďte na sever, do Villahermosy, tam je ještě jedno letiště, které jsme v minulosti už použili.“

„Já mám strach, Dante,“ ozvala se Maria. „Moc velký strach. Chci domů!“

Objal ji zdravou paží. „Já vím, ale přece jsem ti slíbil, že to všechno přejde,“ uklidňoval ji šeptem.

Ozval se jeho telefon. Castillo. Měl by to zvednout, dozvědět se pravdu a na Castillovy otázky dát lživé odpovědi: oni zaútočili, a já nevím proč. Místo toho displej skryl, aby jej Maria neviděla, a telefon nezvedl.

Zavřel oči a položil si hlavu na opěrku sedadla. Ta hořící auta před domem v Chamule mu cosi napověděla, nyní ale toužil jen spát a ve spánku na všechny problémy zapomenout.

Telefon se ozval znovu. Zase Castillo. Raději přístroj vypnul.

Takže nyní se věci měly tak, že všechno zavinil Corralesův hrubý omyl, když se domníval, že Sálou se neodváží postavit na odpor všemocnému juárezskému kartelu. Že se spíš nechá okrást, než aby úder vrátil, že bude mít strach z odvety. Corrales však nebyl ostřílený veterán a nepočítal s nezlomným odhodláním mužů odchovaných armádou, odhodláním, se kterým se nyní tak krutě trýznivým způsobem důvěrně seznámil.

Během jízdy do Chamuly se Miguel dohadoval se Soniou, jestli by nebylo dobré jít rovnou na policii, měl však obavy, že policie se možná spřáhla s těmi, kdo je zajali. Sonia prohlásila, že by měli udělat to, co jim radil ten voják – jet na letiště. Únosci jim sebrali mobilní telefony a Miguel se domníval, že by měli někde zastavit, aby mohl otci aspoň zavolat.

Na nic takového však Sonia nechtěla přistoupit. Řídila, auto uhánělo úzkou ulicí, reflektory taktak že stačily svítit na cestu. Konečně se po straně silnice objevil malý žlutý ukazatel: silnice doleva vedla na letiště v San Cristóbalu de las Casas.

Sonia zajela ke skromné letištní budově a tam zastavila. „Otci můžeš zavolat odtud. Teď už je snad konečně všechno v pořádku…“

Miguel si prohrábl vlasy a promnul si unavené oči. Vešli dovnitř. Byla tam telefonní budka, ale volat se z ní dalo jen na kartu. Svorně zakleli, rozběhli se k blízkému obchůdku a tam si koupili kartu za třicet pesos.

Miguel roztřesenou rukou namačkal číslo otcovy osobní hlasové schránky. Otec telefon samozřejmě nezvedne, nebude znát číslo, ze kterého hovor přichází.

Miguel svůj vzkaz vychrlil uchvátaně, útržkovitě, přece jen však dokázal otci sdělit, že je naživu a že se ani jemu, ani Sonii nic nestalo. Co se stalo s Corralesem a s ostatními dvěma, neví, je však rád, že se ukázali další otcovi muži – jen nemá tušení, proč je nechali uprchnout na vlastní pěst a proč nejeli s nimi.

Potom zavěsil. Pohlédl na Soniu a nevěřícně zakroutil hlavou. „Ty jsi ta nejsilnější žena, jakou jsem kdy viděl! Silnější, než byla moje matka – a to už je co říct.“

Sonia zdvihla tázavě obočí. „Tím chceš nejspíš říct, že nedokážeš uvěřit, jak jsem silná – ačkoliv jsem žena?“

Miguel se usmál. „Ne, chci tím říct… děkuju ti.“ Naklonil se k ní a políbil ji.

„Nemáš zač.“

„Jak jsi dokázala zůstat tak klidná? Já myslel, že omdlím.“

„Já jsem nevěřila, že nás zabijí, měli jsme pro ně příliš velkou cenu, a tak jsem se rozhodla být silná… kvůli tobě.“

„Ale přesto…“

„No – já prostě někdy dostanu vztek větší, než jaký mám strach.“

„Doufám, že mě někdy naučíš, jak na to. Chci se od tebe učit.“

Zhluboka se nadechla a pohlédla stranou; rty se jí chvěly, jako kdyby se měla v nejbližší chvíli dát do pláče.

„Copak je?“

„Ale… to nic“

Miguel pohlédl na plochou televizní obrazovku. Právě vysílali záběry, na kterých se dav lidí rozbíhá do všech stran. Podtitulek sděloval: POKUS O ATENTÁT NA JORGEHO ROJASE. Miguel zalapal po dechu.

Rojasova rezidence

Cuernavaca, Mexiko

90 kilometrů jižně od metropole

Jorge Rojas si vybudoval své hlavní sídlo ve světoznámém centru pro studium španělštiny. Cuernavaca je však proslulá také svými parky a zahradami se svěží a bujnou vegetací, jakož i kouzelným zocalo, centrem, s historicky cennou koloniální architekturou, četnými restauracemi, pouličními kavárnami a především univerzitou, jež přitahuje umělce a intelektuály z celého světa. Rojasova rezidence – s rozlohou 725 m2, inspirovaná architekturou šestnáctého století – nabízí výhled na město a je zařízená lépe a odvážněji než Rojasova prázdninová rezidence v Acapulku. Je v ní knihovna, domácí divadlo, herna s kulečníkem a s televizory, tělocvična a všechny ostatní náležitosti, které by člověk čekal u sídla, jež je majetkem osoby v Rojasově postavení. Jeho manželka sídlo nazvala La Casa de la Eterna Primavera a veškeré zařízení a výzdobu sestavila společně s týmem bytových architektů. Po její smrti tu Rojas nezměnil ani jedinou věc. Toto místo bylo bezpečný přístav, jeho Šangrila, po němž zatoužil vždycky, když cestoval. V Cuernavace ho obklopovala rodina a vzpomínky na drahou manželku. V minulosti někdy celé měsíce pracoval doma a městečko opouštěl jen zřídka. Prázdninové sídlo v Punta de Mita se výborně hodilo k pořádání večírků pro sponzory, nikdy mu však nepřipomínalo teplo domova.

Nyní stál v knihovně nedaleko jednoho z posuvných žebříků před stěnou zakrytou policemi s více než dvěma tisíci knih. Měl na sobě hedvábný župan a právě poslouchal telefonický vzkaz od syna. Celou hodinu předtím přecházel sem a tam, ve vysokém červeném koberci už vyšlapal hlubokou stopu a téměř dvě hodiny telefon střídavě zapínal a zase vypínal. Byl tu s ním i Castillo. Když Rojas poslouchal vzkaz v hlasové schránce, div neomdlel. Přišel z čísla, které neznal, a to právě ve chvíli, kdy hovořil s jedním ze svých pilotů, který volal ohledně údržby jednoho z Rojasových letadel. „Jsou s pořádku, díky bohu. Naši lidé je zachránili,“ sdělil Castillovi.

„To ale není možné!“ odtušil jednooký muž. „Náš tým tam dorazil až teď!“

Rojas svraštil obočí. „Syn byl možná trochu zmatený, ale to nevadí. Je v bezpečí, díky bohu. Na to letiště hned pošlete lidi. Já mu teď zavolám zpátky.“

„Ano, seňore.“

Castillo však zůstal stát na místě. Usilovně o čemsi přemýšlel, čelo stažené do hlubokých vrásek; pokoušel se přijít na to, co vlastně mu tak neodbytně vrtá hlavou.

„Copak je, Fernando?“

„Ztratil jsem spojení na Danta a jeho tým. Tak mě napadá, jestli tam nemohli zasáhnout oni?“

„To ne, o tom by se syn zmínil. Říkal, že Danta a jeho lidi vůbec neviděli, protože když to všecko začalo, byli ve městě.“

„Potom tu ale něco nesedí, seňore. Miguel je přece bystrý mladík; nemyslím, že byl zmatený.“

„Dobrá, nechám to tedy na vás. Zjistěte, co se stalo. Hlavně mi sežeňte syna a jeho přítelkyni.“

Rojas se otočil. Ve dveřích se právě ukázala Alexsi. „Našli je?“ zeptala se téměř bez dechu.

Rojas přikývl.

Rozběhla se k němu a padla mu do náruče. „Díky bohu…“

DEA, pracoviště pro zábranu zneužívání léků k výrobě drog

San Diego, Kalifornie

o dva dny později

Moore, Towers a agent FBI Ansara seděli u poradního stolu. Gloria Vega pokračovala ve své práci, setrvávala v blízkosti inspektora Gómeze a oni nechtěli narušit její krycí legendu. Fitzpatrickovu smrt pečlivě utajili před médii, jeho tělo už letadlem převáželi do Chicaga, kde bude pohřben. Agent Whittaker zatím zůstal v Minnesotě, byl na stopě velmi znepokojivé zprávy: z Afghánistánu byly údajně propašovány do USA americké vojenské zbraně, které tam Američané měli uložené ve skrýši. Byly prodány kartelu kdesi v okolí Minneapolisu. Některé z prvních důkazů nasvědčovaly tomu, že skrýš vybral a zbraně prodal – Moorea ta zpráva málem připravila o dech – kdosi z jednotky SEAL. Nechtěl tomu uvěřit, odmítal připustit, že by někdo z jeho druhů mohl být takhle zkorumpovaný. Ansara jen pokrčil rameny se slovy: „Kdyby těm hochům platili tolik, jaká je jejich skutečná cena, nebyli by v pokušení něco takového udělat.“

„Tohle přece není otázka platu,“ namítl Moore.

Ansara přikývl. „Jistě, není, jenomže to je jen taková otřepaná fráze.“

„Tak ji radši ani nevyslovujte. Já tomu prostě nemůžu uvěřit.“

Towers také jen pokrčil rameny.

„Jak to vypadá s tamtím, šéfe?“ zeptal se Moore; doufal, že změní téma hovoru.

Towers vzhlédl od notebooku. „Corrales se pořád ještě neukázal. Rojas, poté, co ho málem odkráglovali, se vrátil do své rezidence v Cuernavace. Máme tam dole své lidi a nahoře ‚oči‘, všichni to místo pozorují.“

„A něco o tom střelci…?“

„Zatím nic, ale soudě podle způsobu, jak se to stalo… Pochybuju, že to byl někdo z nepřátelského kartelu. Nějakého tupouna nejspíš jen tak náhodou napadlo, že zabije bohatého chlapa.“

„A syn a naše holka?“

„Pár lidí z Rojasovy ochranky s nimi odletělo, všechno zatím zůstává beze změny, nic zvláštního se neděje.“

„Ozvala se nám?“

„Zatím ne. Hodinky se sledovacím zařízením a telefon jí Guatemalci sebrali, ale ona ví, kde jsou mrtvé schránky, a ví, jak nás vyrozumět o tom, kde se nachází. Ozve se.“

„Takže povedeme v patrnosti, kde je?“ zeptal se Moore. „Nebo jinak co?“ zajímal se.

Towers zavrtěl hlavou. „V parku Sequoia máme nějaké pozorovatele. Kartel se chystá vypravit jednu ze svých zatím největších zásilek. Vy se tam vydáte a budete sledovat distribuci a tok peněz. Ten by vás měl dovést rovnou do Mexika. Tu stopu sledujte až na místo, kde jejich sicariové uloží peníze do bank nebo peníze properou přes Rojasovy podniky. Tohle je výborná příležitost, jak naši věc provést.“

„Já bych taky při té příležitosti strašně rád sehnal nějaké důvěryhodné svědky, kteří by mohli definitivně a bez problémů Rojasovi rovnou přišít vinu.“

Towers se ušklíbl. „No, ten sen si klidně užívejte dál, kamaráde, my ale zatím musíme na toho prevíta útočit oklikami ze všech stran – přes Soniu, společně s lidmi ze Sinaloy, přes jeho spojení s federální policií a taky tím, že budeme sledovat pohyb peněz. A když už mluvíme o těch ze Sinaloy –“

Moore mu skočil do řeči. „Sliboval jsem Zú?igovi, že něco uděláme, ale on začal vřískat, div si neztrhal hlasivky, a řekl mi, že za smrt jeho lidí zaplatím a že po mně půjde, kdyby to mělo být to poslední, co v životě udělá.“

Towers se usmál. „To by se mu mohlo docela klidně splnit,“ poznamenal. „Jenomže my s ním potřebujeme zůstat ve styku.“

„Myslím, že bude dál brát moje telefony, i když pravděpodobně spíš už jen z pouhé zvědavosti.“ Mooreovi začal přeskakovat hlas. Poslední dvě noci nedokázal usnout, před jeho duševním zrakem opět vyvstala známá tvář. „Chci, abyste věděli, že Fitzpatrick se tam projevil jako eso. Jako dokonalý profík. Nebýt jeho, tak tady teď s vámi nesedím.“

V té chvíli jako kdyby se v místnosti nedostávalo vzduchu… Towers i Ansara se nad jeho slovy zamysleli.

Takovíhle lidé umírají. A budou umírat. Nebylo snadné nějak se přes tuhle skutečnost přenést nebo se jí vyhnout. Od Moorea se čekalo, že ji prostě vezme na vědomí a bude pokračovat v práci. Ve své misi. Pro svou vlast. K tomu se zavázal, složil přísahu.

„Jeho rodina věděla, jak je jeho práce nebezpečná,“ promluvil konečně Towers. „Nevyrovnávala se s tím nijak lehce, ale tohle pro ni nebylo nic nečekaného.“ Zaklapl notebook a vstal. „No, pánové – vzhůru na sever. A tempem,“ dodal.

„Přímo si to tam zamilujete, Moore,“ poznamenal Ansara. „Je to tam kolem dokola samá nástraha a elektronická sledovací zařízení. Měl by to být docela prima mejdan,“ utrousil a mrkl na něj.

Moore si jen povzdechl. „A nešlo by jenom tam ochutnávat víno a všechno ostatní nechat plavat?“

„Takže – radši byste zajížďku na vinice do Napy, co?“ prohodil Ansara. „Z toho asi nic nebude.“

Úkryt tálibánců

Casa de la Fortuna

Mexicali, Mexiko

„Všechno, co jsme až dosud shromáždili, je na tomhle vyměnitelném disku.“ S těmi slovy muž podal Samadovi vyměnitelný disk zavěšený na šňůrce.

Muž se jmenoval Felipe. Bylo mu padesát let a podle jeho vlastních slov ho před dvěma roky získali jako pozorovatele ve službách mulláha Omara Rámáního. Felipe dostával velice dobrý plat a v Mexicali zřídil bezpečný úkryt v malém domku s třemi ložnicemi. Dostal informaci, že přichází Samad se svou skupinou. Pracoval s partou dalších pěti mužů; všichni byli loajální a zavázali se přísahou, že veškeré své záležitosti budou udržovat v tajnosti. Felipe prohlásil, že poznatky, které shromáždili, budou nesmírně užitečné. Jelikož byli tak dobře placeni, dokázali se ubránit pokušení přidat se k některému z kartelů. Pokud se dostali do styku s některými sicarii, ti ve většině případů předpokládali, že Felipe a jeho lidé patří k nějaké jiné skupině, nikoli že jsou „nezávislí kontrahenti“, jak se Felipe o svých mužích vyjadřoval.

„Za tohle vám děkujeme, a také za všechnu ostatní pomoc,“ řekl Samad. Vzal disk a zasunul jej do USB portu notebooku ležícího na malém kuchyňském pultě. Usadil se na vysokou stoličku a soubory si otevřel. Byly na nich stovky fotografií.

Felipe pokývl. „Seňore, my víme, co máte v plánu udělat.“

„Opravdu?“

„Ve Spojených státech jsem žil už třikrát. Naposledy mi zakázali na pět let pobyt za pokus propašovat ven ze země peníze. Celou tu dobu jsem se neviděl s manželkou ani s dcerami. Vím, že máte v úmyslu překročit hranici. Vezměte mě s sebou, zaplatím vám, co budete chtít.“

Samad se nad jeho slovy zamyslel. Mít jako průvodce někoho místního a současně „postradatelného“ by bylo velmi užitečné. „Už jste vykonal dost. Vezmu vás s sebou; ale jen vás,“ zdůraznil.

„Promluvíte o mně také s mulláhem Rámáním?“

„Ovšem.“

Felipe se z těch slov až zadýchal. „Děkuji vám, seňore! Děkuji!“

Samad pokývl a vrátil se k monitoru počítače.

Konečně dorazili do Mexicali, přestože cestou píchli a přestože mexičtí řidiči nebyli nijak příjemní. Samadovi lidé obdivovali, jak je město hustě obydlené; připadalo jim divné, že tu je i malá, avšak životem kypící čínská čtvrť. Jeden z Felipeho lidí jménem Žen se narodil a vyrostl v Mexicali, jeho předkové byli čínští přistěhovalci, kteří přišli pracovat pro Colorado River Land Company. Ta se v oblasti usadila na začátku dvacátého století a v údolí tu vybudovala rozsáhlý zavodňovací systém. Samad tohle věděl proto, že Felipe byl mluvka a jeho povídání bylo až otravné.

Samad dál prohlížel fotografie a přiložené poznámky, ostatní jedli, převlékali se a rozprávěli. Byli v domku nacpaní jako sardinky a Samad si umínil, že tu stráví nanejvýš jen pár dní. Felipe ho už seznámil se vším, co jeho skupina zjistila. Bylo jisté, že juárezský kartel buduje poblíž staveniště závodu na výrobu solárních článků velký tunel. Na snímcích bylo pět budov v různém stupni dokončení. Menší skladištní budova uvnitř staveniště už byla hotová.

Bylo zajímavé, že z ní vyvážejí velké množství zeminy a nakládají ji na velké sklápěče. Samad si také povšiml, že se v pravidelných intervalech střídají pracovní čety a že směny jsou uspořádané tak, že se pracuje v nepřetržitém režimu. A rovněž věděl, že tam, kde se buduje velký tunel, je vždycky dílovedoucí nebo inženýr, který provádí nad stavbou dohled. Ze všech lidí na fotografiích výrazně vynikal jeden, protože byl starší a lépe oblečený než většina ostatních a protože podle Felipových slov přichází ráno a odchází až večer. Doba jeho příchodu se nedávno změnila – nyní přichází už v časných ranních hodinách. Domů s ním však nikdo další nikdy nejde; proto měl pro Samadovy záměry prvořadý význam.

Za hodinu Samad, Talwar a Felipe seděli v otlučené Hondě Civic. Felipe řídil. Počkali, až ze skladiště odejde první pracovní četa. Jejich člověk se neukázal, čekali tedy do západu slunce. Potom ho Samad konečně uviděl. Muž nasedl do auta, byla to černá kia, stejně stará a omlácená jako jejich honda. Sledovali ho. Jel od staveniště na jih a dál jihovýchodním koridorem na předměstí.

Za dvacet minut už věděli, ve kterém domě bydlí, přihlíželi, jak parkuje auto. Potom Felipe zavolal telefonem člověku, který bude dům pozorovat a dá jim vědět, až bude mít dojem, že odsud ráno všichni odešli.

„Pomůže nám dostat se přes hranici. Zatím to ještě neví, ale je Alláhův služebník,“ pronesl Samad.

Talwar vzhlédl od svého mobilního telefonu. „Jestli je informace správná, tak ten dům patří Pedru Romerovi. Nalezl jsem si ho na Googlu, je to inženýr, ale firma, pro kterou pracoval, už neexistuje.“

„Stavební průmysl tady má těžké podmínky,“ podotkl Felipe. „Znám spoustu lidí, co přišli o práci.“

„Ale on si našel dobrou práci, ne?“ poznamenal Samad. „Je to náš člověk. Ovšem musíme postupovat velmi opatrně. Musíme mít jistotu, že bude nakloněn spolupráci s námi – takže o seňoru Pedru Romerovi potřebujeme vyzvědět všechno, co se dá.“

Rojasova rezidence

Cuernavaca, Mexiko

90 kilometrů jižně od metropole

Rojas ležel v posteli a nehnuté zíral na dlouhé stropní lišty z drahého tvrdého dřeva na protější stěně. Nyní se ztrácely ve stínech. Ventilátor na stropě jemně bzučel, lopatky se pomalu otáčely. Oknem svítil dovnitř měsíc, jeho paprsky protínaly dráhu lopatek a na přikrývku a přes Alexsiinu tvář vrhaly kmitavé stíny. Alexsi tvrdě spala. Rojas zavřel oči, vzápětí je zase prudce otevřel a pohlédl na hodiny: 2.07.

Posledních čtyřiadvacet hodin jeho nitrem zmítaly emoce jako bouře. Pokus o atentát, pokus o únos Miguela a jeho přítelkyně – Rojas dospěl k přesvědčení, že si potřebuje odpočinout, vzít si volno od života, jaký vede.

Zachvěl se; oblékl si župan a sestupoval po schodech do chladivé tmy, na cestu si svítil mobilním telefonem. Vešel do kuchyně, rozsvítil a z jedné ze tří lednic z nerezové oceli si vzal mléko. Ohřeje si je a bude pomalu upíjet; to mu vždycky pomáhalo usnout.

Postavil nádobu s mlékem na plynový sporák. Právě se chystal nalít si mléko do šálku, když se za ním ozvalo tiché: „Seňore Rojasi?“

Otočil se a spatřil Soniu. Téměř celé její černé negližé zakrýval hedvábný župan. Rojas musel několikrát mrknout, měl pocit, že si ji snad pouze v duchu představuje.

„Seňore Rojasi, není vám nic?“

„Omlouvám se, Sonio – asi jsem jen napůl vzhůru. Co tu děláte v tuhle dobu? Proč nespíte?“

„Slyšela jsem někoho tady dole. Miguel si vzal prášky, jak jste mu radil, a už spí dobře. Já si léky beru nerada – a teď nemůžu usnout. Pořád mám znova a znova před očima, co tamtomu člověku udělali.“

„To mě mrzí. Zítra zavolám na pár míst a seženeme někoho, kdo vám pomůže, obstaráme nějakou terapií.“

„Díky, seňore. Ale nevím, jestli se to dá nějak vymazat z paměti. Pomazali mi obličej jeho krví.“

Rojas pokývl. Našpulil rty a v rozpacích ze sebe vypravil: „Nechcete trochu mléka? Zrovna jsem si je ohřál.“

„Vezmu si ráda, děkuji.“ Postoupila dál do kuchyně a lehce, bez námahy, se posadila na jednu z vysokých stoliček. „Vy asi taky nemůžete spát po tom, co vás potkalo.“

„Něco takového jsem očekával už celé roky. Proto jsem udělal tolik opatření. Ale nikdy nevíte, jak zareagujete, když ten den přijde. Nemůžete si dělat žádné plány.“

„To je pravda.“

„Sonio, já mám svého chlapce moc rád. On je to jediné, co mi na tomhle světě zbylo, a vám nemůžu ani dost poděkovat. Pověděl mi, jak jste silná, jak statečně jste se zachovala. Ani tomu nemohl uvěřit. Ale víte co? Když jsem vás spatřil poprvé, viděl jsem ve vašich očích cosi silného… stejné světlo, jaké měla v očích moje žena. Byla jste velmi statečná.“

Sonia sklonila hlavu a zapýřila se.

Uvědomil si, že asi zašel moc daleko, tón jeho slov jako kdyby v ní měl vyvolat nějakou odezvu.

„Jen jsem vám chtěl poděkovat,“ dodal chvatně.

Ukázala bradou ke sporáku. „Mléko se asi vaří.“

Spěšně zmírnil plamen, mléko však už vzkypělo a pěna přetekla přes okraj nádoby. Zaklel a sňal ji z ohně. Mléko syčelo a prskalo.

„Seňore Rojasi, můžu se vás zeptat na něco velmi osobního?“ Počkala, až si Rojas poradí s pěnícím a prskajícím mlékem, a vyndala ze skříňky dva hrnky.

„Jistě, proč ne?“

„Jste ke svému synovi naprosto upřímný?“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Ví všechno o vás a o vašich firmách? Myslím tedy – mohl by nastoupit na vaše místo, kdyby se mělo něco přihodit?“

„To je docela morbidní otázka.“

„Pokud zůstaneme spolu a rozhodneme se vzít, potřeboval by vědět všechno.“

„Samozřejmě.“

Nyní se mu Sonia jen stěží dokázala podívat do očí. „Zatím jako kdyby měl na některé věci prostě dost naivní pohled.“

„A z dobré příčiny,“ odtušil Rojas. Její neodbytné dotazy v něm začínaly vzbuzovat podezření. „Některé z mých podniků jsou příliš malé na to, aby ho mohly zajímat. Na jejich řízení mám své lidi a ti mi každý týden nebo měsíc podávají hlášení. Až bude připravený, všechno ho naučím.“

„Naučil byste všechno taky mě?“

Zaváhal. Je to skutečně silná žena, možná až moc silná. On se své drahé manželce nikdy nesvěřil ani s pěti procenty z toho, co přesně podniká.

„Samozřejmě že ano,“ zalhal. Podal jí hrnek s mlékem; stoupala z něj pára. „Očekával bych, že vy a Miguel byste se stali dědici – jestli se jednoho dne vezmete.“

„Nechci vypadat jako zlatokopka, seňore, jen si dělám o Miguela starosti. Vím, že chcete, aby tohle léto pracoval v bance, ale obávám se, že se mu to nebude líbit. A jestli bude nešťastný on, budeme nešťastní oba.“

„A co tedy navrhujete?“

„Poučte ho o tom, jak své podniky řídíte. Udělejte z něho svou pravou ruku. Nakonec – je to přece váš syn.“

Rojas se nad jejími slovy zamyslel. Má pravdu, Miguel je dědic jeho impéria, a přitom toho o něm ví tak málo. Jeho, Rojase, mohli zabít a Miguel by se sotva vyznal v celé složitosti světa svého otce. Jenomže Rojas tu ošklivou pravdu o kartelu nikdy nevyzradí – ani Miguelovi, nikomu…

Ve dveřích se objevila Alexsi. „Co se tu děje?“ zeptala se a utkvěla pohledem na Sonii.

„Chceš mléko?“ zeptal se Rojas; její otázku nechal nepovšimnutou. „Ještě tu nějaké mám.“

„No… dobrá.“

„Nemohla jsem spát,“ vysvětlovala Sonia. „Po tom, co se stalo, to prostě nešlo. Slyšela jsem seňora Rojase, jak jde dolů, tak jsem přišla za ním.“

Alexsiiny rysy změkly. „Chápu,“ přikývla.

Rojas na ni upřel zrak. Kdyby mohla číst jeho myšlenky, do hodiny by si sbalila kufry.

A kdyby mohla číst jeho myšlenky Sonia, nasedla by s Alexsi do taxíku, který by je odvezl někam hodně daleko.

29. JEDINÝ SNADNÝ DEN

Ropný terminál AI Basrah

Perský záliv, Irák

19. března 2003

Moore se vytáhl přes okraj černého zodiaku dovnitř k ostatním dvěma, kteří již skočili z plošiny. Stále ještě čekali na Carmichaela a jednoho z jeho šesti mužů, zraněného Mako Šest. Moore si stáhl kuklu a dlouze se nadechl slaného mořského vzduchu. Na západ od nich, nad vlnami černými jako uhel a pod pláštěm mraků prostírajících se po obloze, čekal ve visu CH-47 Chinook. Zadní rampa byla spuštěná, pilot se nebezpečně vykláněl ven. Oba rotory vířily vodu, spršky se vznášely vysoko do noční tmy a rozptylovaly se nad zálivem jako bělavá mlha, motory vrtulníku hučely, jak se pilot ze všech sil rval se silným větrem, aby stroj udržel na místě.

Rozpoutala se palba z krátkých zbraní, přicházela z plošiny a byla zaměřená hlavně na vrtulník. Moore se pokusil přivolat z hlídkového člunu vysílačkou pomoc, jeho žádost však odmítli, naopak dostal rozkaz neprodleně vyklidit pozici.

Pilot vrtulníku rozkazy vlastně už jen opakoval. „Mako Jedna, tady Seabird, jsem pod palbou, potřebuju, abyste odtamtud vypadli, HNED!“

„Rozumím, Seabirde. Rozumím!“

Po trupu chinooku se rozprskávaly jiskry od odražených projektilů a vzápětí mizely ve vodní mlze. Moore se otočil zpátky k plošině. Uviděl Carmichaela u zábradlí, s ním byl Mako Šest – Billy Hartogg, technik první třídy, specialista na obsluhu elektronických přístrojů.

„Franku, tady nám běží čas!“ připomenul mu Moore.

Jenže Frank Carmichael se držel poučky, že tam, kde jde o život, se nikdo nemá nechávat na místě. On i Moore měli přímou zkušenost s tím, že nejde o fanaticky dodržované klišé, jak to člověk slýchává a vídá ve válečných filmech. Byla to prostá pravda a to, co Carmichael dělal, odpovídalo jeho pevné povaze a kvalitě jeho charakteru. Zvedl Hartoggovo bezvládné tělo, byl odhodlán dostat svého druha zpátky domů.

Členové jednotek SEAL, zejména takoví, jako byl Carmichael, se neuchylovali k snadnějším, lehčím možnostem – ani při základním výcviku, ani při výcviku v ZPD. Nedělali to vlastně nikdy. Jediný snadný den byl ten včerejší. Než se však Carmichael stačil dostat přes kovové zábradlí, zasypaly je střely, vykřesávaly z něj jiskry a zahnaly Carmichaela zpátky.

A potom hladinu mezi zodiakem a plošinou prošila další dávka a Moore se nyní díval do očí dvou strážných, mířících přímo na něj.

Za jeho zády zaduněly výstřely. Jeho lidé oba Iráčany zasáhli, kulky je srazily na podlahu plošiny.

Ozvalo se hlasité šplouchnutí. Carmichael skočil i se svým břemenem z plošiny a dopadl z desetimetrové výše do vln – jenže na opačné straně, kousek od největších pilířů, asi dvacet metrů daleko.

Z vln se vynořila ruka… a zazněl hlas, pouze však v Mooreově vzpomínce: Nenechávejte mě tu! Nenechávejte mě tu!

„Musíme zpátky!“ zakřičel velící poddůstojník čety Gary Brand, sedící vedle Moorea.

Moore pohlédl na Carmichaela, potom na vrtulník.

„Mako Jedna, tady Seabird! Už na vás nemůžu dál čekat!“

Moore zaklel a zavrtěl hlavou. „Čekejte! Počkáte!“

„Kčertu s váma, Mako Jedna! Třicet vteřin!“

Bublání přívěsného motoru, běžícího na volnoběh, přešlo v řev, jak Moore vyrazil ke Carmichaelovi. Svým lidem přikázal, aby byli připravení s lanem.

Nabral zhluboka dech.

Carmichaelovi stačilo jen se lana chytit a smyčku si provléknout do podpaží. Potom ho vytáhnou do zodiaku – i kdyby to mělo být to poslední, co Moore udělá.

Člun se blížil ke Carmichaelovi. Ten se snažil udržet Hartoggovo tělo. Zodiak už byl skoro u něj –

Hodili mu lano.

Carmichael se ho mohl chytit jen jednou rukou.

Lano minul. Sakra!

Moore člun ostře stočil, měl čas ještě na jeden pokus. Potom se ohlédl na vrtulník.

Seabird se chystal odletět.

A potom jako kdyby se z vteřin staly roky. Rozhostfe) se ticho, bylo slyšet jen bušení Mooreova srdce, zmizely všechny pocity, zůstala jen chuť slané vody v ústech.

Carmichael se vynořoval a zase mizel pod hladinou nedaleko pilíře.

Z rampy vrtulníku chlístla do zálivu voda jako vodopád – pilot přidal plyn a vznesl se výš.

„Vzpomínáš si na ten citát, co nám řekli?“ zeptal se tehdy Carmichael. „Porazit nás můžou jen dvěma způsoby: buď umřeme, nebo to vzdáme. A my to nevzdáme!“

Další dávka vytrhla Moorea ze stavu omámení, do něhož upadl. Znovu se ohlédl na vrtulník. „Letí pryč! Musíme odtud!“

Nevěděl s jistotou, kdo na tato jeho slova odpověděl, ten hlas pohlcoval a zkresloval vítr, střelba a voda rozvířená rotory vrtulníku. I tak však Moore slyšel dost: „Nedělej to, Maxi! Nedělej to!“

V tom okamžiku si uvědomil, že všechny je zachránit nemůže. Všechny ne. Ani Carmichaela. „Nedá se nic dělat, musíme pryč!“

Když pohlédl zpátky na ropnou plošinu, Carmichael tam ještě byl, mával rukou – už ne proto, aby mu šli na pomoc, byla to výzva, aby pluli pryč.

Zachraňte se!

Bok zodiaku zasypaly střely. To už bylo příliš. Moore znovu téměř na místě obrátil člun a na plný plyn vyrazil zpátky. Clun poskakoval po hřebenech vln směrem k vrtulníku.

„Seabirde, tady Mako Jedna. Míříme k vám!“

„Rozumím, Mako Jedna. Tak ale pohyb!“

Chinook sestoupil níž, rampa se opět spustila na vodu.

„Nenechávej mě tu!“

To však nevolal Carmichael. Ten je naopak naléhavě vyzýval, aby se vrátili k vrtulníku. Věděl, že on sám tam musí zůstat.

Moore vyrazil na plný plyn k vrtulníku. Pilot nyní sestoupil ještě o několik desítek centimetrů níž, rampa byla dokonale nasměrovaná k člunu. Všude kolem nich stále dopadaly kulky, až –

Zodiak vystřelil skluzem vzhůru po rampě dovnitř do vrtulníku, tam se prudce zastavil.

Moore ještě ani nestačil ubrat plyn, když pilot chinooku zvedl stroj od hladiny a hnal se od plošiny pryč. Vlny i hladina, rozrytá dopady střel, zůstaly vzadu.

Moore zhasl motor člunu a zůstal sedět. Když vzhlédl, díval se do očí svých druhů. Všichni na něj upírali zrak, jako kdyby čekali nějakou omluvu, něco, čeho by se mohli zachytit a co by ospravedlnilo to, k čemu právě došlo. Nechali jsme umřít ve vodě své druhy.

Moore však dokázal jen zavřít oči, uhnout pohledem a vší silou se vzepřít pocitu, že se zhroutí.

Potom se jeho lidé vrátili ke své práci – zbavovali se výstroje, všechno bylo zpátky ve starých kolejích, jako kdyby se nic nestalo. To přišel ke slovu jejich výcvik – nespočetné hodiny drilu, rutiny, díky nimž si už ani nevzpomněli na to, že právě dokončili misi a sbalili výstroj. Už se v duchu viděli ve V-Baru a dávali si třetí rundu. Minulost jako kdyby se rozplizla do mlhy. Oslepující vypětí z boje odplývalo. Avšak až přijde čas, ty pocity se vrátí.

Během následujících dvou hodin se spustila největší operace v dějinách jednotek SEAL amerického válečného námořnictva. Ke značnému Mooreovu zklamání jeho tým zůstal v záloze.

Jednotky SEAL spolu s britským Královským námořnictvem vzaly útokem čerpadla na každém terminálu. Zprávy výzvědných služeb však neuvedly, že čerpadla jsou chráněna kotouči ostnatého drátu. Muži z jednotek SEAL v nich uvízli a ocitli se pod palbou posádky na plošině. Krátce poté, co oblast konečně zajistili, na ně zahájilo palbu irácké obrněné vozidlo, avšak předsunutý letecký návodčí přivolal letoun A-10 Warthog; jeho operátor zbraňových systémů vozidlo objevil a zničil je třísetkilogramovou střelou vzduch-země AGM-65 Maverick.

Jednotky SEAL podnikly ještě další útoky na rafinérii a přístav na poloostrově AI Faw. Příslušníci námořní pěchoty, bojové hlídky 5. pluku 1. expedičních sil námořní pěchoty, zaútočili na cíle severně od ropných polí Rumajla. Moore vyslechl stížnosti a upozornění svého velitele na to, že terén tam vypadá málo pevný, než aby se po něm mohla bezpečně pohybovat standardní pouštní hlídková vozidla s pohonem zadních kol. Obavy jednotek SEAL se potvrdily, když vojáci dorazili na místo a jejich pouštní hlídková vozidla uvízla v písku nasáklém ropou. Dál tedy museli postupovat pěšky a střetli se s více než třemi sty iráckých vojáků v zákopech a v obrněných vozidlech. Za pomoci přímé letecké podpory, přivolané předsunutými leteckými návodčími, se probojovávali nepřátelskými pozicemi až do svítání. Několik set Iráčanů zabili, téměř stovku zajali a zničili všechna jejich obrněná vozidla. Nakonec jim přispělo na pomoc 42. komando Královské námořní pěchoty.

Po této operaci bylo nalezeno Carmichaelovo mrtvé tělo. Zastřelili ho Iráčané z plošiny a jeho mrtvolu okousali vodnáři dvoubarví, vyrušení z klidu závěsným motorem. Tito mořští hadi se v Zálivu vyskytují v hojném počtu.

Jejich jed je silnější než jed kobry nebo bungara modravého; ochromuje dýchací systém. Byla nalezena i Hartoggova mrtvola, třebaže ji voda odnesla téměř čtyři sta metrů od plošiny.

Na Carmichaelově pohřbu v San Diegu Moore spolu s více než třiceti příslušníky SEAL, kteří Carmichaela znali a sloužili s ním, udělali špalír po obou stranách cesty, po níž nosiči ponesou rakev na márách. Když je máry s rakví míjely, každý z nich si z uniformy odepnul zlatý Trojzubec, jemuž se přezdívalo „Budweiser“, opatřený silným špendlíkem a zabodl jej do rakve. Nosiči pokaždé počkali, až každý, jeden po druhém, zabodne svůj Trojzubec do vznikající řady, takže když donesli rakev ke hrobu, odznaky vytvořily na obou jejích bocích zlatý pás. Tohle bylo jediné, co Moore a jeho druhové mohli udělat – naposled vzdát čest jednomu ze svých bratří.

Moore, Carmichaelův nejbližší a nejlepší přítel, svůj Trojzubec zabodl jako poslední. Náhle toho na něj bylo příliš. Na několik vteřin ho přemohly city, jako kdyby byl bez sebe. Nehnutý výraz ve tvářích jeho spolubojovníků, vypěstovaný precizní disciplínou, mu však pomohl vydržet. Dostane se z toho. Pohlédl na Frankovu mladou manželku Laney, nyní vdovu; vzlykala do papírového kapesníčku, po tvářích jí stékala řasenka, černá jako její smuteční šaty. Vyjadřovat jí upřímnou soustrast, říkat, že je mu to líto, by bylo něco jako hrozně špatný vtip. Přišla o manžela – jeho vinou. Frustrace z toho, že jí nedokáže nijak pomoci, ho málem připravovala o rozum, mohl jen bezmocně zatínat pěsti.

Několik hodin poté, při smuteční hostině, konané ve velké italské restauraci Anthony s, vzal Moore Laney stranou a pokoušel se jí objasnit, co se stalo. O celé události se dozvěděla jen pár věcí, v kusé zprávě se nikde neuvádělo, že zanechat Carmichaela na místě a se zbytkem týmu se dostat do vrtulníku bylo Mooreovo rozhodnutí. Ve zprávě stálo, že se jednotka ocitla pod silnou palbou a Carmichael byl zabit.

„Laney, pravda je taková, že to byla moje vina.“

Zavrtěla hlavou a odstrčila ho. „Nechci to slyšet. Nechci nic vědět. Nic se na tom nezmění. Nejsem přece pitomá, Maxi, vím, že něco takového se mohlo stát, tak si tedy nemyslete, že jsem ubohá šokovaná vdova, a nepokoušejte se mi předhodit někoho, koho bych mohla obviňovat. Můžete se omlouvat, jestli se pak budete cítit líp – ale nemusíte. Tohle jsem na sebe vzala, když jsem se provdala za člena SEAL, a byla bych zatracený blázen, kdyby mě nenapadlo, že takovýhle den může přijít. Víte, co je ale divné? Když vás všechny vyslali do akce, měla jsem takový pocit… prostě jsem věděla…“

„Nevím, co říct.“

„Frank zemřel, když dělal to, co měl rád. A vás všechny měl taky rád. Byl to jeho život. A jako takového si ho budeme pamatovat.“

„On ale nemusel umřít! A já prostě… Ani já bych tu nebyl, kdyby…“

„Už jsem vám řekla – žádné omluvy.“

„Já vím, ale –“

„Tak to už prostě nechte být.“

„Laney, nečekám, že mi odpustíte.“ Moore se zajíkl. „Já jen… Nebylo nic, co… Snažil se mi říct, abych…“

„Nechte toho! Už nic neříkejte.“

„Já ale musím.“

Položila mu prst na rty. „Ne, nemusíte.“

Moore se náhle odvrátil a vyběhl ven z restaurace. Cítil na sobě pohledy všech ostatních, jako kdyby se mu propalovaly do hlavy.

Poblíž Křišťálové jeskyně

Národní park Sequoia

Kalifornie

„Jen pět,“ pronesl Ansara šeptem. Ležel na břiše těsně vedle Moorea, u očí měl triedr. Moore jeho slova potvrdil, svým triedrem viděl totéž.

Na mýtině, asi patnáct metrů pod nimi, pět Hispánců nakládalo do čtyři metry dlouhého nákladního auta balíky sušené marihuany.

Ansara už Mooreovi popsal místo, jemuž říkal „zahrada“. Rozlehlý porost borovic Lambertových tu skrýval místo, na němž si kartel zavedl složitý systém pěstování marihuany; Moore zůstal jen ohromeně zírat na pole s marihuanou, na rozsáhlý, chytře vymyšlený zavodňovací systém i na stany pro pěstitele a ještě další, mnohem větší a delší stany, kde se sklizené rostliny tři nebo čtyři dny sušily na šňůrách. Pěstitelé každou rostlinu pečlivě kontrolovali, jestli se na ní neobjevila plíseň. Sušené rostliny se ve svazcích přenášely do jiného stanu, kde je skupina žen (Moore je spočítal, bylo jich šestnáct, některé vypadaly na patnáct či šestnáct let) vážila a dělala z nich balíky. Ty potom ženy ovazovaly páskou. Chlopně stanu na jedné jeho straně ženy nechávaly otevřené a Moore tak mohl celý proces zachytit na fotografiích. Na všechno dozírala celá soustava kamer s bateriovým napájením, instalovaných uvnitř stanů i kolem nich. Ansara již provedl vynikající průzkum celého okolí, promyslel si i postup operace a věděl o všech místech, kde jsou hlídky. Znal i všechny slabiny systému obrany a ochrany firmy.

„Na ty hochy tady jsem si chtěl došlápnout, už když jsem tu byl posledně, ale Úřad to nedovolil,“ sdělil Mooreovi. „Podle všeho to bylo správné rozhodnutí.“

„To určitě bylo, protože do týdne by založili další pobočku. Musíme jim to v Mexiku zatrhnout a rozbít všechny stupně jejich operačního velení.“

„Čím to, že když vy, bývalí vojáci, mluvíte o taktice, technice a postupech bandy drogových dealerů, říkáte, že mají nějaké stupně operačního velení?“

„To proto, že nejsme ‚bývalí‘ vojáci. Vždycky jsme pouze a jen vojáci. A taky proto, že to, jak to nazývám, přesně vystihuje, jak to mají zařízené.“

„No nic, já vás chci pro obveselení jen tak trochu nasrat.“

Moore se při vzpomínce na ten rozhovor usmál. Nyní se zadíval na místo, kudy vedl laserový paprsek; označili si jej kousíčkem vodivé pásky na každém stromě. Tudy nedokážou projít, Ansara už dvakrát Moorea zarazil, aby takové místo nepřehlédl a některý paprsek nepřerušil.

Kamera umístěná nahoře na stanu, z něhož muži vynášeli balíčky marihuany, se stočila ke kopci a potom se zaměřila vzhůru, směrem k Ansarovi a Mooreovi. Přikrčili se hlouběji za padlý kmen, který jim sloužil jako úkryt. V tom okamžiku se kdesi za nimi ozvaly kroky a zašustilo listí. Hlídky na obchůzce. Hlasy. Španělština. Něco o medvědích stopách.

Medvědi?! Tak to není dobré.

Ansara gestem Mooreovi naznačil: Vydržte. Přejdou mimo.

Muži dole byli nyní s nakládáním hotovi, tři z nich nasedli do kabiny a řidič nastartoval motor.

Moore s Ansarou se potřebovali dostat do údolí, kde nechali horská kola. Měla přední i zadní odpružení a mohou na nich bezhlučně sjet na hlavní silnici ke svému nákladnímu pickupu s náhonem na čtyři kola. Náklaďák kartelu bude mít před nimi významný náskok, ale družice ho vysleduje a údaje Moore okamžitě dostane do svého telefonu. Bude potřeba někde cestou se k náklaďáku dostat a uložit do něj sledovací zařízení GPS, to mu bude udávat přesnější polohu auta. Příjem dat od družice často rušilo počasí nebo terén a oni nechtěli auto s marihuanou v žádném případě ztratit z dohledu.

Hlasy strážných zněly nyní slaběji. Ansara šel první mezi shluky borovic a přes vrstvy jehličí, jemně jim praskajícího pod botami. Bylo 11.35 dopoledne.

Ještě nebyli u svých kol, když uslyšeli nákladní auto, jak pomalu, kodrcavě sjíždí po úzké prašné silnici, kterou si tu pěstitelé prorazili mezi stromy. Silnice vedla asi dvacet metrů od nich. Potom Ansara nasedl na kolo a vyrazil. Byl zkušený jezdec, pilně trénoval se svým kamarádem Davem Amenem, který ho učil jezdit po některých technicky nejnáročnějších terénních dráhách ve Střední Floridě. Ansarova dovednost Moorea zlobila, on sám se na kole sice jakžtakž udržel, ale přeskoky přes kořeny a přískoky zvládal jen stěží. Ansara věděl přesně, kdy se má přizvednout ze sedla a přenést váhu dozadu, zatímco Moorem takový manévr zamával jako s hadrovým panákem, který má ruce připevněné páskou k řidítkům.

Než dojeli ke svému náklaďáku, Moore spadl dvakrát, a bylo čiré štěstí, že pouze dvakrát. A také že si nic nezlomil nebo že se neporanil do krve, byl učiněný zázrak, který ovšem nutně potřebovali. Kola hodili dozadu na korbu a vyrazili směrem na jihozápad po Sierra Drive. Moore pozorně hleděl do mapy a na modrou tečku na ní – sledované nákladní auto.

„Jak jsou daleko?“ staral se Ansara.

„Pět celých padesát pět setin kilometru.“

Agent FBI pokývl. „Až tohle všechno skončí, tak mi připomeňte, abych vás naučil jezdit na horském kole. Vidím, že žádný pořádný trénink za sebou nemáte.“

„Heleďte, ale sjel jsem to!“

„Jo, sjel, ale při těch přeskocích a mezi překážkami jste se pořádně rozmýšlel, jak na to. Přece jsem vám říkal, abyste kolo nechal, ať vám samo poví, kudy jet.“

„Já řeč kola neovládám.“

„To se taky hned pozná!“

„To kolo chtělo pokaždé vjet do stromu.“

„Musíte s kolem srůst, zatím s ním skáčete jak luční koník.“

„No jo, určitě máte pravdu.“

Ansara se rozesmál. „Hele – máte holku?“

Moore se na něj křivě pousmál. „To máte vždycky tolik řečí?“

„Ale tak dobrá, teď přece sledujeme náklaďák.“

„Jo, jistě. Takže se budeme bavit o náklaďáku. Signál je dobrý. Máte nějakou představu, kde udělají první zastávku?“

„Již se dostanou na sto devadesát osmičku, tak myslím, že v Portervillu. Tam už k nějakému pašování došlo. Mám dojem, že před pár lety tam DEA úspěšně zasáhl.“

Moore se právě chystal načíst si na mapě větší plochu, ale otočil se k Ansarovi. „Abych vám odpověděl na tu vaši otázku: holku nemám. V Afghánistánu jsem byl s jednou moc prima dámou, ale netuším, kdy a jestli vůbec se tam zase dostanu.“

„S některou místní?“

„Jo – to bych si tam určitě moh zkusit! Pověsili by mě, víte za co. Takže: Ne, je to Američanka, pracuje na americkém velvyslanectví.“

„A má to ráda?“

Moore se ušklíbl. „Ne.“

„Tak to je blbý.“ Vtom Ansarovi zazvonil mobil. „Na tenhle telefonát zrovna čekám,“ podotkl.

„Kdo vám volá?“

„Rueben, mládenec, kterého jsem zverboval. Tak co pro mě máte, mladý muži?“

Moore zaslechl jen útržky toho, co mladík říká, ale z Ansarovy reakce si doplnil to, co neslyšel. Kartel dokončil budování nějakého významného tunelu mezi Mexicali a Calexikem. Rueben je jeden z asi deseti mladíků, mulů, kteří začnou tunely pod hranicí přepravovat velké zásilky drog, pravděpodobně kokain z Kolumbie a opium z Afghánistánu. Tohle byla zcela nová cesta. Jakmile Ansara domluvil, pověděl Mooreovi, že mulové už uskutečnili několik zkušebních přechodů „nasucho“. Nyní měl kartel jistotu, že tunel je čistý a že ho nikdo neobjevil, takže produkt může začít putovat na sever a peníze i zbraně zase na jih.

Nákladní auto s marihuanou jelo po klikatících se silnicích a nepřekračovalo sedmdesátku. Ansarův předpoklad byl správný, směřovalo do asi padesátitisícového městečka Porterville v Kalifornii. Zamířilo rovnou k dvoupodlažní budově Holiday Inn Expressu a vzadu za ní zaparkovalo.

Moore s Ansarou pašeráky pozorovali z parkoviště Burger Kingu na opačné straně ulice. Všichni tři zůstali v autě a zhatili tak Mooreův záměr přidělat na spodek jejich auta sledovací zařízení GPS. Neodvážil se k autu vůbec ani přiblížit.

„Nechcete cheeseburger?“ zeptal se Ansara.

Moore se na něj podíval s hraným znechucením. „No, takový několikaposchoďový In-N-Out Burger je tu podle mého skromného mínění nejlepší na celém Západním pobřeží, protože je v něm stoprocentně čisté hovězí. A jejich hranolky se smaží na stoprocentně čistém rostlinném oleji bez cholesterolu.“

„Děláte si legraci? Tak chcete burger nebo ne?“

„Vezměte mi dva.“

Než se Ansara vrátil, vedle nákladního auta kartelu zastavila bílá skříňová dodávka s tónovanými okny.

Moore pozoroval obě vozidla digitální sledovací kamerou s dlouhým ohniskem. Z toho, co viděl, se málem svým cheesburgerem udusil. Muži překládali do dodávky přinejmenším čtyřicet balíků velkých jako škvárobetonové tvárnice – a to vše za denního světla.

Řidič dodávky, další Hispánec v džínách a se slunečními brýlemi, předal lidem z kartelu batůžek naditý nejspíš penězi.

„Nedokážu uvěřit, jak si tohle vůbec troufnou.“

„Tak tomu věřte,“ odtušil Ansara. „Jde to ráz na ráz: ‚Ahoj! Tady máte drogy. Díky za peníze. Hezkej den.‘“

Dodávka odjela. CIA ji bude zatím sledovat pomocí družice a použije přitom fotografii její poznávací značky, kterou Moore pořídil. Kdyby dodávku zadrželi, muži v ní by mohli zatelefonovat lidem z kartelu, ti by zpanikařili a nedokončili by svou práci. Takže dodávku nechají na pokoji. Náklaďák teď vyjel z parkoviště a zamířil zpátky na západ a potom dál na dálnici číslo 65. Ansara se držel kus za ním, a než se jim podařilo vmísit se do hustého provozu na dálnici, směřující na jih, náklaďák kartelu měl náskok téměř tři a půl kilometru.

„Ta vaše přítelkyně…“ začal zčistajasna Ansara, „ještě spolu mluvíte?“

„A proč vás to zajímá?“

„Já u ženských moc štěstí nemám.“

„Kvůli tomuhle?“

„To myslíte mou práci? Hergot, no jo…“

„Koukněte – já ale nejsem ten pravý, kdo by vám mohl radit.“

Ansara se ušklíbl. „Jednou možná najdu chlápka, co bude vědět, jak na to. Já zapomněl, že vy jste byl u SEAL, takže tím je váš osud rádce zpečetěn.“

„Heleďte – znal jsem i pár takových, co mají rodiny.“

„To jsou výjimky, ne pravidlo. Dneska toho ženské chtějí moc. Řekl bych, že některé si myslí, že jsme sobci a trávíme moc času někde daleko. Když jsem byl v Afghánistánu, neznal jsem nikoho z týmů Operačního odřadu alfa, kdo nebyl buď svobodný, rozvedený, nebo se právě nerozváděl. Bylo to tak trochu jako nemoc.“

„Já zapomněl, že jste byl u Speciálních sil. Myslel jsem, že jste jen tak nějaký bývalý jezdec na horském kole, co kouká, jak by se proslavil a zbohatnul.“

„Jo… a proto jsem šel k FBI – abych měl pracovní dobu, o jakou nikdo nestojí, bídný plat, a aby se mě kdekdo pokoušel zabít…“

„Ale vy právě takovýhle život milujete.“

„Jo, každou jeho minutu.“

Moore pohlédl na mapu. „Bacha, brácho. Zastavili. Čerpací stanice, nedaleko je Delano.“

„Možná jenom aby natankovali – ale jestli je to další překládka, musíme sebou hodit, jinak bychom ji mohli zmeškat.“

Moore se právě chystal obraz si přiblížit, když jeho příjem z družice znehybněl. „Doprdele! Ztratil jsem signál!“

30. DRAHÁ SLEČNO

Hotel Bonita Real

Juárez, Mexiko

Gloria Vega seděla v neoznačeném sedanu zaparkovaném naproti hotelu.

Inspektor Gómez byl za volantem. Na jeho žádost byli oba v civilu, ale měli kevlarové vesty. Recepční v hotelu, muž jménem Ignacio Hernández, byl minulé noci nalezen mrtvý, zastřelený ranou do čela způsobem, jakým se popravuje. Majitel hotelu, pan Dante Corrales, nebyl k nalezení, stejně jako jeho přítelkyně. Gómez kontaktoval řadu zaměstnanců hotelu i stavební dělníky pracující na renovaci hotelu. Dnes je s Gloriou vyslechnou.

„Tamhle je vidíte,“ pronesl Gómez; měl tím na mysli dva muže, sedící na střeše hotelu. „To jsou pozorovatelé, ale ne ti, co tu jsou normálně. Tyhle jsem tu ještě neviděl.“

„Toho svého recepčního možná zabil Corrales a pláchnul,“ poznamenala Gloria.

„Proč by to dělal?“

Pokrčila rameny. „Třeba kradl.“

„To ne. Tohle je mnohem složitější.“

„Jak to můžete vědět?“

Otočil se k ní. „Protože tuhle práci dělám skoro celý život,“ odsekl. „Počkejte tu, přijdu si pro vás.“

Odfrkl, vysoukal se z auta ven a práskl dveřmi. Přešel ulici a zamířil k hlavnímu vchodu do hotelu. Gloria si povšimla, že pozorovatelé sledují každý jeho pohyb.

Kdy kladivo udeří? Všechno je pečlivě časově rozvržené a naplánované, aspoň tak jí to Towers neustále tvrdí. Fakt je ten, že ji začíná tlačit čas – a dávat si pozor je nyní zatraceně těžší. Přežije další pokus připravit ji o život? A stojí vůbec tohle všechno za tu námahu?

Pohlédla na hotel.

Pozorovatele zaujalo něco jiného. ^?

Gloria nejprve uslyšela motor, potom se zpoza rohu přihnal modrý sedan, z oken na straně spolujezdce se daleko ven vykláněli dva muži. Měli na sobě trička, džíny a na obličejích kukly.

Gloria se vrhla ven z auta – to už na ni mířily dvě brokovnice. Když na ni ti dva vypálili, už střílela také; zaduněly rány, do auta se zakously broky.

Do jejich výstřelů zazněly dva další. Pohlédla na střechu hotelu; oba pozorovatelé nyní drželi v rukou pušky. Jejich cílem byla ona.

V následujícím okamžiku ucítila v zádech bolest jako bodnutí jehlou, rameny jako kdyby jí projely dvě další jehly a na dlažbu začala stříkat krev. Ruka jí reflexivně vystřelila ke krku. Byl celý zmáčený krví. Zachvěla se, chtěla křičet, otevřela ústa, ale hlasivky jí vypověděly službu. Zhroutila se za auto. Brzdy modrého sedanu zaskřípěly. Gloria taktak ještě stačila otočit tím směrem hlavu. Jeden z mužů k ní vykročil, zvedl brokovnici a zblízka ji střelil přímo do obličeje, který stejně již skoro nic necítil.

Uplynula snad minuta, snad dvě, možná pouze několik vteřin, to nevěděla jistě. Pohlédla zdravým okem vzhůru a skrz krvavě rudý závoj uviděla Gómeze, sklánějícího se k ní.

Už má být mrtvá, to si ještě uvědomovala, ale její tělo se bránilo stejně tvrdohlavě, jako byla tvrdohlavá i její duše.

„Je mi to líto, drahá slečno,“ pronesl Gómez. „Tolik líto…“ Sáhl jí do kapsy a vylovil její mobil. „Tohle dělám už tak dlouho, že vím, jak se nenechat chytit. To jste věděla. A já zase vím, že vás sem poslali najít zkorumpovanou krysu. Je to hrozná práce. Hrozná, opravdu hrozná.“

Vstal a otočil se. „Pablo? Co tu děláte? A kde je Dante?“

„V bezpečí. Měli jsme nějaké potíže s Guatemalci.“

„Co mám dělat já?“

„Dante mi dal pro vás vzkaz. Nechte Zú?igu na pokoji. Ani se ho nedotkněte.“

„Zú?igu? Zbláznil jste se? Toho je přece třeba zabít!“

Gloria se pokoušela poslouchat je, přála si, aby mohla kontaktovat Towerse. Potom její myšlenky odlétly kamsi pryč jako těleso vymrštěné setrvačností do prostoru a přenesly ji k jejím mrtvým rodičům. Chtěla je navštívit, chtěla spatřit ono bílé světlo, nyní však viděla jen ochromující temnotu.

Z té temné prázdnoty k ní ještě naposled pronikly hlasy.

„Dante dělá hroznou chybu. Povězte mu, že než něco podnikne, chci s ním mluvit.“

„Ano, seňore, ano.“

Vzápětí ji zaplavil chlad, který ji vyrval z ochromení. Roztřásla se. Nyní to doopravdy přicházelo – nejprve jako hrot špendlíku, potom jako slavnostní paprsek světla, horký a současně hřejivý jako svit letního slunce. Tohle nebyl Bůh, jak někteří tvrdí, nýbrž pouze reakce mozku. Ale Gloria věděla své. Věděla…

Čerpací stanice společnosti Chevron

Delano, Kalifornie

Moore sice ztratil signál z družice, ale společně s Ansarou se vraceli k čerpací stanici, kde stopu nákladního auta zachytili naposled. Než tam dojeli, Moore signál zase zachytil a potvrdil si tak, že nákladní auto stojí stále na místě. Při jejich práci je někdy přece jen potkal kousíček štěstí, většinou však ne.

Právě se blížili k čerpací stanici, když je zastihl telefonát od agenta ATF Whittakera. Moore jeho sdělení vyslechl a napětím málem přestal dýchat.

„Dávejte pozor, přijede stříbrná Honda Odyssey,“ oznamoval Whittaker. „Měla by u vás být co nevidět. Asi zastaví za myčkou. Towers říká, že je necháme výměnu uskutečnit.“

„Rozumím,“ odpověděl Moore. „A víte určitě, že jsou to tytéž zbraně, co ten člověk od SEAL propašoval ven z Afghánistánu?“

„Jistěže jsou.“

„Ježíši…“

„Jo – přijede tam, protože v té dodávce je jen část zásilky, zbytek je ještě v Minnesotě; a tyhle důkazy já budu shromažďovat. Jsem rád, že nebyli tak pitomí, aby se pokoušeli propašovat celou zásilku najednou, ta jejich snaha dělat chytré se mi naopak moc hodí. Dneska večer bychom měli mít v rukou toho člověka i zbraně.“

„Děkuju za upozornění,“ řekl Moore. Ansara zatím zastavil vedle čerpací stanice, na parkovišti autodílny, ve které se opravovaly převodovky. Měli odtud nerušený výhled na nákladní auto zaparkované hned za myčkou.

Moore si v telefonu načetl jednu z Whittakerových zpráv se seznamem položek, údajně ukradených a propašovaných oním příslušníkem SEAL:

14 pušek M4A1 s možností úprav pro zvláštní operace SOPMOD

11 odstřelovačských pušek (7,62 mm)

9 systémů MK11 Mod 0 odstřelovačských zbraní

2 samopaly HK MP5

6 brokovnic Benelli M4 Super 90

14 granátometů M203

Moore popsal Ansarovi hondu, která má přijet. Právě domluvil, když přijela ke stanici. Zadek dodávky byl pod tíhou nákladu poněkud níž než předek.

„Víte – v Afghánistánu se lumpové aspoň snažili chovat jako lumpové,“ poznamenal k Ansarovi Moore. „Opium a zbraně pašovali v noci. Využívali jeskyně. Snažili se, aby je nikdo neviděl… ale tihleti… krucinál…“

Ansara přikývl a zvedl fotoaparát. „Tady platí tohle: dělejte, jako že neprovádíte nic špatného – a nikoho nenapadne, že něco špatného opravdu provádíte. Na celé věci je podstatné to, že tady vědí, že po nich pátráme v noci. Vědí, že do jejich domů vpadneme časně ráno, kdy se čeká, že všichni spí, takže spousta jich pracuje časně ráno, spí celé odpoledne a v noci je vzhůru.“

Moore přikývl na souhlas. „Ten seznam jste viděl?“

„Jo.“

„Pak ovšem chápete, že nemůžeme dopustit, aby se ty zbraně dostaly do Mexika.“

„Tak moment, moment, kovboji! To, kudy putují peníze, je důležitější než ty zbraně – to je vám přece jasné.“

„Je, ale já prostě nesnesu pomyšlení na to, že zbraň, která kdysi patřila někomu od SEAL, je v rukou nějakého hajzla z kartelu.“

„Třeba jsou to všechno nové zbraně,“ poznamenal Ansara.

Moore si jen odfrkl a začal rovněž pořizovat snímky. Z dodávky muži vynášeli černé plechové okované bedny a ukládali je dozadu do nákladního auta. Řidič náklaďáku patřícího kartelu předal řidičovi dodávky, vysokému šlachovitému chlapovi s řídkými černými vlasy padajícími mu až na ramena, nákupní tašku z hnědého papíru. Muž vypadal spíš jako indián než jako Mexičan.

Přeložit náklad netrvalo déle než pět minut, muži pracovali plynule, zkušeně, málem rutinně. Dodávka odjela, lidé z kartelu nasedli do kabiny, ale ještě se chvíli zdrželi. Moore na ně zamířil fotoaparát. Řidič právě kamsi telefonoval.

Zavibroval i Mooreův telefon. Towers. Řekl jen dvě slova, ale Mooreovi se sevřelo srdce. „Gloriu zabili.“

„Co se tam stalo?“

Towers mu to vylíčil. Potom ještě dodal: „Zrovna jsem se dozvěděl, že poté, co ji zastřelili, uložili do její mrtvoly výbušninu C-4, a když přijela záchranka a policie, nálože odpálili. Věřil byste tomu?“

„Kdo nálože uložil? Gómez, nebo někdo z kartelu?“

„To se nedá s jistotou říct. Z toho místa nám sice přicházely záběry, ale jak jsme přepínali mezi družicemi, signál se občas ztratil.“

„Vsadím se, že to byla ta svině Gómez,“ procedil Moore mezi zuby. „Zabil ji on a nastražil to tak, aby se to dalo hodit na kartel.“

„Gloria byla naším nejlepším spojením na něj. Mám tam pár svých pozorovatelů a mezi civilisty i několik prima informátorů, ale tohle je vážný zádrhel.“

Moore zavřel oči. „Ale přesto neumřela nadarmo, o to se postaráme.“

Moore i Ansara zůstali mlčky sedět a dívali se, jak nákladní auto kartelu vyjíždí od čerpací stanice zpátky na silnici. Nechali přejet několik aut, zařadili se za ně a dál se nechali vést signálem z družice. Ze zprávy z Langley se dozvěděli, že tam vysledovali mobil řidiče nákladního auta patřícího kartelu, nabourali se do jeho operačního systému a zachytili jeho signál GPS, takže nyní nákladní auto sledují vizuálně pomocí družicových záběrů a současně pomocí signálu GPS vysílaného řidičovým mobilem. Zpráva také obsahovala ujištění, že k přerušení signálu by už nemělo dojít. Moore tomu moc nevěřil a usilovně uvažoval o nějaké možnosti, jak na náklaďák dostat starý dobrý zastaralý vysílač, aby auto mohli sledovat přímo na místě.

Ticho v kabině přerušil Moore. „A z pěti jsou teď tři,“ poznamenal.

„Jo,“ souhlasil Ansara. „Já přišel během let o dva dobré kamarády – a to za celý svůj pobyt v zahraničí. Jen o dva; oba to byli agenti FBI. Všichni kamarádi z armády mi zůstali… aspoň tedy doteď. Co vy?“

„O tom bych nerad mluvil.“

„Takže jich bylo tolik?“

„Tohle není žádná číselná loterie.“

„Já vím, že jste tam byl s Fitzpatrickem. A souhlasím s vámi. Byl eso. Doufám ale, že nemáte výčitky svědomí.“

Moore si povzdechl. „Člověk pořád myslí na to, jak mohl všecko udělat jinak. A že jeho kamarád tu ještě mohl být. Živý. Poslal jsem ho do toho domu, aby to tam vyčistil. Čekali na něj v záloze, a on zahynul. Můžu si namlouvat, že za to nemůžu, anebo se naopak cítit zodpovědný ža rozkaz, který jsem mu dal.“

„Člověče, kdybyste se měl celý život tímhle zabývat, to byste z toho byl hodně nešťastný.“

„No jo, vždyť já vím.“

Moore zavřel na chvíli oči; nyní seděl v restauraci s Frankem Carmichaelem. Seděl v čele stolu, vedle něj plukovník Khodai, Rana a Fitzpatrick. Do restaurace loudavě vešla Gloria. Byla to italská restaurace, v níž se konala smuteční hostina po Carmichaelově pohřbu. Gloria na ně pohlédla a udělala nesouhlasné „tss tss“, jako kdyby je chtěla napomenout za to, že se nechali tak hloupě zabít. Potom pohlédla na Moorea. „Vy víte, co dělat.“

Přikývl.

Asi za hodinu byli v Bakersfieldu. Několik minut projížděli městem a zjistili, že nákladní auto zajelo do úzké uličky za José Taco, podle místního podání velmi dobře známou mexickou restaurací. Po jedné straně uličky stála řada různých podniků včetně dalších restaurací, na opačné straně se táhla dlouhá cihlová zeď oddělující tyto podniky od komplexu pětipatrových činžovních domů s lacinými byty.

„Hergot, tak tohle bude těžké,“ pronesl Ansara; minul uličku a jel k další křižovatce.

„Musíme vystoupit.“ Moore ukázal na řadu volných parkovacích míst napravo od nich.

Ansara souhlasil. Zaparkoval, oba vyskočili z auta a pádili k činžákům.

„Tudy!“ Moore utíkal dozadu za první z budov a dál k řadě nízkých křovin, rostoucích podél cihlové zdi.

Zahnuli za roh a přímo před nimi, asi o třicet metrů dál, stál náklaďák. Byl vzadu otevřený a muži do něj nakládali balíky marihuany. Moore si povšiml, že pokud se s Ansarou dostanou k autu blíž a oba zůstanou za křovisky, budou se moci skrýt za dvěma velkoobjemovými kontejnery stojícími nalevo od nich. Černé plastové plachty na nich jen volně visely. Když se za nimi skryjí, budou mít na překládku zásilky drog lepší výhled.

Moore se kradl shrbený k jednomu z kontejnerů, Ansara za ním. Protáhli se podél něj a přisedli na paty ve stínu několika palem, které měli za sebou. Moore začal pořizovat snímky, Ansara, skrytý za kontejnerem na druhé straně, dělal totéž. Šklebil se odporem, obtěžoval ho nakyslý puch odpadků. Druhé auto pašeráků bylo dvoudveřové černé sportovní BMW 650. Do jeho kufru právě nakládali balíky marihuany. Jeho řidič byl šedovlasý Hispánec v drahém obleku, na košili měl zlaté manžetové knoflíčky. Moore si říkal, že když už se člověk dostane do světa, kde se nosí manžetové knoflíčky, dostane se rovněž k penězům na drahé obleky. Podle nápisu na rámečku poznávací značky bylo BMW koupeno v Santa Monice. Nebylo třeba nijak zvlášť si namáhat hlavu úvahami, jaké je cílové místo pro řidičův nově získaný cenný náklad. A opět – ten člověk si pro drogy nepřijel v obyčejném náklaďáku, nýbrž si na to vzal drahé služební auto. Celou cestu zpátky do L. A., města Lákavých Adrenalinových požitků, pojede opatrně a bude dodržovat povolenou rychlost, aby zdárně dorazil do cíle. Tam už budou lidé v bílých rukavicích zásilku distribuovat mezi hollywoodskou elitu, která má prostředky a tím i možnost splnit si svou touhu vznést se výš, než kam sahají kopce, na nichž si postavili svá honosná sídla.

Řidič BMW si s muži z kartelu potřásl rukou, řidičovi náklaďáku předal dvě tlusté obálky, nasedl do auta, motor zavrčel a BMW odjelo. Moore s Ansarou se právě chystali zmizet, když do uličky s rachotem vjelo další auto a zahnalo je oba zpátky. Museli se vtisknout ještě hlouběji do svého úkrytu za kontejnery. Tohle auto byl pickup Toyota Tacoma, starší model s korbou zakrytou roletou a s tónovanými skly. Vystoupili z něj dva muži oblečení jako rádoby mexičtí gangsteři – v pytlovitých kalhotách a s peněženkami houpajícími se jim u boků na řetězech. Tlustší z dvojice, řidič, si potřásl rukou s muži z kartelu – a opět se stěhovaly další balíky, nyní na korbu toyoty.

Když byli muži z kartelu hotovi, nasedli do náklaďáku a odjeli. Moore s Ansarou čekali, až odjede i toyota, ti dva v ní ale zůstali sedět. Motor jejich auta běžel na volnoběh. Po chvíli jeden z nich vylezl, zabouchal na zadní dveře restaurace a pořvával cosi o tom, že příprava jídla pro ně trvá moc dlouho. Moorea to málem rozesmálo – ti chlapi si ke kupování drog přidali i objednávku jídla přes ulici.

Muž, který otevřel dveře restaurace, nebyl Mexičan, nýbrž Číňan, měl však na sobě zástěru podniku José Taco. Lámanou angličtinou na „gangstera“ křičel, ať je trpělivý. Potom mu zabouchl dveře před nosem.

Chlap se prudce otočil a vyrazil zpátky ke svému autu. Přitom jeho pohled padl na kontejnery.

Moore ztuhl.

„Doprdele,“ zaklel šeptem Ansara.

Gangster zpozorněl, zamračil se a udělal další krok ke kontejnerům. Náhle se k nim rozběhl, přiblížil se ze strany a oba je uviděl.

Oči mu přitom div nevylezly z důlků.

Otočil se a cosi zaječel na druhého muže v toyotě a chtěl se dát na útěk.

Moore vrazil fotoaparát do postranní kapsy kalhot, vytáhl glock s tlumičem a vyskočil na nohy.

Chlápek se ohlédl přes rameno a uviděl MSbrea, pádícího k němu, v patách s Ansarou. Sáhl za opasek a vytáhl pistoli. Namířil na Moorea, než však stačil vystřelit, Moore ho zasáhl dvěma kulkami do prsou.

Muž v pickupu viděl, co se stalo, vklouzl za volant, motor se rozeřval a vůz vyrazil pryč.

Za Moorem zapráskaly výstřely – to Ansara střílel do zadních kol toyoty. Trefil přesně, do černého. Levá pneumatika se vyboulila a praskla, po ní i pneumatika pravá a do asfaltu hlučně plácaly cáry gumy. Toyota zpomalila natolik, že se Moore skokem dostal na zadní nárazník. Zachytil se za zadní hranu korby, řidič se zatím pokoušel vyjet na prázdných gumách ven z uličky.

Moore se vyklonil do strany a vypálil dvě rány do okna na straně řidiče. Sklo se roztříštilo, Moore však ze svého místa nemohl řidiče zasáhnout. V bočním zrcátku viděl, že zvedá k uchu mobil.

Moore zaklel a třetí střelu vypálil do zadního okna, řidiče ale určitě minul, protože ten se jen přikrčil a jel dál.

Moore se vyklonil ještě víc doleva a konečně měl pro výstřel úhel, jaký potřeboval. Vypálil jednou a zasáhl řidiče do hlavy. Auto sebou smýklo doprava a prudkým obloukem narazilo do cihlové zdi. Moore ještě stačil seskočit, měl však co dělat, aby udržel rovnováhu. Bez dechu, v těsném závěsu následován Ansarou, se rozběhl k autu a trhnutím otevřel dveře kabiny. Řidič vypadl ven. Na středovém tunelu byla hromádka kokainu, leželo tam také pár jointů – jeden z nich ještě žhnul – a dalších pár sáčků s koksem bylo v otevřené schránce v přístrojové desce.

Moore sebral řidičův mobil a podíval se, jestli ještě stačil zavolat. Nestačil, hovor se neuskutečnil. Díky bohu.

Ani si neuvědomil, že jen tak stojí a upírá zrak na všechny ty drogy, až do něj Ansara šťouchl a postrčil ho stranou. „No páni – jen se na to podívejte! Ale teď jdeme, tohle musíme zavolat k nám. Mám mobil toho druhého chlápka… Moore? Posloucháte mě vůbec?“

Moore se k němu otočil, ale jako kdyby se díval skrz něj, jako kdyby ho viděl na promítacím plátně v kině. Zamžikal. „No jo, jdeme!“ Hnali se uličkou zpátky, a než zahnuli za roh, Moore se ještě ohlédl přes rameno a viděl Cíňánka v zástěře podniku José Taco, jak vychází z restaurace se dvěma balíčky jídla.

V několika minutách byli oba v pickupu a zpátky na silnici. Sledovali náklaďák kartelu, který, jak Ansara předpovídal, mířil do Palmdalu. Moore hlásil Towersovi, co se stalo. Towers nebyl nijak nadšen – ale aspoň že ti dva mizerové nestačili dát lidem z kartelu echo. Místní policie už byla na cestě k restauraci.

31. RITUÁLY PŘI PŘECHODU

Rojasova rezidence

Cuernavaca, Mexiko

90 kilometrů jižně od metropole

Miguel doplaval nad nejhlubší část bazénu a potopil se ke dnu, zabýval se úvahami o tom, jaký by to byl pocit, zadržet dech tak dlouho, až by upadl do bezvědomí. Takovéhle morbidní myšlenky v něm vyvolávaly výčitky, že se při únosu nezachoval statečněji. Sonia byla tím silným. Hluboce ji miloval, ale stále hůř se smiřoval s tím, že dostal strach a že nedokázal svou dívku ochránit, jak by to měl dokázat každý pořádný muž. V jedné chvíli se dokonce rozplakal. A z jeho stavu ho konejšivými slovy dostala právě zase Sonia. V duchu za to sám sebe proklínal.

Otec téma „únos“ nakousl při snídani, dokonce Miguelovi navrhl, aby se znovu věnoval výcviku v bojových uměních, kterými se zabýval v době, kdy mu bylo něco mezi deseti a dvanácti lety. Také poznamenal, že pár nových chvatů by mu mohl ukázat Fernando. Rojas by Miguelovi dokonce zaplatil výlet do Thajska, tam by se mohl učit u některých mistrů Muay Thai. Miguel jeho nabídku zdvořile odmítl. Potom se omluvil, šel k bazénu a zůstal tam po většinu dne. Sonia se v bikinách uvelebila na anatomicky tvarovaném lehátku a četla španělský časopis s obsahy jednotlivých dílů telenovel a s rozhovory s herci.

O tom, co řekl Raúl, s ní Miguel nemluvil a vrtalo mu hlavou, jestli si toho vůbec všimla. Vlastně on sám se snažil vzpomínku na to v sobě potlačit, ale stále se mu vracela poslední slova toho chudáka, když Guatemalcům úpěnlivě sliboval, že „kartel vám zaplatí, co budete chtít“ a že „Dante udělá, cokoli řeknete“.

Za celé ty roky Miguel už zaslechl mnoho rozhovorů otce a jeho obchodních společníků a slova kartel, drogoví dealeři a sicariové padla v těch rozhovorech docela často. Otec vždycky zdůrazňoval, že on se snaží provozovat legální byznys, zatímco všude kolem kvete organizovaný zločin a korupce, a to i v řadách policie. Kartely jsou smrtelní nepřátelé Rojasova impéria.?

Miguel se zprvu domníval, že Raúl možná původně byl členem nějakého kartelu. To, že ho otec zaměstnal, nebylo nic nezvyklého, během let Fernando vysvobodil mnoho mladých mužů ze spárů chudinských čtvrtí, vzal je k sobě a vychoval z nich spolehlivý bezpečnostní personál a osobní strážce. Vynikajícím příkladem byl Dante Corrales, který se stal Fernandovou pravou rukou.

Proč se tedy Raúl – muž přímo podřízený Corralesovi – dovolával pomoci „kartelu“ a proč Corrales „udělá, cokoli řeknete“? Proč by kartel měl být ochoten zaplatit za Raúla výkupné, když k němu nepatří? A jestli přece jen patří, vědí o tom Fernando a otec? A Corrales je do toho zapletený také? Jak se únosci mohli dozvědět, kde Miguel se Soniou budou? Miguel se domníval, že místo, kam chce jet na dovolenou, znal jen nejužší rodinný kruh a tělesní strážci. V organizaci někde musí být zrádná krysa a Miguel předpokládal, že otec i Fernando se vynasnaží takového člověka odhalit a zneškodnit.

Zdráhal se tomu pocitu uvěřit, ale kdesi – hluboko v podvědomí – v něm hlodalo podezření, že kolem otcova podnikání nelze všemu úplně beze zbytku věřit. Podezření bylo tak neodbytné, že Miguel by dokonce dokázal vyslovit nahlas, že otec má přímé vazby na některý z kartelů, ale díky úplatkům lumpové možná mlčí, aby obchodní operace mohly pokračovat. To bylo pochopitelné a z otce to ještě nedělalo zločince, takový prostě byl byznys v moderním Mexiku. Ale co když se Miguel ve všem naprosto mýlí? Co když je otec součástí nějakého kartelu? Co když ten člověk, který se pokusil otce zabít, nebyl jen nějaký pomatenec, který se chtěl mstít? Co když to byl profesionální atentátník najatý třeba některým konkurenčním drogovým kartelem?

Miguel zamířil přímo vzhůru a vyrazil na hladinu tak prudce, až se voda rozstříkla. Zatřepal hlavou a plaval ke kraji bazénu.

Sonia se na něj zadívala přes okraj slunečních brýlí. „Byls tam dole dlouho,“ poznamenala.

„V tomhle domě jsou místa, kam nesmíme,“ prohlásil Miguel bez úvodu.

„Cože?!“

„Zamčené dveře do suterénu. Dál za ně nikdo nesmí.“

„A tohle ti leží v hlavě?“

„Otec má nějaká tajemství.“

„To mají všichni muži.“

„Ženy ne?“

„Samozřejmě že ne,“ odtušila a zatvářila se jako neviňátko.

„Říká, že tam dole jsou jen trezory. Prý tam má umělecké a jiné sběratelské předměty a nechce, aby je někdo poškodil.“

„Tohle mi připadá, jako že mu nevěříš.“

„Nevěřím.“

„A proč ne? Co myslíš, že skrývá?“

Miguela se začal zmocňovat pocit hluboké marnosti, beznaděje. „To nevím.“

„No tak ho požádáme, ať nás nechá ty věci si prohlédnout, ne? Může tam jít s námi…“

„S tím nebude souhlasit.“

„Proč ne?“

„Nevím.“

„Chceš, abych ho o to poprosila já?“ Sonia se koketně usmála. „Určitě mě má rád.“

Miguel si povzdechl. „Ovšemže tě má rád, ale to nebude nic platné.“

Sonia na něj spiklenecky zamrkala jako malá holčička. „Chtěl by ses tam dostat nějak tajně?“

Miguel ten nápad odbyl pohrdlivým mávnutím ruky. „K těm dveřím postavil na čtyřiadvacet hodin denně stráž.“

„Třeba tam má nějaké šperky nebo něco hodně cenného, na čem mu opravdu záleží, proto tam postavil hlídače. Nechápu, co ti na tom připadá divné. Casy jsou zlé, všude hrozí nějaké nebezpečí, a majetek se musí chránit.“

„Chci ti něco říct, ale bojím se.“

Posadila se na kraj bazénu, nohy ponořila do vody, Miguel se posunul k ní. Sonia mu položila ruku na tvář. „Můžeš mi říct, cokoliv chceš.“

„Vzpomínáš si, co řekl Raúl, před tím, než ho zabili?“

Zatvářila se odmítavě. „Musíme o tom mluvit?“

„Prosím…“

Zhluboka si povzdechla. „Nepamatuju se, co řekl. Vzpomínám si jen na ten křik. A… a na všechnu tu krev…“ Sáhla si rukou na tvář, živě si vybavila, jak jí pomazali obličej Raúlovou krví.

„Řekl, že kartel zaplatí, co budou chtít. Zopakuju ti to: řekl, že kartel zaplatí. Proč asi něco takového říkal?“

„Možná pro kartel pracoval a Fernandovi o tom nikdy nepověděl. Kdopak ví? Možná právě proto se dostal do maléru. Proč tě to trápí?“

„Je to prostě… no, to nic.“

„Říkals, že dveře do suterénu hlídá stráž, ale já nikoho neviděla.“

„V té části domu jsme nebyli.“

„Třeba bychom mohli strážného podplatit?“

„Vyloučeno.“

„To nemůžeme vědět, dokud to nezkusíme. No tak… hele, bude legrace. Aspoň přestaneš na tohle všechno myslet.“

Vstala. K bazénu přicházel Fernando a právě končil telefonický hovor. „Osprchujte se,“ vyzval je. „Za chvíli půjdeme na oběd se seňorem Rojasem…“

„Předtím si ještě chceme zajít do suterénu,“ prohlásila Sonia.

Fernando na ni nevlídně pohlédl. „Je mi líto, ale tam smí jen seňor Rojas,“ pronesl spíš k Miguelovi.

Sonia se ke Castillovi víc natočila a vypjala hruď. „Ale no tak, Fernando… Vezměte nás na krátkou procházku!“ dodala laškovným tónem.

„Nejde to.“

Našpulila vzdorně rty jako školačka. „Tak dobrá. Půjdeme se přichystat k obědu. Pojď, Migueli. Stejně už jsem se na slunci trochu spálila…“

Pomohla Miguelovi ven z bazénu. Ještě si od ní vzal ručník, potom zůstal jen tak stát. Castillo si ho pátravě přeměřoval.

„Copak, Fernando? Něco se děje?“ zeptal se Miguel.

„Ne, nic, seňore.“

Jeho slova však jako kdyby ztěžkla vážným podezřením.

Soukromé sídlo

South Broad Street 121

Palmdale, Kalifornie

Náklaďák kartelu zajel na příjezdovou cestu vedoucí k dvoupodlažnímu soukromému sídlu v předměstské čtvrti jihovýchodní části Palmdalu. Motor auta nechali běžet na volnoběh. Ansara s Moorem zaparkovali na ulici asi o patnáct domů dál, vecpali se mezi dvě jiná auta. Město Palmdale leží v poušti, od Los Angeles je odděluje pohoří San Gabriel. V létě je tam nesmírné vedro, jinak však jde o promyšleně rozložený komplex předměstských částí s tisícovkami domů se střechami z tašek. Tyto střechy zdálky připomínají terakotové stužky natažené přes jinak naprosto fádní hory. Palmdale má přes 150 000 stálých obyvatel, jsou tu cyklostezky, parky, divadla a nové zdravotní středisko. To všechno sem láká mladé rodiny, ty toto město považují za místo příhodné pro výchovu dětí. Moore tu už jednou byl, navštívil rodiče jednoho kamaráda z jednotky SEAL. Pracovali u společnosti Lockheed Martin, nejvýznamnějšího zaměstnavatele v dané oblasti. Pokleslé „břicho“ města i sousedního Lancasteru bije mnohem víc do očí v hotelech a motelech, které vyrostly podél dálnice a ve kterých bují prostituce a obchodování s drogami.

Zatímco čekali, Moore zavolal Towersovi. Ten pro ně měl další novinky: obnovil se kontakt se Soniou, dostala se k jedné z mnoha mrtvých schránek, které Služba rozmístila kolem Rojasova sídla pro případ, že by se Sonia ocida v nesnázích. V každé takové mrtvé schránce byla ukryta pistole a satelitní telefon. Schránka, kterou použila nyní, byla v restauraci nedaleko Rojasovy rezidence. Sonia tam odešla na „dámy“, a když byla místnost prázdná, z malé krabice zastrčené hluboko pod nejvzdálenějším umyvadlem vyndala telefon a tajnou linkou zavolala svému řídícímu agentovi. Chtěla vědět, co to bylo za člověka, který ji zachránil, a pokoušela se zjistit, proč bylo do její mise zařazeno bez jejího vědomí společné úkolové uskupení. Miguel na ni zatím čekal u stolu.

„Řekl jste jí, že nás by tohle zajímalo taky?“ zeptal se uštěpačně Moore.

„Děláte si legraci? Přece na ni nemůžu jít takhle přímo, bez obalu! Tohle všechno mám od vašich šéfů.“

„No dobrá, tak jim vyřiďte, že mi Sonia dluží jedno kafe.“

„Ale jo, vyřídím. Ona má nějaké nové zprávy. Dante Corrales je nezvěstný. Zmizel z obzoru a s ním i jeho přítelkyně. Tohle nám ještě před smrtí potvrdila Gloria. V Corralesově hotelu zavraždili recepčního. Z toho usuzuju, že Corralese hledají.“

„Možná udělal nějakou křivárnu Guatemalcům – podfouknul je a teď je na útěku před nimi i před svým kartelem.“

„Přesně tohle mě napadlo.“

„Poslyšte… já vím, kam půjde.“

„Vážně?!“

„Moment, vydržte. Ještě vám zavolám.“ Moore zvedl k očím fotoaparát.

Naproti nákladnímu autu zastavily dva motocykly. Z jednoho z nich sesedl vysoký muž, z druhého muž poněkud menší. Měli na sobě džíny, kožené bundy a drahé basketbalové boty. Oba měli atletické postavy, a když si sundali přilby, bylo zřejmé, že jim není víc než pětatřicet let. Moore udělal několik pěkných snímků jejich obličejů a neprodleně je přes družici poslal do Langley, aby tam mohli zapracovat na jejich identifikaci.

Motocyklisté přešli ulici a dali se do řeči s řidičem náklaďáku. On i jeho dva společníci přitom zůstali v autě. Po pár minutách jeden z nich otevřel dálkovým ovladačem vrata garáže, muži vylezli z náklaďáku a dali se do práce. Balíky marihuany, zřejmě již poslední, přenesli do garáže a ukládali je do kartónových přepravních krabic. Zbraně nechali v autě.

Než muži z kartelu vyložili všechny balíky, motocyklisté se už chystali nasednout na své stroje a s dunivým burácením motorů odjet. Mezitím však zavolal Towers a sdělil, že muži na motocyklech jsou zástupci místního šerifa. Moore nad tím dokázal jen nevěřícně zakroutit hlavou. Američtí strážci zákona podléhají pokušení stejně jako mexická místní i federální úřední místa. Tam, kde jde o tolik peněz, je pro lidi, kteří vydělávají sotva padesát tisíc dolarů ročně, ukrutně těžké zůstat poctivci; když přistoupí na nabídku kartelu, právě tolik si „vydělají“ za týden. Moore se sice s něčím takovým jen těžko smiřoval, nicméně jejich situaci chápal. A nenáviděl skutečnost, že něco takového existuje.

„Hned teď ty ksindly sebereme,“ zahučel. „Složili přísahu… a pak na ni šerou.“

Ansara potřásl hlavou. „Já bych rád,“ prohlásil, „ale ještě není po všem. Potom ale pomažou.“

Náklaďák vyjel z příjezdové cesty ven na ulici. Towers poslal další údaje o registraci vozidla a Moore si je ověřil. Náklaďák je zapsaný na jméno Roberto Guzman, bydliště Archwood Avenue 14818, Van Nuys, Kalifornie. Guzman je majitelem losangeleské firmy zabývající se distribucí různých produktů. Byl už jednou vyslýchán a o tom, že by se v jeho nákladním autě rozvážela marihuana, prý nic neví. Podle jeho tvrzení mu řidič náklaďáku chtěl vyjít vstříc, a proto si auto vzal přes víkend domů, že na něm provede nějaké menší opravy, aby „šéfovi ušetřil prachy“. To byly samozřejmě pusté kecy. Guzmana si koupili, jeho náklaďák byl vypůjčený a on sám teď má prdel v kalupu za to, že kartelu pomáhal.

Jeli dál ještě asi hodinu, stále na jih. Vtom náklaďák sjel z dálnice k čerpací stanici. Všichni tři z něj vystoupili a zašli do obchodu se smíšeným zbožím. Dva se odpojili a zamířili do zadní části haly, nejspíš odskočit si na toaletu, třetí, řidič, zamířil k basám se sodovkami a pivem.

Moore vyzval Ansaru, aby zaparkoval hned za náklaďákem. V minutce připevnil pod jeho nárazník transpondér GPS a vzápětí už čerpal benzin do nádrže svého pickupu. Baseballku, kterou si nasadil, než vylezl z auta, si stáhl hlouběji do čela, a když se muži vraceli, držel hlavu sklopenou. Trojice nastoupila do auta a odjela.

Moore i Ansara nyní měli přímo nadbytek prostředků ke sledování a Moore byl přesvědčen, že se jim náklaďák už neztratí. Měli jej na videu vysílaném z družice, měli napíchnutý řidičův mobil a teď i Mooreův transpondér GPS. Kdyby se těm třem přesto podařilo zmizet, Moore by dal na fleku výpověď. Ale raději by si přece jen neměl nic takového umiňovat. Už se přihodily neuvěřitelnější věci.

„Koupili si coronu a nějaké citrusové nápoje,“ hlásil Ansara. „Už oslavujou.“

Než k tomu Moore stačil něco poznamenat, Ansara zvedl svůj vibrující telefon. „Jo? Opravdu? Fajn, jdeme na to. Díky, chlapče…“

„Můj mula říká, že dneska v noci jde do toho nového tunelu a potom má zůstat poblíž, převezme prý k přepravě něco těžšího,“ sdělil Mooreovi.

„No, jestlipak to není nádhera,“ zaradoval se Moore.

„Tihle chlapi jedou do Calexika, na to vsadím, co budete chtít.“

„Jestli se nepletete, tak než se tam dostaneme, bude tma. Až budeme projíždět San Bernardinem, dostaneme se do hustého provozu.“

„Jenom tam?“ poznamenal Ansara. „V hustým provozu budeme tvrdnout většinu cesty.“

Moore si jen povzdechl a pohlédl oknem na auta, která je míjela, na pickup se dvěma horskými koly, řemeny připevněnými ke korbě. V duchu se usmál. Kdyby se pokusil na nějakém takovém jet, určitě by se zabil.

Romerovo bydliště

Mexicali, Mexiko

Pedro Romero dvakrát zkoušel volat manželce, Cecília však mobil nezvedala. Potom zkusil číslo dcery, šestnáctileté Blanky, ale ani ta telefon nezvedala. Dvanáctiletá Maria ještě telefon neměla, ale ráda prohlašovala, že jí patří jejich pevná linka. Ale také neodpovídala, neozvala se ani na výzvu záznamníku. Ze by šly všechny tři nakupovat? Nebo spadla mobilní síť? Romero jim chtěl jen oznámit, že se vrátí pozdě, nyní se ho však začal zmocňovat neklid.

Vjel na příjezdovou cestu. Viděl Cecíliino auto zaparkované na ulici, v domě se svítilo. To bylo opravdu divné.

Otevřel hlavní dveře a vešel do vstupní haly. Zavolal manželčino jméno. Žádná odpověď. Sel dál halou do obývacího pokoje.

Při tom, co spatřil, jako kdyby mu hluboko do zad zajela zakřivená čepel nože a z toho místa mu vyrážely rozžhavené hroty bodavé bolesti. Nemohl dýchat, ochromením a strachem se nedokázal udržet na nohou. Vzápětí se celý roztřásl a doširoka rozevřenýma očima zíral na scénu před sebou.

Blanca a Maria seděly na pohovce, ruce svázané za zády, ústa zalepená stříbrnou lepicí páskou. Oči měly zarudlé, vlasy rozcuchané. Vedle nich seděla jeho manželka, také spoutaná a se zalepenými ústy. Byli tu dva muži, seděli nalevo a napravo od nich. Oba měli olivovou pleť, na sobě džíny a flanelové košile, jaké nosí příležitostní dělníci, ačkoli tihle byli všechno možné, jen ne příležitostní dělníci. Měli dlouhé plnovousy a mířili na ženy pistolemi.

Z kuchyně vyšel další muž, upíjel čaj, z hrnku ještě visela nit od sáčku. Oblečený byl jako ti dva, měl i plnovous, jen byl o něco starší. Pohlédl zúženýma očima na Pedra a španělsky s cizím přízvukem řekl: „Už na vás dlouho čekáme, seňore Romero. To vy jste volal, že se vrátíte pozdě?“

Romera strach a zlost připravily o dech. Spíš však to byl strach. „Kdo jste?“

„Jak jsme se doslechli, vy cosi stavíte – třeba tunel?“

Romero, inženýr a člověk, který se téměř celý život učil řešit a napravovat různé situace, které se v jeho práci vyskytly, okamžitě pochopil, co se děje. Tohle jsou Arabové. S největší pravděpodobností teroristi. Chtějí se bezpečně dostat do Spojených států, a když jim nevyhoví, jeho rodinu zabijí. Nic dalšího už tedy nebylo třeba dodávat.

„Chápu,“ odtušil jen.

Vysoký muž na něj pohlédl očima rozšířenýma údivem. „Ano?“

„Samozřejmě. Můžu svým zaměstnavatelům zavolat a povědět, že máte v úmyslu přejít. Dostanu vás na druhou stranu. A vy propustíte mou rodinu.“

„Seňore Romero, vy jste velmi statečný a chytrý muž. Udělejte, co žádáme, a všechno bude dobré.“

„Jste jen vy tři?“

Muž zavrtěl hlavou. „Ne, ještě čtrnáct dalších. Dohromady je nás sedmnáct.“

„Sedmnáct!“ Romero zalapal po dechu.

„Proč se toho tolik děsíte? Vaší rodině neublížíme.“

„Ale ti, pro které pracuju, ano – jestli se dozvědí, že jsem tolika lidem dovolil jít na druhou stranu…“

„Nic se nedozvědí.“

„To bude ale těžké. Než půjdete, budu muset tunel evakuovat a přesměrovat kamery. Máte na druhé straně někoho, kdo si vás vyzvedne?“

„To zařídím. Potřebuju k tomu jen adresu.“

Ve vedlejší místnosti se ozval zvuk vody, spláchnutí toalety. Ven vyšel Mexičan asi stejného věku jako Romero. Zachmuřeně se na Romera podíval a pokrčil rameny, jako kdyby říkal Je mi líto.

„Tohle je Felipe. Zůstane tady a dohlédne na to, abychom se dostali na druhou stranu. Když mu zavolám a řeknu mu, že jsme se tam dostali, vaše rodina bude volná. Pokud mu takový hovor nepřijde, má příkaz je zabít.“

Romero oslovil Felipeho, mluvil rychle v naději, že už samotná rychlost jeho řeči Araby poplete. Poznal, že si jeho slova překládají v hlavě současně s tím, jak mluví. „Seňore, proč jste se dal do party s těmihle teroristy? Chystají se zabíjet Američany, nejlepší zákazníky kartelu. A když na to přijde, zabijí nás oba. Zahráváte si s ohněm, příteli.“

Felipe se ušklíbl. „Platí líp než kartel.“

Batoh sahal výš, než měl hlavu, dole zase sahal níž, než kde mu končila páteř. Ta věc váží snad tunu. Rueben Everson by měl být doma a psát úkol z matematiky, místo toho ale půjde do tunelu dlouhého devět set metrů, se snad pětadvacetikilovým batohem plným kokainu na zádech. On a deset dalších mladíků různého věku, někteří Mexičané, jiní zase Američané, přišli sem do skladiště a tým lidí z kartelu jim předával náklad.

Batohy měli dopravit do jedné místnosti v domě na druhé straně hranice. Tam mají potom počkat, až dorazí další zásilka, tu pronesou zpátky. Tohle bylo to „vzpírání těžkých břemen“, o kterém hovořili sicariové. Pak jeho a ostatní muly odvezou dodávkami pryč ze skladiště. Rueben pochyboval, že ho svezou až domů, ale hotovost si vyzvedl předem a pár dolarů z tisícovky, kterou mu dali, klidně obětuje na taxík.

Ve skladišti byl vstup do tunelu pečlivě zamaskovaný, nacházel se ve stísněném prostoru úzké místnůstky pro elektrikáře. Do tunelu se sestupovalo dírou 120 x 120 centimetrů, vysekanou do betonu. Dolů na hliněnou podlahu tunelu vedly dřevěné schůdky. Rueben po nich opatrně slezl, následoval zavalitého muže, potom zahnul doprava a zíral do zdánlivě nekončící štoly. Byla vysoká téměř sto osmdesát centimetrů, ranec dokonce ani nedrhnul o stěny, odhadoval, že mezi nimi je rozestup přinejmenším devadesát centimetrů. Na stropě svítily LED žárovky, jako kdyby kartel chtěl to místo vyzdobit na nějaké svátky. Rueben si také všiml větracích trubek a elektrických drátů a rovněž kousku potrubí z PVC, vedoucího podlahou na pravé straně tunelu. Dál pak byly stěny i strop tunelu vyložené podivně vyhlížejícími bílými panely. Zaslechl, jak jeden z mužů někde vzadu říká, že pohlcují zvuk.

Sluchátko bluetooth začalo Ruebena svědit v uchu. Lidé z FBI, kteří naslouchali každému jeho pohybu, nyní ztráceli signál. Rueben věděl, že přestává vysílat i jeho transpondér GPS.

Začínala se ho zmocňovat klaustrofobie. Kradmo se ohlédl dozadu; panely na stěnách jako kdyby se srážely k sobě. Dlouhá šňůra lidí se nezastavovala, mezera mezi ním a tlustým mužem vpředu nenastala.

„No tak, hni sebou!“ zavolal muž za ním.

Rueben popoběhl, dohonil muže před sebou a zhluboka nabíral dech, aby se uklidnil. I kdyby teď na druhém konci tunelu čekala policie a všechny je zabásla, nezáleželo mu na tom. On půjde dál. Už je na opačné straně, už se upsal ďáblu a není cesty zpátky. Tohle tedy znamená být mužem, vzít na sebe odpovědnost za své skutky. A to nyní nenáviděl.

Muž za ním cosi zamručel. „Vítej v Americe,“ pronesl. Kdosi namaloval na stropě čáru, z jedné strany napsal U. S., z druhé México. Rueben jen pokrčil rameny a šel dál. Na pravé straně se ukázal vedlejší tunel. Rueben si všiml malého svatostánku se zapálenými svíčkami. V té chvíli si přál, aby měl čas se pomodlit za sebe a za svou rodinu. Za to, aby všechno bylo jinak. Hlavou se mu honila představa toho kluka bez prstů u nohou… Zachvěl se.

32. PĚŠCI V KRÁLOVSTVÍ NEBESKÉM

Cestou k tunelu pod hranicí Mexicali Mexiko Pedro Romero zaslechl, jak jeden z Arabů oslovuje vysokého muže „Samade“, a proto ho tak začal oslovovat také, aby ho znervóznil. Vím, jak se jmenuješ. Byl to maličký kousek jakési moci nad ním, v této chvíli to však bylo jediné, co Romerovi zbývalo, přesto však hrál o čas, protože se tak úplně nevzdal. Zatím ještě ne.

Byla tu jiskřička naděje.

Zavolal sicariům, kteří měli na starosti dodávky kokainu. José, mladík, jenž předtím pracoval pro Corralese a nyní se vyšvihl výš a chtěl, aby se mu říkalo El Jefe, třebaže mu bylo sotva dvaadvacet, se na Romera rozkřikl, že nemůže do tunelu vzít jen tak kdekoho.

„Tyhle příkazy přišly přímo od Corralese.“

„A kde je Corrales? Kam se poděl? Nikdo ho zatím neviděl a on sám se nikomu neozval, proto dodáním téhle zásilky pověřili mě. Teď je to moje vlastní operace.“

„Sklapněte a poslouchejte: Do deseti minut chci všechny ty lidi mít z tunelu a z tohohle domu venku. Jestli se o to nepostaráte, Corrales si to s vámi vyřídí.“

„Tomu nevěřím.“

„Jestli to chcete risknout, dobrá. Ale zemřete, mladý muži. Nabeton zemřete.“

Mládenec zaklel, chvíli otálel a nakonec souhlasil.

Romero, Samad, jeho dva nejbližší pomocníci a ostatních čtrnáct Arabů jeli k tunelu ve třech autech, Romero ve svém. Samad seděl vedle něj, Talwar a Niazi vzadu. Za Romerovým autem jelo auto jeho manželky a v něm pět dalších, úplně vzadu pak jelo zbývajících devět, nacpaných ve staré dodávce Tropic Traveler. V ní se ukrývalo i šest velkých cestovních tašek. Romero se pozastavil nad jejich délkou a hranatým tvarem, pak ale celou věc odbyl zavrtěním hlavou. Balíky s puškami? Ručně odpalované řízené střely?

Odpalovací pouzdra? S jistotou se dalo vsadit jedině na to, že tábornická výstroj to není.

Blížili se k místu, kde tunel začínal. Romero uvažoval, co všechno se asi tak stane, až se Arabové dostanou na druhou stranu, na konec tunelu. Žádal Boha o záchranu a modlil se, aby jeho rodina byla ušetřena. Tihle lidé nemůžou potřebovat svědky, a až od něj dostanou, co chtějí, zavraždí ho. Už si nemohl dál nic namlouvat. V blízkosti rozličných zloduchů se pohyboval už dost dlouho na to, aby dopodrobna poznal způsob jejich uvažování.

Také přemýšlel o tom, co udělají, až budou ve Spojených státech – kolik lidí zabijí, kolik toho zničí. Nenáviděl je, stejně jako je nenáviděli Američané. A přitom si tihle lidé myslí, že je vůči nim bezmocný.

Nicméně měl dojem, že veškerá naděje ještě není ztracena.

Samad a jeho fanatičtí souvěrci netuší, že v tunelu jsou nálože C-4, aby jej bylo možné případně okamžitě zničit. Nálože byly navíc načasované tak, že sutiny by pohřbily i ty, kdo v tunelu v té chvíli budou. To bylo Romerovi dáno velmi jasně na srozuměnou hned, jak stavba tunelu začala. Corrales ho upozornil, že jeho šéfové se bojí, že jednoho dne by tunel mohli zneužít jejich nepřátelé nebo dokonce teroristé, a proto se zavedla zabezpečovací opatření. Na opačném konci staveniště sedí v obytném přívěsu tři sicariové, jejichž úkolem je monitorovat tunel bezpečnostními kamerami. Sicariů je celkem devět a střídají se ve třech směnách. Mají tam také soupravu bezdrátových dálkových detonátorů, tunel však smějí vyhodit do vzduchu jen na výslovný rozkaz vydaný přímo Corralesem nebo některým z ostatních šéfů. V údržbářské místnosti ležely na horní poličce jedné plechové šatní skříňky záložní detonátory, ovládající celý systém. Před tím, než Romero vezme Araby do tunelu, stačí, když jeden z nich sebere.

A potom přikročí k činu.

Rueben si stáhl těžký batoh ze zad a hodil ho na zem, ostatní také. Ani si nestačili sednout a čekat, až dojde zásilka určená pro Mexiko, když se z tunelu vynořil sicario, ten, který vyžadoval, aby mu říkali El Jefe. Vyzval je, aby se sebrali a hned odešli. Přišly prý takové rozkazy.

„Co ta druhá zásilka?“ ozval se Rueben. „Já myslel, že potřebují naši pomoc. A říkali, že dostaneme prémii.“

„Na to zapomeňte. Upalujte!“

Rueben se zamračil. „A co tyhle batohy? Kdo si pro ně přijde?“

„To nevím.“

„Něco se děje?“

„Podívejte, já to tady potřebuju vyklidit. A hned. Mám takové rozkazy. To se děje!“

„Tak já jdu tunelem zpátky s vámi,“ prohlásil Rueben. „Ceká tam na mě auto.“

El Jefe zavrtěl hlavou. „Koukej taky vymajznout. O to, jak se dostaneš zpátky, se postarej sám.“

Ozval se jeden z ostatních mulů, pravděpodobně nejstarší, s proužkem šedivých vlasů na levém spánku. „Nemůžeme odtud všichni najednou, přivolalo by to na nás zbytečnou pozornost. Tak nám to řekli,“ pronesl zvýšeným hlasem.

„Hovno nemůžete! Mažte!“

Rada mužů procházela kolem Ruebena a mířila k předním dveřím. Nejstarší z mulů je zadržel.

El Jefe se k němu rozehnal a přitiskl mu k čelu pistoli. „Váyanse!“

Muž se na mladého zmetka několik vteřin zle díval, potom pomalu pokývl hlavou a otočil se zpátky ke dveřím. Mulové jeden za druhým vycházeli ven.

„Ještě se vychčiju,“ řekl Rueben. Šel na toaletu, zavřel dveře a čekal. V domě se zatím rozhostilo ticho. Rueben pustil vodu a zavolal Ansarovi. Ten už dostal upozornění a věděl, co se děje.

„Co mám teď dělat?“

„Jdi zpátky do tunelu a snaž se zjistit, o co jde.“

„Zbláznil jste se?!“

„Řekni jim třeba, že nemůžeš najít svůj telefon. Prostě se tam vrať. Oni to tam určitě vyklízejí z nějakého důvodu. Ta velká zásilka už je jen půl hodiny odtamtud. Udělej, co ti povídám, a pamatuj na moje slova.“

Rueben vyšel z toalety. El Jefe na něj čekal.

„S kým jsi to mluvil?“

„S tím, co mě měl odvézt.“

„Tak už zmiz.“

Rueben pokrčil rameny a vyšel ven. Tam rychle uhnul stranou a vrhl se do křovisek vedle domu. Několik minut tam zůstal, potom se opatrně přikradl k jednomu z oken. Hergot, žaluzie jsou zavřený. Obešel dům k předním dveřím a přitiskl k nim ucho. Nic. Stiskl kliku, dveře otevřel a šel do zadní ložnice, kde se za skříňovou stěnou skrýval vchod do tunelu. El Jefe a jeho poskoci už byli na cestě ke skladišti. Rueben si nervózně mnul ruce, přecházel sem a tam před temnou čtverhrannou dírou v podlaze a žebříkem vedoucím dolů. Měl by se přece jen prostě sebrat a jít, to, co dělá, je příliš nebezpečné. Ale opravdu by mu něco udělali za to, že se vrátil hledat ztracený telefon?

Moment: copak se může vymluvit právě na tohle? El Jefe ho přece slyšel, jak mobilem volá. Doprdele! Musí si vymyslet něco jiného. Mohl by říct, že měl dojem, že venku jsou policajti, a proto ze strachu utekl do tunelu. To je ono! Tak od sebe odpoutá pozornost. Slezl po žebříku do tunelu a kolem řad LED žárovek spěchal po vlhké podlaze na jeho druhý konec. Teď už však záchod skutečně potřeboval.

Během jízdy k tunelu Romero Samadovi vysvětlil, že okolí skladiště a tunel sledují bezpečnostními kamerami s bateriovým napájením tři sicariové, sedící v obytném přívěsu. Zkoušeli bezdrátové kamery, ale jejich signál byl příliš slabý a venku, na povrchu, se nedal zachytit. Teď je tedy zapotřebí udělat dvě věci současně: přerušit proud do monitorů kamer a (podle Romerových slov) sicariové musejí být „odstraněni od svých telefonů“.

Romero měl klíče k rozvodné skříni a tím i přístup k ní a mohl proud odpojit na tak dlouhou dobu, jakou Samadovi muži budou potřebovat na to, aby „odstranili“ sicarie v přívěsu. Zaparkovali skrytě na jižní straně staveniště za těžkými zemními stroji a buldozery a všichni se vyhrnuli ven. Samad poslal šest mužů vyřídit strážné, on a jeho dva nejbližší společníci šli s Romerem k rozvodné skříni za skladištěm. Romero sice byl v prvé řadě stavební inženýr, ale na staveništi spolupracoval s elektroinženýry a ti mu ukázali způsoby, kterými lze proud v případě nutnosti nebo havárie odpojit.

Cestou ke skříni se museli skrýt za drenážním potrubím; hlavními vraty skladiště vyšli tři mladí sicariové a nasedli do SU V. Romero jednoho z nich poznal, by to mladý El Jefe. Hodný hoch. Zatím to ještě netušil, ale tím, že se řídil instrukcemi, si právě zachránil život.

Když byly obě skupiny na místě, Romero odemkl dvířka skříně a shodil hlavní jistič. Ozvalo se dutě znějící cvaknutí a některá ze světel na parkovišti zhasla. Současně s tím Samad přikázal zlikvidovat muže v přívěsu. „Jdeme,“ vyzval pak Romera.

Romero vedl Araby dovnitř. Na cestu si svítili mobilními telefony. Před údržbářskou místnosti se Romero zastavil. „Počkejte tady,“ vyzval skupinu.

„Proč?“ zeptal se Samad.

„Protože potřebuju dálkový ovladač.“

„A nač?“

„Abych vypnul záložní baterii kamer a nahrávačů, jinak se budou monitorovat uložené záběry a pozná se, že jsme tu byli.“

„Dobrý nápad,“ poznamenal Samad. „Ale půjdu s vámi.“

Romero jen pokrčil rameny. „Pro mě za mě…“

Vzal ho s sebou dovnitř, vedl ho kolem silných čerpadel, jimiž odstraňovali vodu z tunelu, a dál k řadě kovových šatních skříněk. Vtom zazvonil Samadův telefon. Samad rychle prohodil se svými muži pár slov a potom Romerovi sdělil: „Je to dobré. Ti v přívěsu jsou mrtví. Žádné telefonáty ven nebudou.“

Romero jedním z klíčů na kroužku otevřel šatní skříňku, sáhl nahoru a sebral bezdrátový detonátor dřív, než se na něj Samad stačil podívat zblízka. Detonátor s malou pryžovou anténkou byl velký asi jako příruční vysílačka – velmi jednoduchý, ještě „ze staré školy“, ale účinný. Romero předstíral, že zmáčkl několik tlačítek, pak detonátor strčil do kapsy. Ze skříňky ještě vzal dvě baterky, jednu si nechal, druhou dal Samadovi. „Tak, teď můžeme jít. Doufám, že dodržíte svůj slib. Až budete na druhé straně, zavoláte Felipemu a řeknete mu, aby mou rodinu propustil.“

„Samozřejmě,“ odvětil s úsměvem Samad.

Připojili se k nim i ostatní Arabové. Romero je vedl dolů po schůdcích do tunelu. Překližka, pokrytá vrstvičkou hlíny, jim vrzala pod nohama. Samad šel s pistolí v ruce hned za Romerem. Ušli asi sto padesát metrů, dvakrát zahnuli v pravém úhlu – doleva a vzápětí doprava. Potom se daleko vpředu ukázalo světélko. Bylo čím dál jasnější a za ním se objevil obrys postavy. Šla přímo k nim.

„Stát! Kdo je to?“ zeptal se Samad. Skupina se zastavila.

„Nevím. Tunel měl být prázdný. Mohl by to být některý z mulů,“ řekl Romero. „Co jste zač?“ zavolal.

„Pardon… to jsem já, Rueben! Myslel jsem, že venku u tunelu jsou policajti. Musel jsem se vrátit!“

Romero k němu přispěchal. „Policie? Určitě?“

„Vlastně ani ne…“

„A proč se celý třeseš?“

Rueben zvedl mobil. Jeho světlo tančilo po postavách mužů za Romerem.

Měli tmavou pleť a plnovousy, ale rozhodně to nebyli Mexičané. Vzadu jeden z nich cosi na ostatní vyštěkl. Nebylo to španělsky; Rueben zabil ve videohrách dost „digitálních“ teroristů, aby poznal, že tihle chlapi pocházejí z Blízkého východu. Možná jsou to dokonce skuteční teroristé.

„Yalla, jdeme,“ řekl muž vzadu.

Slovo yalla Rueben znal. Byla to arabština.

Romero si zhluboka povzdechl, hryzl se do rtů, potom se otočil k Samadovi. „Tohle je jeden z mulů kartelu. Vyděsil se, myslel, že něco viděl venku. Možná policii, ale neví to jistě…“

„Myslím, že to nebyla policie,“ prohlásil Samad hlasem, jenž zněl podivně. Jako kdyby byl pevně přesvědčen o pravdivosti svých slov. „Promluvím si s ním.“

Romero uhnul stranou, Samad se protlačil kolem něj.

V jednom okamžiku Ruebenovi cosi tiše, téměř neslyšně řekl, vzápětí Rueben divoce zamával rukama proti Samadovu obličeji a krku. Samad se však stočil a zezadu mu vrazil do prsou nůž. Rueben klesl na zem, obličej zkřivený bolestí. Rozkašlal se, z hrudi mu stříkala krev. Prsty si sevřel ránu.

„Vždyť to byl jenom kluk!“ vykřikl Romero.

„A vy jste jenom muž, který se odebere za ním.“

Romero zalapal po dechu. „Omlouvám se, nechtěl jsem udělat nic špatného. Nechci umřít. Nenechávejte mě tu! Panebože…“ Rozvzlykal se.

Klekl si vedle mladíka a vzal ho za ruku. „Kriste Ježíši, přiviň ho na svou hruď a ochraňuj ho od všeho zlého.“

„Jdeme,“ procedil Samad mezi zuby a jednomu ze svých lidí podal Ruebenův mobil. „Pedro, teď nás veďte dál.“ Protáhl se podle něj a přitiskl mu pistoli do týla.

Romero namáhavě polkl a pustil chlapcovu ruku. Vstal, překročil umírajícího mladíka a toporně vykročil. Oči ho pálily. Přece tomu mládenci říkal, aby „od toho šel“. Opravdu se ho snažil varovat.

Došli ke svatostánku. Samad jen kroutil hlavou nad poblikávajícími svíčkami, křížky a fotografiemi rodin mulů a kopáčů.

Romero se znovu pokradmu ohlédl přes rameno. Samad a jeho Arabové jsou zrůdy. Nyní tedy nadešel čas. Zastavil se a sáhl hluboko do kapsy pro detonátor. Potom zatajil dech.

Rueben ležel na boku, život z něj prchal. V hlíně kousek od jeho hlavy cosi mihotavě pobleskovalo. Napadlo ho, že to je snad anděl, který tu povstal z hliněné podlahy a přišel ho zachránit. Natáhl k té jiskřičce ruku a sevřel ji mezi prsty. Bylo příliš tma, takže na tu věc dobře neviděl; podle hmatu usoudil, že by to mohl být přívěsek s hladkými hranami a s velkým očkem. Vzpomněl si, že když se bránil Arabovu sevření, ucítil mezi prsty, jak se přetrhl jakýsi řetízek. Teď přívěsek pevně sevřel v dlani, zavřel oči, modlil se k Bohu a prosil jej, aby ho zachránil.

Cestou k domu s vchodem do tunelu pod hranicí

Calexico, Mexiko

Moorea dělilo od automobilu patřícího kartelu asi pět nebo šest jiných vozů. Odhadoval, že k domu to mají ještě takových dvacet minut. Právě mu volal Towers a sdělil mu, že ztratili kontakt na Ansarova mulu. Ten mládenec je možná mrtvý. Dům sledovalo pět Towersových pozorovatelů, zatím hlásili, že z něj vyšla skupina mulů, ale Ansarova mládence mezi nimi neviděli. Towers předpokládal, že skladiště v Mexicali sledují i další pozorovatelé, které tam vyslala mexická federální policie, ti ale na žádný Towersův telefonát neodpovídali, spolupráce z jejich strany se náhle kamsi vytratila. Towers měl v té oblasti také řadu civilních pozorovatelů a ti hlásili, že na místo dorazilo několik aut a v nich nějací další lidé, podle všeho rovněž mulové, a že na staveništi zřejmě došlo k poruše elektrického proudu. Civilní pozorovatelé však nebyli tak blízko, aby mohli muly identifikovat.

Tunelem nyní zcela určitě procházela ještě nějaká jiná skupina. Moore se domníval, že to jsou další mulové vyslaní, aby pomohli s přepravou zbraní.

Na Ansarovi bylo znát, že na něj tyto zprávy těžce doléhají, skřípal zuby a potichu klel. „To mě teda nenapadlo, že to dojde takhle daleko,“ prohlásil nakonec rozechvělým hlasem. „Doufal jsem, že ho očistím, vrátím ho mezi bezúhonné lidi. Vypadalo to s ním velmi slibně.“

„Ještě přece nevíme, co se stalo.“

„Do něčeho se musel připlést.“

„Ale žádné odposlouchávací zařízení na sobě snad neměl?“

„Ne, jenom bluetooth. Nic jiného objevit nemůžou. Třeba zpanikařil nebo tak něco, to zatím nevím. Když se to stalo, Towers zrovna měl jiný hovor.“

„Zatím to pusťte z hlavy, kamaráde,“ uklidňoval ho Moore. „To pravé teprve začne – a brzy.“

Tunel pod hranicí

Mexicali, Mexiko

„Teď zavolejte Felipemu a povězte mu, že jste se dostali v pořádku na druhou stranu. Ať mou rodinu propustí.“

Romero ztěžka dýchal, ruce se mu třásly. Jeho palec lehce spočíval na tlačítku detonátoru, stavové světélko svítilo zeleně. Červené ohlásí okamžik, kdy tlačítko stiskl – a do dvou vteřin pak dokoná svou pomstu.

„Pedro, co to děláte?“ zeptal se Samad; upřel zrak na detonátor.

„Zachraňuju svou rodinu.“

„A myslíte, že tohle je ten pravý způsob?“

„Já vím, že je.“

„To vám nevěřím.“

„Myslel jste si snad, že kartel postavil takovýhle tunel bez toho, aby existoval způsob, jak jej zase zničit? Nechce, aby výsledky vší téhle dřiny využili jeho nepřátelé. Něco vám ukážu.“ Romero přistoupil ke stěně tunelu a uvolnil jeden zvukotěsný panel. Za ním leželo několik cihliček C-4. „Je tu čtrnáct takovýchhle náloží. Na jejich uložení jsem osobně dohlížel. Explodují po řadě a celý tunel se uzavře. Jestli nás nezabije samotná tlaková vlna, budeme tu zaživa pohřbeni, a než přijde pomoc, udusíme se.“

Samad jen vykulil oči. „Vy chcete zemřít? To jste připravený předstoupit před svého Boha?“

„Já připravený jsem – ale vím, že vy ne,“ prohlásil Romero pevným hlasem. „A proto mou rodinu propustíte.“

„Myslel jsem, že se zachováte moudřeji. Jste přece inženýr, bystrý člověk.“

„Zavolejte Felipemu.“

„Stejně bych vás všechny propustil – to jste nevěděl?“

Romero zvedl detonátor. „Já jsem připravený udělat tohle.“

Samad si hluboce povzdechl. „Měl jste nám důvěřovat. Chtěli jsme jediné – dostat se bezpečně do USA.“ Sklonil pistoli, z kapsy vytáhl mobil a navolil číslo. „Felipe? Ano, vydržte. Promluvte si se seňorem Romerem a povězte mu, že jeho rodinu propouštíte na svobodu. Ať si s rodinou promluví i on sám, jestli bude chtít…“

Podal telefon Romerovi. Ten si jej opatrně vzal. „Felipe, prosím, pusťte mou rodinu na svobodu!“

„Dobrá, seňore, dobrá. Takový rozkaz jsem už dostal.“

Romero se několikrát nadechl, potom k nesmírné úlevě uslyšel manželčin hlas. Přístroj si přidržoval u ucha.

Samad ukázal na detonátor a pokynem ruky Romera vyzval, aby mu ho dal.

„Co budete dělat ve Spojených státech?“ zeptal se Romero.

Samad se zdušené zasmál. „Jíst cheeseburgery a hranolky.“

„Možná bych vás měl nechat jít.“

„Myslíte, že Felipe je jediný, koho jsem v domě nechal? Říkám vám znovu – musíte se zamyslet nad celou složitostí toho, co dělám. A teď – jenom mě připravujete o čas. Dejte mi to!“

Romero se několik okamžiků rozmýšlel, potom uposlechl. Samad odpojil baterii, detonátor strčil do kapsy a pokynem vyzval ostatní, aby šli dál. Romero stále ještě měl na telefonu Felipeho a slyšel i hlasy svých dcer. Byly v pořádku, jen plakaly a prosily ho, aby se vrátil domů.

Telefon si vzala manželka. „Pedro? Jsi tam?“

„Už brzo budu doma. Dej mi ještě Felipeho.“ Felipe se ohlásil. „Teď odejděte z mého domu. Vypadněte – a vezměte s sebou všechny ty ostatní.“

„Jestli proti tomu Samad nic nemá…“

„Nemá.“ Romero zvýšil hlas. „A hned!“

„No jo, dobrá.“

Samad namířil pistoli Romerovi na hlavu. „Ten telefon.“

Romero mu jej vrátil a vykročil.

Došli na konec tunelu a Romero vylezl po žebříku do přístěnku v ložnici majitele domu. Potom počkal, až Arabové jeden po druhém vylezou také.

Právě se chystal Samadovi oznámit, že odchází, když mu kdosi přitiskl zezadu dlaň na ústa. Uslyšel tiché: „Psst, psst…“

Neuvědomil si, že mu do srdce vniká čepel nože, až když bylo pozdě – prudký úder, vzápětí bodavá bolest vystřelující z hrudi.

„Psst, psst…“

Čísi ruce ho uložily na zem a pustily. Upíral zrak vzhůru na temný strop. Samad se k němu sklonil. „Vykonal jsi Alláhovo dílo a dostane se ti za to odměny. Alláhu akbar!“

Romero zavřel oči. Nechtěl, aby poslední, co ještě z tohoto světa uvidí, byl obličej té stvůry. Představoval si svou hezkou ženu a dcery, věděl, že jeho churavé dceři se dostane všeho, co potřebuje, že peněz je dost a on že se jim postaral o lepší život. V duchu plakal nad tím, že je musí opustit, a nad tím, jakou bolest jim jeho smrt způsobí. Jsou to však silné ženy a budou se dál statečně protloukat tímhle životem, stejně jako to činil on. Nyní si v nebeském království vybuduje nový domov, dům z paprsků božího světla. A tam na ně bude čekat.

Samad se odvrátil od umírajícího Mexičana. Ukázal na podlahu. V té chvíli se rozvibroval jeho telefon. „Batohy bereme s sebou, ale teď je zatím nechte na zemi i s odpalovacími zařízeními.“

Niazi s Talwarem pomáhali mužům sundat ze zad batohy s odpalovacími zařízeními. Muž, který volal, byl jejich spojenec z Afghánistánu. Pronesl jen dvě slova v paštštině: „Dvě minuty.“

„Jsme připraveni.“

Samad nechal jednoho ze svých lidí v tunelu, aby měl jistotu, že je nikdo nesleduje. Muž volal, že zatím je tunel čistý.

Skupina stála v řadě, každý z mužů měl ruce spojené za zády. Neklidně se vrtěli, Samad však věřil, že všechno půjde dobře díky jejich výcviku a odhodlání.

Ozvaly se sirény, jejich zvuk zesiloval. Samad přešel k oknu a spatřil dva hlídkové policejní vozy z Calexika, za nimi jela dvě skříňová policejní auta. Zastavila u chodníku, jejich majáčky blikaly. Vystoupilo z nich osm policistů s pistolemi v rukou a vtrhlo do domu.

„Tak teď vám něco povím,“ pronesl Samad klidným hlasem. „Jsme všichni zatčeni – ve jménu boha milosrdného, slitovného.“

Přední dveře se rozlétly a dovnitř vpadli dva policisté s krátce střiženými plnovousy a s pletí tmavou, jako byla i Samadova pleť. „Teď dávejte pozor,“ pronesl jeden z nich paštsky, „počkáme ještě minutu, pak vyjdeme ven, vy s rukama za zády, jako kdybyste byli spoutaní. Batohy vezmeme my.“

„Výborně,“ poznamenal Samad. Pro všechny pozorovatele kartelu, kteří určitě dům sledují, uspořádají pěkné divadýlko. Na scéně by se však mohli objevit další účinkující: nepřátelé kartelu, mezi něž patří jednak konkurenti, jednak federální úřady obou zemí.

„My teď jdeme ven k autům,“ oznámil policista, když do domu vešli zadními dveřmi další dva jeho kolegové.

Samad přikývl, přivolal muže, který zůstal v tunelu, a on i ostatní vyšli ven stále s rukama pevně sepjatýma za zády. „Policisté“ je s namířenými pistolemi vedli přes ulici a pomohli jim nastoupit do čekajících dodávek. Samad přeběhl zrakem po okrajích střech a po pásech keřů u sousedních domů. Ve dveřích domů stáli lidé a nad „rozsáhlým zatýkáním“ ve své ulici jen udiveně kroutili hlavami.

Potom přišly na řadu batohy nacpané drogami, po nich batohy s šesti odpalovacími zařízeními. Ve třech minutách se rozeřvaly motory a auta se hnala pryč od domu. Samad zavřel oči a svíral pěsti. Dokázali to. Do Ameriky se vrátil džihád.

33. O KARTELU SE NESMÍ NIKDY DOZVĚDĚT

Dům s vchodem do tunelu pod hranicí

Calexico, Kalifornie

Moore s Ansarou zajeli za roh domu, v němž byl vstup do tunelu, a tam zaparkovali. Ještě než vystoupili, Mooreovi volal Towers. „Místní policii v Calexiku se tam v domě podařil kapitální úlovek, sebrala muly a podle slov pozorovatelů taky ohromnou zásilku drog. Tím se potvrzuje to, co mi hlásil Rueben. Jdeme po té věci dál, jenomže – místní policie popírá, že by s tím měla něco společného. Pokoušíme se ta policejní vozidla vysledovat, ale všechna zmizela. Policie v Calexiku se buď spřáhla s kartelem, nebo tady jde o zatraceně vymakanej fígl, jak ty zabavený drogy štípnout.“

„Nevím, co k tomuhle říct,“ poznamenal Moore. „Ale ty chlápky nepustíme ze zřetele. Hlavně každého držte od těchhle míst dál. Ještě zavolám.“

S Ansarou se kradli podél řad keřů, až se ocitli naproti domu, z něhož vedl tunel. Přikrčili se za palmami u domu na druhé straně ulice. Náklaďák kartelu zacouval na příjezdovou cestu, v kabině zůstal jeden muž, ostatní dva odešli zřejmě dovnitř.

Aby Moorea a Ansaru nezpozoroval muž sedící v autě, museli by se do domu dostat zezadu. Moore Ansarovi naznačil, že zatím budou čekat. Neustále mu připomínal, že jejich úkolem je lidi a kanály, kterými putují peníze, vypátrat a sledovat, ne je chytit, i když jak on, tak Ansara prahli po tom, aby právě tohle mohli udělat; Ansara víc, protože ztratili kontakt s jeho informátorem.

Čekali pět minut. Vrata garáže se konečně otevřela a ve slabém světle jediné žárovky se ukázali dva muži. Muž, ve kterém Moore poznal řidiče, odemkl zadní dveře auta, muž, který zůstal v kabině, vylezl a připojil se k ostatním dvěma, kteří těžké okované plechové bedny přenášeli do garáže. Jakmile byl náklad vyložen, dveře zase zavřeli.

Jak dlouho by měli čekat? Ti chlapi nemůžou všechny zbraně přenést najednou. Pět minut? Deset? Nad všemi možnými úvahami jako kdyby se také zavřely dveře.

Ansara gestem naznačil Mooreovi: Jdeme dovnitř. Moore váhal, nakonec však přikývl.

Rojasova rezidence

Cuernavaca, Mexiko

90 kilometrů jižně od metropole

Fernando Castillo vešel do pracovny seňora Rojase, do místa, jež jako monument samotného Rojase a jeho vlivu nahánělo strach, který se snášel na Mexiko jako zlé počasí. Na lidi… na vládu… Ti všichni se mohli jedině přizpůsobit jak jemu, tak jeho rozhodnutím, jako to učinil i Castillo, ten však pociťoval vůči Rojasovi bezmeznou loajalitu, neboť Rojas ho zachránil před chudobou, umožnil mu žít v nepředstavitelném bohatství a jednal s ním s větší ohleduplností a úctou než Castillova vlastní rodina.

Nenápadně pohlédl na police s knihami sahající výš než sedm a půl metru a zakrývající celou zadní stěnu širokou dvanáct metrů. V jejich stínu se tyčil ohromný mahagonový stůl s nejméně čtyřmi počítači a s plochými monitory o úhlopříčce 68 centimetrů, rozestavenými do půlkruhu. Stůl byl úplná studnice informací plynoucích k muži pohodlně opřenému v přepychovém koženém křesle, zakoupeném v Paříži. Muž popíjel montrachet. Na levé straně místnosti stála řada LED televizorů, trvale naladěných na finanční kanály kabelových televizí z celého světa. Na instalaci těchto monitorů Castillo nedávno osobně dohlížel. Rojas ho posledních několik let pověřoval mnoha úkoly a rozhodnutími osobního charakteru, zvlášť co se týkalo Miguela, třebaže tohle ani zdaleka nepatřilo k povinnostem velitele ostrahy.

Rojas si prohrábl vlasy a konečně vzhlédl od jednoho z monitorů.

„Co pro vás můžu udělat, Fernando?“

„Nerad vás obtěžuji, seňore, ale tohle jsem chtěl s vámi prohovořit osobně: Zatím se nenašlo Dantovo tělo; a k tomu, aby se ukázal, ho nedonutila ani ta vražda v hotelu. A jistě si vzpomenete, že jsou nezvěstní i Pablo a Dantova přítelkyně Maria.“

„Ano, vím, vím… A co přesně vás trápí? Proč mě obtěžujete těmihle triviálními detaily? Dobře vás platím za to, abyste tyhle věci vyřizoval sám. Najděte ho. Nedokázal mi ochránit syna, a moc dobře ví, jaké to bude mít následky.“

„Ano, seňore, ale tohle je důležité a měl byste o tom vědět: V novém tunelu došlo k potížím, byla ukradena další zásilka.“

Rojas maličko zaklonil hlavu a zamračil se. „Že jsme přišli o další zásilku? Děláte si legraci?“

„Přišli jsme o všechno. O muly, o policejní auta, o celou zásilku.“

„Tak počkat: o jaká policejní auta? O čem to mluvíte?“

„Naši pozorovatelé mi sdělili, že to vypadalo, jako že policie v Calexiku udělala zátah a vtrhla do toho domu, ale žádný z nich už neviděl, že po zátahu ta auta přijela k policejní stanici. Prostě někde cestou zmizela.“

„To je směšné! Auta si jednoduše prohodili. Kdo je měl za úkol sledovat? Tak toho člověka – zabít.“

Castillo si povzdechl. „Ono je to ještě horší. Pedro Romero, náš hlavní inženýr projektu – jeho rodinu zabili a Romera jsme našli mrtvého uvnitř v domě. A jednoho z mulů zase v tunelu. Došla zásilka zbraní z Minnesoty a ty dva nalezl právě tenhle tým. Zrovna pronášejí zbraně tunelem, jenže mezitím přestal jít proud.“

Rojas si promnul koutky očí a tiše zaklel. „Co si o tom myslíte?“ zeptal se posléze.

Castillo zavřel oči a zhluboka nabral dech. „Když jste se vrátil z Kolumbie, pověděl jste mi o svém setkání se Samadem a o tom, co po vás žádal.“

„Kdepak… to není možné,“ vpadl mu Rojas do řeči. „Varoval jsem je; a byli by blázni, kdyby na nás chtěli něco takového zkoušet. Ukradl nám to buď Zú?iga, nebo Dante.“

„Seňore, je velmi dobře možné, že Samad k tomu, aby se dostal do Spojených států, použil náš tunel.“

„Tomu nevěřím!“

Castillo nyní promluvil naléhavěji: „Když policisté vynášeli ty batohy, pozorovatelé napočítali o šest ranců víc. Jsou si jistí, že to nebyly batohy, jaké obyčejně používáme – a já vím s určitostí, že ty batohy do skladiště nikdo jiný neuložil. Musely přijít tunelem.“

„Hned Samadovi zavolám.“

„Jestli to byl on, tak to nezvedne.“

„Pak mi to musí zodpovědět Rámání.“

„A jestli všechno popře?“

Rojas vyletěl z křesla. „Potom je v nebezpečí všechno, co jsme spolu vybudovali!“ vyrazil ze sebe zvýšeným hlasem.

Castillo couvl, po zádech mu přeběhl mráz.

Rojas se zarazil. „Fernando, mrzí mě, že jsem křičel. Je to jen… Prostě – víte přece, že jsem s tím vším chtěl skončit. Jít od toho. A jestli to, co říkáte, je pravda…“

„Chápu, seňore. Ale stejně bych Rámánímu zavolal a dal mu na srozuměnou, že jestli Samad prošel do Spojených států, musí za to zaplatit. Je třeba neutralizovat všechno, co ohrožuje bezpečnost kartelu.“

Rojas stál, jeho pohled bloudil kdesi daleko, jako kdyby v duchu viděl hřibovité mraky, stoupající nad každým větším americkým městem. „Naši informátoři v Calexiku jsou dobře placení. Došlápněte si na ně. Najděte řidiče těch policejních aut; než něco podnikneme, chci mít naprostou jistotu. Vyjádřil jsem se jasně?“

„Jako vždycky, seňore.“

Castillo vyšel ven. Původně měl v úmyslu projednat s Rojasem ještě jednu záležitost, ale Rojas už teď má dost o čem přemýšlet. Miguel se nějak moc potlouká po domě a pátrá na internetu. Samozřejmě to není poprvé, co se pokouší otce špehovat. Občas se objevil článek spojující seňora Rojase s nějakým investičním podvodem nebo s podvodem při obchodu s nemovitostmi, dokonce se psalo o manipulacích s volebními hlasy. Miguel vždycky stál otevřeně a jednoznačně za svým otcem, jenomže Castillo na něm poznal, že má určité pochybnosti. Nedávný pokus o atentát na jeho otce pravděpodobně jen zjitřil jeho zvědavost. Castillo si s Miguelem důkladně promluví, aby tahle podezření rozptýlil. V jedné věci byl seňor Rojas neoblomný.

O kartelu se Miguel nesmí nikdy dozvědět.

Dům s vchodem do tunelu pod hranicí

Calexico, Kalifornie

Moore jako kdyby svými smysly už předem pronikl do domu. Co nejtišeji otevřel zadní dveře a ocitl se v malé umývárně s toaletou. Z ní vedla úzká chodba. Viděl dvoje dveře do ložnic, o kus dál ještě jedny. Ansara šel vpředu, v ruce pistoli. Zahnul doleva do další chodby, která by měla vést ke dveřím do garáže, Moore mezitím pátral v obou ložnicích po vstupu do tunelu. Nic, jen levný montovaný nábytek koupený ve Walmartu a staré matrace na koberci plném skvrn. Ansara na něj čekal vzadu v chodbě. „Zatím sem donesli jen polovinu beden,“ sdělil mu. „Pro zbytek si přijdou.“

Sotva to dořekl, uslyšel z ložnice kroky.

Oba se chvatně ukryli za dveřmi jedné z menších místností. Neodvažovali se ani vydechnout. Chodbou šli muži a mířili ke dveřím do garáže.

Mooreovo rozčílení již opadlo, viděl však, že Ansara se vzdal snahy zadržovat dech, hruď se mu zdvíhala a klesala, jeho dech zněl hlasitěji. Moore mu gestem otevřené dlaně naznačil: Jen klid!

Ansara horlivě přisvědčil.

Muži se již vraceli se zbývajícími bednami. Šli ztěžka, bedny odnesli do ložnice. Moore zpozorněl: slyšel šoupavé kroky a kovový zvuk zamykacích přezek.

Zvedl prst. Čekejte… čekejte… Mobilem poslal Towersovi zprávu: V domě, jdeme do tunelu. Pronášejí zbraně. Zůstaňte na příjmu…

Trhnutím hlavy dal Ansarovi znamení, že je čas vyrazit. Opatrně vyklouzli z ložnice a přešli do hlavní ložnice. Tam nedaleko dveří do přístěnku ležel na zádech muž, košili měl zbrocenou krví. Ansara se nad ním sklonil, vzápětí se narovnal a šeptem Mooreovi sdělil: „Toho znám – teda… chci říct, že vím, kdo to je. Pedro Romero, hlavní inženýr tohohle projektu. Setkal se s tím mým mulou a mluvili spolu.“ Vzápětí se Ansara zarazil. „Člověče, tady je něco pořádně naruby. Sinaloa… kdopak ví…“

Proč inženýra zabili, to bude třeba ještě zjistit. Ansara udělal snímky a poslal je Towersovi, Moore mezitím prohlížel vstup do tunelu uvnitř přístěnku. Dolů se dostanou po hliníkovém žebříku. Kdosi ho koupil v místní pobočce Home Depot za 89,99 dolarů plus daň, na žebříku ještě zůstala samolepka s cenou.

Ansara gestem naznačil, že půjde první. Žebřík zaskřípěl, až sebou Moore trhl leknutím. Končil v hloubce asi dva a půl metru. Moore slezl za Ansarou a oba se vydali dál do štoly. Samotný vstup do tunelu nebyl nijak zvlášť upravený, štola sama však byla málem inženýrský zázrak. Vydali se dál, na cestu si svítili tužkovými svítilnami, pistole drželi připravené v rukou. Moore zaťukal kloubem prstu na jeden zvukotěsný panel a znovu pocítil úctu nad takovým dílem. Vedly tu dráty s LED diodami, nyní zhasnutými. Instalovali sem i větrací potrubí a trubky pro elektrické vedení, na podlaze byla položena jiná trubka, zřejmě drenážní. Podlaha sice byla hliněná, ale velmi pečlivě urovnaná a umetená. Moore si v duchu říkal, že tohle je nejsložitější a nejodvážnější dílo sloužící pašerákům, jaké až dosud některý kartel vybudoval.

Vpředu zamžikalo světélko. Ansara na několik vteřin znehybněl, měl dojem, že světélko se pohybuje směrem k nim. Potom však oba pokračovali dál až k místu, kde se světélko objevilo – k jakési neuměle vybudované kapličce, zasazené do mělkého postranního tunelu, jenž končil stěnou s dřevěnou výztuží, spojovanou hliníkovými pásy. Mooreovu pozornost upoutaly svíčky, křížky a fotografie, takže si hned nepovšiml ležícího těla; první je uviděl Ansara.

„To je ten kluk,“ vydechl. V té chvíli Moorea zaujaly dvě rýhy v hliněné podlaze, způsobené podpatky bot, jak mladíka kdosi táhl.

Ansara si klekl vedle Ruebena a světlo baterky mu zamířil do očí. Sakra – tak mladý. Probodli ho. Život z něj určitě v mžiku vyprchal.

Náhle však přitiskl ucho k hochovým ústům. „Doprdele – on ještě dýchá!“

„No jo, kamaráde, jenže my tu nemůžeme zůstat,“ zchladil ho Moore. „Tamti už třeba někam zmizeli. A my můžeme sledovat akorát jeden mobil. Vypnou ho – a jsme v hajzlu.“

Ansara přikývl, potom se však otočil zpátky k Ruebenovi. „Jistě, já vím, ale podívejte se – on se nám pokouší něco říct. Kdo ti to udělal, Ruebene? Kdo?!“

Moore přiklekl vedle Ansary. Chlapcovy oči se zúžily do štěrbinek, rty se pohybovaly, ale slova ze sebe nedokázal dostat.

„Vydrž, hochu! Vrátíme se pro tebe. Slibuju,“ uklidňoval ho Moore.

Chlapec mu sevřel zápěstí.

„Jen klid, nenamáhej se,“ zasáhl Ansara. „Hlavně zůstaň v klidu, ničeho se neboj.“

Moore ruku vyprostil z mladíkova sevření a vydal se dál. Ohlédl se po Ansarovi. Ten se již vrátil do přítomnosti, přesto však měl jakoby skelný pohled, ztěžka dýchal, v obličeji měl provinilý výraz. Moore velmi dobře věděl, jaké pocity právě prožívá.

Rueben v duchu křičel, ale neměl sílu své myšlenky vyjádřit nahlas, tak, by mu agent FBI rozuměl. Pedra vydírali. Tunelem prošli Arabové! Teroristé! A bodli mě nožem. Teď jsou ve Spojených státech. Podařilo se jim to. Nenechávejte mě tu. Umřu.

Jeho myšlenky však pádily příliš rychle, byly příliš zpřeházené. Jako kdyby slyšel Ansaru, jak jeho matce oznamuje, že ho zabili.

„Je mi moc líto, že vašeho syna tohle postihlo.“

Už jen samotná jeho smrt bude pro ni šok, ale přidat k tomu ještě, že se zapletl s drogovým kartelem a s FBI…? Takovou zprávu matka snad nepřežije.

A na nic jiného nedokázal v této chvíli myslet, dokonce si ani neuvědomoval, že už nedýchá a že jeho svíce dohořela.

Muž se do telefonu nepředstavil, José však věděl, oč jde, a nečekaný příjezd čtyř dalších aut a přinejmenším desítky dalších sicariů mu napověděl, že ať je ten člověk kdokoli, má své kontakty a on že udělá nejlíp, když mu vyhoví ve všem, co mu přikáže.

„Ale mějte na paměti,“ upozornil neznámého José, „že já jsem El Jefe. Corrales je teď pryč.“

„No jo, dobrá, chlapče, v pořádku. A teď udělej, co ti řeknu. Jsi v obytném přívěsu, je to tak? Vidíš ten trezor pod stolem?“

„Jo, vidím.“

„Tak tam vlez. Zmačkni tlačítko, vyťukej 43678009 a stiskni křížek. Máš to?“

José učinil, co mu muž přikázal; číslo spletl a musel ho požádat, aby mu je zopakoval, potom je konečně namačkal správně. Ozvalo se cvaknutí a trezor se otevřel. Nad jeho obsahem, který uviděl ve světle mobilu, José zůstal bez dechu. Horní polička byla doslova narvaná svazky amerických dolarů – dvacetidolarovek a padesátidolarovek. Začal si je cpát do kapes koženého kabátu. Koupil si jej, když viděl, jak báječně v takovém kabátě vypadá Corrales.

„Tak co, už sis nakrad dost?“

José se roztřásl. „Těch peněz jsem se ani nedotknul!“

„To určitě, věřím ti, ale o to nejde,“ odtušil muž opovržlivě. „Vidíš tu přenosnou vysílačku?“

„Jo.“

„To není přenosná vysílačka. Jakmile ta parta zbraně pronese, pošleš ty lidi zpátky do tunelu a potom ho vyhodíš do vzduchu. Dokud budou uvnitř. Tu věc prostě jen zapni a stiskni ten velký červený knoflík. Můžeš to pro mě udělat, José? Jseš na to dost chytrej? Poněvadž jestli jo, můžeš si nechat všechny ty peníze.“

„Udělám to. Ale kdo jste?“

„Fernando. Jsem tvůj šéf. Pracuju pro Los Caballeros. A ty jsi gendeman, kavalír, zrovna takový jako já. To je všechno.“

Na konci tunelu byly dřevěné schůdky, zhotovené z tlustých latí a z překližky. Zvukotěsné panely tam končily a podlaha stoupala asi o půl metru. Shora zablikalo tlumené světélko, baterka nebo něco podobného. Moore měl dojem, že slyší hlasy, sice slabé, ale přesto patrné, a k tomu ostře znějící rachotivý zvuk stahovaných kovových roletových dveří.

Znovu zatajil dech. Ansaru měl stále za sebou. Pomalu vystoupil po schůdkách a vyhlédl přes okraj díry – vlastně přes hranu podlahy. Viděl, že do tunelu se vstupuje z jakési kombinace údržbářské, elektrotechnické a klempířské dílny, kolem stěn stála čerpadla, kovové šatní skříňky a různá stavební a kontrolní zařízení. Dveře vpředu byly otevřené, takže viděl až dozadu, do rozlehlého skladiště se stropem vysokým šest metrů. Napravo a nalevo stály dlouhé řady palet se stavebním materiálem – škvárobetonovými tvárnicemi, s pytli cementu vedle stohů ocelové výztuže do betonu. Přímo před sebou viděl skupinu mužů a na zemi plechové okované bedny se zbraněmi. Právě je nakládali dozadu do Fordu Exploreru.

Moore pokynem vyzval Ansaru, aby zůstal na místě.

Potom se otočil zpátky a zvedl hlavu, jen o maličko výš, aby líp viděl, když tu do místnosti náhle vrazil chlap s kozí bradkou a s dlouhými kotletami, které vypadaly, jako kdyby měl pod bradou řemínek přilby.

„Hej, co je, kurva?!“ zařval a zíral s otevřenými ústy na Moorea. „Co jste zač?“

„Jsme tu s tamhletěmi,“ odpověděl chvatně Moore.

„Blbost!“ Chlap se otočil na podpatku k ostatním. „José!“

V tom okamžiku se rozvibroval Mooreův telefon a Ansara vykřikl: „Volal Towers! Venku je velká skupina chlapů!“

Moore vpálil řvoucímu muži tam nahoře dvě kulky do zad. „Utíkejte!“ zakřičel na Ansaru.

Josého člověk, Tito, se skácel na zem. Vchod do tunelu měl za sebou, takže José neviděl, kdo Tita zastřelil, jen se dohadoval, že to byl někdo, kdo přišel tunelem.

Zařval na trojici mužů, kteří přivezli zbraně, aby se k němu připojili, a vpadl do údržbářské dílny. Propátrával prostor za čerpadly, až se dostal ke vchodu do tunelu. Tam ho ostatní dostihli.

José ukázal pistolí na tunel. „Jděte dolů a tu svini chyťte!“

Trojice, vyzbrojená pistolemi mata policía, se hrnula dolů po schůdkách.

José se rozběhl zpátky a křikem popoháněl ostatní, aby si pospíšili a zbraně rychle naložili, že je hned dožene.

Tak, a teď se vzpamatuj a klidně dýchej, přikazoval sám sobě.

Poodstoupil od SUV, otočil se ke skupině zády, vytáhl z kapsy detonátor a zapnul jej. Obličej mu zaplavila zelená záře. Nedokázal od toho zeleného světélka odtrhnout zrak, jako kdyby ho hypnotizovalo.

Potom, při představě, že skupina se zbraněmi je v tunelu a už nejméně tři sta metrů daleko, se začal zdušeně pochechtávat, omámený mocí, kterou mu dává přístroj v jeho rukou.

Rojasova rezidence

Cuernavaca, Kalifornie

90 kilometrů jižně od metropole

Sonia zůstala za dveřmi, Miguel vešel do pracovny. Otec seděl za stolem.

Miguel si odkašlal. „Promiň, Migueli, ale teď mám opravdu strašně moc práce, bude to trvat až dlouho do noci. Něco se děje?“

„Chci vidět trezory dole v suterénu,“ vyhrkl Miguel.

„Cože?!“

„Vezmi mě do suterénu, teď hned. A ukaž mi, co je v těch trezorech.“

Roj as konečně přestal věnovat pozornost monitoru. „A proč?“ zeptal se podezřívavě.

Miguel se neodvážil jít s pravdou ven. „Já jen… nikdy jsem tam nebyl. Napadlo mě, že to tam ukážu Sonii. Ale ty tam máš stráž – pořád.“

„No fajn. Takjdem.“

„Vážně? Přece pokaždé tvrdíš, že to nejde. Kolikrát už jsem tě o to žádal? Za všechny ty roky nejmíň dvacetkrát!“

„No tak teď ti to tam ukážu.“ Rojas vyskočil ze židle, přehnal se kolem Miguela jako bouře a trhnutím otevřel dveře. Vyděsil přitom Soniu – právě psala textovou zprávu otci.

„Vy tam dolů taky chcete jít?“ osopil se na ni.

„Promiňte, seňore, ale my jsme vás opravdu nechtěli vyrušovat z práce.“

Rojas její omluvu odbyl mávnutím ruky a bez zastavení šel dál chodbou.

Miguel vrhl na Soniu znepokojený pohled a chvátal za ním.

Došli ke dveřím vedoucím na široké schodiště. Rojas přikázal strážnému, aby dveře odemkl a pustil je dál. „A vypněte taky poplašné zařízení,“ dodal.

Miguelovi, který ho následoval, věnoval jen letmý pohled. „Já vím, oč ti jde. A zklamal jsi mě,“ prohodil.

Miguel se hryzal do rtů a uhnul očima. Rojas prošel rázným krokem dveřmi, které strážný držel otevřené, Miguel se Soniou mu šli v patách.

Schodiště pokrýval vysoký tmavočervený koberec. Mělo dvě samostatná odpočívadla, podlaha dole byla z ozdobných dlaždic. Stropní světla, reagující na detektory pohybu, se automaticky rozsvítila. Osvětlovala dveře, za nimiž byla garáž. V ní Miguel ještě nikdy nebyl. Stálo v ní nejméně deset automobilových veteránů a vedl z ní výtah nahoru k venkovní rampě. Miguela docela pobavilo zjištění, že i suterén je zařízený stejně přepychově jako ostatní prostory domu, nijak ho to však nepřekvapovalo.

Vzadu byly vedle sebe dvě trezorové místnosti, jaké může člověk běžně vidět v bankách. Dveře obou byly zavřené. Na kontrolním panelu dveří Rojas namačkal kód a přiložil dlaň na desku z tmavého skla. Do očí mu zasvítilo světlo. Potom do jiného zařízení vsunul ukazovák. Počítačový hlas pronesl „Ověřování vzorku“. Rojas prst vytáhl. Měl na něm drobné kapičky krve; olízl si je.

V trezorových dveřích to několikrát dunivě buchlo, potom se otevřely. Zasyčelo to, jako kdyby se do nich opřel proud vzduchu.

„Tak jdi dovnitř a prohlídni si to tam,“ vyzval Rojas Miguela. „Já zatím otevřu ty druhé dveře.“

Miguel pokynul Sonii a oba se protáhli kolem ohromných dveří dovnitř do trezorové místnosti hluboké a široké nejméně dvacet metrů. Přímo na podlaze nebo na stojanech viděli řady uměleckých děl, vzadu pak stálo dvacet, možná třicet kusů ručně vyrobeného starožitného nábytku – stoly, komody a skříně s řezbářskou výzdobou. Miguel si vzpomněl, že byl při tom, když je otec kupoval, ale už se mu to vytratilo z paměti. Na dvou dlouhých stolech ležely zbraně podobné těm, které patřily do sbírky v prázdninovém sídle, další byly v pouzdrech uložených těsně jedno vedle druhého na podlaze hned u stolů. Na dlouhých tyčích viselo nejméně dvacet exotických koberců, které otec bezpochyby koupil v Asii; v rozích koberců byly dosud přišpendleny doklady o koupi. Ve skleněných vitrínách, vybavených vlhkoměry s regulační funkcí, byly uloženy sbírky nejvzácnějších prvních vydání knih, pocházejících z doby před rokem 1900. Miguel věděl, že tyto exempláře stojí celé jmění. Sonia na všechny ty předměty jen ohromeně zírala. V té chvíli vešel dovnitř Rojas.

„Cos čekal, že tu najdeš?“ zeptal se Miguela. V jeho slovech zazněl obviňující tón.

„Nevím.“

„Ty už mi nedůvěřuješ, viď?“

„Jestli chcete, abych odešla – můžu jít do té druhé místnosti?“ ozvala se Sonia. Rozpačitě přešlapovala z nohy na nohu.

„Ne, jen tu klidně zůstaň,“ odpověděl Miguel. Potom poněkud tvrdším tónem dodal k otci: „Mně se naopak zdá, že jde spíš o to, že ty nedůvěřuješ mně. Kdybys neměl co skrývat, proč jsi mi tedy tohle zde neukázal už dávno?“

„Poněvadž jsem chtěl, abys mi důvěřoval. Nemáš tušení, jak je to pro mě důležité. Neber to na lehkou váhu. Chceš vidět i tu druhou místnost?“

„Tam bude asi skoro totéž, co?“

„Na to, abych tohle všechno mohl někde vystavit, bych potřeboval ještě jeden dům. Tvoje matka mi vždycky říkala, že oči by jedly, ale žaludek nemůže, a to platí i pro moje nákupy.“

V té chvíli si Miguel uvědomil, že jen marní čas. Pokud před ním otec bude chtít něco skutečně utajit, neudělá to přece okatě, třeba tak, že by řekl: Ne, to, co je v těch trezorech, ti nemůžu ukázat. Zbytečně otce rozrušil. Přesto však měl jisté pochyby. „Tak promiň,“ omluvil se.

„Migueli, já chci pro tebe jen to nejlepší. Na tom, co dělám, není nic nelegálního. Noviny napíšou cokoliv, jen aby se prodaly a aby mohly tisknout reklamy. Celé roky mě označují za zločince, ale sám jsi přece mockrát viděl, co jsem se pokusil pro naši zemi vykonat a jak se snažím ostatním lidem pomáhat. To myslím upřímně. Tvoje matka mě naučila, jak mám otevřít své srdce – v tom ohledu mě poučila víc, než si dovedeš představit.“

Miguel pohlédl na Soniu, která nyní špulila rty a souhlasně přikyvovala.

„Potom se tě tedy musím na něco zeptat. Než Raúla zabili, prosil je o milost, říkal, že kartel zaplatí cokoliv. Když pracoval pro nás, proč chtěl, aby platil kartel?“

Rojas pokrčil rameny. „To nevím. Mnohé z těch lidí najímal Fernando a někteří z nich kdysi třeba opravdu patřili k nějakému kartelu, to je docela dobře možné, ale my jsme je určitě před takovým životem zachránili.“

Miguel se zhluboka nadechl. „Když se tě na něco zeptám, slibuješ, že mi odpovíš pravdivě?“

Rojas přikývl.

„Máš nějaké obchodní styly s drogovými kartely?“

Rojas se chabě pousmál a pohlédl stranou. „Ovšemže ne.“

„Tak dobrá. Omlouvám se.“

Rojas se až zajíkl dojetím; náhle Miguela sevřel v pevném objetí. „Jsi můj jediný syn. Jsi můj celý svět. Musíš mít ke mně důvěru!“

Vyřčená lež vyburcovala v Rojasově srdci hroznou bolest. Přenesla ho zpátky do minulosti. Jeho zavražděný bratr na něj upíral oči, v nichž bylo vidět podivný svit, manželka spočívala nehybně v rakvi, její krásná pleť alabastrově bílá a bez života. Jeho lež byla sama smrt.

Nyní, když syna objímal, bojoval s nutkáním odejít odtud, pokoušel se sám sebe přesvědčit, že přece jen v jistém smyslu sebe i syna nevraždí tím, že si své tajemství nechává pro sebe, že to vše naopak dělá pro Miguelovo dobro.

Bolest byla tak silná, že si přál, aby dokázal Miguelia i Soniu vzít až k zadní stěně trezorové místnosti, otevřít dobře skryté dveře a synovi ukázat tajný trezor – trezor uvnitř trezoru –, kde miliony amerických dolarů čekají na to, až budou vyprány.

Synovi by se měl přiznat on sám, Miguel by se o tom neměl dozvědět od nikoho třetího.

Ale jiná část Rojasovy bytosti proti něčemu takovému urputně protestovala. Všechno by mělo zůstat tak, jak to je. Tu ošklivou pravdu se nikdy nedozvěděla ani jeho manželka – a právě tak by se ji neměl dozvědět jeho syn.

Pustil jej a zadíval se mu hluboko do očí. Tělem mu projel mrazivý závan.

Ano, ta lež byla sama smrt.

34. FATIMINA RUKA

Tunel pod hranicí

Calexico-Mexicali

Moore nelitoval svého rozhodnutí utíkat zpátky do tunelu. Nakonec co: získal dvě informace současně a reagoval na ně okamžitě. Za prvé – objevili je, za druhé – ve skladišti je velká skupina lidí.

Bojuj nebo uteč.

Nejhůře na něj doléhalo, že mise zaměřená na sledování toku peněz, jakož i veškeré stopy skončily okamžikem, kdy jeho a Ansaru objevili. Pokoušel se sám sebe přesvědčit, že oni dva stejně nemohli nic provést jinak. Byla to prostě otázka špatného načasování (vyvolávalo to v něm živou vzpomínku na Somálsko a na fiasko, k němuž tam došlo, když ho tam poslali pozdě a navíc zcela nepřipraveného). Samozřejmě že on i Ansara Towersovi povědí o Fordu Exploreru a budou jej sledovat očima družice a očima Towersových civilních informátorů. Možná dokonce dostanou dovolení vozidlo zadržet, zmocnit se zbraní a snad i zabavit převáženou hotovost. Moore však spíš počítal s tím, že odhalí nějaký konečný důkaz o spojení Jorgeho Rojase s kartelem, přinejmenším prostřednictvím některého z Rojasových podniků.

Ansara pádil tunelem pryč a vzdálenost mezi nimi se zvětšovala. Moore však náhle zpomalil, uslyšel totiž dupot těžkých bot na schůdcích. Zastavil se, prudce se otočil a vrhl se na břicho na zem. Ve vchodu do tunelu se ukázala postava, zezadu osvětlená blikavým světlem. Hnala se proti němu, paži nataženou před sebe. Moore na okamžik zahlédl útočníkovu tvář – byl to řidič auta patřícího kartelu.

Moore se zvedl na lokty a střelil muže do prsou. Kulka ho vrhla stranou, svezl se po stěně z panelů a skončil na zádech.

Za ním se vynořili další dva, ti, kteří zůstali ze skupiny převážející zbraně. Z hlavní jejich belgických „pistolí na zabíjení policistů“ vyšlehávaly plameny, zvuk výstřelů se dunivě nesl tunelem. Jedna ze střel ráže 5,7 x 28 milimetrů zasáhla trubku hned vedle Mooreova lokte.

Záblesky z hlavní prozrazovaly, kde se muži nacházejí; Moore, s desítkami let zkušeností – a nyní také naplněný vztekem –, namířil na prvního z nich a vpálil mu dvě kulky do prsou, potom namířil maličko doprava a vyprázdnil zásobník do toho druhého. Muž zavrávoral dozadu, jako kdyby dostal ránu elektrickým proudem.

Moore vyhodil prázdný zásobník a vyhrabal se na nohy. Chystal se vyrazit za Ansarou, když vtom vzdálený konec tunelu zmizel.

Prostě byl pryč.

Sotva znatelný paprsek světla, který dopadal na dřevěné schůdky, se ve zlomku vteřiny ztratil také, místo něj se zvedla ohromná stěna hlíny a prachu. Současně zaduněly z obou stran tunelu exploze a tlaková vlna vrhla do štoly masu hlíny, kamení a kusy výztuže.

Zvuk při výbuchu cyklotrimetylentrinitraminu, plastické trhaviny C-4, Moore velmi dobře znal. Začaly se na něj sypat kusy trosek a v té chvíli zahřměla za ním druhá exploze, mnohem blíž, země se otřásla silněji a vzápětí následovala třetí exploze, tentokrát ještě blíž. Prudce se otočil a vyrazil sprintem za Ansarou. Znovu na něj zakřičel: „Utíkejte!“ Výkřik byl čistě reflexní blesková reakce. Další varování ani pobídku Ansara nepotřeboval.

Moore mizel za zatáčkami tunelu v naději, že ho každá taková změna směru v úhlu devadesáti stupňů ochrání před účinky dalších explozí, které rvaly tunel na kusy. Jednotlivé exploze byly načasované tak, aby následovaly jedna po druhé – a blížily se. Po pravé straně měl nyní svatostánek s pomrkávajícími svíčkami. Tam uviděl Ansaru, pokoušejícího se přehodit si Ruebena přes ramena způsobem, jakým zachránce, obvykle hasič, vynáší lidi do bezpečí.

Moore zaklel, ale nezastavil se. „Nechte ho! Musíme zdrhat!“

„On není mrtvý!“

Další exploze zazněla tak blízko, že se Moore bál, že mu prasknou ušní bubínky. Tunelem se valily mraky prachu, uhasily svíčky a ve vteřině Ansaru pohltily.

Moore jen s námahou popadal dech, běžel však dál; netušil, jestli má svého partnera za sebou. V běhu vrazil přímo do žebříku. V tom okamžiku došlo k explozi v blízkosti místa, kde zvukotěsné panely již končily. Celá stěna vedle Moorea se zhroutila a sesypala se na něj, zvuk to byl, jako když syčí celé hnízdo hadů. Hlína, páchnoucí plesnivinou, ho zavalila až do výše pasu. Zvedly se další mraky prachu a jako gigantické vlny mu zaplavily obličej.

Nadechl se; na jazyku ucítil hrubá zrna hlíny. Rozkašlal se a pokoušel se nadechnout znovu, usilovně mrkal, aby se zbavil pálení v očích. Zkusil se otočit, ale nohy mu pevně vězely v hlíně. Křičel Ansarovo jméno, ale od partnera ho dělily tuny hlíny a suti. Znovu křičel, bušil pěstmi do narůstajících hromad písku. Ansara i ten kluk se tam vzadu dusí a on s tím nemůže vůbec nic udělat. Odhrabával hlínu, až se dostal rukou do kapsy a nahmatal mobil. Kapek krve na paži si sotva povšiml, ruka se mu však třásla tak silně, že přístroj upustil. Neustále se dusil, popadal dech, znovu se rozkašlal, nakonec se mu však podařilo telefon zvednout. Namačkal Towersovo číslo. „Oni ten zkurvenej tunel vyhodili do vzduchu! Ansaru to zasypalo a já tu uvíznul taky. Slyšíte mě? Tunel vyhodili –“

„Slyším. Už tam jdou naši lidé.“

„Je to v prdeli, tamti nás viděli.“

„Dostali se s těmi zbraněmi pryč?“

„Myslím, že jo. Černým Fordem Explorerem. Nejspíš právě teď vyjíždějí ze skladiště. Ověřte si to u svých pozorovatelů.“

„Jo, rozumím. Moore, vy teď seďte na fleku, pomoc už je na cestě. Já tam jdu taky.“

Uvolnit jednu nohu trvalo Mooreovi pět minut. Kroutil a všelijak jí viklal sem a tam, až tlak hlíny povolil natolik, že mohl nohu vysvobodit. To už ale shora uslyšel lidi vcházející do ložnice a neznámý hlas, který volal jeho jméno.

„Tady jsem, dole!“

Na okamžik ho oslepilo světlo baterky, potom ten člověk paprsek přiclonil.

Moore pohlédl vzhůru do očí muže s černou přilbou a v černé cvičné uniformě příslušníka pohotovostní jednotky FBI. Na rameni měl pušku. „No kurva!“

„Pospěšte si! Můj parťák je někde tam dole ještě s jedním klukem. Nemůžou dýchat!“

„Prokrista…“

V deseti minutách byl Moore volný a šplhal po žebříku nahoru. Hekal bolestí, sotva se dokázal pevně držet příček. Bolela ho paže, kus kovu z výztuže se mu zasekl do bicepsu. Samotné zranění neznamenalo nic, ale nedokázal nemyslet na Ansaru. Přecházel sem a tam po ložnici, zastavoval se, měl chuť vrátit se tam dolů a vším tím pískem se k těm dvěma prohrabat třeba holýma rukama. Po žebříku vylezl muž z pohotovostní jednotky. „Do pytle, na to, abychom je dostali ven, budeme potřebovat minibagr!“

Moore se zmoženě opřel o stěnu, klel a vyplivoval zrnka hlíny a písku. Zatajil dech a v duchu se přenesl zpátky do tunelu, skrz všechnu tu hlínu až do nepatrného prostoru, kde leží Ansara a už zanedlouho se naposled ještě několikrát nadechne. Při té představě se Moore celý roztřásl. Chtělo se mu křičet. Potom se vyřítil jako bouře ven z domu a práskl za sebou dveřmi.

Možná ho prostě a jednoduše postihla nějaká zlá kletba. Ano, to bude ono. Když se někdo vyskytuje v jeho blízkosti příliš dlouho, kouká z toho pro takového člověka smrt. Kolik toho ještě bude muset unést? Kolik duchů mrtvých se mu ještě zabydlí v hlavě?

Z neoznačeného auta, stojícího na druhé straně ulice, právě vystupoval Towers. „Vy se odtud koukejte ztratit!“ vyzval Moorea.

Moore se ohlédl zpátky na dům. „Až ho dostanou ven,“ odtušil.

„Tak dobrá, ale hlavně klid.“

Moore se vydal zpátky k domu. Přijížděly další jednotky a celou ulici zanedlouho uzavře kordon policistů. Vítejte v cirkuse. Nad manéží s policisty a všemi, kdo dorazili na místo první, převezmou vládu pozorovatelé z FBI a z drogového kartelu a společně s nimi se sem nahrnou i zvědaví čumilové, děti, pobíhající kolem s plínami na zadečku, do toho houf toulavých psů a koček…

Moore s Towersem se vrátili do ložnice. Dole v tunelu bylo několik agentů a zatím, než dorazí vyprošťovací tým, jen rukama a pažbami pušek odhrabávali suť.

„Věřil byste tomu, že mě chtěl učit jezdit na horském kole? To, jak jezdím, je prý bída,“ pronesl Moore.

Towers zavrtěl hlavou. „Takhle nemluvte, kamaráde, jen byste se zbytečně trápil.“

„On tam ale umírá!“

„Posloucháte vůbec, co vám povídám?“ napomenul ho přísně Towers.

Vyprošťovací tým se k Ansarovi a Ruebenovi dostal až druhý den před jednou hodinu odpoledne. Towers odvedl Moorea pryč. Moore se v hotelu osprchoval, převlékl, vrátil se zpátky a tam čekal, až jeho kolegu a mladého mulu vyprostí. Uložili je oba na podlahu ložnice. Ansarův obličej a větší část levé strany těla byly poseté zraněními způsobenými střepinami, takže bylo velmi dobře možné, že ho zabila už samotná exploze. Ruebena před střepinami ochránilo Ansarovo tělo, takže zřejmě zemřel na bodnutí nožem.

Jednu ruku měl pevně sevřenou v pěst, druhá byla ochablá. To Mooreovi připadalo poněkud divné. Klekl si k chlapci a jemně mu pěst rozevřel. Rueben v ní držel zlatý přívěsek, znečištěný hlínou.

Moore polohlasně zaklel. Věděl přesně, na co se dívá: na zlatý přívěsek Hamsa, blízkovýchodní symbol nazývaný Fatimina ruka – ruka dcery proroka Mohammeda. Má podobu hřbetu lidské ruky s jemnou, filigránskou strukturou připomínající krajku. Muslimové nosí tento amulet na ochranu proti uhranutí.

Tehdy byla v tunelu tma a ani Moore, ani Ansara si Ruebenovy sevřené pěsti nevšimli. Rueben se Moorea zoufale držel a pokoušel se mu něco sdělit, možná mu i něco předat.

Moore zavřel oči a přívěsek pevně stiskl mezi prsty.

Farmacias Nacional

Avenida Benito Juárez, nedaleko Santa Fé Bridge

Juárez, Mexiko

Pablo Gutiérrez zavraždil v Calexiku agenta FBI. Tehdy pomáhal Pedru Romerovi obstarat bydliště pro lidi, kteří budou pracovat na projektu nového tunelu pro juárezský kartel. Agent se k nim připojil, vydával se za sicaria, ale netušil, že jeho krytí je vyzrazeno a že Pablo ví, co je zač. V jednom z domů, které kartel vlastnil a jenž se nacházel nedaleko hraničního plotu, Romero přihlížel, jak Pablo agenta připoutal lepicí páskou k židli.

Agent se nemínil jen tak lehce vzdát, vzdoroval, stále tvrdil, že pro americkou vládu nepracuje. Tvrdil to i poté, co mu Pablo nůžkami na živý plot, které nalezl v garáži, uštípl oba malíčky. Čepele nůžek byly pokryté vrstvou rzi a byly tupé. Když Pablo uštípl agentovi další dva prsty na pravé ruce, agent začal blábolit jako malý kluk a vyzradil všechno, co věděl o operacích kartelu v té oblasti – nebo přinejmenším to, co říkal, znělo celkem pravdivě. Pablo ničemu z toho nevěnoval zvláštní pozornost, podle Corralesova mínění bylo Pablovou prací toho muže zabít, nikoli vyslýchat, Pabla však napadlo, že se nejdřív trochu pobaví. Agentovi poděkoval, potom několikrát mávl na zkoušku sekerou proti jeho krku. Romero se odvrátil a zakryl si obličej rukou.

Když se Pablo rozpřáhl sekerou, agent vykřikl, až Romerovi stydla krev v žilách. Pablo agentovi přikázal, aby se nehýbal.

Musel pořádně seknout pětkrát, než se agentova hlava skutálela na podlahu. Tolik krve Pablo v životě neviděl; z trupu se linul zvláštní zápach, připomínající pach syrových mořských živočichů.

Přikázal Romerovi, aby mu pomohl mrtvolu i s židlí vynést ven k obrubníku chodníku, jako kdyby vynášeli odpad. Na bezhlavý trup Pablo přišpendlil cedulku s nápisem Agenti FBI, hned odejděte z Calexiha.

Hlavu poslali poštou do ústředí FBI, do budovy J. Edgara Hoovera ve Washingtonu, D. C. Tam však nedojde dřív než za tři dny. Hrůzný pohled se lidem, vracejícím se z práce, ovšem naskytl už necelou hodinu po oné události. Na místo dorazila policie jen minuty poté, co Pablo zmizel.

Tu noc se Pablo díval na reportáž vysílanou na CNN a mohl se potrhat smíchem nad podtitulky, kde běžela směšně samozřejmá konstatování jako třeba: „Drogová válka v Mexiku se přenáší přes hranice do Spojených států.“ Copak ty lidi tam vůbec nenapadlo, že k tomu jednou dojde? V jaké zemi plné fantazie to Američani žijou? Blbouni.

Z Pabla se té noci stal člověk hledaný Spojenými státy, protože nedaleko domu ho jakýsi teenager vyfotografoval a snímek předal americkým úřadům (Pablo později zabil i jeho). Nyní si uvědomil, že staré dobré časy jsou pryč a že na něj zle doléhá nutnost rozhodnout se pro Corralese a Los Caballeros na jedné straně, nebo pro kartel na straně druhé.

Jeho rozpolcená mysl zvažovala, vůči komu zachovat loajalitu: vůči Corralesovi, člověku, který ho naučil všemu, co dovede, a udělal z něj svou pravou ruku – jako osmnáctiletého ilegálního imigranta ho v Las Vegas zachránil před životem stráveným sekáním trávníků…? Nebo vůči Fernandu Castillovi, muži, o jehož existenci a totožnosti se Pablo dozvěděl teprve nedávno a jenž mu zatím pouze opakovaně volal? To, že se nakonec rozhodl najeden takový telefonát odpovědět, před Corralesem pečlivě tajil…

Teď, na útěku, je Corrales všechny uklidil do závětří dvou bytů nad Farmacias Nacional.

Corrales tvrdil, že je kartel nenajde, protože neví o jeho přátelství s majitelem těch bytů; Pablo mu věřil. Činnost majitele lékárny, rovněž jednoho z Corralesových přátel, spočívala v tom, že pomocí receptů pašoval do Spojených států drogy. Celní předpisy stanovily, že člověk si do Spojených států smí s sebou vzít léky jen pro svou osobní potřebu a musí mít i kopie receptů. Lékárník celní správu ošálil tím, že se dal do party s jedním lékařem, který vypisoval a prodával falešné recepty, jejichž hodnota nakonec představovala tisíce dolarů a které potom šly přes hranici. Byli to drobní pašeráci, ale na své podnikání byli pyšní – a až dosud nebyl chycen ani jediný z jejich mulů, což byl pozoruhodný rekord. Corrales se jim posmíval, protože kartel pašoval zásilky v hodnotě milionů dolarů.

Dante Corrales se ale už dlouho smát nebude.

„Kam jdeš?“ zeptal se Pabla. Měl na sobě nátělník a džíny, seděl na pohovce, o koleno si opíral láhev piva. Na té pohovce už proseděl několik posledních dní, koukal na telenovely, propadal záchvatům vzteku a zase se uklidňoval. Levou ruku měl stále v pásce a každý den si vyměňoval obvaz na rameni.

„Sehnat něco k obědu,“ odpověděl Pablo.

„A ať je toho dost pro všechny, jo?“

„Jo, jistě.“

Pablo zamířil do chodby a sestoupil do přízemí. Otevřel zadní dveře, vedoucí do uličky za lékárnou. Tam už čekali Castillovi lidé. Byli tři. Měli na sobě dlouhé kabáty, pod nimiž skrývali zbraně.

„Je nahoře?“ zeptal se jeden z nich, mladý ničema jménem José, který se kdysi v Nogalesu Corralesovi vzepřel při jednom předávání drog a o němž Castillo prohlásil, že nyní přebírá gang.

Pablo přikývl. „Jsou tam dvě kamery. Dejte na ně pozor. A Bůh mi odpusť.“

„Bůh s tím nemá nic společného,“ odtušil José. „Vůbec nic…“

Pablo poodešel kousek stranou a namačkal číslo. „To jsem já.“

„Jdou nahoru?“ zeptal se Castillo.

„Ano.“

„Fajn. A pamatujte – chci vidět fotku jeho mrtvoly.“

„To si s ním ani nechcete promluvit?“

„K čemu by to bylo dobré?“

„Třeba ho to mrzí. Třeba vám zaplatí.“

„Ale jo, jistěže nám zaplatí. I s úroky. Rovnou teď.“

Corrales vstal a přešel do ložnice. Tam ležela Maria, napříč přes lůžko, jen ve spodním prádle, a četla módní časopis. Kalhotky měla vysoko zaříznuté, byl jí vidět celý zadek. Corrales dostal chuť skočit na ni, ale ona by se s ním prala; stala se z ní ufňukaná potvora, která neví, co by chtěla, a pořád jen kvůli něčemu kňourá a otravuje. On jí znovu zopakuje, že má být trpělivá, že se objeví Zú?iga, vezme je k sobě jako své spojence a nakonec se nechá přesvědčit, že jim může pomoci. Peněz mají zatím spoustu, jenom se nemůžou přiblížit k hotelu a dostat se tam k dalším penězům v sejfu. Ti hajzlové už zabili Ignacia, Castillo to místo nepřetržitě hlídá a čeká, až se Corrales vrátí.

Corrales nevymyslel lepší způsob jak přežít než ten, že přejde ke konkurenčnímu kartelu. Potřebuje ochranu, protože Fernando má peníze i lidi, kteří ho mohou dostat, ať se schová kdekoli na světě. Corrales v hloubi duše věděl, že kartelu, který zavraždil jeho rodiče, jednoho dne ukáže záda. Vytěžil ho už beze zbytku. Rozhodnutí použít peníze kartelu na financování renovace svého hotelu namísto toho, aby zaplatil Guatemalcům, se v něm zřejmě zrodilo podvědomě. Chtěl, aby ho přistihli. Chtěl, aby věci šly od desíti k pěti, aby byl nucen z kartelu vycouvat. Proto se na tenhle den připravoval – celé roky shromažďoval klíčové informace: totožnosti dodavatelů a pašeráků po celém světě včetně jejich hlavních kontaktů: Ballesterose v Kolumbii a Rámáního ve Vazíristánu. Dále čísla bankovních účtů a dokladů o platbách, záznamy telefonických hovorů a kopie elektronické pošty, jež by prokázaly kriminální činnost jak Castillovu, tak Rojasovu. Nabídne Zú?govi informace o způsobu, jakým juárezský kartel pracuje, aby tak člověku, kterého kdysi nenáviděl, pomohl převzít vládu nad všemi operacemi prováděnými ve městě.

Zú?iga však až dosud na žádné jeho telefonáty nereagoval. Corrales dokonce k němu poslal Pabla, mizera Zú?iga však na Pabla poštval své pochopy a vyzval ho, aby zmizel, nebo že to těžce odnese.

Corrales dal v bytě a v lékárně instalovat dvě bezdrátové sledovací kamery, jednu v chodbě nad vchodem do bytu, druhou na schodišti vedoucím k zadním dveřím, jimiž se vycházelo ven do úzké uličky. Na kuchyňském pultě stál hned vedle dřezu malý monitor. Corrales koutkem oka zahlédl, že obraz na něm je statický. Zaklel, slezl s námahou z pohovky a šel se podívat, co se stalo.

Tomu, že ho nezabili rovnou, zabránila pistole FN 5.7, ležící na pultě kousek od monitoru.

Corrales zaslechl šoupání nohou za dveřmi. Sáhl po zbrani.

José, ta krysa, která svůj „výcvik“ získala u samotného Corralese, vykopl dveře a namířil na něj zbraň. Pistoli však už měl pohotově i Corrales.

V Josého očích na okamžik blesklo poznání, téměř výraz provinění. Vykřikl Corralesovo jméno.

Corrales vypálil jednou – byl to bleskový zásah do hlavy. Za Josém se vřítili dovnitř další dva gauneři, to už se však Corrales krčil v dobrém úkrytu za pultem. José, s dírou nad levým okem, se skácel na zem.

Maria zaječela; jeden z mužů se otočil a rozběhl se chodbou pryč.

Corrales zařval Mariino jméno; tím na sebe přilákal palbu druhého muže, který se mezitím skokem vrhl do obývacího pokoje za pohovku. Corrales vyrazil zpoza baru a ocitl se mu tváří v tvář. Když muž Corralese spatřil, zvedl zbraň tak, aby dal najevo, že se vzdává.

Bylo mu sotva šestnáct. Corrales ho střelil dvakrát do obličeje. Maria znovu zaječela jeho jméno.

Ozvaly se dva výstřely. Corrales skočil do ložnice právě v okamžiku, kdy se objevil poslední sicario, pupkatý chlap, celý potetovaný. Toho Corrales nikdy předtím neviděl.

Ve zlomku vteřiny ještě zahlédl Mariu; stále ležela napříč přes lůžko, košilkou jí prosakovala krev. Neslyšně pronesla Corralesovo jméno.

„Chcípni, vato!“ vykřikl v té chvíli chlap a zvedl pistoli.

Při pohledu na umírající Mariu Corrales ohromeně otevřel ústa. Vrhl se proti útočníkovi, vrazil mu hlaveň pistole do prsou, jako kdyby to byl meč, a dvakrát prudce stiskl spoušť. Oba Corralesovy výstřely přímo do těla zněly zdušené, výšlehy z hlavně spálily mužovu košili a jeho dva vlastní výstřely už šly jen do stropu. Muž se skácel dozadu na televizor, shodil ho na zem a sám skončil obličejem na koberci. Corrales se ze zápachu střelného prachu, ožehlého masa a spálené látky neubránil záchvatu dávení.

V chodbě se ozvaly výkřiky – to lékárník Paco a jeho manželka ječeli na své dva syny, aby utekli z bytu.

Corrales stál, hruď se mu prudce zdvíhala a klesala, bolest při dýchání byla málem nesnesitelná, až se zalykal. Slzy, celé roky zadržované, mu vhrkly do očí a zalily mu tváře. Položil ruku na Mariin obličej; celý se třásl, rty se mu chvěly. Při pohledu na mrtvého sicaria propadl málem nepříčetnému vzteku. Vpálil do něj ještě tři kulky, pak pistole cvakla naprázdno. Co teď? Nový zásobník. Někde tady by nějaké měly být. Strhl si z ramene pásku; ucítil v něm tupou bolest. Hnal se do kuchyně, nabil pistoli a vrátil se do ložnice. Zvedl Mariu do náruče a nesl ji ven z bytu. Rameno ho pálilo jako oheň, v jedné ruce svíral pistoli.

Za okamžik byl na schodišti, pak venku na ulici. Lékárník za ním cosi křičel. Corrales zamířil k místu, kde v uličce zaparkoval auto. Stálo tam a o kapotu se opíral Pablo.

„Přepadli nás!“ zakřičel Corrales. „Nasedni do auta, musíme odtud!“

Pablo však na něj s ohromeným výrazem pohlédl a sáhl za opasek pro pistoli.

S něčím takovým Corrales v žádném případě nepočítal. Pablova zrada ho připravila o dech. Couval zpátky ke dveřím a současně se pokoušel zvednout paži, aby mohl na Pabla vystřelit – na člověka, kterému říkal věrný přítel.

Pablo vystřelil, kulka však zasáhla jen Mariu. Pablo se chtěl skrýt za kufrem auta, už vůz oběhl, když Corrales dvakrát vypálil. Pablo dostal jednu kulku do břicha, druhou do paže. Zhroutil se na zem, zasténal a znovu zvedl pistoli. Corrales vystřelil ještě dvakrát. Potom se dopotácel k autu a tam položil Mariu na zem. S pláčem otevřel zadní dveře, mrtvou přítelkyni vtáhl s námahou na zadní sedadlo, usedl za volant a nastartoval. V dálce zněly sirény. Prudce se rozjel, až protočil kola a na dlažbě zůstaly černé pruhy. Přes Pablovu mrtvolu se převalil mrak spalin.

Zú?igův ranč

Juárez, Mexiko

Pozorovatelé juárezského kartelu sledovali Corralese, jak jede po prašné silnici k Zú?govu domu. S nimi Corrales nic nepořídí. Oba muži se usadili na střeše malého bytového komplexu postaveného v místech, kde se prašná silnice stáčela. Corrales dvojici na střeše dobře viděl. Tu zase sledovali Zú?igovi lidé, bezpochyby rozestavení podél plotu ranče, na nezpevněném parkovišti vedle kůlny na severní straně domu.

Trasu, po níž Corrales jel, prozrazoval mrak prachu táhnoucí se za autem. Corrales se přihnal k opravené přední bráně – té, kterou tehdy v noci zničil výbušninou jako vzkaz svému protivníkovi a soupeři. Vyřítil se ven z auta jako bouře, zvedl Mariinu mrtvolu a nesl ji k bráně. Díval se přitom přímo do bezpečnostní kamery a křičel: „Zú?igo! Zabili mou holku! Zabili ji! Musíte mě vyslechnout! Prosím! Musíme si spolu promluvit!“

Padl na kolena a rozvzlykal se. Jeho slzy padaly na Mariinu hruď.

Potom se ozval tupý úder a tiché vrčení motorů. Corrales zvedl zrak. Skrz závoj slz viděl, že se křídla brány z tepaného železa otvírají. Daleko vpředu přicházel po dlouhé dlážděné příjezdové cestě Zú?iga v doprovodu dvou strážných.

35. ODHALENÍ A VÝHRADA

DEA, pracoviště pro zábranu zneužívání léků k výrobě drog

San Diego, Kalifornie

Moore seděl v kamrlíku vypůjčeném od jednoho z místních vyšetřovatelů, který se právě účastnil jakési schůze. V téhle části budovy Moore ještě nikdy nebyl; pracovali tu zvláštní agenti, chemici, farmakologové a programoví analytici. Do rozsáhlé náplně jejich práce patřila koordinace operací s ministerstvem vnitřní bezpečnosti a se zpravodajským střediskem DEA v El Pasu. Počítačem podporované monitorování a sledování tras pohybu při distribuci kontrolovaných materiálů a různých substancí mělo za cíl poskytovat partnerům taktické zpravodajské informace. Dokonce tu pro Kongres sestavují a navrhují zákony. Byla to úctyhodná společnost odborníků – místo, na němž se práce nezastavila ani na minutu, protože, jak Moore zaslechl z úst jednoho z analytiků, „kartely nikdy nespí“.

A právě tak nespal ani Tálibán.

Přívěsek, který Moore našel v Ruebenově ruce, už dostala jedna z mobilních laboratoří DEA, umístěná ve skříňové dodávce, která dorazila půl hodiny předtím. Technici měli k dispozici nové, plně automatizované vybavení pro rychlou analýzu DNA. Vybavení vyvinulo Středisko pro aplikovanou nanobiovědu a medicínu při Lékařské fakultě Arizonské univerzity. Vzorek porovnávali s celostátními databázemi včetně databází DEA a FBI a rovněž s mezinárodními seznamy, například se seznamy Interpolu (k Interpolu patřily i Pákistán a Afghánistán). Výsledky budou mít za několik hodin, nikoli týdnů nebo měsíců, jako tomu bylo v minulosti. Nové bezpečnostní konsorcium, ustavené prostřednictvím Sedmého rámcového programu Evropského společenství (jež, kromě jiného, navzájem provázalo veškerý výzkum týkající se činností Evropské unie), pomáhalo při financování projektu, což vedlo ke vzniku přesnější a obsáhlejší databáze zločinců.

A zde se vyskytl problém. Analýza DNA prokáže Mooreovy i Ruebenovy otisky, Moore však pochyboval, že někde budou registrovány a uloženy vzorky některého z teroristů, o nichž se domníval, že prošli tunelem. Technici prohlašovali, že můžou provést takzvaný „test předků“, vyvinutý ústavem DNAPrint Genomics, sídlícím v Sarasotě na Floridě. Test by zkoumal drobné genetické markery v molekule DNA, které jsou často společné osobám patřícím do určitých skupin. Tvrdili, že kdyby měli dobrý vzorek, dokázali by poznat, jestli předkové podezřelého jsou původní obyvatelé Ameriky, obyvatelé jihovýchodní Asie, subsaharské Afriky, Evropy, nebo zda došlo ke kombinaci všech těchto možností. Analýzou sekvencí DNA lze předjímat takové rysy, jako je pigmentace kůže, barva očí, vlasů, geometrie obličeje a výška postavy.

Moore se nepohodl s Towersem – ten tvrdil, že samotný přívěsek není dostatečný důkaz, že tunelem prošli právě teroristé; Rueben mohl přívěsek od někoho koupit a sám jej nosit jako amulet pro štěstí. Možná ho probodli právě ve chvíli, kdy amulet držel v ruce, aby se tak uchránil před smrtí. Towers rovněž argumentoval tím, že spoustu mladých Mexičanů (a rovněž spoustu mladých Američanů žijících poblíž hranice) teroristé a terorismus jako kdyby doslova fascinovali. Někteří z uvězněných mulů měli na předloktí tetování v jazyce fársí, avšak vyšetřování, které mělo jasně prokázat jejich spojení s hizballáhem nebo s jinými teroristickými organizacemi, opakovaně vycházelo naprázdno. Byli to prostě kluci, kteří od Zjizvené tváře přesedlali na představu ještě nemilosrdnějšího „hrdiny“.

Moore Towerse přesvědčoval, že kdyby Ansara byl ještě naživu, určitě by potvrdil, že tunelem prošli teroristé. Ansara toho mladíka znal – u něj se o „fascinaci“ blízkovýchodními zločinci vůbec nedalo mluvit. Mladíkovi se přívěsek určitě nějakým způsobem dostal do rukou – závěsné očko bylo poškrábané, jako kdyby někdo původně měl amulet na řetízku na krku a kdosi jej tomu člověku strhl. Tím si byl Moore téměř jistý, a proto zavolal zástupci ředitele Oddělení speciálních činností O’Harovi a se svými úvahami se mu svěřil. O’Hara Mooreovi slíbil, že pokud si je svým názorem tak jistý, on jej předloží třeba i prezidentovi. Čtyři megastřediska ministerstva vnitřní bezpečnosti v Michiganu, Coloradu, Pensylvánii a Marylandu (jejichž analytici už monitorovali činnost společného úkolového uskupení) byla upozorněna na možnost, že došlo k narušení hranice. Byl také vyhlášen stav ohrožení letů všech domácích i mezinárodních leteckých linek, stupeň střední až vysoký. O’Hara bude prosazovat, aby byl rovněž vyhlášen zvýšený stupeň ohrožení národní bezpečnosti.

Pátrací týmy FBI i CIA hledaly podezřelé policejní vozy a dodávky. Moore slíbil, že zavolá svým nejlepším kontaktům na územích obývaných domorodými kmeny, aby zjistil, co o celé věci ví stařec ze Severního Vazíristánu.

Právě se k tomu chystal, když mu přišla textová zpráva od Leslie. Chtěla vědět, proč jí neodpověděl na žádný z jejích vzkazů. Moore si povzdechl. Kdyby se s ní bavil zrovna teď, do jeho slov by se vloudily známky deprese, kterou prožíval. Nyní by radši nemluvil vůbec s nikým, natožpak s někým, s kým nemá ani tu nejmenší chuť mluvit. Načetl si adresář s Nek Vazírovým telefonním číslem, uložil si je jako nv33. Stařec se ohlásil na třetí zazvonění.

„Moore, rád zase slyším váš hlas. Představte si – chystal jsem se vám zítra zavolat.“

„Tak to jsem vás předstihl. A jsem rád, že jste ještě vzhůru. I já rád slyším váš hlas.“

Skutečně byli rádi, že „slyší své hlasy“. Mezi nimi cosi vzniklo – Vazír nebyl jen obyčejný placený informátor, kterého Mooreovi představil Rana; nyní měli oba cosi společného – smutek nad vraždou Rany a otázku, na kterou Moore bude teprve muset odpovědět: „Co nejtěžšího jste kdy v životě vykonal?“

Po krátkém zaváhání Vazír pokračoval: „Rád bych pro vás měl dobré zprávy.“

Moore ztuhl. „Co se stalo?“

„Dostal jsem informaci o Gallagherovi, vašem člověku, o kterém jste říkal, že je nezvěstný.“

„Je mrtvý?“

„Ne.“

„Tak potom ho tedy unesli. Kolik žádají?“

„Ne, Moore, vy mi nerozumíte.“

„Asi ne.“

„Pošlu vám nějaké snímky, které jsem včera dostal. Jsou staré asi týden. Je na nich váš přítel Gallagher. Je s Rámáním – nedaleko hranice.“

„Na to se budu muset podívat. Může to být nějaká přísně tajná mise.“

„To si nemyslím, Moore. Důkazy ale žádné nemám, jen to, co mi řekli lidé, kterým platím: prý se doslechli, že Ranu zabil Američan, Gallagher. Opět – žádné důkazy pro to nemám, jen zvěsti. Ale jestli je to pravda, pak není vaším přítelem. A mně dělá starosti, že by vám mohl ublížit, a také to, jaký hněv by mohl přivolat na naši zem.“

„Chápu. Kde je teď?“

„To nevím.“

„Můžete mi ho najít?“

„Trochu víc přitlačím na své lidi.“

„Díky. Počkám si na ty vaše fotografie.“

„Jistě. Ještě něco?“

„No – volám vám vlastně proto, že jsme asi narazili na něco nového: tunelem možná pronikli z Mexika do Spojených států příslušníci Tálibánu. Ti lidé přišli z města jménem Mexicali do Kalifornie, do města, které se jmenuje Calexico.“

„Ta města znám.“

„Jeden z těch lidí měl zřejmě přívěsek, Fatiminu ruku. Pošlu vám snímek. Možná to nic neznamená – ale mohl byste se podívat, jestli takový přívěsek nemá některý z tálibánců, které máte u vás na fotografiích?“

Vazír se tiše uchechtl: „Nemějte mi to za zlé, příteli, ale – tady vychází na světlo vaše předpojatost. Co když tam prošla parta Židů, kteří třeba potřebovali nakvap stihnout termín obřízky?“

„Co je na tom k smíchu?“

„Přesně takovémuhle přívěsku totiž říká naopak Miriamina ruka komunita sephardských Židů.“

„Ale… krucifix! To mám takové mezery ve vzdělání?“

„To nevadí… ovšem musíte mít za přítele vzdělaného muslima. Nicméně – váš první dojem bude pravděpodobně správný. Podívám se na to. A ty Gallagherovy fotografie vám hned pošlu.“

„Postarám se o náležitou odměnu.“

„Díky, Moore. A opatrujte se. Jak se zase něco dozvím, zavolám.“

Moore zavěsil a hned nato si načetl fotografii přívěsku, kterou pořídil svým telefonem. Nyní seděl, celý rozechvělý sdělením o Gallagherovi, a čekal na Vazírovu zprávu s fotografiemi… možná s fotografiemi zrádce.

Dovnitř se vřítil Towers. „Našla se ta policejní auta!“

V té chvíli se ozval Mooreův telefon.

Při spatření čísla sebou Moore trhl: Zú?iga. Pokynul Towersovi, aby neodcházel; ukázal mu na displeji číslo volajícího. Towers přikývl na souhlas a čekal. Nevycházel z údivu.

„Hola, seňor Zú?iga!“ ohlásil se Moore.

„Holá, seňor Howard!“ odpověděl Zú?iga. „Za to, co jste mi provedl, i za ztráty, které jsem vaší vinou utrpěl, bych vás sice nejradši zabil, ale přesto – mám pro vás velmi lukrativní nabídku.“

Mooreův telefon pípnutím ohlásil, že přišla zpráva. E-mail od Vazíra. Moore se neklidně zavrtěl, ale pokračoval. „Mluvte, seňore.“

„Sedím tu v pokoji s panem Dantem Corralesem. Říká, že kartel zabil jeho přítelkyni a on se prý chce přidat ke mně. Že zná různá tajemství o juárezském kartelu a taky mi prý může pomoci kartel rozvrátit, znemožnit Rojase před veřejností a odhalit jeho pravou tvář. Prý má potřebné důkazy.“

„V tom případě je to velmi prospěšný člověk – pro nás oba.“

„Hmm – spíš pro vás. Pošlu ho za vámi, ale má to dvě podmínky: Myslím, že Corrales má hodnotu odhadem řekněme takový milion dolarů. A chci mít záruku, že jak já, tak moji lidé či moje organizace zůstanou mimo.“

Moore musel potlačit úsměv. Milion dolarů americká vláda ovšem mexickému drogovému kartelu v žádném případě jen tak nedá. A co se týče Corralese, Moore si ujasní, jestli má vůbec nějakou cenu. Pokud ano, potom ho ze sféry Zú?igova vlivu dostanou jiným způsobem; lump Zú?iga už dostal peněz dost.

„Seňore, to je spousta peněz a my vlastně ani nevíme, jak moc nám Corrales bude užitečný. Takže navrhuji tohle: sejdeme se všichni tři. Potřebujeme, aby Corrales prokázal, jakou cenu pro nás skutečně má. Znám řadu způsobů, jak si jeho cenu vyhodnotit. Pokud všechno půjde dobře, zařídím vyplacení těch peněz a Corralese se ujmu. Když se vy a já shodneme na tom, že není užitečný tolik, jak se domníváme, můžeme ho předat úřadům a zvážit nové plány, jak juárezský kartel odrovnat. To, co se stalo v San Cristóbalu, jsme nemohli žádným způsobem předvídat – tomu musíte věřit.“

„O tom, čemu musím věřit, si rozhodnu sám. A rád bych vám připomněl, že federální policii Corralese předat nemůžeme, má tam moc spojenců.“

„Předáme ho mexickému válečnému námořnictvu; jedině jemu se prý dá důvěřovat.“

Zú?iga se uchechtl. „To jsem slyšel taky. Kdy tu můžete být?“

„Ještě dneska večer, řekněme v osm. K předání se s vámi sejdu na obvyklém místě. Jejich pozorovatelé nás budou jistě sledovat.“

„Dobrá, seňore. Moji lidé tam budou čekat.“

Moore ukončil hovor. „Corrales je u Zú?igy,“ sdělil Towersovi. „Možná uzavřeme šikovný kšeft – a získáme důležitého svědka.“

„Výborně.“

„Než mi to dopovíte o těch autech, vyřídím si došlý e-mail. Nebo – radši vám něco ukážu.“

Otevřel si příchozí elektronickou poštu. Načetl a zvětšil fotografii, pořízenou teleobjektivem. Byl na ní Gallagher, seděl vedle Rámáního před stanem kdesi v horách Vazíristánu. Vazírovi lidé shromáždili pozoruhodné zprávodajské informace. Při pohledu na fotografii přejížděl Mooreovi po zádech mráz. Gallaghera znal celé roky, dokonce se společně účastnili několika operací, včetně té, kdy měli poskytovat ochranu plukovníku Khodaiovi. Vazír tvrdil, že plukovníka zavraždili Rámáního lidé, takže Moorea jeho „kámoš“ Gallagher podváděl už od samého začátku.

„Ten nalevo je můj kolega. Tohleto potřebuju poslat O’Harovi. Ten člověk může být zkorumpovaný – a pokud je, má navíc přístup k našim informacím. Nevím určitě, kolik jich vynáší ven, ale tohle je…“ Když si Moore uvědomil rozsah a dosah toho, co má před očima, málem ho to připravilo o dech. S námahou ze sebe dostal: „… kurva, tohle je teda průšvih!“

Towers v duchu zaklel, nedokázal tomu všemu uvěřit. „Ty snímky hned pošlete. Potom si promluvíme o vaší schůzce se Zú?igou.“

„A ta auta?“

„Domníváme se, že odjela od toho domu, později se rozdělila, ale nakonec společně zamířila na jih, na Second Street a odtud dál na letiště. Všechna čtyři auta jsme našli v hangáru na jihovýchodní straně letiště. U policie v Calexiku nejsou registrovaná, všechna byla kradená a odborně předělaná, aby vypadala jako policejní vozy. Na pár z nich byl lak ještě lepkavý. Zaměstnanci letiště prý netuší, jak se tam ta auta dostala, ničeho si nevšimli. Proklepneme všechny karosárny a lakovny v té oblasti.“

„A záznamy odletů?“

„Ty si opatříme, ale Federální letecký úřad má záznamy o odletech jen u dvou třetin všech malých letadel – a vy dobře víte, že jestli naši hoši odletěli odtamtud, pak jedině v letadle, jehož registrace se nedokážeme dopátrat.“

„To ano…“

„Rád bych ale věřil, že se mýlíte. Tady jde o spolek mulů, kteří mají dobrý plán, jak pláchnout. Drogy ukradli a pokoušejí se je prodat; nic víc za tím nebude.“

„Uvidíme, co řekne DEA.“

„Doufám, že totéž.“

„Jo – protože jinak jsme si nechali přímo před nosem proklouznout partu teroristů a ta je teď ve Spojených státech. Podle mého skromného mínění je to trochu větší problém než to, jak dostat Jorgea Rojase.“

„Dovolte mi, abych vám připomněl, že jste odborník na boj s terorismem, takže chci vědět, co to je ksakru za ksindly a co teď podnikají,“ pronesl Towers důrazně.

„Už na tom dělám. A něco možná ví náš mládenec Corrales.“

Zazvonil Towersův telefon. Moore poslouchal společně s ním a slyšel toho dost: divoká přestřelka v jakési lékárně v Juárezu. Místní policie identifikovala jednoho mrtvého – je to Pablo Gutiérrez, hajzl, který zabil agenta FBI, toho, který byl přítelem agenta Ansary.

„Takže Pabla dostali,“ poznamenal Moore. „Kdo myslíte, že to udělal?“

„Nejspíš jeho vlastní lidé. Honí Corralese a Pablo k tomu gangu sicariů patřil.“

„A víte, jak na tohle přijdete?“ zeptal se Moore. „Každý, kdo se vyskytne v blízkosti Corralese, zemře… Když se tamti zaměří na svůj terč,“ dodal ještě.

Do třiceti minut měl Moore videokonferenci se Slaterem a O’Harou; hovořili o Gallagherových fotografiích. Oba ho ujišťovali, že Gallagher se nepodílí na žádné přísně tajné operaci, a s konečnou platností potvrdili, že je odpadlík. To, zda je na výplatní listině Tálibánu, kartelu nebo dokonce pákistánské armády, je třeba ještě zjistit, ale agenti, kteří tam působí, dostali rozkaz buď ho zajmout, nebo zabít. Všechny jeho přístupové kódy k databázím Služby byly sice do čtyřiadvaceti hodin po jeho zmizení vymazány, ale Gallagher je zdatný hacker, ví, jak pracují počítačové a komunikační systémy Služby. Navíc, jak podotkl Slater, nemusí pracovat sám.

Došly i výsledky analýzy DNA. Byly identifikovány otisky Mooreovy a Ruebenovy, ale byla také zjištěna DNA třetí osoby, možná člověka z Blízkého východu nebo subsaharské Afriky. Jednomu z techniků pracujících ve skříňové dodávce Moore ukázal některé z fotografií, které měl od Vazíra.

„Pravděpodobně tenhle.“ Technik poklepal prstem na fotografii mulláha Abdula Samada. „Ten na to dobře pasuje,“ dodal. Moore si fotografii pozorně prohlížel, pátral po něčem, co by nasvědčovala, že ten člověk má na krku nějaký náhrdelník nebo přívěsek. Mohl jej ovšem mít pod košilí.

„Tak co, pořád ještě tomu nevěříte?“ obrátil se k Towersovi.

„Ale tak teda jo, věřím. A teď mě omluvte, jdu se vyzvracet.“

„Můžu jít s vámi?“ pronesl Moore s povzdechem.

Vystoupili z dodávky a zamířili do kancelářské budovy. Tam na ně čekal agent ATF Whittaker.

„Tak jsem tu zpátky z Minnesoty, a s dobrými zprávami,“ začal. „Zabavili jsme zbraně z té druhé skrýše.“

„Výborně!“ zaradoval se Towers. Potom si přečetl zprávu, která mu přišla do telefonu. „Mně tady zrovna něco přišlo. Juárezská policie se zmocnila nákladu toho druhého Fordu Exploreru, sebrala tři sicarie a dva zabila.“

„Zabavila i peníze?“ zajímal se Whittaker.

„To nevím. Dva prý utekli pěšky. Peníze možná mají oni. Oba je pořád ještě hledají.“

„A myslíte, že kdyby je juárezská policie sebrala i s penězi, že bychom je dostali zpátky?“ staral se Moore.

Whittaker si jen odevzdaně povzdechl. „Dobrá myšlenka. Tohle skutečně není Kansas ani Minnesota.“

Policejní stanice v Delicias

Juárez, Mexiko

Bylo pět hodin odpoledne. Inspektor Alberto Gómez právě odešel ze stanice a byl na cestě ke svému sedanu, který nechal stát na parkovišti. V té chvíli mu na druhou linku volal Dante Corrales a sdělil mu, že je na Zú?igově ranči. Kartel prý ví, že tam je, a on se obává přepadení. Žádal, aby Gómezovi federální policisté přišli posílit Zú?igovu ochranku. Gómeze tím nepříjemně zaskočil, jen velmi těžko se k tomu rozhodoval, nakonec tam však přece jen poslal čtyři policisty.

Zeď ze škvárobetonových tvárnic, před týdnem nově natřenou, sprejeři znovu celou počmárali graffiti. Gómez nad tím jen znechuceně zavrtěl hlavou a nasedl do auta.

Právě se chystal zasunout klíček do spínací skříňky, když uslyšel ostře znějící úder do okna. Vzhlédl a spatřil pistoli Glock s tlumičem. Mířila mu na obličej.

„Stáhněte okno,“ přikázal mu muž s pistolí. Měl na sobě černé džíny, černou košili a dlouhou koženou bundu. Do obličeje mu Gómez zatím neviděl.

Zasunul klíček; napadlo ho, že by mohl nastartovat a vyrazit pryč z parkoviště, ale přece jen v něm hlodala jiskřička zvědavosti – a také strach, aby nedostal kulku do hlavy. Stiskl knoflík a okno stáhl. Útočník mu přitiskl pistoli k hlavě.

„Víte, že tady jsme přímo u policejní stanice?“ pronesl Gómez.

„Jo, vím. Ale že by přede mnou byl nějaký policista… to sotva. Vaši pistoli!“

Gómez k němu zvedl oči. Mužovi bylo něco po čtyřicítce, měl nevýrazně tmavou pleť, nebyl oholený, dlouhé černé vlasy měl svázané do koňského ohonu. Jeho španělština byla dobrá, ale Mexičan to nebyl. V očích mu plálo jakési podivné světlo.

„Ano, tak,“ poznamenal muž. „Pomalu ji vemte a podejte mi ji.“

Gómez uposlechl a muž si pistoli zastrčil za opasek.

„Otevřete zadní dveře.“

Gómez znovu uposlechl. Muž nasedl dozadu a dveře zavřel. „Jeďte!“ přikázal.

„Můžu se zeptat kam?“

„Asi z parkoviště na silnici, ne?“

„A když odmítnu?“

„Tak se vám mozek rozprskne po celým autě. A moc se nerozmýšlejte – je vám to jasné?“ pronesl muž výhružným tónem.

„Ano.“

Gómez vyjel z parkoviště a dál ven do ulice. Provoz nebyl nijak hustý.

„Mám prostou otázku: Přikázal jste, aby ji zabili?“

„Koho?“

„Gloriu.“

„Nebudu se s vámi bavit.“

„Ale ano, budete. Abyste zachránil svou rodinu.“

Gómez ztuhl. „Kdo jste?“

„Prostě přiznejte, že jste přikázal, aby ji zabili, a vaše rodina zůstane naživu. Jednoduché, ne? Pro vás osobně už je ovšem pozdě, ale vaši rodinu ušetřím. Celý život jste se o ni staral, chránil ji, předstíral, že jste vzorný občan, a přitom jste celé roky byl jedna ruka s juárezským kartelem.“

Gómez se již nedokázal ovládnout. „Kurva, co jste zač?“ zavřískl. „PŘIKÁZAL JSTE, ABY JI ZABILI?“

„Na tom nezáleží!“

Muž vypálil Gómezovi těsně nad ramenem, kulka udělala pěknou čistou dírku do čelního skla. Zvuk výstřelu Gómezovi připadal tak hlasitý, že sebou trhl, v uchu mu bolestivě zvonilo. „PŘIKÁZAL JSTE, ABY JI ZABILI?“

„Když to přiznám, necháte mou rodinu na pokoji?“

„Slibuju.“

„Tak ano, přikázal jsem to!“ Gómez se začal dusit.

„Teď zajeďte k chodníku a zastavte.“

Gómez uposlechl. Ve zpětném zrcátku zahlédl bílý záblesk. Dodávka. Jeho auto už obstupovali muži v černých uniformách a v přilbách, v rukou silné pušky, mířící na něj. Nebyli to federální policisté – nikde žádné nášivky, které by to potvrzovaly.

„Co jste zač?“ zeptal se Gómez znovu.

„Přítel ženy, kterou jste zabili. Byla to agentka zpravodajské služby Spojených států.“

Gómez zavřel oči, ramena mu poklesla. Zvedl obě ruce dlaněmi dopředu. „Tak to je horší, než jsem si myslel.“

„To je,“ potvrdil muž. „Mnohem horší.“

Moore vystoupil z auta, ostatní muži nasadili Gómezovi pouta a odvedli ho k dodávce. Towers už na Moorea čekal, bloudil zrakem po střechách, zda tam neuvidí pozorovatele. Moore odepnul z náprsní kapsy digitální nahrávač a podal mu jej. „Tohle, dohromady s důkazy, které shromáždila Gloria, by mělo stačit až až. Kolik myslíte, že by nám jich asi tak mohl přihrát?“

„Řekl bych, že je to mluvka,“ poznamenal Towers. „Myslím, že se nám bude docela dobře hodit. A oceňuji, že jste se tak ovládal. Já bych tu svini rovnou na místě zastřelil.“

„Podívejte se na tohle.“ Moore zvedl ruku; celá se mu třásla. „Ta ruka – to jsem já: pořád ještě mám chuť ho odprásknout.“

Towers ho plácl po rameni. „Nějaké dobré zprávy jsme dneska už opravdu potřebovali. Vy si teď jděte před tou svou důležitou schůzkou něco sníst.“ Pohlédl na hodinky. „Hergot, už bychom měli mazat.“

Věznice v Ceresu

Juárez, Mexiko

Ředitel věznice Salvador Qui?ones zmeškal hovor od Fernanda Castilla – byl v té době na dvoře, aby měl jistotu, že nikdo z dozorců nezastřelí žádného z vězňů, kteří se vzbouřili. Nepokoje tu propukaly neustále, tenhle však nebyl nijak silný, vzbouřenců byla snad jen desítka. Jeden z nich zavraždil zmrzlináře Félixe, devětapadesátiletého otce tří dětí. Ten neudělal nic horšího, než že lidem, zlomeným na duchu, poskytoval útěchu studeným občerstvením. Jeden z gaunerů, který sem přibyl nedávno, ho probodl. Ohromná škoda.

Když se člověk pokouší držet tři tisíce mužů v zařízení, do něhož se jich vejde jen patnáct set, výbuchy vzteku budou na denním pořádku. Tohle – a nejen tohle, nýbrž i pověst věznice, proslulé častými násilnými případy vzbouření vězňů – Qui?ones řešil tak, že vězňům umožnil opatřit si za peníze určité „pohodlí“. Dovolil jim pronajmout si celu s vlastním záchodem a sprchou, koupit malou ledničku, sporák, ventilátor, televizor – za určitý měsíční poplatek dokonce mohli sledovat kabelovou televizi. Několik cel mělo klimatizaci. Ve zvláštních celách, které si vězňové pronajímali za deset dolarů za noc, směli přijímat návštěvy manželek. Qui?ones tak vlastně pomohl vybudovat malé vězeňské hospodářství, na němž se podílely soukromé dílny: vězňové, kteří neměli peníze, si je v nich mohli vydělat různými pomocnými pracemi. Qui?ones se snažil poukazovat na zlidšťující faktory ve svém zařízení, přitom si však byl dobře vědom, že jeho úsilí může být docela klidně zapomenuto nebo naopak bráno jako samozřejmost. Navíc jeho plat ředitele věznice, vybudované na betonových základech, připomínající obludu z alabastru a kolem dokola obehnanou plotem a ostnatým drátem, stačil sotva na to, aby jeho dva synové mohli studovat na univerzitě ve Spojených státech.

Takže když Fernando Castillo přišel s nabídkou jisté „dohody“ a oháněl se čísly, jež Qui?ones vnímal s otevřenými ústy, ředitel po té šanci nakonec skočil.

„Haló! Femando, omlouvám se, že jsem se neozval.“

„Nic se neděje. Potřebuju šest lidí, půjdou do Zú?igova domu a zabijou Corralese. Teď je tam.“

„Zařídím to.“

„Buďte tak hodný. Poslal jsem na tu práci své lidi, ale Corrales je všechny zabil. Ať vaši hoši mají větší štěstí.“

„Žádné strachy. Až Corrales uvidí, kdo po něm jde teď, nadělá si do kalhot.“

Šest mužů, o kterých Qui?ones už v té chvíli uvažoval, patřilo ke gangu Aztecas, Během deseti minut stálo všech šest v jeho kanceláři. Paže jim místo rukávů pokrývalo tetování, hlavy měli vyholené, při pomyšlení, že se zde ve věznici semlelo něco zlého, jejich zamračené výrazy ještě víc ztvrdly. „Nic takového,“ vyvedl je z omylu Qui?ones. „Mám pro vás práci. Dostanete za ni zaplaceno víc, než kolik si vyděláte za rok. Opatřím vám všechny potřebné zbraně a auta. Vy pak uděláte svou práci a vrátíte se zpátky.“

„Vy nás pouštíte ven?!“ zeptal se nejmenší z nich, kterému ostatní říkali prostě Amigo.

„Sedíte za vraždy. Jedna navíc – co to je?“

„A když se nevrátíme?“ zajímal se Amigo.

„Tak ty peníze nedostanete. A vašim přátelům povíme, jak jste ty ostatní tady uvnitř zradili. Přijdou si pro vás v noci; a víte, co se stane. Takže vzato kolem a kolem – vám všem se tu docela dobře vegetuje, máte jedny z nejlepších životních podmínek. Já o vás dobře pečuju. A teď přišel čas, abyste vy udělali něco pro mě.“?

36. VÁLEČNÁ ZÓNA

Cestou k Zú?igovu ranči

Juárez, Mexiko

Za jednopatrovou budovou, v níž sídlil dodavatel elektřiny společnost Border Plus a která patřila Zú?igovi, se nacházela nakládací rampa a garáž pro tahače s přívěsem. Vedle byla postranní vrata s velkou betonovou rampou, na kterou se vešlo celé auto. Jeden ze Zú?igových sicariů tam už na Moorea čekal. Moore vyjel nahoru na rampu. Roletová vrata byla otevřená a mladík s vychrtlým obličejem, s chomáčkem chlupů pod dolním rtem a s šedivou kapuci na hlavě pokynem ruky vyzval Moorea, aby vjel dovnitř. Tam Moore zaparkoval. Další sicario s tetovaným tělem a s piercingy mu důkladně prohmatal oděv, jestli nemá zbraň, potom se Moore posadil dozadu do stejného range roveru, ve kterém jezdil tlusťoch Luís Torres. Při pohledu na auto a při vzpomínce na Torresovu smrt v San Juanu Chamule přeběhl Mooreovi po zádech mráz. Okna roveru byla nově tónovaná, uvnitř seděli další tři muži; ty Moore neznal. Chlapík sedící vedle Moorea na něj namířil pistoli. „Hola!“ uvítal ho. Usmál se, jako kdyby tohle byla jeho první velká „mise“ a jako kdyby se nemohl nabažit radostného pocitu z toho, že může na Moorea mířit pistolí.

Zú?iga tuhle budovu rád využíval jako místo, kde probíhalo předávání a výměna, aby pozorovatelé juárezského kartelu měli o čem dumat. Ti vídali, jak range rover vjíždí dovnitř, ale nikdy se nedozvěděli, kolik lidí zase odjelo nebo kolik jich v něm vůbec přijelo. Taková „výměna“ někdy proběhla třeba až mezi čtyřmi vozidly. Byla to nejjednodušší, nicméně vcelku účinná metoda jak utajit, kolik lidí vlastně Zú?igu na jeho ranči navštěvuje a jaké množství produktu se převáží dovnitř nebo ven.

Moore předpokládal, že juárezský kartel ten range rover dobře zná, nejspíš se stále ještě používal jako hlavní přepravní vozidlo, aby si pozorovatelé mysleli, že Zú?iga a jeho lidé nevědí o jejich přítomnosti. Ať tak či tak, Moore se pohodlně uvelebil a užíval si jízdu.

Dovolili mu nechat si telefon. Towers tak mohl odposlouchávat všechno, co se během jízdy děje, aniž o tom ti prevíti kolem Moorea měli tušení. Tohle, a navíc vysílač GPS, který měl Moore připevněný k rameni, mělo přispět k tomu, aby se cítil bezpečněji. Pravda – člověk se může vypravit do hadího hnízda s lahví protijedu v kapse, ale i tak bude uštknutí bolet.

Loupl očima po sicariovi, který na něj mířil pistolí. Bylo mu sotva osmnáct, v pravém uchu měl náušnici s lebkou. „Tak co je nového, brácho?“

Mládenec se rozesmál. „Vy jste docela fajn. Doufám, že vás nechá naživu.“

Moore zvedl obočí. „Je bystrý.“

„Pořád je takový smutný.“

„Kdyby vám vaši nepřátelé zavraždili manželku a syna, taky byste byl pořád smutný,“ podotkl nezúčastněně Moore.

„Oni mu zabili rodinu?“

„Jak vidím, jste nováček.“

„Povězte mi, co se stalo!“

Moore se křivě pousmál a nechal záležitost plavat.

Za patnáct minut byli u brány Zú?igova ranče a po příjezdové cestě dojeli do garáže pro čtyři auta. Dovedli Moorea do obývacího pokoje. Zú?iga si jej dal profesionály zařídit ve stylu Jihozápadu. Byly tu kříže, toulce se šípy, pestrobarevní gekoni, na zdech nedaleko masivního plynového krbu visela různá umělecká díla z pískovce. Plameny jasně osvětlovaly žulovou krbovou římsu. Na opačné straně rozlehlé místnosti ležely navažské koberečky, kolem krbu stál nábytek potažený jemnou vepřovicí.

Na pohovce seděl Dante Corrales. Ruku měl v pásce, na sobě černou hedvábnou košili. Oči měl podlité krví a při Mooreově příchodu se jen ztěžka dokázal zvednout.

Zú?iga jen tak postával za pohovkou, v ruce pivo. „Seňore Howarde, jsem po bohatém obědě a už se mi začíná chtít spát, takže přejdeme hned k věci,“ pronesl. Funěl, jako kdyby se mu nedostávalo dechu.

„Co je to za chlapa?“ ozval se Corrales.

„Obchodní společník,“ odbyl ho úsečně Zú?iga.

Corrales se zamračil. „Ne ne! Už jsem vám řekl, proč tu jsem a co společně podnikneme – jen my dva, nikdo jiný.“

„Dante, jestli máte takovou cenu, jak tvrdíte, tak já mu vás prodám,“ ušklíbl se Zú?iga.

„Prodat mě? Co je to za kravinu?“

Moore ho zarazil zvednutou dlaní. „Dejte si pohov. Jsme tu proto, abychom si vzájemně pomohli.“

Jeho telefon se rozvibroval. Moore sebou znepokojeně škubl, ale rozhodl se telefon ignorovat.

A potom, než se někdo vůbec zmohl na slovo, kdesi venku zabouřila divoká střelba. Všichni upřeli zrak na arkýřová okna.

Dollar Tree

Sherman Way

Severní Hollywood, Kalifornie

Samad, Talwar a Niazi, každý s nákupním košíkem v ruce, pomalu procházeli uličkami obchodu řetězce Dollar Tree a snažili se vypadat nenápadně. Ostatní kupující si jich nijak zvlášť nevšímali. Všichni tři byli oblečení jako příležitostní mexičtí dělníci – měli na sobě džíny, flanelové košile, na hlavách baseballky. Mluvili mezi sebou španělsky. Talwar každou chvíli šťouchl ramenem do Samada a nevěřícně opakoval: „Jeden dolar? Tohle všechno tady? A jen za dolar?“

Vzal do ruky kelímek se sýrovou pomazánkou s papričkami jalapeňo a sáček s cibulovými kroužky Burger King Onion Rings.

Niazi si jen odfoukl a nadšeně na něj pohlédl. „Jen za dolar.“ Zamával sáčkem se sušeným pikantním hovězím beef jerky. Na sáčku byl nápis „50% zdarma“. K tomu poznamenal: „Vidíš? Jeden dolar. A ještě půlka je zadarmo!“

Talwar jen tak postával v uličce, oči měl zalité slzami. „Všechno tady v Americe je obdivuhodné. Každý tu má všeho tolik. Tohleto můžete levně koupit – ti lidé tady vůbec netuší, jak si tu připadáme, pro nás je přepych i voda. O něčem takovém nemají ani ponětí. Proč oni tohle všechno mají, a my ne?“

Samad si jen povzdechl. Věděl, že jeho lidé budou takhle reagovat, protože nepoznali nic jiného než svou zemi. To, co viděli v Mexiku, se od chudinských čtvrtí na Blízkém východě příliš nelišilo, tahle část Ameriky však byla něco naprosto jiného. Když v Los Angeles projížděli po Rodeo Drive s luxusními obchody – byly tu Chanel, Christian Dior, Gucci, Jimmy Choo, Valentino a desítky dalších – vnímali prostředí kultury založené na nenasytnosti, chtivosti získávat další a další věci, a to všechno muselo v hlavách jeho mužů vyvolat zmatek. S otevřenými ústy zírali na přepychová sídla, vlastně spíš paláce. Samad plně chápal existenci protikladu – kdy movití lidé mají sídla nahoře v kopcích, zatímco ti méně šťastní žijí dole, v údolí. Ti lidé zde zcela propadli touze po autech, oblečení, po rychlém občerstvení. A podléhají reklamě. Jeho to odpuzovalo, protože to všechno viděl už během studií v Dubaji a věděl, že pod slupkou bohatství jsou lidé téměř bez výjimky morálně zkažení.

Dobrý muslim nemá „chovat touhu“ po bohatství. Má milovat Alláha, se svým bohatstvím má nakládat tak, jak po něm žádá Alláh, a užívat je jako prostředek k tomu, aby Ho vzýval.

„Talware, neponižuj sám sebe touhou po hmotných statcích. Pro tohle si nás Alláh nevyvolil. Náš pobyt zde má svůj účel. Jsme nástroji Alláhovy vůle a tohle vše nám jen odvádí myšlenky od našeho poslání.“

Talwar se nad jeho slovy krátce zamyslel. Potom přikývl. „Ale stejně – musím jim závidět. Narodit se do tohohle… Narodit se a nemuset se potom celý život bídně protloukat…“

„Právě tohle z nich udělalo slabochy, zahubilo jejich boha a otrávilo jim srdce a ducha – a taky žaludky. No, ale teď – jestli chcete okusit to jejich bufetové nezdravé jídlo a pít jejich limonády, tak do toho. Proč by ne? Tím se naše duše ničemu nezpronevěří. Ale neztraťte ze zřetele naše poslání: potom těm lidem nebudete závidět. Jejich duše jsou černé.“

Přikývli a dál procházeli uličkami mezi regály. Samad se zastavil před sáčky s plastovými akčními figurkami. V každém sáčku jich bylo osmačtyřicet – hnědí, zelení a černí vojáci v různých pózách. Udiveně zíral na to, jak Američané svým dětem vykreslují své vojenské síly a zvěčňují je v plastu. Jeden z těch vojáků měl na rameni odpalovací zařízení. Samad se nad tou ironickou shodou okolností jen uculoval. Rozhodl se, že si vojáky koupí. Jeden dolar.

Když měli košíky plné nezdravého jídla, toaletních potřeb a všeho možného, co je zaujalo, nasedli do svého vozu Hyundai Accent a jeli do Studio City, kde se na Laurel Canyon Boulevardu ubytovali v bytě na prvním poschodí. Čtyři Rámáního lidé, kteří ve Spojených státech pobývali už pět let, je přivítali s otevřenou náručí. Všichni se smáli, jedli a vyprávěli si o tom, jak hned onu první noc skupina uprchla z Mexika. Vyzvednutí v Calexiku, přelakování aut, oblečení podobné uniformám místních policistů – to všechno zařídil Rámáního americký přítel Gallagher, kterého mulláh naverboval v CIA. Na letiště v Calexiku se bez nehody dostali díky složitě promyšlenému manévru. Tam se rozloučili s ostatními ze skupiny. Potom Samad začal své společníky seznamovat s plánem v širších souvislostech. Uklidňovalo ho, že v tomto stadiu by ještě nemuseli být chyceni a vyslýcháni.

Rámání trval neústupně na tom, aby to, co se chystá, se týmům přesně vylíčilo až na poslední chvíli – pro případ, že by někoho z nich dopadli. Měli příkaz nenechat se chytit živí…

Mělo jich být celkem osmnáct, šest skupin po třech. Ale ten hlupák Ahmad Leghari se nedostal dál než do Paříže. Nahradí ho, jakmile se zbývající dva z jeho skupiny dostanou do San Antonia, svého cíle.

Šest skupin. Šest odpalovacích zařízení.

„Jaké jsou cíle?“ vyzvídal neustále Talwar už od chvíle, kdy prodělal rozsáhlý výcvik v používání přenosných protiletadlových řízených střel. Spolu s pěti dalšími si ho vzala pod patronát pákistánská armáda. Vojáci je všechny odvezli do polopouštní oblasti nedaleko Muzaffargarhu a tam se šestice dva týdny cvičila v odpalování střel na nepohyblivé cíle. Rámání Pákistáncům za výcvik dobře zaplatil.

„No tak – budeme střílet na vládní budovy? Na školy?“ dotíral Talwar.

Nasedli do jednovrtulové cessny a chystali se odletět do Palm Springs. Pilot cessny samozřejmě pracoval pro Rámáního. „Náš plán je trochu náročnější, Talware,“ odtušil s úsměvem Samad.

Nyní se vraceli do bytu ve Studio City. Samad si v myšlenkách urovnával a třídil podrobnosti. Naučil se zpaměti časový rozvrh, a když si v duchu vybavoval, co se v následujících dnech bude dít, srdce se mu nepravidelně rozbušilo.

Zú?igův ranč

Juárez, Mexiko

Moore přiskočil k oknu a roztáhl žaluzie. Zú?iga měl na budově namontované silné světlomety, které se zapínaly pomocí detektorů pohybu. V záplavě jejich světla, které zaplašilo počínající temnotu, se ukázaly dva bílé nákladní automobily, ženoucí se k přední bráně. Měly na sobě loga juárezské policie – obě dvojice mužů, sedících na korbách, však byly v civilu. Jeden z každé dvojice držel v rukou zbraň, při jejímž spatření Moore zalapal po dechu: lehký kulomet SAW M240, který dokáže chrlit 750 až 1000 střel za minutu. Tyto kulomety byly určeny pro vojenské operace. Otázku, jak se tihle „policajti“ k takovým zbraním dostali, Moore pro tu chvíli pustil z hlavy, protože jimi pálili na dva černé automobily, které je pronásledovaly. Patřily mexické federální policii. Proč sakra místní policajti střílejí na federální?

Odpověď dostal v několika následujících vteřinách.

Vsadil by krk, že ti místní policajti vůbec nejsou policajti. Byl si tím ještě jistější, když prorazili bránu. Všichni měli vyholené hlavy a paže celé potetované. Auta buď ukradli, nebo jim je dali zkorumpovaní policisté.

Zú?igova ostraha, asi šest mužů, rozmístěných po obou stranách brány, spustila palbu na všechna nákladní auta.

Corrales přistoupil k Mooreovi. „Mě chrání federální policajti!“ zakřičel.

„Pročpak by to dělali?“ ušklíbl se Moore. „Proto, že je poslal váš kámoš, inspektor Gómez?“

„Kurva – jak to, že ho znáte?“

Moore popadl Corralese za krk. „Když se mnou půjdeš, nabídnu ti naprostou trestní imunitu. Žádné vězení. Nic. Chceš odrovnat juárezský kartel? To já chci taky.“

Corrales byl člověk, který se tváří v tvář jisté smrti nebabral v detailech. „Tak jo, jak si přejete. A teď odtud vypadneme!“

Nákladní auto se řítilo k oknům a nezdálo se, že by řidič měl v úmyslu zastavit. Moore i Corrales uskočili stranou. Motor auta se rozeřval a vůz proboural přední stěnu domu. Tvárnice a suché zdivo se rozletěly do všech stran, dovnitř do místnosti se sypalo roztříštěné sklo. Muži na korbě zaječeli a přikrčili se, aby je nezasypaly padající trosky.

Zú?igovi muži v místnosti a další, kteří byli v jiné části domu, se přihnali k autu; to nyní stálo v obývací místnosti, jeho motor běžel na volnoběh. Začala přestřelka mezi nimi a muži na korbě. Moore se v běhu ohlédl. Řidič otevřel dveře a vystrčil ven samopal. Pálil nazdařbůh, přesto však klašnikovem jednoho ze Zú?igových mužů zasáhl do ramene.

More s Corralesem následovali Zú?igu do kuchyně. Už měl v ruce berettu, kterou sebral z pultu.

Dírou ve zdi bylo vidět, jak druhé policejní auto ostře zatočilo doleva a rozjelo se podél domu ke garáži, obě auta federální policie za ním.

„Jestli odříznou zadní východ, nedostaneme se ven!“ zakřičel Moore. Jeho telefon se znovu rozvibroval. To asi volá Towers, chce ho varovat před tímhle přepadením. Takové varování už Moore ovšem nepotřeboval.

Zú?igovi muži v místnosti – dva, jeden zraněný, ale stále s puškou v ruce – začali střílet na řidiče auta. Ten palbu opětoval, stříleli i muži na korbě. Kulky tříštily stěny všude kolem.

Ve chvíli, kdy kulometčík spustil palbu a kulky se zakusovaly do krbu z přírodního kamene, Moore, Corrales a Zú?iga už uháněli chodbou do zadní části domu. Moore klel; nic jiného mu nakonec v téhle situaci ani nezbývalo.

V rachotu přestřelky, zuřící v obývací místnosti a venku před domem, si

Moore jako bleskem vybavil vzpomínku na předsunutou základnu Farao v Afghánistánu, kde spolu celou noc bojovali bohové hromu a blesku. Média se celé roky zmiňovala o Juárezu jako o válečné zóně. Moore nyní plně pochopil proč.

„Potřebuju pistoli, kurva! Dejte mi nějakou!“ zařval Corrales.

Zú?iga si ho nevšímal. Všichni se hnali do ložnice. Stála v ní postel s nebesy velká jako plavecký bazén, na stěnách visely zarámované fotografie postav nahých žen a fantastické malby ve stylu art deco, obrazy jihoamerické krajiny. Musely Zú?igu stát celé jmění. Na jejich obdivování měl Moore sotva dvě vteřiny, protože v té chvíli uviděl na prádelníku další pistoli, belgickou, speciálně upravenou k zabíjení policistů. Sebral ji, odjistil a obrátil se do chodby; odtud slyšel dupot. Jeden z mužů z pickupu utekl Zú?igovým lidem a nyní pádil přímo k němu. V každé ruce svíral pistoli.

Moore na něj dvakrát vystřelil, zasáhl ho do levé strany prsou a do podbřišku. Potom uskočil stranou, aby ho nezasáhly mužovy střely. Zaryly se do stropu a Mooreovi se sypal do očí prach.

„No teda – doprdele!“ zakřičel Corrales, úplně vyjevený z Mooreova střeleckého umění.

„Tak už jděte!“ přikázal mu Moore.

Zú?iga je máváním přivolával do koupelny. Přístěnek byla vlastně prostorná šatna, široká snad deset metrů. Uprostřed stál toaletní stolek. Zú?iga zasunul klíč do dveří vysoké skříně, otevřel je, vytáhl zevnitř pušku a vrazil ji Corralesovi do rukou. Další pak podal Mooreovi. Ten se při jejím spatření zmohl jen na zaklení.

„Kde jste ksakru k tomuhle přišel?“

„V internetový aukční síni, gringo,“ ušklíbl se Zú?iga. „No tak jdeme!“

Moore mohl jen udiveně vrtět hlavou. Vyzkoušel, jak mu zbraň padne do ruky – byla to puška Colt M16A2 se zásobníkem na třicet nábojů, standardní zbraň americké námořní pěchoty, větší a těžší verze karabiny M4A1, jakou on sám používal v jednotce SEAL.

Co dalšího mu Zú?iga ještě předvede? Bojový tankM1Al Abrams, zaparkovaný v tajné podzemní garáži?

Moore nastavil palcem selektor, spojený s pojistkou. Dal se nastavit na poloautomatickou palbu nebo na krátké dávky po třech ranách, aby se šetřilo municí. Zvolil poloautomatickou palbu, potom se nahnul ke Corralesovi se slovy: „Hele, ty moulo, tohleto je pojistka.“ Přepnul ji a posměšně zvedl palec.

Mladík odpověděl vztyčeným prostředníkem.

Mezi dveřmi se objevil robustní muž, v obou rukou svíral pistoli. Mooreova puška se obloukem mihla kolem Corralesova obličeje a Moore vystřelil.

Corrales vyjekl, zaklel, vzápětí se otočil a uviděl, jak se muž, celý v krvi, zhroutil na zem.

„Doprdele!“ vyhekl Corrales. Rozběhl se k němu, přisedl u něj na bobek a prohlížel si tetování na mužově bicepsu – obraz aztéckého válečníka. V mužově vyplazeném jazyku viděl piercing. „Tenhle nepatří k Fernandovým lidem,“ prohlásil. „Je to Azteca. Z vězení, vraždící komando.“

„Najaté vaším bývalým šéfem, co?“ dodal Moore.

„Na řeči není čas!“ zasáhl Zú?iga. „Jdeme!“

Corrales vstal. „Je po nás, člověče! Kurva, už teď jsme mrtvý“ vyhrkl. Moore však zůstal klidný.

„Ani bych neřekl.“

Následovali Zú?igu hlouběji do přístěnku. Zú?iga nervózně zápolil s klíčem, až se mu konečně podařilo otevřít další dveře. Sáhl dovnitř, nahmatal vypínač a rozsvítil.

„Kam teď?“ zeptal se Corrales.

„Nahoru.“

„Nahoru? Děláte si legraci? Kurva, a jak se máme dostat ven?“

„Zavřete hubu!“ usadil ho Zú?iga. „Tak, seňore Howarde – zamkněte za námi!“

Moore uposlechl.

Zú?iga je vedl chodbou tak úzkou, že se rameny třel o stěny. Došli ke krátkým kovovým schůdkům, vedoucím k dalším dveřím. Moore nyní pochopil, co Zú?iga zamýšlí – jdou na střechu nad garáží, kde se můžou ukrýt za parapetem s okapy. Pěkně vykutálený mizera! Zú?iga se teda určitě vyzná v Umění války Mistra Suna: „Neútoč na nepřítele, stojí-li výš než ty, ani na něj neudeř přímo, má-li za sebou kopce, ani ho horlivě nepronásleduj, předstírá-li útěk.“

Dveře se otevřely. Na střeše se za parapetem krčili dva muži ze Zú?igovy ochranky a stříleli na muže dole; ti zase stříleli na ně. Druhý bílý pickup zaparkoval před garážovými vraty, pokoušel se zablokovat cestu aspoň jim dvěma, dva automobily federální policie zastavily asi třicet metrů vzadu. Policisté, přikrčení za nimi, občas po někom vystřelili, aby se neodvážil hnout z místa. Odkudsi z dálky se nesl rytmický hukot rotorů vrtulníku.

Corrales se rozběhl k parapetu; pušku M16 držel jen v jedné ruce a vypálil na auto dole, za jehož zadním kolem se kryl kulometčík.

Moore sevřel Corralesovi zezadu předloktím krk. Div ho neudusil, ale strhl ho zpátky pryč od parapetu právě v okamžiku, kdy se do zdiva zaryly střely a další prosvištěly místem, kde Corrales ještě před vteřinkou byl. „Hergot, nelezte tam!“ zařval na něj Moore. Ten blb se nechá zabít dřív, než bude mít možnost promluvit. A Moore věděl, že promluví-li, bude to jedině jeho štěstí.

Zú?iga křičel na své lidi, aby ho kryli. Přeběhl podél parapetu na druhou stranu střechy, nad zadní část domu. Tam vedla dolů okapová roura. „Sem! Tady slezeme!“ zakřičel.

Moore přikývl. Právě se obracel ke Corralesovi –

V té chvíli se rozlétly dveře vedoucí na střechu a jeden z Aztecas, jehož obličej zakrýval polostín, zvedl samopal a Zú?igovi se zaryla do prsou sprška střel. Zavrávoral dozadu k okraji parapetu.

Moore zareagoval o zlomek vteřiny později, takže už ho nestačil zachránit. Vpálil do Azteky snad deset kulek. Přirazily ho zpátky na dveře. Tam se útočník svezl na zem, nechával za sebou na dveřích krvavou šmouhu.

V té chvíli Zú?iga zmizel – přepadl přes parapet a zřítil se dolů.

Moore se vyklonil přes zídku. Zú?iga ležel u zdi, paže rozhozené, vypadal jako přibitý na kříž. Po košili se mu rozlévala krvavá skvrna.

„Vy, takový mladý člověk – ztratil jste někdy někoho blízkého? Víte, co je skutečná bolest?“

Tyhle otázky mu Zú?iga kladl v kostele Svatého srdce. Skutečnou bolest znali oba a nyní se jeden z nich konečně dočkal vysvobození.

Corrales také pohlédl dolů na Zú?igu. Zaklel, rozběhl se k přednímu parapetu, a než ho Moore stačil zarazit, začal střílet jako smyslů zbavený. Zraněnou ruku nyní neměl v pásce, ale přece jen víc spoléhal na tu zdravou. Divoce mával puškou.

Moore zlostně stiskl zuby a rozběhl se k němu. Ten blb pořád střílel a všichni tam dole samozřejmě stříleli po něm. Moore po něm skočil jako ragbyový útočník, vykroutil mu pušku z ruky, rozpřáhl se a zasadil mu ránu pěstí do čelisti. „Udělej to ještě jednou, a rozbiju ti držku! Slyšels mě?“

V Corralesově tváři se objevil zmatený výraz, vzápětí ho však vystřídalo prozření.

Moore se vzpamatoval – uvědomil si, že na něj řval anglicky.

„Vy jste sviňskej gringo! Co jste vůbec zač?“

Jejich pozornost zaujalo bušení rotoru blížící se helikoptéry a kužel světla – všimli si také, že střelci dole přenesli na vrtulník palbu. Jeho motor jim hřměl nad hlavami, paprsek světlometu přejížděl po domě. Pilot stočil stroj a sestupoval na zadní dvůr, kde měl dostatek širokého a rovného prostoru na přistání. Označení vrtulníku bylo jednoznačné – POLICIA FEDERAL. Nápis osvětlovaly jiskry vykřesávané kulkami odrážejícími se od trupu.

Ale – nejsou to třeba Corralesovi spojenci, kteří si pro něj přiletěli? Moore si nebyl zrovna jistý, že on potom bude vítán. Vylovil telefon a přečetl si nejnovější zprávu od Towerse: JSEM VE VRTULNÍKU. DOSTAŇTE SE DO NĚJ.

To vyjde, pomyslel si Moore.

„Ale kurva – podívejte se na to!“ ozval se Corrales při spatření vrtulníku. „Je konec. Všichni skončíme ve vězení!“

„Ne, to jsou moji lidé,“ opáčil Moore.

„Vy jste gringo – a pracujete pro federální policii?!“

„Jen si od nich půjčujeme mašinu. Držte se při mně. To, co vám nabídnu já, je o moc lepší než to, co vám sliboval Zú?iga, uvidíte.“

Moore vstal a zakřičel na muže na střeše, aby jeho a Corralese znovu kryli, ti ho však poslali do hajzlu, rozběhli se ke dveřím vedoucím na střechu a utekli zpátky do domu.

Moore pomohl Corralesovi přelézt přes parapet k okapové rouře. Uvnitř domu se rozpoutala přestřelka, tlumené rány bylo slyšet až ven. Zú?igovi lidé nepochybně narazili na další Aztecas. Dalo se s jistotou očekávat, že podlehli a že Aztecas míří sem nahoru.

„Tudy neslezu!“ zaječel Corrales. Rotor svištěl a proudy vzduchu hnaného rotorem bičovaly Corralesův i Mooreův obličej. Ještě několik vteřin a vrtulník přistane.

„SLEZ PO TÝ ROUŘE DOLŮ!“ zařval na něj Moore. V mysli se mu z minulých dob vybavil ostrý tón, ohlas jednoho z povelů při výcviku ZPD. Příkaz ještě dvakrát opakoval.

Corrales, celý rozechvělý, stoupl na první objímku. Objímky poslouží jako příčky žebříku, Moore si však přece jen nebyl jistý, že Corrales se svým zraněným ramenem a paží dokáže slézt.

Corrales se pokoušel stoupnout si na další objímku. „Ne, nepůjde to,“ prohlásil nakonec.

Moore na něj znovu zařval.

Dveře na střechu se rozlétly.

„TAK LEZ!“ zahulákal Moore. Pohlédl ke dveřím.

Ukázali se v nich dva Aztecas, jeden s puškou, druhý s lehkým kulometem.

V první chvíli Moorea nezahlédli, museli mhouřit oči ve vzduchu rozvířeném rotorem vrtulníku. Moore přisedl na zadek, přitlačil se zády k zídce parapetu a přitiskl se k zemi, pažbu M16 zapřenou pevně do ramene. Pažba byla skutečně nádherný kousek oceli a dokonale mu padla do rukou. Na pár okamžiků jako kdyby se ocitl zpátky u jednotky SEAL a Frank Carmichael jako kdyby byl dosud naživu.

Pak, buď z rozrušení, nebo jat jakýmsi vnitřním tušením, nastavil selektor na dávky po třech ranách a namířil na kulometčíka.

První tři střely ho srazily stranou od jeho společníka. Ten se prudce otočil směrem, odkud zazněly výstřely. To, že se otočil, byla jeho poslední a osudná chyba, Moore nyní měl přímý dostřel a všechny tři kulky mužovi provrtaly levou stranu hrudi. Jestli mu srdce ještě vůbec tlouklo, když dopadl na zem, dalo by se to označit za zázrak.

Moore se otočil, chtěl vidět, co je s Corralesem. Ten pitomec se spustil na další objímku asi tři metry nad zemí, ale neudržel se na ní a spadl dolů. Dopadl tvrdě, překulil se na záda a s výkřikem se složil přes Zú?igovo tělo. Pak už jen ležel a kvičel bolestí.

Pitomec tedy zůstal naživu. Prima.

K oběma ležícím se hned hnali dva federální policisté v plné bojové výstroji, samopaly Heckler & Koch ráže devět milimetrů napřažené před sebou. „Jdi s nima! Jdi s nima!“ zakřičel Moore na Corralese.

Nebyl si jistý, jestli ho Corrales vůbec slyší, napadlo ho, zda neupadl do bezvědomí; každopádně se nehýbal.

Zpoza rohu zazněla střelba, bylo vidět výšlehy nejméně ze dvou hlavní. Oba policisté se vrhli na zem. Moore se zvedl a běžel podél zídky k rohu střechy; odtud měl přímý výhled na oba Aztecas, kteří svou palbou přibili policajty k zemi. Oba gauneři neměli vůbec ponětí, co je trefilo – až když leželi v tratolišti krve a upírali oči vzhůru na člověka, který právě odstoupil od okraje střechy. Poslední obraz, co v životě spatřili.

„Můžete jít!“ zakřičel Moore na policisty. Potom se rozběhl na opačnou stranu střechy, nad garážová vrata; odtud zahlédl další tři vozy federální policie ujíždějící s blikajícími majáčky a ječícími sirénami po prašné vozovce.

„Zůstaňte na místě! Ani hnout!“ ozvalo se za ním.

Napadlo ho otočit nepatrně hlavu, aby na útočníka viděl, ale už stejně věděl své: Aztecas neberou zajatce, ti by mu určitě nepřikazovali, aby zůstal stát. A ten hlas… Nezná ho náhodou?

„Seňore, patřím k federální policii, jako vy,“ řekl.

Muž mu sebral z rukou pušku a zpoza opasku mu vytáhl pistoli. Moore nezvedl ruce; jen se prudce otočil. Útočníka tím překvapil, protože nikdo, kdo má zdravý rozum, neudělá takovýhle nenadálý pohyb – určitě ne, když na něj míří zbraň. Chlapík nebyl ani federální policista, ani Azteca.

Byl to mladík z range roveru, ten, co doufal, že Zú?ga nechá Moorea naživu, mládenec s náušnicí s lebkou v levém ušním lalůčku.

„Tohle všechno vy!“ rozkřikl se mládenec. „Já ho tam viděl. Můj šéf je mrtvej – jen kvůli vám!“

Moore mu plavným pohybem zasadil dolní částí naplocho sevřené dlaně ránu do nosu. Podle tradičního ústního podání lze takovým úderem člověka zabít. Nesmysl; Moore kluka chtěl jen omráčit. Koneckonců tvář toho mladíka byla až moc pohledná – takže teď bude mít čeho litovat. Mladík se zapotácel dozadu, chystal se vykřiknout. Moore mu vykroutil pušku z rukou, pažbou mu zasadil ránu do hlavy a srazil ho na zem. Sicario byl odpočítán.

Moore pádil zpátky k okapové rouře, řemen pušky si přehodil přes rameno a přelezl zídku. Byl na půl cesty dolů, když objímky pod jeho vahou povolily a celý ten zatracený okap se se vším všudy vytrhl ze zdi. K zemi zbývaly jen dva metry – dost na to, aby Moorea při dopadu zabrnělo na okamžik v nohou. Ale na otálení nebyl čas, na příjezdovou cestu zatáčeli další policisté. Moore udělal kotoul a vyskočil na nohy. Pořád ještě ho v nich brnělo, bodavá bolest mu vystřelovala až do stehen. Pádil k vrtulníku. Towers ho vytáhl nahoru do kabiny. Corrales už byl uvnitř, oči měl napůl zavřené bolestí. Jeden z policistů zabouchl dvířka, nos vrtulníku se zvedl a stroj vzlétl.

Towers přiložil Mooreovi dlaň k uchu. „Ten mládenec by měl být doslova nacpaný tajnými informacemi,“ sdělil mu.

Moore přikývl. Nyní, když je Zú?iga mrtev, se sinaloaský kartel rozpadne – přinejmenším na nějakou dobu, bude rozprášen a zranitelný dalšími útoky a bude mu hrozit, že jej může převzít juárezský kartel. Jestli k tomuhle dojde, mise společného úkolového uskupení – rozložení juárezského kartelu – nejenže selže, ale Rojasovo zločinecké impérium z toho v závěru vyjde ještě silnější.

37. DVA OSUDY

DEA, pracoviště pro zábranu zneužívání léků k výrobě

drog San Diego, Kalifornie

Než dorazili na pracoviště DEA, bylo téměř jedenáct hodin v noci. Corralese vzali do poradní místnosti. Ještě na palubě vrtulníku ho ošetřil zdravotník, stále dokola ho ujišťoval, že si obě nohy opravdu nezlomil a rameno že má jen podvrtnuté, zachovalo si hybnost v plném rozsahu. Moore s Towersem sicariovi slíbili, že ho dopraví do nemocnice, jak se dožaduje, ale nejdřív musí mluvit.

Corrales odmítl.

Proto se rozhodli prostě ho bez cirátů vzít do kanceláře a tam ho ještě trochu přemlouvat. Během jízdy mu Moore sdělil špatnou zprávu: Ano, on a Towers jsou gringové ze Spojených států a pracují pro americkou vládu. Corrales chtěl vědět, pro kterou agenturu. Moore se jen temně pousmál. „Pro všechny.“

Corrales dostal od Towerse kávu v plastovém kelímku. Nahnul se s ní nad stůl, mnul si oči a sypal ze sebe kletby a nadávky. Nakonec prohlásil: „Chci dostat písemně, že mám plnou imunitu. A chci právníka.“

„Právníka nepotřebujete,“ usadil ho Moore.

„Jsem zatčen, ne?“

Moore zavrtěl hlavou. „Jste tu kvůli tomu, co se stalo Marii,“ odpověděl vážným tónem. „Její mrtvolu jsme našli v Zú?igově domě. Co se stalo? Zabil ji Pablo?“

„Ne, to udělaly ty druhý svině. To jim neprojde.“

„Kdo je váš šéf?“ vyptával se dál Moore.

„Fernando Castillo.“

Towers důrazně přikývl. „Ano, ten z Rojasovy ostrahy. Jednooký; přes oko má pásku.“

„Všichni s oblibou dělají, že nepatří ke kartelu. Los Caballeros! Pchá, jsou to všecko kecy.“

„Tak co jste se to chystal Zú?igovi předat?“

„Znám jména dodavatelů a pašeráků i míst, kde působí – na celém světě. Lidi v Kolumbii, Pákistánu… vím toho tolik, že byste tomu vy pitomí policajti nedokázali vůbec uvěřit. Mám čísla bankovních účtů, stvrzenky o platbách, záznamy odposlechů telefonů, elektronické pošty. Mám to všecko…“

„My o vás taky máme všecko, Corralesi. Víme, co se stalo vašim rodičům, víme, kdy jste se přidal ke kartelu,“ poznamenal Towers. „Takže vám nejde jen o Mariu. Jde i o to, jak se pomstít jim všem – co?“

Corrales znovu upil trochu kávy, začal přerývaně dýchat, udeřil pěstí do stolu. „Všichni půjdou kčertu! Všichni! Do posledního!“ rozkřikl se.

„V hotelu zabili taky Ignacia,“ dodal Moore. „Byl to prima chlap, měl jsem ho docela rád.“

„Moment! Tak to jste vy!“ Corrales překvapeně vykulil oči. „Ten, co se ztratil mým hochům. Jmenujete se Howard!“

Moore jen pokrčil rameny. „Svět je malý.“

Corrales zaklel. „Takže solární panely… hovno!“

„Tak co bude s těmi informacemi, co tvrdíte, že máte?“ zasáhl Towers.

„Všechno je to na uesbéčku. A v bezpečnostní schránce mám dvě kopie. Nejsem blbej – tak mi přestaňte vykládat o tom, jakej jsem.“

Moore se nepatrně pousmál. „Tak to abychom rovnou přepadli banku, co?“ utrousil.

Corrales jen znechuceně zavrtěl hlavou. Sáhl do kapsičky černé hedvábné košile a vytáhl tenoučký vyměnitelný disk, zavěšený na tlustém zlatém řetízku. I disk byl pozlacený, vyrobený společností Super Talent. 64 GB. „Všechno je to tady.“

Mezinárodní letiště v Los Angeles (LAX)

krátkodobé parkoviště

Airport Boulevard 9011

Samad a Niazi jeli v Hyundai Accentu za Talwarem, který se vezl v satelitním přenosovém voze, který jim dali Rámáního lidé z Los Angeles. Podle informativních značek dorazili na parkoviště se sedmadevadesáti místy, pět minut od Central Terminal Area, části letiště přístupné od severu a od východu přes bulváry La Tijera Sepulveda, Manchester a Century. Původně uvažovali o tom, že pojedou na dlouhodobé parkoviště C na jihu, nalézající se ještě také v okruhu jejich působení, dozvěděli se však, že tam automobily denně kontrolují nejméně dva losangeleští policisté na motocyklech – pátrají po vozidlech bez předních poznávacích značek, aby mohli rozdávat pokuty. Na dočasném parkovišti je jediným bezpečnostním opatřením „letištní loutková hlídka“, jak to formuloval jeden z Rámáního lidí. Ta kontroluje jen prázdná vozidla. Takže žádné strachy, přátelé.

Dohadovali se rovněž o možnosti parkovat v Inglewoodu nebo v Huntington Parku, severovýchodně od letiště, aby se vyhnuli dalším možným rizikům, Samad však prosazoval myšlenku, že nejbezpečnější bude krátkodobé parkoviště, protože tým bude mít víc času na to, aby zachytil svůj cíl: letoun vzlétne, zamíří nad Pacifik po odletové trati nazvané „Smyčka pět“, jež patří do rámce opatření ke snížení hluku z leteckého provozu, načež se vrátí na trasu V-264, přeletí přímo nad nimi a bude pokračovat směrem na Inglewood a Huntington Park. Rámánímu – a právě tak i americkým úřadům – bylo jasné, že zabezpečit prostor pod letovými trasami je zcela nemožné, takže týmy měly při výběru co nejlepších výchozích pozic naprostou volnost.

Při představách a úvahách o tomhle všem Samada pokaždé rozrušením až mrazilo. Do Ameriky se vrátí džihád ve vší slávě a stejně neohroženě a odvážně, jako tomu bylo 11. září 2001 a jak také zněl daný slib. Tentokrát však Alláhův hněv dopadne na Los Angeles, San Diego, Phoenix, Tucson, El Paso a San Antonio.

Šest letadel. Šest letišť. Šestého června.

Někteří muslimové, Samadovi souvěrci, s ním nebyli zajedno, Samad však byl pevně přesvědčen, že číslo 666 patří ke koránu. Je to Alláh, nikoli Satan nebo číslo šelmy, jak věří mnozí křesťané. Je to dokonalé číslo.

A taková by měla být i jejich mise – dokonale provedená, dokonale načasovaná, zvolená po měsících průzkumu a na základě toho, co pozorováním zjistili spící agenti Tálibánu a al-Káidy působící přímo na každém z těch letišť nebo v jejich blízkosti. Všechno koordinoval sám Rámání, jenž strávil stovky hodin u internetu a ukládal dokumenty, které potom měl doslova na dosah – půdorysy areálů letišť, odletové tratě, všechno volně k dispozici každému, kdo má přístup k webovým stránkám. Zajistil si pomoc několika počítačových inženýrů a ti sestavili trojrozměrné modely pro simulaci každého z šesti útoků. Modely mu umožnily uložit různé souřadnice pro odpálení a určit dálkové dosahy střel.

Za pomoci těchto údajů a s přispěním Alláha, jehož moc zažehuje v jejich srdcích i duších plamen, pak zkáza, kterou přinesou, dopadne na všechna ta města současně. A bude to naprostá zkáza.

Cílem v Los Angeles byl let 2965 Delta Airlines. Stane se to v neděli šestého června v 5.40 odpoledne: dopravní letadlo Boeing 757, dva motory na křídlech. Poletí do New Yorku na Kennedyho letiště. Je to velké širokotrupé letadlo, pojme 202 cestujících, dále je v něm pilot, druhý pilot a obsluha. Nedělní lety bývají plně obsazené byznysmeny a lidmi vracejícími se na východ z víkendu, aby mohli v pondělí nastoupit do práce.

Na prvním místě v úvahách teroristů byly parametry přenosné protiletadlové řízené střely, zbraně, kterou každý z šesti týmů použije. Její vlastnosti jsou rozhodující jak pro výběr cíle, tak pro místo, kde dojde k jejímu použití. Naváděcí systém střely MK III tvořilo dvoupásmové infračervené naváděcí zařízení, systém „vystřel a zapomeň“, s jehož pomocí lze střelu odpálit i bez toho, aby se mířilo na cíl. Střela MK III dokáže víc než jen cíl „pronásledovat“, je to inteligentní střela, která si sama dovede nalézt nejkratší dráhu a letí rychlostí šest set metrů za vteřinu. Tříštivá hlavice obsahuje 1,42 kilogramu výbušniny. Ta úplně zničí motor umístěný pod křídlem blízko trupu. Může přitom dojít i k poškození hydrauliky, elektrických rozvodů, řídicích ploch a palivových nádrží. To vše přispěje k naprostému zničení letadla.

V listopadu 2003 zasáhla protiletadlová střela křídlo letounu společnosti DHL A300, odlétajícího z Bagdádu. Pilot se ještě dokázal dostat zpátky na letiště, neboť bylo zasaženo jen křídlo. Samad byl přesvědčen, že u žádného z jeho týmů k takovému selhání nedojde, protože MK III si s naprostou jistotou zvolí nejsilnější zdroj tepla. Boeing 757 stoupá pomalu, na plný výkon, a palivové nádrže má plné. Komerční letecké linky jsou v tu chvíli nejzranitelnější. Letadlo se po zásahu zřítí do některé hustě obydlené oblasti, začnou hořet tisíce litrů paliva a dojde tak k maximálním materiálním škodám a ztrátám na životech.

Střela MK III má dosah pět tisíc metrů, takže nejlépe bude odpálit ji z místa, od něhož je cíl vzdálený méně než tři tisíce metrů. Tak je větší naděje, že zásah bude účinný. Posádka letadla také bude mít méně času na pokusy letadlo zachránit. Stroj se působením vztlakové síly na nepoškozené straně nakloní na poškozenou stranu. Nejlepší scénář byl ten, že motor exploduje a utrhne celé křídlo. V té vteřině bude osud letadla i posádky zpečetěn.

Všechny scénáře vycházely z předpokladu, že se odpálí jedna střela – přitom Samad a všechny jeho týmy měli každý dvě MK III a netoužili po ničem jiném než odpálit střely obě.

Jeden řidič. Jeden střelec. Jeden pomocník, který zbraň znovu nabije. Celková doba na odpálení obou střel a na odjezd z místa – třicet vteřin. Pro případ, že by se je po prvním odpálení někdo snad pokoušel zadržet, bude pomocník ozbrojen dvěma poloautomatickými pistolemi Makarov, kalašnikovem a šesti tříštivými granáty. Řidič bude ozbrojený stejně. Hned před nimi bude jako záloha připravené druhé auto s dalším řidičem.

Jak by je některý z občanů čekajících na dočasném parkovišti na přílet nějakého letadla, mohl vůbec zarazit…? Většina z nich má u sebe pravděpodobně jen mobilní telefon a nemá moc chuti míchat se do toho, co se kolem nich semele. Mohlo by tam ještě tak snad čekat pár gangsterů ze South Central na přílet některých svých kumpánů z Oaklandu nebo z Chicaga, ale kdyby se rozpoutala pořádná palba, i takoví by sebou praštili na asfalt.

Samad a jeho lidé mohli vládě Spojených států jedině děkovat, že nepodniká nic pro to, aby podobné plány zhatila. Vybavit všechna dopravní letadla vojenskými obrannými prostředky – klamnými cíli vyzařujícími bílé světlo, dipólovými odrážeči nebo infračervenými rušiči, případně vysoce výkonnými lasery, které by spálily naváděcí soustavu střel, by bylo nesmírně finančně náročné. Stejně náročné by bylo obstarat letadlům vzlétajícím a přistávajícím v nejrizikovějších oblastech doprovod stíhaček. Vládní úředníci hovořili o „nedostatku akceschopných zpravodajských poznatků“. Federální letecký úřad sice tvrdil, že vláda poskytuje leteckým společnostem jakousi pojistku proti „válečnému ohrožení“, pro případy útoku střelou země-vzduch však formulace jejího programu nebyla jasná. Samad se mohl jen ušklíbat. Letištní bezpečnostní služba kontroluje pohmatem pětileté děti, ale pro to, aby letadla pojistila proti útoku řízenými střelami, nedělá nic – absolutně nic.

Alláhu akbar!

Izraelci se v tomto ohledu nenechali zatáhnout do právního a politického guláše, zčásti proto, že jsou si dobře vědomi, že neustále budou něčím cílem. Letadla své společnosti El AI vybavili technicky vyspělými systémy obrany proti řízeným střelám. Tyto systémy se již osvědčily v dobře známém případu letounu 757-300, který se dokázal vyhnout ne pouze jedné, nýbrž dvěma řízeným střelám. Izraelská vláda popírala, že letoun byl vybaven vůbec nějakými obrannými systémy, i když jím často létal izraelský ministerský předseda.

Skupina nyní jela k severovýchodnímu konci dočasného parkoviště. Kufr hyundaie byl dost široký, aby se do něj vešlo odpalovací zařízení i střely, stačilo uložit je šikmo. Zajeli s autem na místo, kde přímo před sebou měli Carl E. Nielsen Youth Park s fotbalovým a baseballovým hřištěm. Napravo se rozkládala obytná čtvrť, těsně sousedící s parkem. Samad vystoupil a zůstal stát u auta, chtěl se nadýchat svěžího nočního vzduchu.

Talwar zaparkoval dodávku o několik míst dál, vystoupil a připojil se k Samadovi a jeho lidem.

„Cesta sem byla těžší, než bude samotná mise,“ poznamenal Niazi.

Samad se usmál. „Rozhlédni se kolem; tihle lidé nebudou vůbec reagovat. Zůstanou v autech a budou dělat, že se na všechno dívají v televizi.“

„Než odpálíme druhou střelu, někdo nás už bude zabírat kamerou v mobilu,“ podotkl Talwar. „Potom se dostaneme do zpráv na CNN. A tam se na to můžou podívat ještě jednou.“

Podél řady aut projížděl automobil – letištní ochranka. Samad chvatně zvedl mobil a předstíral, že s někým telefonuje.

Auto zastavilo před nimi. „Musíte zůstat ve voze,“ upozornil je znuděným hlasem černoch, který stáhl okénko.

Samad přikývl, usmál se, zamával mu a všichni zamířili zpátky ke svým autům.

Zítra večer se vrátí a udělají si zkoušku „nanečisto“, potom, v noci, bude následovat telefonát, týmy zaujmou svá postavení a před nimi se začnou odvíjet jejich další osudy.

DEA, pracoviště pro zábranu zneužívání léků k výrobě drog

San Diego, Kalifornie

Towers předal vyměnitelný disk analytikům. Dychtil po tom, aby u nich mohl zůstat a prostudovat vše, co Corrales vydává za důkazy proti kartelu, Moore naopak prohlásil, že oči by sice chtěly, ale on že už dostal až moc do těla a je rád, že se může jít do hotelu trochu prospat. Přesto usnul až téměř ve dvě v noci, jenomže se ve snu ocitl zpátky na střeše Zú?igova domu a díval se, jak se kulky zarývají Franku Carmichaelovi do hrudi a jak Frank klesá na zem. Sonia mu neustále opakovala, ať přestane plakat, že má svůj úkol a že jí zachránil život – a to že něco znamená. Všichni v jeho blízkosti přece jen nezemřeli. Všichni ne.

Sonia je úchvatná žena. Připadal si provinilý za to, že o ní takhle uvažuje – jako kdyby zrazoval Leslii. Jenomže Leslie je tak daleko a oba v nitru vědí, že jejich vztah je pouhý milostný poměr, pletka; jsou jen dva zoufalci pokoušející se nalézt štěstí v zemi, kde je tolik bídy a smrti. Do Sonii se mohl docela snadno zamilovat, její mládí bylo pro muže jeho věku nesmírně lákavé. A až nyní si uvědomoval, že to, že jí zachránil život, pro něj znamená mnohem víc než splnění cíle jeho mise.

V 7.30 mu zavolal Towers. „Tak jak to jde?“

„Ujde to.“

„Potřebuju vás tady.“

„Připadáte mi docela vyčerpaný.“

„Byl jsem tu celou noc.“

„Heleďte – já si toho cením.“

„No tak už ať jste tady.“

Moore vylezl z postele, hodil na sebe nějaké oblečení a nasedl do auta.

Dívka za pultem kavárny se ho zeptala, jestli je v pořádku.

„Jo, jsem – a to se mě celej houf lidí pokoušel v noci zabít,“ zavtipkoval.

„Takhle to má můj přítel pořád,“ postěžovala si dívka. „Celou noc je vzhůru, hraje Call of Duty a potom s tím protivou není celý den k vydržení…“

Moore si vzal kávu a podal jí kreditku. „Díky za tip; ale budu se snažit, abych nebyl protiva, se kterým není celý den k vydržení.“ Mrkl na ni a vyběhl ven.

Towers byl v kanceláři, vypadal, jako kdyby měl smrt na jazyku. Seděl se skupinkou analytiků. Vstal, vsunul si do podpaží složku a pokynem vyzval Moorea, aby s ním šel do poradní místnosti. Tam se ho Moore zeptal, jak to vypadá s Corralesem.

„Šoupli jsme ho do stejného hotelu a postavili tam na stráž pár lidí. A tohle místo pravděpodobně sleduje taky pár juárezských pozorovatelů.“

„Žádný div.“

„Mám pár poznatků o těch policejních vozech a dodávkách z Calexika. Našli mladíka, co je přelakoval, jeden z vašich lidí ho vyslýchal. A ten mládenec identifikoval vašeho kámoše Gallaghera.“

„Co Gallagher dělá? Pracuje pro kartel, pro Tálibán, nebo pro oba?“

„To teprve zjistíte. Tímhletím jste si, hoši, zatím vysloužili docela pěkný průšvih s únikem informací.“

„Já jen… tvrdili mi, že mu můžu důvěřovat – prý prima chlap, celé roky pracuje jako operativec pro zpravodajskou službu a tak dál. Co se to s ním teda stalo?“

„Peníze,“ prohlásil úsečně Towers.

„Doufám, že mu platí dost, bude se muset před námi schovávat. No… a co Roj as?“

„Nevím, kde začít.“ Towers si mnul oči a stočil pohled stranou. „Situace je… složitá.“

„Tak oč jde… od Corralese nic nemáme?“

„Ale jo, má celkem prima vědomosti. Identifikovali jsme hlavního dodavatele kartelu v Bogotě – ten chlap se jmenuje Ballesteros. Už pracujeme s kolumbijskou vládou na tom, aby ho zabásla, ale zásadní význam tu má čas. Corrales ví dokonce něco o tom, kde se ve Vazíristánu zdržuje Rámání.“

„Prima!“

„Na tom pracujeme taky.“

„Tak v čem je teda problém?“

Towers našpulil rty a znovu se váhavě odmlčel. „Vezmu to od začátku: Jorge Rojas je jeden z nejbohatších lidí na světě a v Mexiku jeden z nejproslulejších. Pro lidi tam toho udělal víc než vláda. Je pro ně celebrita, světec.“

„A všechno to, co udělal, financoval penězi za drogy. Jeho podniky se drží nad vodou jen díky němu a jeho penězům z drog.“

Towers tyto námitky odbyl mávnutím ruky. „Víte, kdo je Rojasův švagr? Arturo González, guvernér Chihuahuy.“

„Přejděte k věci.“

„Rojas je taky jedna ruka s předsedou mexického nejvyššího soudu. Byl na dovolené s ministrem spravedlnosti a je kmotr jeho nejstaršího syna.“

„No a co? Určitě tráví víkendy s mexickým prezidentem. Pořád ale je to hajzl a drogovej dealer.“

Towers otevřel složku a prolistoval několik dokumentů. „Přikázal jsem, ať se mi podívají trochu blíž na mexickou vládu, protože já jsem v tomhle ohledu laik. Poslechněte si tohle: Podle ústavy z roku 1917 jsou jednotlivé státy i federace svobodné a suverénní útvary a mají své vlastní kongresy a ústavy, zatímco Distrito Federal má jen omezenou autonomii, pouze místní kongres a vládu.“

„Takže státy tam mají o hodně větší moc. A co my s tím?“

„To, že je tu dostatečná moc a právo, které stačí na to, aby Rojas nebyl nikdy postaven před soud. Guvernér Chihuahuy – Rojasův švagr – má nejvyšší pravomoc a federálním soudům by ho nikdy nepředal. A i kdyby to udělal, drží na vodítku ministra spravedlnosti, takže Rojas by tak jako tak vyklouzl. K dovršení všeho byl v roce devatenáct set třicet zrušen trest smrti, s výjimkou zločinů proti národní bezpečnosti, takže ani provaz by nikdy nedostal.“

„Abych tomu rozuměl – přišli jsme o tři lidi, ale nemůžeme s tím nic udělat, sakra? Corrales má přece důkazy. Tak s tím teda půjdeme před naše soudy! Uvalíme na Rojase federální obvinění z pašování drog a ze spiknutí.“

Towers ho zarazil zvednutou dlaní. „Brzděte – nezapomeňte na Gallaghera; stýká se s Rámáním a Rámání se stýká s Rojasem. Zpracovat tyhle důkazy potrvá dva až tři týdny a přitom musíme jedině doufat, že soudce bude Corralese považovat za důvěryhodnou osobu. Corrales jedná jen z touhy po pomstě – a to našemu případu nijak nepomáhá. Celou tu dobu musíme taky doufat, že váš kámoš Gallagher nevykecá, že se pokoušíme dostat Rojase před soud, protože jestli Rojas dostane hlášku, zmizí. Vsadím se, že má porůznu po celém světě uložený majetek, o kterém nikdo nemá tušení. Proklouzne sítem a najít ho bude trvat roky, pokud ho vůbec někdy najdeme.“

„Máme tam mezi nimi Soniu. Ten chlap se nemůže jen tak ukrýt.“

„Nikde není zaručeno, že ji Rojas vezme s sebou. To, že je ve spojení s kartelem, utajil dokonce i před svým synem. Tím se Soniina mise nesmírně ztížila. Znovu a znovu se pokoušela získat nějaké informace, dostat se do jeho počítačů, ale pokaždé vyšla naprázdno. Rojas má po celém domě pohyblivé kamery, takže mu tam nemůžeme strčit žádné odposlouchávací nebo záznamové zařízení tak, aby se o tom nedozvěděl. Podívejte, Moore: Když jsme se do tohohle pouštěli, netušili jsme, že se věci dostanou takhle daleko – až k někomu takovému, jako je Rojas. Vezměte si Zú?igu; ten je mnohem typičtější případ a obvinit ho by nedalo moc práce.“

„Jako ten narkobaron Niebla v Chicagu. V Mexiku ho drželi jedenáct měsíců a nakonec ho k potrestání vydali nám.“

„Jo, ale proto, že ho za lumpa považovala samotná mexická vláda. Neměl tam žádné přátele. Pracoval pro Zůňigu, takže Rojas zatlačil na přátele, aby se ho zbavili. Ale Rojas… prokrista… ten drží všechny v hrsti. Pro Mexiko je to světec a všichni ho tam milujou.“

Moore udělal bezmocné gesto pažemi. „Takže to všechno nebylo k ničemu?“

„Podívejte – na tomhle případu pracuje čtrnáct různých agentur. Důkazy můžeme předat našim lidem a doufat, že všechno dobře dopadne.“

Moore zavřel oči a na okamžik se zamyslel. „Ne, to neuděláme,“ prohlásil. „Nic takového. Musíme se do toho opřít hned. S Rojasem nemůžeme otálet. Po tom pokusu o atentát se drží opatrně vzadu, a jestli začneme strkat do basy jeho pašeráky a dodavatele, hned si dá dohromady, co se děje. Musíme dostat nejdřív jeho.“

„Jak to ale provést, aby se na nás nepřišlo a abychom mohli tvrdit, že s tím nemáme nic společného?“

„Počkejte pár minut, někam zavolám.“

„Nechcete kávu?“

Moore ukázal na šálek, který držel v ruce.

„Vidíte, ani jsem si nevšiml. Fakt jsem utahaný. Ale hned jsem zpátky.“

Moore se spojil se Slaterovou asistentkou, rychle se jí zbavil a konečně se mu ohlásil sám Slater. „Pane, jak vím, sloužil jste v Oddělení skupiny speciálních služeb námořní pěchoty, v rozvědce.“

„Říkáte to správně v minulém čase.“

„Jistě, pane. Bývalý mariňák, vím. Máme tu pořádně zamotanou situaci a já bych rád požádal o váš názor – spíš o názor vojáka než o názor zpravodajského důstojníka, jestli se vyjadřuju přesně.“ Moore potom vysvětlil podrobnosti. Slater začal klít, ještě než Moore skončil.

„Takže, pane, asi víte, oč žádám.“

„Tady musíme jít na věc chytře. Hodně chytře. Kdybychom mohli použít lidi ze Sinaloy nebo Guatemalce, bylo by to snazší, jenomže těm prevítům se nedá věřit.“

„V Mexiku se nedá věřit nikomu kromě námořnictva – proto od vás potřebuju ten telefonát.“

„Vy jste s nimi prodělával výcvik, já taky. Jsou to dobří chlapi. Mají tam nejméně dvě komanda a ti lidé mi hodně dluží – pokud tedy ještě jsou v aktivní službě. Zavolám tam.“

„Děkuju vám, pane.“ Moore vypnul telefon a odložil šálek s kávou. Znovu zavřel oči a žádal vesmír, aby měl pro něj alespoň zrnko spravedlnosti.

Towers se vrátil. Pořád ještě vypadal poněkud schlíple. Dychtivě vdechoval vůni kávy.

„Dobré zprávy,“ poznamenal Moore; těmi slovy upoutal jeho pozornost. „Slater požádá mexické námořnictvo o pár laskavostí.“

„Jak si to přesně představujete?“

Moore se zhluboka nadechl. „Tak, že do věci nemůžeme zapojit ani americkou, ani mexickou vládu. Náš prezident potřebuje mít možnost ‚přijatelného popření‘. A kdybychom se pokusili formálně vyjednávat s mexickou vládou, Rojas by vytušil, že se něco děje. Ale něco bychom mohli podniknout společně s mexickým válečným námořnictvem, s lidmi z jeho speciálních jednotek. Prostě si „najmeme“ jednu nebo dvě čety, tak, aby si mexická vláda ničeho nepovšimla. Ti hoši se jen třesou na to, aby lapili nějakého pašeráka drog – nic jiného by jim neudělalo větší radost. Vyplujou na moře, a až se zpráva roznese, bude to vypadat tak, že práci udělalo mexické námořnictvo. A náš prezident může směle předstoupit před veřejnost a prohlásit, že my jsme s tím neměli nic společného.“

Towers se usmál. „Takže z jejich speciálních sil uděláme žoldnéře…“

„Věřte mi, že nám rádi vyhoví. Prohlásí, že jednali z vlastní iniciativy, kvůli korupci ve vládě. A my tam půjdeme na jejich pozvání, vpadneme do Rojasovy rezidence a toho mizeru dostaneme. Slater námořnictvu zaplatí a nechá ho, ať všechno ostatní zabaví.“

„Předtím bude třeba dostat odtamtud Soniu.“

„Samozřejmě.“

„A Rojas? Co s ním uděláme, jestli ho zajmeme?“

„Co myslíte tím ‚zajmeme‘?“

Towers ho gestem ruky zarazil. „Tak pomalu: on jediný ví, jak to všechno zapadá dohromady.“

„Něco se vás zeptám: Stačí Corralesovo svědectví na to, abychom kartel zlikvidovali?“

Towers se zamyslel. „Ten zmetek toho ví o moc víc, než jsem předpokládal. Na to, abychom jim pěkně zatopili, toho máme až dost.“

„Tak ať jde Rojas do prdele. Mně vůbec nezáleží na tom, aby byl zajat. Mně jde o to, aby skončil.“

„Živý má větší cenu, ale připouštím, že nechat ho naživu by mohlo ohrozit bezpečnost a pořádně zkomplikovat související opatření. Když ho předáme námořnictvu, stejně ho budou asi muset odstřelit, jinak vyklouzne bez trestu.“

„Hlavně ty svoje úvahy nepřekombinujte.“

Po pěti minutách zazvonil Mooreův telefon. Slater. „Dobré zprávy,“ začal. „Právě jsme si najali pár lidí od speciálních sil mexického námořnictva. Hurá.“

38. JEN PRO ZVANÉ

Rojasova rezidence

Cuernavaca, Mexiko

90 kilometrů jižně od metropole

Všechny finanční zprávy, které Rojas dostal to ráno na stůl, ho správně měly pozvednout na duchu. Dow Jones, NASDAQ_i index S&P 500 stouply a index spotřebitelských cen na burze Bolsa Mexičana de Valores, jenž představuje pětatřicet procent akcií a je nejobsáhlejší ukazatel celkového výkonu BMV, byl vynikající. PCI byl zvlášť důležitý, neboť Rojasovy podniky pokrývaly třiačtyřicet procent příslušných statistických údajů. Investice vykazovaly výtečnou návratnost a pro toto čtvrtletí jeho podniky vykazovaly vyšší zisk.

Proč se tedy Rojas dívá na svůj ranní šálek kávy tak zahořkle?

Zavinila to spousta věcí… třeba to, jak synovi lhal… to, že ztratil manželku a ta ztráta mu každý den působí bolest… protože jeho podnikání, které současně miluje i nenávidí, je vystaveno novým hrozbám…

Co se mu tedy přihodilo? Své impérium nevybudoval na slzách, nýbrž v potu tváře. Když na něj udeřili protivníci, nerozdrtil je pláčem, úder vždycky oplácel desetinásobným úderem.

Má peníze. Má zbraně. Nikoli, není lepší než oni, ani se od nich neliší – od lumpů, kteří prodávají drogy na dětských hřištích, od lumpů, kteří okrádají své babičky, aby měli peníze na ukojení závislosti na drogách. On sám není víc než mrtvola v neprůstřelném obleku, sedí tu ve svém honosném sídle a truchlí nad ztrátou vlastní duše. Se svými tajemstvími se Alexsi sice nikdy nesvěřil, ona však přece jen vnímala jeho bolest a často mu navrhovala, aby vyhledal odbornou pomoc. Nic takového Rojas neučiní. Musí vypnout hruď a pokračovat dál, jako vždycky, jako tenkrát, když se nehnuté díval do bratrových bezživotných očí.

Znovu zkontroloval telefon: nic. Pokoušel se spojit s mulláhem Rámáním, ten však na jeho telefonáty neodpovídal. Samadovo číslo bylo nedostupné.

Castillo Rojasovi sdělil, že v těch policejních autech v Calexiku jeli Arabové a na jejich přelakování že si najali jednoho místního mladíka. Rojas si už spočítal, že Samad a lidé, které s sebou přivedl, zavraždili Pedra Romera a dostali se do tunelu. Castillo mu také pověděl, že po zničení tunelu byla vyvražděna Romerova rodina. Manželku i obě dcery lidé nalezli doma, všechny střelené zezadu do hlavy, jako při popravě. Corrales byl stále nezvěstný, Fernando se však domníval, že je u Zú?igy. Zú?ga byl při přestřelce ve svém domě zabit. Pozorovatelé hlásili, že z domu kdosi vynesl mrtvolu ženy – Corralesovy přítelkyně Marii, Corralese však žádný z pozorovatelů neviděl. Federální agenti, kteří tam možná byli jako špehové, uprchli ve vrtulníku, pozorovatelé neměli možnost dobře si je prohlédnout. Rojas se obával, že Corrales se možná obrátil na úřední místa, buď mexická, nebo americká. A co bylo horší: Fernando hlásil, že se ztratil jejich nejlepší kontakt u mexické federální policie, inspektor Alberto Gómez.

Byl čas začít zavírat účty, převádět peníze, vyprazdňovat zásuvky a vyměňovat zámky. Rojas byl mistr v tom, jak své vazby na kartel utajovat pod pláštěm legitimního podnikání a prostřednictvím bezvýhradně loajálních zaměstnanců. Od těch nikdy nehrozilo, že ho prozradí. Teď bylo všechno jinak.

Zazvonil telefon. Při spatření čísla volajícího Rojas div nevyletěl ze židle. „Haló?“

„Zdravím, seňore Rojasi!“ Ten člověk mluvil španělsky, ale jeho přízvuk byl děsivý.

„Rámání, proč jste nebral moje telefony?“

„Byl jsem na cestách a signál mobilu byl špatný.“

„To vám určitě budu věřit. Kde jste teď?“

„Zpátky doma.“

„Tak mlčte a pozorně mě poslouchejte: V Bogotě za mnou přišel Samad s jakousi dlouhou, srdcervoucí báchorkou o nemocném imámovi. Potřeboval ho bezpečně dostat do Spojených států. Pokoušel se podplatit mě nabídkou improvizovaných náloží a pistolemi…“

„Ten úplatek jste ovšem přijal.“

„Ovšemže ano, ale sám víte, kde jsem udělal čáru – nesmíme budit spícího psa.“

„Seňore, přijměte, prosím, mou omluvu. Samad je darebák; a já jsem na něj ztratil kontakt. Abych byl upřímný – nevím s určitostí, jestli je ve Spojených státech nebo ne. Zvlášť jsem mu přikázal, aby se držel zpátky a náš vztah neohrožoval, ale on je unáhlený mladík. Postarám se, aby za své chyby zaplatil.“

„Jestli je v Americe, pak jsme spolu my dva skončili. Nejenže zarazím dovoz a přepravu vašeho produktu, ale zařídím, aby se z něj do mé země už nikdy nic nedostalo. Vaše podnikání tady zarazím také. Na tohle jsem Samada upozorňoval a varoval ho. Už dřív jsem na to upozorňoval i vás, když jsem byl v Bogotě, ale vy jste na moje telefonáty nereagoval. Rozumíte, o čem mluvím?“

„Rozumím, ale žádné obavy, udělám vše, co je v mých silách, abych odstranil veškeré problémy, které by Samad mohl způsobit vám nebo vašemu podnikání.“

„Těším se, že se mi hodně brzy ozvete.“ Rojas to vyslovil drsným tónem, v jeho slovech zazněla jasná výhrůžka.

„Ozvu. A ještě něco… máme cenný zdroj, agenta americké CIA, kteiý pro nás nyní pracuje. Rád vám poskytnu veškeré informace, které shromáždí a které by mohly mít nějaký vliv na naše podnikání. A velmi vás prosím, abyste našemu produktu zatím nekladl do cesty překážky. Neunáhlujte se. Pes pořád ještě spí, tak ho nechrne spát.“

„Najděte Samada. Pak mi zavolejte.“ Rojas ukončil hovor. Pohlédl na Fernanda Castilla, čekajícího u dveří.

„Dobré jitro, seňore. J. C. připravil snídani.“

„Díky, Fernando. Nějak mi ušlo, že jste taky komorník.“

„To nejsem, pane. Přišel jsem kvůli něčemu jinému. Tedy… kvůli dvěma věcem.“ Castillo se zhluboka nadechl a upřel zrak na koberec.

„Jakým?“

„V San Martin Texmelucanu došlo k explozi.“

„Ropovod?“

Castillo přikývl. „Exploze zabila asi padesát lidí. Zetové zase znovu ignorovali naše varování a pořád v tom pokračují.“

Kartel ze Zálivu, banda sicariů zvaných Los Zetas, navrtával ropovod a kradl naftu Pemexu, státní naftové společnosti. Mexický prezident se na Rojase obrátil s žádostí o radu a o pomoc. Rojas ovšem popřel, že by měl na kartel nějaké přímé kontakty, nicméně věnoval peníze na posílení tamní policie a na podporu bezpečnostních opatření, jež společnost Pemex zavedla v nejohroženějších oblastech. Rovněž Castilla pověřil, aby Zety kontaktoval a varoval je, aby s krádežemi přestali. Jenom v tomto roce ukradli nejméně devět tisíc barelů, stačily by naplnit víc než čtyřicet cisteren. Palivo prodávali ve svých vlastních čerpacích stanicích a prostřednictvím firem rozvážejících palivo, již předtím založených za účelem praní špinavých peněz. Naftu prodávali také na mezinárodním černém trhu. Značná část jí skončila ve Spojených státech. Ukradenou naftu někdy míchali s legitimně zakoupeným palivem a přicházeli tak k mimořádnému zisku. Castillo často hovořil o převzetí jejich podniku, Rojas by se tak dostal k významnému toku peněz. Rojas jednou rukou vládě dával a druhou ji okrádal, přímo ohrožovat finanční stabilitu hlavního dodavatele nafty v zemi bylo ovšem krátkozraké a bezohledné. A kromě toho podnikání Zetů bylo příliš riskantní a mizerně vedené. Exploze nyní jen potvrdila Rojasovy výhrady.

Zaklel; po krátké úvaze Castillovi přikázal: „Zavolejte svému příteli a řekněte mu, že jestli Zetové s krádežemi nepřestanou, budeme naftovod hlídat z pověření vlády my.“

„Zavolám.“

„No – a ten tunel…?“

„Na naší straně vstup zasypeme a popřeme, že bychom věděli o tom, že v tom skladišti vůbec nějaká taková díra byla. Potom všechno hodíme na triko některému z našich subdodavatelů. Už hledám nového inženýra a místo pro nový tunel, ale přišli jsme o spoustu peněz. Doufám, že zničení tunelu berete jako správnou věc.“

„Ovšem, Fernando. Vy jste mě nikdy nenechal na holičkách.“

Castillo se pousmál. Přistoupil k Rojasovu stolu a zpoza jedné z mnoha zarámovaných fotografií vyndal malý digitální přístroj pro záznam zvuku. „Přišlo mi upozornění na nepovolené zařízení ve vaší pracovně. A to je druhý důvod, proč jsem tady.“

„Miguel?“

Castillo přikývl.

Rojas se zamyslel; uvažoval, co dělat, potom ze sebe s námahou vypravil: „Vymažte to. A vraťte to tam zpátky…“

S pocitem prázdnoty v žaludku vyšel z kanceláře a tak, jak byl, v županu, téměř neslyšně kráčel ke kuchyni. Aspoň tam ho čekal kousek štěstí – lahodná vůně huevos rancheros, vajec po rančersku.

Sonia nehybně vyhlížela oknem ložnice ven na ulici, k níž vedla kameny dlážděná příjezdová cesta. Miguel k ní zezadu přistoupil a objal ji v pase. „Krásně voníš.“

„Ty taky. Půjdeme dneska k vodopádu?“

„Ještě nevím.“

„Slíbils mi to! A taky jsem přemýšlela o tom letovisku a lázních, o kterých jsi mi říkal – Misión del Sol. Mohli bychom si dát masáž, a já bych potřebovala pedikúru. Zůstali bychom tam přes noc a třeba zažili něco opravdu romantického. Myslím, že to potřebujeme.“

Miguel cítil, jak mu rameny projíždí pocit napětí, jako kdyby ho někdo celého obtáčel těžkými koženými řemeny a pomalu je utahoval, postupně o jednu dírku. „Není mi moc dobře.“

Vyprostila se z jeho objetí a otočila se k němu. Zkoumavě si prohlížela jeho oči, položila mu dlaň na čelo a upírala na něj zrak, rty vyšpulené jako smutná holčička. „Horečku nemáš.“

„O to nejde. Podívej se na tohle.“ Ze zadní kapsy kalhot vytáhl jakýsi přístroj.

„Ty máš nový telefon?“

„To je digitální přístroj pro záznam zvuku. Včera v noci jsem ho dal otci do kanceláře a teď jsem ho odtamtud sebral. Ráno má vždycky spoustu telefonátů. Víš – už celé roky uvažuju o tom, že to udělám. Lhal mi, když jsme byli tam dole u trezorů. Lhal, vím to. Nechce, abych o tom něco věděl, protože se bojí toho, co si o něm budu myslet.“

„Už sis to poslechl?“

„Ne. Mám strach.“

Sonia šla zavřít dveře ložnice. „To chápu. Chceš, abych tady zůstala?“

„Ano.“

Posadili se na postel. Miguel se zhluboka nadechl a stiskl tlačítko „Play“. Nic.

„Je to rozbité?“

„Není. A fungovalo to, to vím určitě.“

„Možná to našel.“

„Jo. A jestli tam něco bylo, smazal to, protože nechce, abychom se on a já kvůli tomu chytili.“

„To je mrzuté.“

„Určitě něco tají,“ pronesl Miguel. Maličko se při těch slovech zadýchal.

„Tvůj otec přece není drogový dealer,“ pronesla s odmítavým výrazem ve tváři Sonia. „Pořád zapomínáš, co všechno už pro Mexiko udělal. Jestli musí přicházet do styku s drogovými kartely – nějak s nimi vycházet, vyhnout se jejich vlivu –, pak bys pro to měl mít pochopení.“

„Neřekl bych, že s kartely nějak ,vychází‘. Ty kartely jsou přímo on sám.“

„Ty neposloucháš, co ti říkám. Můj otec musí při svém podnikání dělat něco podobného. Pořád jsou někde nějací dealeři a výrobci, kteří mu dělají problémy. Cyklisté, kteří berou drogy a dostanou za to vyhazov z týmu. Sponzorské dary, kterých se otec musí vzdát. Takový už je svět byznysu a ty by ses měl smířit s tím, že někdy je třeba udělat něco jako… Protože jednoho dne zdědíš mnohem víc než jen peníze. Zdědíš i závazky, povinnosti vůči jeho podnikům. A tvůj otec určitě chce, abys pochopil právě tohle. Možná se tě snaží držet dál od špinavých stránek podnikání. Jenže v dnešní době není žádné podnikání čisté. Prostě není.“

„Ty jsi dneska nějaká mnohomluvná.“

„To jenom proto, že mi na věci záleží.“

„To mi ani nemusíš říkat.“

„Jenže co když se nemýlíš? Co když tvůj otec je vlastně kartel? A potom ho zavřou; co budeš dělat?“

„Zabiju se.“

„To přece není odpověď. Budeš žít dál, protože jsi mnohem silnější, než sám o sobě víš.“

Miguel přístroj vzal, otevřel zásuvku prádelníku a hodil ho do ní. „Já ani nevím, co jsem.“

Sonia nad jeho zasmušilým tónem a poznámkou zvedla oči v sloup, potom stočila zrak stranou a připomněla mu: „Příští týden ti začíná ta letní brigáda v Banorte. Tam přijdeš na jiné myšlenky.“

„No, nevím,“ odtušil s povzdechem. „Snad.“

„Ale jo, jen to zkus. Na podzim spolu odletíme do Kalifornie a všechno bude zase prima.“

„Když tě teď slyším, říkáš to, jako kdybys byla kvůli tomu smutná.“

Sonia stiskla rty. „Bude se mi stýskat po rodině.“

Přivinul ji k sobě. „Budeme ji co nejvíc navštěvovat…“ Jeho telefon se rozvibroval. „Textovka z kuchyně. J. C. píše, že vajíčka stydnou. Máš hlad?“

„Ani ne.“

„Já taky ne. Jdeme. Cestou si dáme někde kávu. Nemám chuť zrovna teď se s otcem vidět.“

Gulfstrean III

cestou do Ciudad de México

Moore s Towersem seděli v dvoumotorovém proudovém letounu a prohlíželi soubor PDF s půdorysy Rojasova sídla v Cuernavace. Mělo plochu téměř 750 m2, dvě podlaží a několikapatrovou garáž, bylo celé podsklepené, s kamennou podezdívkou. Svým vzhledem mělo připomínat hrad ze šestnáctého století, snad podle obrázků v pohádkových knížkách. Psalo se o něm v jednom časopise. Stálo na úbočí kopce, s výhledem na město. Rojasova zesnulá manželka Sofia (její jméno jako kdyby se až jakýmsi nadpřirozeným řízením osudu podobalo jménu Sonia, jménu jejich agentky) tehdy vzala vydavatele časopisu na prohlídku sídla a přilehlých zahrad. Začala tomu místu říkat La casa de la eterna primavera, Dům věčného jara.

Zpravodajská služba dala sídlo sledovat pozorovateli, protože bylo po celém obvodu jako poseté detektory. Towers i Moore tak dopodrobna znali počet lidí Rojasovy ostrahy i místa, kde zaujímají pozice. Měli rovněž rozbor systémů elektronického zabezpečení a vybavení ostrahy. Rojas vlastnil několik bezpečnostních firem v Mexiku i ve Spojených státech, takže se dalo s jistotou očekávat, že k ochraně svého sídla použil to nejlepší, co se dalo za peníze koupit: skryté kamery vybavené záložním zdrojem energie, jejichž software může být „vycvičen“ tak, aby spustil poplach na základě elektronické analýzy „zájmových“ objektů – siluet lidí, živočichů nebo čehokoli jiného, co byl systém naučen rozlišovat. Rojas měl i pohybová a zvuková čidla, lasery, detektory „štěnic“ instalovaných uvnitř i venku, neuvěřitelně bohatý arsenál detekčních přístrojů. Celou tu soustavu monitorovala služba, muž usazený v dobře chráněném suterénním bunkru. K článku byly připojeny i fotografie starožitného nábytku a sbírky knih, o těch autor článku napsal, že Rojas je má uložené v trezorech. Moore usoudil, že trezory se nacházejí v suterénu.

Towers si pro další činnost zvolil opalovací terasu na prvním patře vzadu, při jihozápadním rohu domu. Byl z ní dokonalý přístup do prvního patra. Dvakrát poklepal na displej svého iPadu a na to místo umístil orientační bod.

Moore ukázal na displej. „Tady má výjezd z hlavní příjezdové cesty. A pokud bude v úzkých, může vyjet tamhletou rampou v garáži a pokusit se prorazit tuhle cihlovou zeď zde… a zde… Tadyhle je druhá garáž, tam také může mít auto.“

„Jestli se dostane ven, tak abychom snad oba šli do penze,“ poznamenal Towers.

„To si říkám taky.“

„Tak na to zapomeňte. Mně se to nestane.“

„Ještě jste mi nepověděl… Jak to, že vám dovolili být zde?“ zeptal se s úsměvem Moore.

„Nedovolili. Myslí si, že jsem v San Diegu.“

„Kecáte.“

„Mám dobrého šéfa,“ opáčil Towers. „Váží si toho, co dělám. Při žádné operaci jsem nikdy nepřišel o moc lidí najednou. A tohle tady dotáhnu do konce. Podpořil mě i Slater, nechtěl, abyste do toho šel sám. Zřejmě vás tam mají rádi.“

„Z toho jsem teda úplně vedle.“

Towers zvedl obočí. „To já byl taky. A mimochodem – seznam, co nám dal Gómez, se docela hodí. Jsou tam jména deseti klíčových hráčů u federální policie a k tomu i jméno náměstka ministra spravedlnosti. Skočím po nich, hned jak skončíme tuhle operaci. A je mi jedno, jestli budeme muset pozatýkat třeba všecky policajty v Juárezu. Prostě všichni skončí.“

„Jsem s vámi zajedno, šéfe. Aspoň že teď budeme pracovat s pořádnýma lidma. Tihle chlapíci od speciální jednotky mexickýho námořnictva jsou pašáci a uspořádají nádhernej mejdan. Jsem rád, že nás na něj přizvali.“

Moore byl samozřejmě až moc skromný. Slater spoléhal na své vlastní kontakty a na Mooreovy zkušenosti z dob, kdy sloužil v jednotce SEAL. Proto přizval FES, Fuerzas Especiales, speciální jednotku mexického námořnictva. Vznikla v roce 2001 a Moore ji bral jako mexickou obdobu jednotek SEAL amerického námořnictva. Krátce po jejím založení s ní prodělal čtyřtýdenní výcvik v Coronadu. Motto jednotky bylo prosté: „Fuerza, Espíritu, Sabiduría“ – síla, duch, moudrost. Útvar v počtu necelých pěti set mužů vznikl z jednoho námořního leteckého praporu. Hlavní náplní činnosti útvaru byly speciální výsadkové operace, byl dobře vycvičený v samostatném nekonvenčním vzdušném boji, v boji na moři i na pevnině za použití všech prostředků. Měl zkušené potápěče a výsadkáře; všichni dobře ovládali slaňování z vrtulníku a boj ve městě, měl i dobré odstřelovače. Jako každé dobré námořní komando se živě zajímal o všechno, co souvisí s vyhazováním do vzduchu. Útvar se dělil na části působící v Pacifiku a v Zálivu a účastnil se výcvikového programu trvajícího třiapadesát týdnů. Dokončili ho jen ti nejzdatnější. Útvar se již také významně podílel na boji mexické vlády proti pašerákům drog, a to díky své dobře plánované a vysoce agresivní taktice, technice a postupům – staré dobré kombinaci všech tří složek TTP, jak je důvěrně znal i Moore.

Jedna z významnějších operací FES proběhla 16. června roku 2008. Jednotka operovala u jihozápadního pobřeží státu Oaxaca. Týmy FES slanily z vrtulníku na palubu deset metrů dlouhé „narkoponorky“, zajaly čtyři muže a zabavily 5,8 tuny kolumbijského kokainu.

V celkem dobře známém telegramu, jehož obsah se zásluhou amerických diplomatů „dostal ven“, se o mexické armádě hovořilo jako o konzervativní, uzavřené novým myšlenkám, opatrnické a až příliš teritoriálně zaměřené. Stalo se tak poté, co se DEA a CIA v boji proti pašerákům drog pokusily navázat s ní spolupráci. Naproti tomu důstojníci mexického námořnictva spolupracovali se svými americkými protějšky už celé roky a dávno si získali jejich důvěru. Úroveň spolupráce mezi mexickým námořnictvem a americkými agenturami neměla jinde obdoby. Bylo zcela pochopitelné, že DEA byla vždycky na vážkách, jestli má pracovat společně s některou složkou mexických sil poté, co došlo k únosu jednoho z nejúspěšnějších agentů, Enriqua Camareny, kterého v roce 1985 zkorumpovaní policisté unesli, mučili a potom brutálně zavraždili.

Moore měl ve FES kontakt na kapitána Omara Luise Sota; nebyla to pouhá náhoda, on a Soto se znali z Coronada. Sotovi nyní táhlo na čtyřicítku, byl to usměvavý, širokoramenný muž s hrbolatým nosem, o kterém se vyjadřoval jako o „stupňovité mayské pyramidě“. Postavou nijak zvlášť nevynikal, zato jeho střelecké umění z něj udělalo nejproslulejšího muže mexické skupiny. Na otázku, jak to, že dokázal zastřelit tolik lidí tolika různými zbraněmi, jen s úsměvem prohlásil: „Chci zůstat naživu.“ Moore se později dozvěděl, že Sotovou vášní byla střelba na terč a že svou dovednost piloval už od dětství.

Moore přišel na nápad, že by bylo vynikající znovu se s ním setkat, třebaže si přál, aby se to stalo za jiných okolností. A aby mu bylo jasno – jak se Slater vyjádřil: Spojené státy nemají s přepadením Rojasovy rezidence nic společného. FES dostala dobře zaplaceno za to, že celou operaci bude držet pod pokličkou, aby se mexická vláda ničeho nedomákla.

Jak Slater zjistil, a jak Moore předpokládal, Soto se celý třásl na to, aby došlo k útoku na rezidenci. Také ho nesmírně vzrušovalo pomyšlení, že bude pracovat společně se dvěma Američany, kteří mají dobré zpravodajské informace.

Campo militar I

Ciudad de México

Moore a Towers přistáli v metropoli uprostřed odpoledne, vypůjčili si auto a jeli do vojenského zařízení nacházejícího se mezi ulicemi Conscripto a Zapadores a dálničním obchvatem. Byla to jediná takováhle vojenská základna, jakou Moore kdy viděl: měla růžové zdi a kolem černý plot z tepaného železa. Strážnému u hlavní brány předložili své osobní doklady, strážný kamsi zatelefonoval, zkontroloval na seznamu jejich jména a mávnutím ruky je oba poslal dál. Jeli k jednopatrové správní budově, kde, jak jim bylo řečeno, budou se Šotem a s ostatními z jeho týmu jednat. Správcové základny půjčili námořnictvu poradní místnost; Soto se předem omluvil za provoz ve městě a za nikterak úžasné ubytování.

Několik vteřin poté, co dorazili na parkoviště, se otevřely dvoukřídlé dveře a v nich se objevil Soto, v džínách a v tričku. Usmál se a pevně potřásl Mooreovi rukou. „Rád vás zase vidím, Maxi!“

„Já vás taky.“ Moore pak představil Towerse a oba rychle následovali Sota dovnitř. Cestou do poradní místnosti prošli třemi chodbami, které už nějakou dobu neviděly člověka s mopem. V poradní místnosti na ně čekalo asi dvanáct mužů oblečených do civilu, podobně jako Soto. Rozsadili se kolem dlouhého stolu. Moore s údivem zaznamenal, že vzadu v místnosti je projektor, který se dá připojit k počítačům a iPadům; toto zařízení si sice vyžádali, jen si nebyli jistí, že je FES dokáže obstarat.

Soto je oba představil každému z přítomných. Všichni to byli ostřílení příslušníci námořnictva přeřazení ke speciálním jednotkám. Dva z nich byli piloti. Jakmile bylo představování odbyto, Towers se ujal „rozdílení úkolů“. Odkašlal si a oslovil přítomné španělsky: „Tak, pánové, to, k čemu se chystáme, se dostane na první stránky novin. Jorge Rojas totiž není prostě jenom jeden z nejbohatších lidí na světě. Je také jedním z nejvýznamnějších vůdců drogového kartelu, jací se vůbec kdy vyskytli. Dneska v noci ho sundáme z trůnu a jeho kartel rozeženeme.“

„Seňore Towersi, naše skupina je zvyklá na to, že tvoří dějiny,“ ozval se Soto; zadíval se na svůj tým se zdravou dávkou uspokojení. „Takže s námi můžete napevno počítat.“

Moore se rozhlédl po místnosti. Tváře mužů byly rozzářené očekáváním, při pohledu na ně se Mooreovi rozbušilo srdce.

Nyní znovu vzpomínal na plukovníka Kodaie, na Ranu, Fitzpatricka, Gloriu Vegu a Ansaru a umiňoval si, že tím, co dnes v noci vykoná, prokáže, že nezemřeli nadarmo.

„Pánové, máme nákresy Rojasovy rezidence; nyní si je důkladně prostudujeme,“ pokračoval Towers hlasitěji. „Musíme však počítat s tím, že v nich není úplně všechno. Potom si uděláme analýzu celého okolí a upřesníme si plán útoku. Opakuji – a musím to zdůraznit: celá operace je přísně tajná. Za žádných okolností nesmíme připustit, aby se vláda dozvěděla, že taková operace probíhá.“

Soto přikývl. „Chápeme, seňore Towersi. Všechno potřebné je zařízeno…“

39. OHEŇ V JEJICH RUKOU

Mezinárodní letiště v Los Angeles (LAX)

Krátkodobé parkoviště

Airport Boulevard 9011

V době války je třeba konat přípravy.

Je třeba obětovat lidi.

A o Alláhově moudrosti se nesmí pochybovat.

Když Samad jako chlapec vyrůstal v Sangsaru, vesničce na předměstí Kandaháru v jižním Afghánistánu, vzhlížel vzhůru k zasněženým horským štítům a díval se na letadla přelétající nad nimi. Představoval si, jak piloti své stroje ostře stočí a přistanou rovnou na vrcholcích těch štítů, aby cestující mohli vystoupit a fotografovat. Samad a jeho kamarádi by pak šli tam nahoru za nimi a prodávali by jim pohlednice a šperky jako památku na výlet, kterému se nic nedokáže vyrovnat. Samad nikdy nepomyslel na to, jak by se on a jeho kamarádi vlastně dokázali vyšplhat do takových výšek, na tom však nezáleželo. Jindy si zase představoval, že je na palubě některého z těch letadel a cestuje někam, kde mají sladkosti – tedy přesně řečeno čokoládu. O čokoládě snil… dennodenně… celé roky. Bílá, mléčná, sladká, polosladká a tmavá – ty všechny byly jeho oblíbené. Naučil se i pár jmen výrobců: Hershey, Cadbury, Godiva. Vzadu v boudě prodavače koberečků na místním bazaru viděl v televizi film Karlík a továrna na čokoládu. Prodavač kopii získal na černém trhu.

Nyní seděl v dodávce. Motor běžel na volnoběh, Niazi seděl na sedadle pro spolujezdce, Talwar vzadu, na rameni měl odpalovací zařízení. Samad sáhl do kapsy a vyndal otcovu fotografii; otec se na ní usmíval ústy s nepravidelnými, prořídlými zuby, s vousy jako rozcupovaná drátěnka, obličej pod zažloutlým plastem vypadal rozmazaně. Z druhé kapsy Samad vyndal čokoládový bonbon – čokoládovou „pusinku“. V Dollar Tree si jich koupil celý balíček. Bonbon rozbalil, vložil si jej do úst a nechal si čokoládu rozpouštět na jazyku.

Nejsem zlý člověk, řekl otci. Nevěřící si to způsobili sami a já jsem Alláhův nástroj. Musíš mi to věřit, otče. Nesmíš o tom pochybovat ani vteřinu. Prosím…

Podíval se na hodinky, fotografii strčil do kapsy. Talwara a Niaziho vyzval, ať počkají, a vystoupil z auta.

Právě mu přicházel proud textových zpráv od týmu na letišti.

Od 8185557865: Letadlo se dává do pohybu.

Od 8185556599: Pojíždí na vzletovou dráhu.

Od 8185554590: Vzlétá.

Každý tříčlenný tým působící mimo letiště měl jako zálohu další tříčlenný tým přímo na letišti. Tyto týmy se dostaly dovnitř zásluhou buněk spících agentů nasazených do země už před lety. Pracovali na letišti jako hlídači, jako manipulanti se zavazadly, nebo vykonávali celou řadu prací uvnitř letištní budovy. Byli to prostě pozorovatelé s dobrými informacemi, jež potvrzovaly letové údaje, které měl Samad ve svém počítači. Jejich úkolem bylo pozorovat, získané poznatky předávat dál a především nenechat se odhalit nebo zajmout.

Samad si stoupl kousek od kapoty dodávky. Poklepal na svůj iPhone, aby si načetl aplikaci Identifikátor aerolinky, kterou si za 4,99 dolaru stáhl z iTunes. Namířil přístroj na letoun, který mu právě letěl nad hlavou, na ten, jenž v den D vzlétne před strojem, který bude jejich cílem. Aplikace správně identifikovala aerolinku, číslo letu, rychlost, destinaci, vzdálenost od Samada a k tomu uvedla i další údaje. Software nebyl vždycky přesný, a protože Samad věděl s jistotou, že následující let bude ten „jejich“, instruoval všechny ostatní týmy, aby se důkladně a pečlivě přesvědčily, že jde o správný let. Na tohle Rámání zvlášť důrazně upozorňoval, protože ve stanovenou dobu spící agent na palubě každého z cílových letadel – muž, který se obětuje a stane se mučedníkem – přečte cestujícím prohlášení. Tito muži nemuseli ukrývat v kabinovém zavazadle žádné výbušné tekutiny a snažit se vyhovět pravidlu 3-1-1 pro tekutiny. Do letadla mohli nastoupit třeba úplně nazí, a svůj vzkaz by přesto dokázali předat. Úřad pro bezpečnost v dopravě při Ministerstvu vnitřní bezpečnosti je bezmocný, nedokáže je zastavit, neboť mají na své straně Alláhovu vůli. Spící agenti navíc mohou cestující v letadle vyzvat, aby zapnuli kamery v mobilech a zaznamenali, co se děje. Videozáznam se pak k americké veřejnosti dostane buď elektronickou poštou, bude vyslán přímo na webové stránky, nebo zůstane uchován v aparátech nalezených mezi troskami.

Samad se zadíval do dálky, uslyšel dunivý baryton blížících se proudových motorů. Dvakrát zaťukal na kapotu auta. Otevřely se zadní dveře a z nich vyšel Talwar. Odpalovací řízení zatím ještě nechal uvnitř. Přiložil si k uchu mobil, jako kdyby telefonoval, ale tak, aby zaujímal postoj jako při odpálení. V dálce se objevila blikající světla letadla a konečně se ukázal trup; letadlo se nad nimi přehnalo a Talwar se prudce otočil směrem k němu.

„Tři, dva, jedna, pal,“ pronesl šeptem Samad.

„A tři, dva, jedna, znovu nabít,“ odpověděl Talwar.

Niazi se přesunul blíž ke svému příteli a přikývl. „Znovu nabíjím na tři, dva, jedna. Připraven k palbě.“

„Připraven k palbě. Tři, dva, jedna, pal,“ řekl Talwar.

Samad odpočítal v duchu dalších pět vteřin. „Začneme,“ prohlásil. Ještě naposled se podíval na letadlo a pak na aplikaci ve svém iPhonu. Aplikace letadlo správně identifikovala jako let Delta číslo 2965. Samad vlezl zpátky do auta a přeběhl zrakem po řidičích v autech kolem nich. Ani jeden z nich nezvedl oči od svého mobilu. Nebyla by to ironie osudu, kdyby se Talwar přece jen mýlil? Tihle Američani jsou tak okouzlení a hypnotizovaní svou technikou, že je od jejich aplikací, od her, videí na YouTube a od sociálních sítí opravdu neodtrhne snad ani střela odpálená z ramene hned vedle nich. Nakonec ovšem – čemu se také divit? Chodí po nákupních střediscích jako přízraky, tupě zírají na malé displeje, které svírají v ruce, nezvednou oči, vůbec jim nepřijde na mysl, že oni tři zde již mají v rukou oheň, který navěky spálí jejich duše.

„Žádné problémy nevidím,“ pronesl Talwar. Ještě jednou u zadních dveří dodávky zkontroloval odpalovací zařízení. „Baterie je plně nabitá.“

Samad přikývl. „Alláhu akbar.“

Muži to opakovali po něm. Když odjížděli, Samad si vzpomněl na otázku, kterou mu položil Talwar: „Co budeme dělat, až to všechno skončí? Kam půjdeme? Zpátky domů?“

Samad tehdy zavrtěl hlavou. „Domů už nikdy nemůžeme.“

Rojasova rezidence

Cuernavaca, Mexiko

90 kilometrů jižně od metropole

Hodiny ukazovaly 1.21 v noci. Jorge Rojas vyhekl, přehodil si paži přes čelo a zavřel oči. Alexsi ležela vedle něj a klidně spala. Rojas měl dojem, že kdesi v dálce zaslechl zvuk rotoru vrtulníku – určitě nějaká další policejní honička. Veškeré podobné úvahy vypudil z mysli a nechal se znovu unášet do tmy.

Misión del Sol

letovisko a lázně

Cuernavaca, Mexiko

Miguel se obrátil na druhý bok; Sonia byla pryč, ale dveřmi vedoucími do koupelny luxusní vily, kterou si zamluvili na noc, pronikal dovnitř kužel světla podobný klínu. Sáhl po telefonu, aby se podíval, kolik je hodin, telefon však na nočním stolku neležel, třebaže si byl téměř naprosto jistý, že ho tam odložil. Hmmm. Asi zůstal v kapse kalhot. Světlo v koupelně pomrkávalo, uvnitř se pohyboval stín. Třeba jí není dobře. Užili si spolu pěkný den, ačkoli on stále pociťoval jakousi neurčitou úzkost a Sonia jako kdyby se mu někam vzdalovala. Na milování neměl ani jeden z nich náladu, takže si chvíli povídali jen o restauraci a o vodopádu a potom se vrátili do hotelu; prošli se nádhernou zahradou plnou vůně tropických květin, pak šli dovnitř, dali si masáž a zákusek. Miguel zavolal otci a pověděl mu, kde jsou. Dělal, že neví o dvou otcových osobních strážcích, kteří je zpovzdálí sledují.

Světlo v koupelně zhaslo. Slyšel Soniu, jak se po hmatu vrací k posteli; předstíral spánek. Sonia vklouzla vedle něj a přitulila se k jeho zádům.

„Není ti nic?“ zašeptal.

„Ne, jen mě trochu bolel žaludek. Budem spát…“

Rojasova rezidence

Cuernavaca, Mexiko

90 kilometrů jižně od metropole

Fernando Castillo měl vždycky na nočním stolku tři věci: telefon, pásku na oko a berettu, kterou mu otec dal k jedenadvacátým narozeninám. Na pažbičce byla zlatá intarzie kovboje; podobal se jeho otci, rančerovi. Castillo z ní střílel jednou či dvakrát v roce, aby měl jistotu, že její mechanismus dobře funguje.

Zprvu nevěděl, co ho vlastně probudilo: bušení rotoru vrtulníku, vibrování telefonu nebo slabounce slyšitelný sykot kdesi venku, Zachvěl se, prudce se posadil a ohlásil se do telefonu; volal strážný, který sledoval kamery instalované v suterénu.

Castillo poslouchal hlášení a mezitím šel k přístěnku, kde vzadu stál velký trezor, dost velký, aby se do něj vešly desítky pušek nebo ještě účinnějších zbraní.

Black Hawk UH-60 mexického námořnictva

cestou k Rojasově rezidenci

01.31 místního casu

Bylo rozhodnuto vpadnout dovnitř jako tým, s připravenými zbraněmi, ale bez toho, aby přerušili dodávku elektřiny, jak měli původně v úmyslu. Dalo se předpokládat, že Rojas má až nadbytek bezpečnostních zařízení pocházejících snad z celého světa. Nejdůležitější bylo dům a okolí uzavřít kordonem před tím, než začne vlastní přepad. Pokoušet se obejít každé z bezpečnostních opatření tak, aby dovnitř mohl proklouznout agent a zjistit, kde se Rojas nachází, by si vyžádalo příliš mnoho času – a uvnitř by se tak jeden muž ocitl proti zatím neznámému počtu protivníků. Takové riziko museli snížit na co nejmenší míru a naopak co nejvíc zvýšit vyhlídky na to, že Rojase dostanou, a současně si vytvořit možnost zajmout nebo zabít jeho lidi – nejbližší společníky, sicarie –, kteří také mohou být uvnitř. Na hrdinské činy jednotlivce nebyl ani čas, ani místo; a nebyl tedy ani čas udělat něco, co by lidi uvnitř varovalo jako něco neobvyklého nebo mimořádného – třeba způsobit výpadek elektřiny.

Moore kdysi spoléhal jen sám na sebe, Frank Carmichael a zařazení do jednotky SEAL ho však naučili pracovat v týmu, a proto s těmito opatřeními bezvýhradně souhlasil.

Ano – udeří v časných ranních hodinách, jako tým. A udělají to nyní, protože jak je Sonia ujistila, Rojas bude doma. Pokaždé, když volala otci do Španělska, byl hovor přesměrován do Langley. Dvě její nejčerstvější zprávy se zmiňovaly o tom, že Rojas je v poslední době velice nervózní a možná má v plánu zanedlouho vycestovat.

Likvidace dvaadvaceti strážných, které Rojas rozestavil kolem budovy, v dvouakrové zahradě a podél cihlových zdí obklopujících pozemek, už začala.

Hlavní brána, vysoká tři metry, byla zhotovená ze železa a zdobená tepanými listy, po obou stranách měla kamenné sloupy vysoké nejméně čtyři a půl metru. Naproti bráně, na druhé straně ulice, zastavil Ford F-250 s „minikomandem“. Uvnitř byli tři Sotovi muži. Pustili se neprodleně do díla, ještě než Rojasovi strážní stačí zareagovat. Na jakémsi zábradlí – tyčích upevněných ke korbě automobilu – byl namontován čtyřicetimilimetrový automatický granátomet CIS (Chartered Industries of Singapore). Odpaloval 350 až 500 střel za minutu úsťovou rychlostí 242 metrů za vteřinu. Granátomet měl dostřel 2200 metrů, byl opatřený sklopným hledím, podávači mechanismus sestával z pásu s granáty 40 x 53 milimetrů. Nebyly tříštivé, nesly modifikovanou, nesmrtící verzi derivátu opia Kolokol-1, vyvinutého v sedmdesátých letech vojenským výzkumným ústavem se sídlem nedaleko Leningradu. Droga působí v několika málo vteřinách a hlídky venku vyřadí na dvě až šest hodin. Podle zpravodajských poznatků ruská Specnaz po útoku teroristů na moskevské divadlo v říjnu 2002 použila zřejmě aerosolovou verzi tohoto plynu. Výsledkem byla smrt nejméně 129 rukojmí. Mooreovi, Towersovi i ostatním ze sil FES bylo celkem jedno, jestli náhodou zahyne některý z Rojasových hlídačů, naproti tomu usilovali o to, aby došlo k co nejméně úmrtím Rojasova personálu – služebných, kuchařů i dalších. Mexičané byli s Američany zajedno v tom, že díky těmto ohledům si získají ještě větší slávu.

Jeden ze Sotových mužů začal odpalovat válcovité plynové granáty. Syčící munice obloukem přelétala bránu a dopadala na strategicky zvolená místa, co nejblíž ke strážným. Další muž s kulometem M240 stál na korbě, aby střelce granátů chránil před případným napadením někým, kdo by byl venku před branou. Za volantem seděl řidič připravený okamžitě vyrazit pryč, kdyby se dostali pod silnou palbu.

Podle Sotova plánu každou ulici v okolí rezidence uzavřela téměř stovka mužů. Použili k tomu další nákladní automobily uzpůsobené pro přepravu komand a vedle toho i několik ruských osmikolových obrněných transportérů BTR-60 a BTR-70. Pohled na ně určitě vyděsí místní obyvatele a nepochybně i Rojasovy lidi.

Moore seděl vedle Towerse v Black Hawku UH-60. Vrtulník měl na boku a vespod mezi koly podvozku nápis MARINA. Mexický pilot, druhý pilot a dva střelci, obsluha rotačních minikulometů, čekali na signál „vyrazit“, vydaný některým ze Sotových mužů dole.

Soto, sedící vedle Moorea, udržoval kontakt se svým týmem na zemi. Mise začne v 01.34. Jeho muži hlásili, že někteří strážní utíkají do domu, snaží se uprchnout před účinky plynu. To nebylo nic nečekaného; útočný tým je „zaměstná“, hned jak budou proraženy vchody do přízemí. Tým měl v úmyslu vtrhnout dovnitř kuchyňskými dveřmi, dveřmi do ložnice majitele rezidence, posuvnými dveřmi v obývacím pokoji, garážovými vraty a hlavním vchodem. S těmito překážkami si poradí výbušniny a beranidla.

„Jsme připravení jít do toho,“ zakřičel Soto do interkomu. Sundal si přilbu a nasadil si plynovou masku. Ostatní si je už nasadili.

Black hawk se ostře stočil; Moore se musel pevněji chytit hrany vedlejšího sedadla. Naproti němu seděli tři muži od FES, koleny se málem srazili s Mooreovými. Ke svým podivně vyhlížejícím maskám měli černé bojové přilby a uniformy, pod blůzami měli těžké kevlarové vesty, na prsou taktickou vestu s váčky a kapsami na nože, rezervní munici, granáty, pouta na suchý zip, na baterku, kompas a na polní láhev, pod taktickou vestou měli těžké opasky na pistoli. Moore byl oblečený a vybavený podobně, na ramenou, na zádech a na prsou měl výložky zařazující ho mezi vojáky „Mariny“. Své dvě osvědčené pistole Glock, nyní bez tlumičů, měl na boku ve speciálních „taktických“ pouzdrech typu TAC ŠERPA. Také mu dali vybrat mezi AK-103, M16A2 a karabinou M4. Museli se ho na tohle vůbec ptát? Samozřejmě že si zvolil karabinu M4A1 s úpravou pro zvláštní operace (SOPMOD) s ozubenými montážními lištami RIS, s vyskakovacím hledím a s teleskopickým trojbodovým zaměřovačem ACOG 4x společnosti Trijicon. Moore se považoval za muže snad přímo osudem předurčeného pro střelbu z této zbraně, byla přesně typ, jaký často používal při akcích SEAL. Puška M16, z níž střílel ze střechy Zú?igova domu, mu tehdy dokonale padla do ruky, s puškou M4 si však připadal, jako kdyby držel v rukou milion dolarů. Nyní ji svíral mezi koleny a namáhavě dýchal přes filtr masky. Čekal, až se stroj znovu stočí a zahájí sestup. Motor vrtulníku pracoval na plné obrátky.

V zadní části zahrady, kus výš do vrchu, stála menší budova – garáž pro dvě auta. Bylo v ní uloženo i nářadí na údržbu trávníku a domu, navíc v ní byly uloženy i zbraně strážných.

Několik jich tam už pádilo. Pilot vystoupal o něco výš a hlásil střelcům, že cíle jsou v dohledu. Oba spustili palbu, doslova rozpoutali peklo. Hlavně jejich zbraní se otáčely, výstřely duněly a na budovu letěly stopovky jako rudé laserové paprsky. Zdi se pod lavinou střel ráže 7,62 milimetrů začaly hroutit. Střelec na levé straně srazil tři strážné. Ti se už dostali blízko ke garáži; reflektory nad vraty garáže, spínané čidly reagujícími na pohyb, se rozsvítily a v jejich světle se ukázala zkrvavená těla. Ještě sebou škubala.

Moore si ani nestačil udělat celkový přehled o situaci a pilot už zahájil prudký sestup nad opalovací terasu na jihozápadní straně domu.

Střelec na pravé straně vsunul paži pod jedno ze dvou stočených lan pro rychlé slanění, ležících na podlaze a ukotvených na výsuvném rameni nad otevřenými dvířky kabiny. Lana byla čtyřpramenná, kruhového průřezu, takže se méně kroutila a umožňovala mnohem pevnější úchop než lana hladká a také lepší ovládání rychlosti sestupu, když člověk lano svíral pohybem připomínajícím ždímání kusu látky. Lana byla svinutá do kotouče o průměru pneumatiky nákladního automobilu. Střelec shodil jedno po druhém dolů.

V rychlém slanění z vrtulníku Moore nebyl žádný začátečník, takové slaňování znovu a znovu celé víkendy procvičoval, až by dokázal slanit třeba ve spánku. Když člověka někam vysazuje námořnictvo, na žádné dlouhé loučení nebo děkování za pohostinné přijetí není čas, do člověka prostě bez cirátů zezadu strčí, vyšoupnou ho z vrtulníku a už se jede dolů. Jak Mooreovi radil už mnohý velitel výsadku: Buď připraven.

„Lana jsou venku,“ zahulákal španělsky velitel; pak vyhlédl dolů. „Lana dopadla na terasu. Volno. Vpřed, vpřed!“ Ukázal na Moorea a Towerse. Stáhli si bezpečnostní pásy a vstali.

Moore si přehodil na záda M4, přesvědčil se, že jednobodový nosný popruh drží pevně. Přešel k lanu na pravé straně, Towers k lanu na levé straně.

„Ještě zkoušku vysílačky,“ řekl Towers.

„J-jedna, tady J-dva, slyším,“ odpověděl Moore. Po straně obličeje měl tenoučký mikrofon spojený se sluchátkem v uchu, menším, než je běžná souprava Bluetooth.

„Tady Marina Jedna, slyším vás taky,“ dodal Soto.

Moore sevřel lano, zkusil, jestli ruce v tlustých rukavicích svírají lano pevně a spolehlivě. Vyklonil se, zhoupl se ven a zahájil sestup. Lano pevně svíral mezi botami. Pohlédl nahoru; Towers už byl na laně také, jen o metr výš než on. Moore poněkud zrychlil sestup a natáhl krk, aby viděl dolů a mohl lépe kontrolovat rychlost a sledovat, jaká vzdálenost k zemi mu ještě zbývá.

V tu chvíli uslyšel tupě znějící, zdušený úder do trupu vrtulníku. Vzápětí zaduněla exploze, která mu rvala uši, div mu nepraskly bubínky. On i Towers se i s lany zřítili dolů.

Moore téměř nestačil vnímat, co se nahoře nad ním děje, ucítil jen horkou vlnu, která ho zaplavila a i s lanem ho vlekla pryč od terasy směrem k trávníku.

Fernando Castillo sundal z ramene zařízení pro odpalování raketových granátů a rozběhl se zpátky do domu. Vběhl dovnitř skleněnými posuvnými dveřmi vedoucími do dvora. Rozkašlal se, udělalo se mu špatně od žaludku – než si stačil nasadit plynovou masku a z přístěnku vyndat granátomet, trochu se nadýchal plynu.

Castillo, Rojasova pravá ruka a velitel ostrahy, měl připravené plány pro každou situaci, kterou si dokázal představit. A útok slzným plynem nebo jakoukoliv jinou chemikálií nebyl příliš tvůrčí nápad.

Už zavolal šéfovi, vyzval ho, aby si šel do trezoru pro pušku, ozbrojil se a nasadil si plynovou masku. Pak ať sejde do suterénu, tam spolu projdou oním trezorem v trezoru a odtud pak dál do tunelu vedoucího svahem ke garáži pro dvě auta. Tam stojí Castillův obrněný mercedes. Castillo se mezitím pokusí útočníky co nejdéle zadržet.

Vrtulník, celý v plamenech, se zřítil vedle garáže na svah kopce, listy rotoru odlétly, jako kdyby byly z pouhého plastu. Ozvala se sekundární exploze a po svahu se rozlila ohnivá stěna hořícího paliva.

Castillo měl jen vteřinu na to, aby se odvrátil, odhodil granátomet a zvedl pušku. Okna se tříštila dávkami střel, přicházejícími jakoby ve vlnách. Castillo se vrhl na zem a přikrčil se za pohovku. V tom okamžiku místnost zasypala další dávka a Castillo uslyšel dupot bot blížících se vojáků.

Jorge Roj as uslyšel střelbu, sykot plynu a mnohem hlasitější hukot motoru vrtulníku. Přešel k oknu. Uviděl automobil, zaparkovaný na druhé straně ulice, a na něm vojáka odpalujícího granáty na jeho dům. Potom mu volal Castillo.

Zdálo se, že pro Rojase si přišel samotný bůh.

Rojas si přál, aby měl takovou odvahu, jakou měl bratr – jednoduše vyjít ven a postavit se útočníkům čelem, tváří v tvář. Jenže on musí prchat. Útěk pro něj znamená vše.

Oblékl si tedy přes hedvábné pyžamo neprůstřelný svrchník, do trezoru se zbraněmi si došel pro AK-47 a rezervní zásobník, vzal také plynové masky, na kterých Castillo tolik trval, a vyzval Alexsi, aby šla do suterénu. Byla strachem bez sebe. „Jdi do suterénu!“ musel na ni dvakrát zaječet. Nasadila si masku a vyběhla ven z místnosti.

Rojas zatelefonoval Miguelovi. Syn se neohlašoval, ozvala se jen hlasová schránka.

Potom k němu ze zadního dvora dolehl zvuk, jako když udeří hrom. Stěny se třásly, Rojas se zapotácel a ztratil rovnováhu.

Moore a Towers dopadli z výše asi tří metrů na trávník a kotoulem se vrhli stranou. Vrtulník se převracel z boku na bok a padal za nimi. V okamžiku, kdy narazil do země, oba vtiskli obličeje do trávy. Zahradami se rozlehlo zahřmění exploze, z palivových nádrží vrtulníku vyšlehly plameny, od trosek se hnal vzduch ve žhavě horkých vlnách. Motory dosud kvílely, vrtulník však už začal pohlcovat oheň.

„Panebože,“ zasténal Towers do vysílačky. „Soto a ti druzí…“

Z domu uslyšel práskání výstřelů, rozpoutala se tam bitva. Musel to být větší počet zbraní – zbraní Sotových lidí a do toho přinejmenším jeden AK-47.

Moore zaklel. „Jdeme, pohyb!“ zakřičel, vyskočil a s puškou namířenou před sebe vyrazil směrem k domu.

Towers ho následoval, pušku také připravenou. Oba, stále ještě zadýchaní, pádili k posuvným skleněným dveřím. Ty již vyrazil první útočný tým, jehož úkolem bylo zajistit přízemí.

Moore toho člověka zprvu neviděl, slyšel jen třaskání jeho zbraně. Otočil se tím směrem. Uviděl postavu s odkrytou hrudí a s plynovou maskou na obličeji, právě si prudkým pohybem přikládala k rameni pažbu AK-40. Moore si nebyl jistý, měl však dojem, že zahlédl pásku přes oko. Pokud se nemýlí, je to Fernando Castillo, velitel Rojasovy ostrahy.

V okamžiku, kdy se chystal sám vystřelit, Towers vykřikl a skácel se na koberec kousek od jeho boty.

Moore potlačil nutkání pohlédnout dolů na svého společníka. Vypálil, jeho dávka však jen prolétla vzduchem v místě, kde se předtím útočník nacházel.

Moore vyskočil na kávový stolek, odtud se vrhl směrem k pohovce a znovu vypálil v domnění, že muž se přikrčil za pohovkou, ale když dopadl na koberec, viděl ho, jak pádí přilehlou chodbou pryč.

„Maxi,“ ozval se ve vysílačce Towersův hlas, „Maxi…“

Jako na daný signál se odkudsi zpředu rozlehla domem divoká palba automatických zbraní. Tříštilo se sklo, do řachtání výstřelů se mísily neznámé hlasy a kletby ve španělštině.

Rojas běžel do suterénu, dýchal rovnoměrně maskou. Vtom spatřil v obývacím pokoji vojáka sklánějícího se nad padlým druhem. Za nimi, za vyraženými zadními dveřmi, uviděl další střelce, ženoucí se k domu. Co to je za prevíty? A jak to, že nikdo nezavolal a nevaroval ho? Za tohle budou ještě padat hlavy.

40. ZMĚNA PLÁNŮ

Rojasova rezidence Cuernavaca, Mexiko 90 kilometrů jižně od metropole

Towers dostal kulku do pravého bicepsu, další do ramene, tam pronikla kevlarovou vestou. Rána v bicepsu byla jen škrábnutí, v rameni však měl ošklivý průstřel.

„Jestli teď pláchne, ztratíme ho definitivně,“ prohlásil Towers. „Jděte po něm!“ naléhal.

„Až vám seženu zdravotníka.“ Moore sáhl k opasku a stiskl knoflík. „Marino-dva, tady J-dva, příjem!“

Ve sluchátku zapraskala statická elektřina, potom se ozval hlas: „J-jedna, J-dva? Tady Marina-dva. S Marinou-jedna ztracen kontakt. Jste tam? Příjem!“

Byl to Sotův zástupce jménem Morales.

„Marino-dva, tady Moore. Potřebuju zdravotníka do obývacího pokoje pro Towerse. Přišli jsme o Sota při havárii, příjem.“

„Rozumím, J-dva. Zdravotníka posílám.“

Moore si vydechl úlevou. Vtom koutkem oka zahlédl nedaleko dvojích dveří na opačné straně pokoje pohyb. Jedny byly dokořán, za nimi bylo vidět široké schodiště. Ke schodišti se hnala postava v plynové masce a ve svrchníku. Moore se za ní rozběhl. Nebyl si jistý, ale výška, vlasy a vůbec celá postava mu připomínaly Rojase.

Kdesi v přízemí zuřila přestřelka mezi Sotovými muži a nejméně dvěma Rojasovými strážnými. Moore už byl na schodišti a s M4 připravenou k palbě pádil po tlustém koberci dolů.

Rojas prchal dlážděnou chodbou. V tu chvíli se rozsvítilo světlo. Vzápětí, necelé dvě vteřiny poté, došlo kdesi vzadu k explozi a do podzemní garáže, kde měl Rojas automobilové veterány, se sypaly kusy stěn, trámů a betonu. Jediný pohled mu stačil, aby pochopil, co se děje. Útočníci udělali díru do stropu. Ukázalo se lano, pronásledovatelé se chystají spustit se dolů.

Rojas celý zadýchaný doběhl k jednomu z trezorů, vyťukal kód a identifikoval se otiskem prstu. Potom si uvědomil, že má-li se sejmout obraz sítnice, musí si sundat masku. Zhluboka nabral dech, masku povytáhl a přiložil oko na patřičné místo. Následoval záblesk laseru. Potom Rojas vložil prst do trubičky k odebrání vzorku krve.

Spatřil prvního vojáka, spouštějícího se po laně do garáže. Vytáhl z kapsy svrchníku pistoli a vypálil na něj. Voják musel lano pustit a seskočit. Skryl se za Ferrari 166 Inter.

Po něm se začal spouštět další voják. Rojas odstoupil od trezoru a čekal. Ozval se tupý úder, dveře trezoru se se zasyčením otevřely. Rojas vběhl dovnitř a nadechl se, vzduch uvnitř by měl být čistý. Byl. Jenomže dveře trezoru nešly zavřít, byly opatřené jistícím zařízením, které nedovolovalo, aby někdo omylem zůstal zavřený uvnitř.

Rojas utíkal dál. Míjel stovky uměleckých předmětů, jednotlivé kusy nábytku uspořádané do řad, krabice s knihami a bedny a vitríny se střelnými zbraněmi. Byla tu i sbírka vinylových gramodesek, celkem deset tisíc kusů, každé album bylo uložené ve zvláštním plastovém pouzdře. Sofia tuhle sbírku milovala, někdy se jí probírala celé hodiny. Rojas již doběhl k zadní stěně. Zde stály dva velké stojany na koberce, na nichž byly zavěšené turecké koberečky a perský hedvábný koberec ze šestnáctého století. Koupil jej v aukční síni Christie’s za 4,45 milionu amerických dolarů. Byl to jeden z nejdražších koberců na světě.

Odstrčil stojany stranou. Ukázaly se kovové dveře s otočným číslicovým kotoučem. Rojas nastavil kombinaci, datum výročí své svatby. V zámku to dutě klaplo. Rojas přizvedl kliku nahoru a přitáhl dveře k sobě.

Začala se ho zmocňovat panika, představoval si sám sebe, jak je chycen a jak všechno tohle musí vysvětlovat Miguelovi. O svém bratru Estébanovi mu nikdy nepověděl, nepověděl mu ani o tom, jak byl bratr zabit, jaký on sám měl pocit, když držel v rukou brokovnici, o tom, jak zoufale toužil po pomstě. Nikdy mu nepověděl, s jakým úsilím budoval své podniky, jaká rizika při tom podstoupil, nikdy mu neřekl, kolik bezesných nocí přetrpěl, aby mohl svému chlapci dát všechno, o čem by se mu byť jen zazdálo – všechno. To však teď nebude k ničemu. Žádné omluvy, žádné vysvětlování nezmění nic na tom, že jeho lež znamená smrt.

A dnes v noci část bytosti Jorgeho Rojase zemře.

Střelba venku před trezorem ho jako mrazivý závan vrátila do přítomnosti.

V té chvíli mu jako blesk prolétla myslí otázka: Kde je Alexsi? Snad ji už nechytili?

Vpadl do místnosti široké necelé tři metry a dlouhé asi patnáct metrů. Rozsvítila se světla. Po obou stranách místnosti stály ocelové regály, prohýbající se pod tíhou peněz – amerických dolarů, milionů a milionů amerických dolarů, snad pěti set milionů, ne-li víc; to s jistotou nevěděl ani on sám.

Pohled na tolik peněz takhle na jednom místě by člověka dokázal doslova přikovat k podlaze – svazky bankovek, uložené lícovou stranou nahoru a tvořící zeleně skvrnité stěny. Rojas se kdysi zaobíral představou, že ty bankovky jsou stránky vyprávějící velkolepý, dlouhý příběh, kroniku jeho života. Nikoli – nejsou to peníze poskvrněné krví. Vzadu v trezorové místnosti byly další regály plné beden se střelnými zbraněmi a municí – žádné starožitné zbraně jako ty v trezorech vpředu, nýbrž „zabijáci policistů“ a improvizované nálože, propašované z Kolumbie, které mu dodali Samadovi muži. Úplně na konci byl betonový klenutý vchod a za ním tunel vedoucí do garáže na úbočí kopce. Stěny tunelu byly nejprve vyztuženy dřevem impregnovaným pod tlakem, potom dozděny škvárobetonovými tvárnicemi a zpevněny železobetonem. Byl to stejný tunel, jaký měl Rojas v úmyslu postavit mezi Juárezem a Spojenými státy, ještě důmyslnější než ten, který byl Castillo nucen zničit.

Zamířil ke klenutému vchodu a k tunelu za ním.

Vzadu za ním se ukázal voják. Právě zvedal k rameni pušku.

Valley View Apartments

Laurel Canyon Boulevard

Studio City, Kalifornie

Samad seděl na posteli, slabá záře jeho mobilu vrhala na strop dlouhé stíny. Talwar, Niazi a ostatní z losangeleského týmu spali v ostatních pokojích. Samad každým okamžikem čekal telefonát od Rámáního, aby mu mohl hlásit, jak proběhla zkouška „nanečisto“. Přál si, aby Rámání zavolal co nejdřív, protože se cítil naprosto vyčerpaný, úplně na dně, jeho oči byly pouhé úzké štěrbiny. To, k čemu se chystali – složitá a odvážná akce, vyžadující nesmírnou vůli – na něj doléhalo jako těžké břímě. Nikdy by otevřeně nepřiznal žádný pocit viny, ale čím víc se osudný okamžik blížil, tím byly jeho výhrady vyhraněnější a hlubší.

Problémem byl jeho otec. Ta stará fotografie jako kdyby k němu promlouvala, sdělovala mu, že tohle není to, co si Alláh přeje, že zabíjet nevinné není Alláhova vůle, naopak, nevěřící je třeba poučit o tom, že žijí v omylu a setrvávají v něm, ne je kvůli jejich omylu vraždit. Stará fotografie připomínala Samadovi den, kdy mu otec dal sáček plný čokoládových bonbonů. „Odkud to máš?“ zeptal se tehdy Samad. „Od amerického misionáře. Američané nám chtějí pomáhat.“

Samad sevřel pevně víčka a zaťal pěsti, až se mu nehty zaryly hluboko do kůže – jako kdyby tak mohl ze své bytosti odplavit vinu, vypotit se z ní jako při horečce. Potřeboval meditovat, pronášet k Alláhovi hlubší modlitby a žádat ho, aby mu seslal do duše mír. Zadíval se na korán.

Proroku, povzbuzuj věřící k boji! Bude-li mezi vámi dvacet vytrvalých mužů, porazí dvě stě, bude-li jich mezi vámi sto, porazí tisíc nevěřících, neboť to jsou lidé nechápaví.

Ze zamyšlení ho vytrhlo vibrování telefonu. „Ano, mulláhu Rámání, jsem tu.“

„A jde všechno dobře?“

„Bůh je veliký. Zkouška proběhla dokonale, totéž jsem slyšel od ostatních týmů. Problémy nejsou žádné.“

„Výborně. Mám další zprávu, o kterou se s tebou chci podělit. Uzavřel jsem dohodu se sinaloaským kartelem. I když Zú?igu zabili, jeho následník-jeho švagr – mi slíbil, že zachová stejnou dohodu, jakou jsme měli s Rojasem. A ještě lepší je, že nám zprostředkoval kontakt s kartelem ze Zálivu, aby se naše dodávky zdvojnásobily. Juárezský kartel už nepotřebujeme. Přístup pana Rojase se mi beztak nikdy nezamlouval.“

„Když jsem s ním mluvil, nebyl nijak příjemný.“

„To už je teď jedno. Zítra s tebou znovu promluvím, Samade. Žij blaze. Alláhu akbar.“

Rojasova rezidence

Cuernavaca, Mexiko

90 kilometrů jižně od metropole

Moore tu postavu pronásledoval dolů po schodech a dál suterénem až ke dvojici trezorových místností. Potom však na něj kdosi začal střílet zezadu. Musel zalehnout hned za otevřenými dveřmi trezorové místnosti a zůstat bez hnutí. Neměl žádnou možnost prosmýknout se dál dovnitř.

Posadil se na paty a opatrně vyhlédl. Na vzdáleném konci suterénního prostoru uviděl muže krčícího se nedaleko jednoho z aut. Když muž zvedl hlavu, pod maskou se ukázala černá páska přes oko. Moore na něj vypálil dávku tří střel. Zahnal ho a donutil ho odplazit se do lepšího úkrytu.

Moore se nyní mohl pohnout. Zvedl se a chystal se tryskem běžet dál do trezorové místnosti. Zde v suterénu s ním byli ještě tři Sotovi muži, svědčila o tom přestřelka mezi nimi a jednookým Castillem. Moore zavolal Marinu – dva, aby trojici vyzvala, ať se soustředí na Castilla. „A postarejte se, ať vědí, že já jsem v trezorové místnosti,“ dodal.

Sotovi muži spustili hustou palbu směrem, kde se ukrýval Castillo. Moore se protáhl kolem dveří a vyrazil dál, propátrával každý kout, každou škvíru, nahlížel pod každý kus nábytku a za zavěšené koberce, tam všude se mohl někdo skrývat. Je to trezorová místnost. Jak daleko se ten člověk mohl dostat? Potom ale – tamhle, přímo před ním, za stojany s koberci: další dveře se zámkem na číselnou kombinaci. A jsou pootevřené.

Srdce mu divoce bušilo. Ale co – kčertu se vším. Strhl si plynovou masku, nyní potřeboval mít v pohotovosti všechny smysly. Vzduch je zřejmě v pořádku, alespoň tak mu pro tuto chvíli připadal. Už ve výcvikovém táboře pro nováčky a později u jednotky SEAL prošel rozsáhlým výcvikem s různými druhy plynu v komoře zvané Confidence Chamber, „komora důvěry v sebe sama“. Výcvik probíhal s maskou i bez ní. Po úspěšném absolvování často následovalo zvracení a k tomu se připojilo zarudnutí očí. Výhodou bylo, že si zvýšil vitální kapacitu plic. Zhluboka nabral dech, zadržel jej a potom –

Přitáhl dveře k sobě, otevřel je a protáhl se kolem nich dovnitř. Pozorně zrakem propátrával vnitřek místnosti.

Všechno obsáhl jediným pohledem – regály, sloupce bankovek, na vzdáleném konci zbraně a bedny s municí, vstup do tunelu pod betonovým arkýřem…

Vzápětí ho jako elektrická rána zasáhl další obraz, který mu málem vyrazil dech: Rojas, v ruce samopal AK-47.

Zareagoval rychleji, než Moore čekal; padl na zem vedle jedné police se zbraněmi a vypálil dávku.

Mooreovi zabubnovaly do levé strany prsou dvě střely. Srazily ho dozadu k jednomu regálu s penězi a připravily ho o dech. Vypálil také, ale jeho střely šly daleko mimo, zaryly se do „stěny“ z bankovek.

Rojas se vrhl na zem. Udeřil se přitom tvrdě do lokte a zbraň mu vypadla z rukou.

Moore nabyl rovnováhy a přisedl k zemi. Zahlédl, jak se Rojas chystá zbraň sebrat. Ten si však již uvědomil, že ho Moore má – na nic dalšího už není čas ani šance. Zvedl jednu ruku dlaní dopředu, potom druhou.

„Vstaňte!“ přikázal mu Moore.

Rojas uposlechl. Zbraň nechal ležet, bos a se zvednutýma rukama vykročil k Mooreovi.

Tak tohle je nejbohatší muž z celého Mexika. Všude kolem sebe má kořist z války vedené proti Mexiku, Spojeným státům a ostatnímu světu. Stavěl nemocnice a školy, a přitom se dvory právě těch škol šířila jako rakovina nákaza šířená jeho impériem. Budiž – aťsi je to světec, ale jeho bílý hábit je nyní zakrvácený, jeho kapsy jsou plné útrap milionů lidí. A samozřejmě je tak zahleděný do sebe, že nemá tušení, kolik lidí zemřelo jeho vinou.

Některé z nich Moore znal, jejich duchové ho tížili na duši. Nebýt tohoto okamžiku, této noci, jejich smrt by byla marná, ale takhle…

Rojas zavrtěl hlavou a upřel na Moorea vzteklý pohled. „Tenhle váš přepad, s tak zoufalou snahou stavěný na odiv… A tohle všechno ostatní? Myslíte, že to někam povede? Zatknete mě, a já z vězení stejně nakonec vyjdu.“

„To vím,“ odtušil Moore. Místo pušky si vzal jednu z pistolí Glock, s nábojem v komoře. Namířil Rojasovi na hlavu. „Já jsem vás ale nepřišel zatknout.“

Castillo se vleže opíral o jeden z Rojasových autoveteránů, corvettu z roku 1963. Umíral, měl prostřelený krk. Vtom uslyšel z nitra trezorové místnosti osamocený výstřel. Sundal si masku, stáhl si i pásku z oka a začal se modlit k Bohu, aby si už vzal jeho duši. Byl to dobrý život a on doufal, že i konec bude takový. Čím kdo zachází, tím i schází – on kulkami, a kulkou má tedy i zemřít. Jen si přál dozvědět se, jestli seňor Rojas uprchl. Kdyby nyní zemřel s vědomím, že ano, naposled by vydechl a odcházel z tohoto světa s úsměvem. Jorgemu Rojasovi vděčí za všechno.

Sotovi muži zajali šéfkuchaře, několik dalších sloužících a ženu – Alexsi, Rojasovu přítelkyni. Jakmile byl dům zajištěn, Towers, stále s rukou v pásce, se přidal k Mooreovi. Nastoupili do jednoho z civilních aut, zaparkovaných za rohem. „Škoda že jste ho musel zastřelit…“

Towers zvedl obočí, dožadoval se podrobností.

Moore uhnul očima a sedl za volant. „Zmizíme, než ten cirkus začne. Musíme sebrat Soniu a jet na letiště.“

Misión del Sol

letovisko a lázně

Cuernavaca, Mexiko

Miguel uslyšel zaklepání na dveře. Vzhlédl, Sonia však už šla otevřít.

Vešli dva muži v krátkých kalhotách a v kabátech tmavé barvy. Sonia rozsvítila. Miguel přimhouřil oči, prudké světlo ho oslňovalo.

„Sonio, co to kčertu má být? Co je to za chlapy?“

Přistoupila k posteli a umlčela ho pohybem otevřených dlaní. „Klid, tihle hoši patří k mému týmu.“

„Tvému týmu?!“

Zhluboka se nadechla, její pohled bloudil po místnosti, jako kdyby jen s námahou hledala slova. Vlastně je skutečně hledala. „Podívej – jde o tvého otce. Vždycky šlo vlastně jen o něj.“

Miguel se vymrštil z postele, jako kdyby se na ni chtěl vrhnout, ale jeden z mužů ho zlostným pohledem zarazil.

„Sonio, o co tu jde?“

„O to, že se s tebou loučím. A o to, že je mi to líto. Jsi mladý, máš před sebou velkou budoucnost – i přes to všechno, co tvůj otec spáchal. Chci, abys tohle věděl.“–

Miguel se roztřásl, její slova ho připravila o dech. „Kdo vůbec jsi?“

Její hlas ochladí, ztvrdl, zazněl v něm cizí, podivně věcný tón. „Určitě ne ta, kdo si myslíš, že jsem. A ani tvůj otec není ten, kdo si myslíš, že je. Ohledně něj jsi měl pravdu.“

„Měl?!“

„Musím jít. Už mě neuvidíš.“ Hodila mu jeho mobil. „Opatruj se, Migueli.“

„Sonio?!“

Kráčela ke dveřím, oba muži s ní.

„Sonio, doprdele, co má tohle všechno znamenat?“

Neohlédla se.

„SONIO, NEODCHÁZEJ! NEMŮŽEŠ ODEJÍT!“

Jeden z mužů se otočil a směrem k němu píchl prstem do vzduchu. „Vy tu zůstaňte,“ varoval ho. „Nehněte se, dokud nebudeme pryč.“

Zavřel dveře. Miguel zůstal ohromeně stát, v myšlenkách si vybavoval všechno, co mu kdy Sonia řekla, všechny ty miliony lží.?

41. ZÁSAH

Gulfstream III

na cestě do San Diega, Kalifornie

02.30 místního času

Zpravodajská služba chtěla mít Moorea a Soniu co nejdřív pryč. Stejný příkaz dostal od nejvyšších míst Taktické jednotky hraniční stráže BORTAC i Towers. Jejich operace byla úspěšná, Soto a sedm jeho mužů však bylo zabito. O život rovněž přišli piloti black hawku a střelci. Hrozné zprávy, ale všichni to byli muži, kteří znali rizika a brali je na sebe.

Když si přijeli pro Soniu do hotelu, poněkud ji to zarazilo, ale v pár minutách už mluvila normálním tempem a děkovala Mooreovi, že jí v San Juanu Chamule zachránil život.

„A – tu kávu vám opravdu dlužím,“ prohlásila.

Mrkl na ni. „A taky že si ten dluh vyberu!“ odtušil.

V letadle se zabořila do sedadla, nevšímala si okolí a cele se věnovala svému mobilu. Moore si vážil obětí, které přinesla – celá se odevzdala Miguelovi, aby se dostala do Rojasovy blízkosti, do blízkosti člověka, který se chránil tak dobře, že splnit misi se stalo téměř nemožným úkolem. Byla mladá, přesto však pozoruhodně profesně zdatná; pochopila, jak rozvětvené jsou okolnosti toho, co dělá, i daň, kterou si to vybere na jejích citech. Nikdy však nezakolísala, neslevila z odhodlání úkol splnit. Zanedlouho nahlédla, že její mise může vést k „průvodním škodám“ v rodině. Rojas odsoudil syna k celým letům vyšetřování a zkoumání jeho bezúhonnosti. Kdo asi tak uvěří tomu, že Miguel Rojas nevěděl, co jeho otec provádí? Sonia mu na pomoc přispět nemůže, CIA se v žádném případě nesmí kompromitovat a dovolit jí, aby svědčila před jakýmkoli soudem, ať veřejným, či neveřejným. Mohlo by jí být dovoleno vypovídat na „uzavřeném“ zasedání před Kongresovým výborem pro výzvědnou činnost, to by však Miguelovi nebylo nic platné. Věděla to, byla si v celém rozsahu vědoma své zrady. Její síla na Moorea silně zapůsobila.

Mexičtí zdravotníci Towersovi obvázali ránu a zastavili krvácení, on však, hned jak s Moorem dorazí do San Diega, půjde do nemocnice, aby se mu dostalo dalšího ošetření. Potřeboval rameno zrentgenovat, potřeboval je vyšetřit magnetickou rezonancí a ránu sešít. Vstřel byl čistý, výstřel vzadu na rameni ale vypadal ošklivě, Towers však trval na tom, aby tohle všechno udělali až v San Diegu. Takže nyní pohodlně seděl vedle Moorea.

Moore měl jen pár škrábnutí na prsou, pouhý přídavek ke zraněním, která už utržil a jejichž počet narůstal již od samého začátku mise. V klíně měl laptop a díval se na mexické zprávy o přepadu Rojasovy rezidence. Opovržlivě se ušklíbl tomu, že média událost hodnotí jako „šokující odhalení tajného života, vedeného jedním z nejbohatších mužů na světě“. Zásluha za zdárný přepad byla podle plánu připsána mexickému námořnictvu, o účasti a přispění Američanů nepadla ani zmínka. Moore tomu nedokázal uvěřit, ale mexické úřady dovolily médiím natáčet v trezorových místnostech. Stěny z bankovek byly dávno pryč, o ty se už „postarali“ vojáci FES. Mexická vláda byla bezpochyby na vážkách – má té samostatně provedené, „divoké“ akci FES vyslovit uznání, nebo má mít zlost, protože akce nebyla nikým povolena? Nicméně vedla k pozoruhodnému objevu a stala se z ní velevýznamná součást prezidentových vztahů s veřejností v rámci jeho boje proti drogám.

Agentura Associated Press mezitím přišla s jinou reportáží, útokem na skladiště v džungli, tentokrát vedeným vládou. Skladiště patřilo Ramónu Ballesterosovi, známému vůdci kolumbijského kartelu, jednoho z kartelů vykazujících nejvyšší produkci kokainu a nejvyšší zisk. Kartel měl přímé vazby na mexický juárezský kartel (jak již předtím vyzradil Dante Corrales). Ballesteros byl kupodivu zajat živý. Moore se dostal ke zprávě CIA, dozvěděl se z ní, že útok na Ballesterosův tábor vedli kolegové agenti. Hurá. Další malá bitva vyhraná.

Towers dostál svému slovu a předal jména všech zkorumpovaných federálních policistů, která jim dal Gómez – celkem dvaadvacet jmen, mezi nimi i jméno, které všechny překvapilo, hlavně však přineslo skličující poznání: na Rojasově výplatní listině byl i ministr vnitřní bezpečnosti mexického federálního kabinetu. Jména dostala nejen federální policie, informace záměrně unikla také do médií a elektronickou poštou ji dostal i mexický prezident. V Juárezu a v dalších městech po celém Mexiku brzy vypuknou pouliční nepokoje takové, k jakým došlo před policejní stanicí v Delicias a o kterých podala zprávu Gloria Vega. Místní policisté žádali, aby zkorumpovaní šéfové byli vyhozeni. Towers již předtím prohlásil, že chce záležitost „popohnat“. Jistě, takhle se záležitosti popohánějí. Gómez věřil v možnost dohody při přiznání viny na trestném činu, bude však vydán k potrestání do Spojených států a tam bude obžalován ze spiknutí a vraždy, navíc ke všemu dalšímu, co na něj právníci ještě dokážou vyhrabat. Další malá vyhraná bitva.

Převlékač kabátů, sicario Dante Corrales, byl zařazen do programu na ochranu svědků, protože uváděl další jména a pomáhal kartel rozložit. Jeho sdělení týkající se vazeb kartelu s Afghánistánem a Pákistánem a místa pobytu Rámáního však podle sdělení Mooreových kolegů působících v té oblasti už bylo bezpředmětné. Moore poslal textovou zprávu Vazírovi, chtěl vědět, jestli zjistil něco víc o přívěsku Fatimina ruka a o skupině tálibánských bojovníků, jež podle Mooreova pevného přesvědčení pronikla do Spojených států. Zpravodajská služba stále nevěděla, kde se zdržuje Gallagher (sledovací zařízení si bezpochyby dal z ramene chirurgicky odstranit). Vědělo se jen, že právě on najal mládence, který přelakoval auta. Gallagher, jakožto agent v terénu, měl výcvik v tom, jak najít lidi, kteří si nepřáli být nalezeni, a současně byl odborník na to, jak sám proklouznout oky sítě. Celé roky se podrobně zabýval všemi různými způsoby, jež lidé používají k tomu, aby se skrývali – a samozřejmě poznal, které jsou účinné a které ne. Nalézt ho bude stát peníze, čas a další prostředky. A jak Moore usuzoval, také doslova horečné zaujetí pro věc.

Po chvíli usnul; letuška ho vzbudila a vyzvala ho, aby si sedl rovně a zapnul si bezpečnostní pás.

San Diego, Kalifornie

04.05 místního času

Po přistání Sonia prohlásila, že hned nasedne na další letadlo do Langley a tam podá zprávu svým lidem.

„Odvedla jste kus vynikající práce,“ řekl jí Moore. „Myslím to vážně.“

Nuceně se usmála. „Díky.“

Moore odvezl Towerse do nemocnice Sharp Memoriál, traumatologického centra nejvyšší úrovně. Když nemocniční sestry zjistily, že Towers je policista, jednaly s ním jako s majestátem a lékař se dostavil během pár minut. Moore se dozvěděl, že naštěstí přišli ve vhodnou chvíli, za pár hodin se sem začnou valit oběti autonehod, k nimž dojde v dopravní špičce – v traumatologickém centru velkého města nastane další běžný den.

Moore zatím seděl v čekárně a četl elektronickou poštu, zprávu od Slaterovy asistentky. Slater má v úmyslu uspořádat někdy odpoledne videokonferenci. Moore již obšírně hovořil se svými šéfy během letu.

Právě začal znovu upadat do dřímoty. Vtom jako kdyby se rozlehl výstřel horami. Moore zaklel a polekaně se probudil. Nebyl to však výstřel, vibroval jeho telefon. Volal Vazír. Moore vstal a vyšel ven do chodby.

„Jak se máte, příteli?“

„Já vím, že tam u vás je časně, ale musím volat. Původně jsem vám chtěl jen nechat vzkaz.“

„Co se stalo?“

„Nastaly potíže ohledně některých zvědů, které najali vaši lidé. A včera další bezpilotní letoun odpaloval střely a zabil jednoho z mých nejlepších informátorů. To musíte zarazit.“

„Hned jak domluvíme, zavolám na příslušné místo.“

„Nemůžu vám pomáhat, když vy nebudete pomáhat mně. Vaše agentura zaměřuje údery proti lidem, které potřebuju ze všeho nejvíc.“

„Vazíre, v tomhle vás chápu.“

„Tak dobrá.“

„Máte něco zvlášť pro mě?“

„Špatné zprávy. Do Spojených států pronikla tunelem mezi Mexicali a Calexikem skupina sedmnácti mužů. Přesně, jak jste se obával. Je s nimi Samad, člověk, který je Rámáního ‚pěstí‘, jsou s ním i jeho nejbližší společníci Talwar a Niazi. O Samadovi se ví, že nosil Fatiminu ruku.“

Moore sevřel pěsti a spolkl nadávku. „Potřebuju všechno, co se o těch lidech dozvíte, o všech sedmnácti. A potřebuju vědět, kde jsou Samad a Rámání… v téhle chvíli.“

„Už na tom pracuju. Rámání je tady, ale neustále se přemísťuje z místa na místo. A jak jsem říkal, pro mě to začíná být hodně nebezpečné. Zastavte útoky těch bezpilotních letounů. Ať se vaši lidé drží zpátky, abych pro vás mohl dál pracovat.“

„Jistě, zastavím to.“

Okamžitě zavolal Slaterovi. Právě byl na cestě do kanceláře. Pověděl mu, co mu sdělil Vazír. K tomu ještě dodal: „Potřebuju, abyste zastavil útoky bezpilotními letouny. Ať provádějí průzkum, ale žádné bombardování. Teď prozatím ne.“

„Potřebuju informace, které mi k něčemu jsou.“

„Žádné takové nedostanete, když budete zabíjet ty, kdo tam pracují pro mě. Zrovna se mi potvrdilo, že Samad už je tu. A má s sebou tým. Pomáhal mu Gallagher.“

„Spojím se s ministerstvem vnitřní bezpečnosti a zjistím, jestli je ochotné některé operace rozšířit a vyhlásit vyšší stupeň ohrožení teroristickým útokem.“

O určitých činnostech vlády týkajících se stupňů ohrožení bezpečnosti země nebyla veřejnost plně informována a Zpravodajská služba často nevěděla, jaké činnosti vyvíjejí ostatní ministerstva (nic překvapivého). Přísně tajné operace, jako třeba Soniina mise, se utajovaly dokonce i před ostatními složkami Služby. Jistá opatření už byla napadena u soudu jako nezákonná, soudy musely rozhodovat o mnoha takových záležitostech. Navíc byl současný systém obviňován, že je politicky manipulován (vyšší stupně ohrožení se často vyhlašovaly před volbami a při podobných příležitostech).

Moore Slaterovi poděkoval. Ještě znovu zdůraznil: „Teď je důležité zastavit útoky, ano? Můj člověk – Vazír – je prima chlap, nejlepší, jakého mám. Pomůže nám ty hajzly najít. Hlavně teda zastavte bombardování.“

Slater zpočátku váhal. „Informujte mě průběžně o tom, jak se daří Towersovi. Dneska toho mám na stole plno, ale později si ještě pohovoříme.“

Obchod se smíšeným zbožím řetězce 7-Eleven

nedaleko mezinárodního letiště v San Diegu

Kašif Aslam, jednačtyřicetiletý pákistánský imigrant, snil o tom, že jedoho dne bude mít vlastní obchod řetězce 7-Eleven. Nyní vedl obchod na Reynard Way, necelé dva kilometry od letiště. Na žádost celé malé komunity Pákistánců bydlících v nejbližším okolí začal prodávat pakory, pákistánské jídlo, které se jí bez příborů a připravuje se z brambor, cibule nebo z květáku, obalených v těstíčku z cizrnové mouky a fritovaných. Jeho manželka každé ráno vstala časně, aby nachystala těstíčko, a pakory připravovala střídavě z brambor, cibule a květáku, Aslam je vkládal do oleje a smažil. Sklidily takový úspěch, že majitel začal Aslamovi platit za všechny dodávky a za práci jeho manželky.

Po šesti letech, během nichž vedl obchod na stále stejném místě, Aslam velmi dobře znal všechny místní zákazníky, zvlášť své krajany, Pákistánce. Těsně před polednem vešli do jeho obchodu tři cizí lidé, něco po dvacítce, a pochutnávali si na pakorách. Byli to všichni krajané, hovořili urdsky a všechny Aslamovy pakory spořádali do poslední. Samozřejmě vzbudili Aslamovu zvědavost. Zajímalo ho, jak se o něm a o jeho výrobcích dozvěděli. Prý mají přítele, který pracuje na letišti. Podivné však bylo, že se neměli k tomu, aby uvedli jeho jméno, kontakt prý zařídil ještě další přítel. To mohlo docela dobře být pravda, ale z těch mužů jako kdyby čišelo cosi podivného, znepokojivého – jejich nervózní reakce, když se Aslam vyptával, jejich neochota bavit se o tom, jak dlouho už jsou v Americe a odkud přesně z Pákistánu pocházejí. Aslam se rozhodl, že si potají poslechne, o čem budou mluvit venku před obchodem. Stáli tam a cpali se jídlem. Předstíral, že vynáší odpadky, vyšel zadem k velkému kontejneru. Zaslechl, jak jeden z nich mluví o číslech letů, o způsobu organizace letů a o provozu na letišti.

Aslam upřímně věřil v Ameriku. Zachovala se velmi pěkně k němu, k jeho ženě i k jejich šesti dcerám. O žádné potíže nestál, a co bylo důležitější – nechtěl, aby něco rušivě zasáhlo do jeho nového života a slibné budoucnosti.

Neměl sice pro podobnou úvahu žádný důkaz, ale napadlo ho, že ti lidé by mohli být zločinci – třeba pašeráci – nebo že jsou v zemi ilegálně. Nepřál si, aby úřady jeho nebo jeho podnik s nimi nějak spojovaly. A nepřál si, aby sem přišli znovu. Přijeli v malém tmavočerveném nissanu a Aslam si neopomněl zaznamenat jeho poznávací značku. Jakmile odjeli, zavolal na policii a jednomu ze dvou policistů, kteří s ním přišli sepsat protokol, příhodu vylíčil. Půl hodiny poté se dostavil muž, který se představil jako Peter Zarick, agent FBI, a vyslechl ho. Po autě s udanou poznávací značkou budou pátrat. Aslama ujistil, že ho nijak nebudou uvádět do souvislosti s těmi lidmi.

Agent se chystal k odchodu. „Co uděláte teď?“ staral se ještě Aslam.

„Můj šéf předá informaci všem ostatním agenturám.“

„To je dobře. Nechci, aby došlo k nějaké nepříjemnosti.“

Agent FBI Peter Zarick sedl do auta a jel zpátky do kanceláře. Své hlášení číslo 302 předá zvláštnímu agentu Meyersovi a ten je faxem odešle do Virgínie do Národního protiteroristického centra. Centrum pořádá denně tři tajné telekonference a udržuje neustálé spojení s hlavními zpravodajskými a protiteroristickými složkami a se zahraničními partnery.

Již od chvíle, kdy byl vydán příkaz pátrat po teroristech z Calexika, a poté, co se v místní pobočce dozvěděli, že jejich kolega, agent Michael Ansara, byl zabit, se Zarick mohl doslova přetrhnout, aby v dané oblasti objevil nějakou stopu – a tohle bylo první dobré vodítko, které měli. Když dorazil na Aero Drive, kde bylo pracoviště FIGO, Skupiny pro zpravodajskou činnost v terénu, neudržel se, vyřítil se z auta a utíkal dovnitř.

DEA, pracoviště pro zamezení diverzní

činnosti San Diego, Kalifornie

Kolem druhé hodiny odpoledne se Moore a Towers vrátili z nemocnice do poradní místnosti. Towers se po ošetření zraněného ramene a paže cítil výborně. Ukázalo se, že střelné poranění vypadalo mnohem horší, než jaké bylo ve skutečnosti. Lékař nějakou chvíli Towersovi vykládal, jaké měl štěstí – že z toho mohl být pneumotorax a tak dále. Chtěli mu dát ruku do pásky, to však Towers odmítl. Moore už viděl hodně lidí, kteří utrpěli střelné poranění. Někdy se stalo, že když takové zranění utrpěli ti nejzlovolnější tvrďáci, proměnili se v ubrečené utřinosy. Towers však byl prevít, kterým hned tak něco neotřáslo. Soucitu ani zvláštního zacházení se nedožadoval, stačil mu kuřecí sendvič a hranolky. Zamířili tedy ke KFC drivethru. Moore si objednal totéž, co Towers. Při jídle sledovali CNN, chtěli vědět, jestli mají něco dalšího o Rojasovi. Moore se přitom ještě probíral informacemi o tom, jak pokračuje hon na Samada a skupinu jeho lidí. Stopa náhle končila u letiště v Calexiku. Zkontrolovali všechny záznamy o letech ze všech letišť v hranicích doletu různých typů letadel. Bylo to jako hledat jehlu v kupce sena. Jak Towers upozornil, Federální letecký úřad má doklady jen asi o dvou třetinách všech malých letadel. Svědků, navíc jen náhodných, bylo málo, a pokud si snad skupiny někdo přece jen povšiml, Moore předpokládal, že vetřelci budou přestrojení za cizí příležitostné nebo sezónní dělníky, kteří jsou běžným jevem a pohybují se neustále z místa na místo.

Moore v koutku duše doufal, že Samad a jeho lidé jsou jen spící agenti s úkolem celé roky tajně pobývat ve Spojených státech do doby, kdy budou vyzváni k akci, takže by on i Služba měli čas potřebný k tomu, aby je nalezli… a zabili. Mohl o tom sám sebe vnitřně přesvědčovat, ale vzápětí si zase představoval, co asi tak měli v těch hranatých balících: pušky, raketové granáty, přenosné protiletadlové komplety, nebo – nedej bože – jaderné bomby? Analytici Služby společně s víc než desítkou ostatních agentur včetně ministerstva vnitřní bezpečnosti, Podpůrného týmu pro případ jaderného ohrožení NEST, dále FBI i Interpolu, usilovně pátrali na celém světě po důkazech, zda v nedávné době nedošlo k prodeji zbraní, zvlášť mezi Tálibánem ve Vazíristánu a pákistánskou armádou. V tomto směru se vyskytly desítky falešných stop, ty však nikam nevedly. A stopa, která je zajímala nejvíc, nakonec vychladla. Moore nahlas nadával.

„Neberte si to tak, kamaráde,“ uklidňoval ho Towers. Z náprsní kapsy vytáhl plastovou lékovku. „Chcete něco proti bolesti?“

Moore ho sjel pohledem.

Asi ve tři čtvrtě na pět odpoledne dostal Moore e-mail, nad kterým doslova ztuhl. Maqsud Kayani, velitel pákistánského hlídkového člunu a synovec zesnulého plukovníka Saadata Khodaie, mu sděloval důležité informace, které dostal prostřednictvím agenta ISI, jenž býval přítelem jeho strýce. ISI nedávno vyslýchala skupinu sympatizantů Tálibánu z Vazíristánu a jeden z nich vyzradil, že jeho bratr je ve Spojených státech, kde má jakousi práci – říkal jí „mise“. Následující část e-mailu však byla pro Moorea nesmírně závažná:

Ten bratr je nyní v San Diegu.

Chtěl bych vám sdělit, že můj strýc byl statečný muž, který si byl velmi dobře vědom toho, co dělá. Doufám, že tahle informace vám pomůže chytit ty, kdo ho zabili.

Moore ukázal zprávu Towersovi. Ten cosi uviděl také na displeji svého počítače a div přitom nespadl ze židle. „Máme tu zajímavou stopu od Úřadu, tadyhle v třistadvojce: Tři chlapi v 7-Eleven, všichni z Pákistánu. Ten, co to hlásil, je taky z Pákistánu. Zapsal si poznávací značku jejich auta.“

„Prověřuje se to?“

„Jo, auto je z půjčovny nedaleko letiště. Chlap, co si ho půjčoval, odpovídá popisu jednoho z těch v 7-Eleven. Osobní doklady asi budou falešný, adresa zrovna tak. Ale – moment, moment… no – kurva!“

„Copak?“

„Právě volala ostraha letiště. To auto viděli na krátkodobém parkovišti na North Harboru. Mají příkaz nepřibližovat se k němu a nekontrolovat ho.“

Moore se vymrštil ze židle. „Jdeme!“

V několika vteřinách byli venku, doslova skočili do svého SUV. Moore řídil, Towers hovořil mobilem s člověkem jménem Meyers z FBI. Ten už na místo vyslal tým SWAT.

„Ať se drží zpátky!“ zahulákal Towers. „Nechceme, aby se ti chlapi dali na útěk. Ten tým zadržte!“

Moore si na navigaci nastavil trasu na letiště. GPS ho vedla západně na Viewridge, směrem na Balbou, pak na 1-15 a z ní na 1-8. Byla doba dopravní špičky; Moore kličkoval mezi pomalejšími vozy, svíral volant, až mu zbělely klouby. K letišti to bylo asi třiadvacet kilometrů, na volné silnici jízda na dvacet minut, jakmile však vjeli na San Diego Freeway a zamířili k jihu, stuha brzdových světel a kapot, lesknoucích se ve slunečním světle, se táhla až k obzoru.

Moore vjel na krajnici a rozpálil to, až se za autem zvedal mrak prachu a od kol odletovaly drobné kamínky. Hnali se přes zbytky rychlého občerstvení vyhozené z aut a přes kusy pneumatik kamionů až k místu, kde se museli zařadit zpátky do kolony a vydržet v ní, dokud se nedostanou k výjezdu z dálnice.

Mezinárodní letiště v Los Angeles (LAX)

krátkodobé parkoviště

Airport Boulevard 9011

Vjeli na parkoviště; Samadovi napětím vyschlo v ústech. Pohlédl na hodinky: 5.29 večer. Podíval se na Niaziho, sedícího na sedadle pro spolujezdce. Mladík třeštil oči, olizoval si rty jako levhart chystající se skočit po kořisti. Samad se otočil k Talwarovi. Ten měl střelu Anza opřenou o rameno a tiše se modlil. Motor dodávky jednotvárně vrčel. Samad stiskl knoflík a stáhl okno, aby se nadýchal chladnějšího večerního vzduchu.

Vyndal z kapsy čokoládový bonbon a rozbalil jej. Prohlížel si ho, jako kdyby to byl drahokam, potom si ho vsunul do úst.

Na klíně měl list papíru, kterému Rámání říkal „zpráva o cílech“. Vedle jmen jednotlivých měst byla rukou psaná telefonní čísla mobilu.

Los Angeles (LAX)

Let: US Airways 2965

Dest.: New York (JFK)

Odlet: 6. červen, 17.40, pacifický čas

Boeing 757, proudový, dvoumotorový

202 cestujících, posádka 8

San Diego (SAN)

Let: Southwest Airlines SWA1378

Dest.: Houston, TX (HOU)

Odlet: 6. červen, 17.41, pacifický čas

Boeing 737-700, proudový, dvoumotorový

149 cestujících, posádka 6

Phoenix (PHX)

Let: US Airways 155

Dest.: Minneapolis, MN (MSP)

Odlet: 6. červen, 18.44, horský čas

Boeing 767-400ER

304 cestujících, posádka 10

Tucson (TUS)

Let: Southwest Airlines SWA694

Dest.: Chicago, IL (MDW)

Odlet: 6. červen, 18.45, horský čas

Boeing 737-300, proudový, dvoumotorový

150 cestujících, posádka 8

El Paso (ELP)

Let: Continental 545

Dest.: Boston, MA (BOS)

Odlet: 6. červen, 19.41, centrální čas

Boeing 737-300

150 cestujících, posádka 8

San Antonio (SAT)

Let: SkyWest Airlines 005429

Dest.: Los Angeles, CA, (LAX)

Odlet: 6. červen, 7.40, centrální čas

Canadian CRJ900LR, dvoumotorový, ocasní motory

76 cestujících, posádka 4

Letadla budou vzlétat v rozmezí několika minut. Všichni ze Samadovy skupiny dokončili kontrolu, aby měli připraveno vybavení a aby si ověřili, že všechna letadla budou odlétat na čas. Měli jen trochu obavy z letních bouřek. Samada však už pochybnosti a nejistota dávno opustily. Byl si vědom, že i kdyby úkol vzdal a odešel, veden pocitem viny, který mu vnukala vzpomínka na mrtvého otce, Talwar a Niazi budou v akci pokračovat bez něho. Džihád nebylo možné zastavit a on by zemřel jako hlupák a zbabělec. Proto před tím, než se vydal splnit úkol, otcovu fotografii spálil a popel spláchl do umyvadla v koupelně. Odříkali odpolední modlitby a potom Samad vyjel. Tvářil se nepřístupně a svíral pěsti.

Parkovištěm projíždělo auto letištní policie. Policisté pásli po neobsazených autech. Samad předstíral, že hovoří do mobilu. Už předtím si všiml, že i ostatní řidiči jsou plně pohroužení do sledování svých elektronických hraček a přístrojů. Na parkoviště se sneslo strašidelné ticho, které na okamžik protrhl jen hromový hukot motoru dalšího letadla.

17.36.

Samad zapnul aplikaci iPhone, jež identifikuje letadlo, které je jejich cílem. Zjistil, že při předávání informace touto aplikací dochází ke třicetivteřinovému zpoždění, to však nijak nevadilo, Talwar potřeboval jedině vidět na cíl a zamířit na něj, zbytek už dokoná sama střela.

17.37.

Z vteřin jako kdyby se stávaly minuty, z minut hodiny. Srdce se mu rozbušilo. Obloha dostala modravě žlutou barvu, protínaly ji paprsky zapadajícího slunce, na východě se kupilo jen pár mraků. Odpálení střel bude velkolepá podívaná. Budou na ni mít dokonalý výhled. Rozvibroval se jeho telefon: přišla textová zpráva od týmu na letišti.

US Airways, let číslo 155

Phoenix – Minneapolis

18.42, horský čas

Když bylo Danu Burlesonovi šestnáct, letěl sám v Cessně 150 nad městem Modesto v Kalifornii. S letadly létal dřív, než dostal řidičský průkaz. Všechny peníze, vydělané za dva roky sekáním trávníků, šetřil, aby si mohl zaplatit lekce létání. Vyrůstal v Salinas Valley a doslova ho očarovala práškovací letadla tím, jak se jako draví ptáci snášela dolů a zbavovala se svého nákladu. Věděl, že přesně tohle by chtěl dělat. Následujících třicet let si pak svou vášeň pro létání užíval – práškoval bavlníková pole v Georgii, pracoval na Floridě jako pilot vrtulníku při usměrňování provozu při dopravních zácpách, z Jihovýchodu létal s materiály bankovních ústavů a se vzorky léků. Létal s jednomotorovými Cessnami 210 Centurion a s dvoumotorovými nákladními letouny Beechcraft Baron 58. Úspěšně se vypořádal se všemi možnými způsoby selhání, jaké si lze představit – letěl na jeden motor, málem ztroskotal, když se v bouři jeho letadlo přetočilo na záda. Slyšel, jak praskají nýty, a byl si jistý, že zemře.

O Danu Burlesonovi se tedy dalo říct, že není obyčejný, průměrný cestující v komerčních letadlech. Živě se zajímal o všechno, co se děje v kokpitu – dokázal poznat, kdy piloti předávají řízení počítači, který při stoupání do cestovní výšky letadlo převezme. Pilot uloží do počítače příkazy pro obrátky a letovou výšku buď klávesnicí, nebo tak učiní otáčením kolečka číselníku požadovaným směrem. Letový dispečer například volá: „Delto 1234, stočit doprava o sto osmdesát stupňů.“ Pilot nastaví číselník systému řízení letů FMS na sto osmdesát a letadlo se podle příkazu, přijatého od letového dispečera, začne stáčet do požadovaného směru; přitom je stále ovládáno počítačem FMS. Pokaždé, když Dan někam letěl, představoval si, co se odehrává v kokpitu. Říkejte tomu třeba, že zvyk je železná košile.

Dnes večer seděl na sedadle označeném 21J, blízko nouzového východu a hned vedle okna, měl je po pravé straně. Při své výšce 196 centimetrů a váze přes 130 kilogramů si místa v letadle nemohl moc vybírat. I jeho cesta byla něco jako „nouzový východ“ – vyrazil si do Minneapolisu na týdenní rybářský výlet se dvěma kamarády ze střední školy. Slíbili mu trofejní úlovek okounka černého. K výletu ovšem nutně potřeboval manželčino svolení… Jeho dospělý syn byl pozván také, musel však pracovat.

Letadlo nyní rolovalo ke vzletové dráze. Dan se pohodlně opřel a zadíval se na dívku sedící naproti přes uličku – podle věku to byla zřejmě vysokoškolačka, četla si v jakési učebnici, v titulu bylo slovo Estetika. Vedle ní seděl mladík tmavé pleti, snad Ind nebo někdo z Blízkého východu. Seděl nehybně, hlavu skloněnou, oči zavřené. Vypadal ustrašeně. Nějaký mazánek, pomyslel si Dan.

„Prosím, zasuňte stolky…“

„No jo, no jo,“ vyhekl Dan.

San Diego, mezinárodní letiště (SAN)

krátkodobé parkoviště

North Harbor Drive

Krátkodobé parkoviště San Park s padesáti parkovacími místy se nacházelo za vozovkou vroubenou stromy, naproti hlavnímu vchodu do stanice Pobřežní stráže, jež sousedila s řadou budov s taškovými střechami. Parkoviště mělo tvar protáhlého obdélníku se šikmými stáními v jedné řadě. Po celé délce parkoviště rostl na jedné straně pás vysokých keřů, podél keřů byl drátěný plot, za ním pak hangáry a jiná zařízení nutná pro provoz letiště.

„Meyers své lidi rozdělil. Šest jich má na druhé straně ulice u stanice Pobřežní stráže, další čtyři budou na střechách hangárů na severu,“ sdělil Towers Mooreovi. „Ten červený nissan stojí na konci parkoviště, na jižní straně. Náš tým nastupuje na místo.“

„Vy ne, jen já,“ opáčil Moore. Vjel s SUV na parkoviště a zařadil se co nejblíž napravo od nissanu, hned vedle žlutého mikrobusu Airport express s tmavě tónovanými okny.

„Já jsem v pořádku,“ namítl Towers. „Jdu taky.“

„Vy jste šéf,“ pronesl neochotně Moore. Rozepnul zip bundy, aby mohl z podpažního pouzdra pohotově vytáhnout zbraň. Vyskočil z vozu, držel se těsně u řady keřů, Towers ve stínu v patách za ním. Na odvrácené straně budovy stanice Pobřežní stráže již šplhalo jako kočky nahoru na střechu několik členů jednotky SWAT. Moore zpozoroval pohyb na střechách hangárů po své pravé ruce a na okamžik zahlédl čísi hlavu, vykoukla a vzápětí zmizela. Tihle členové SWAT jsou zdatní hoši – vycvičení v napadání osob, násilném vniknutí do budov, jsou vynikající pozorovatelé a odstřelovači vybavení přilbami z kevlaru, noktovizory, neprůstřelnými vestami, lehkým modulárním nosným zařízením s přezkami na připnutí kapes pro další výstroj. Mají samopaly H8CK MP5 – standardní výzbroj pro všechny kromě odstřelovačů, ti mají odstřelovačskou pušku ráže .308. Jeden z Mooreových parťáků z Týmu 8 SEAL odešel od námořnictva k týmu SWAT při FBI a „vyškolil“ Moorea v disciplínách SWAT – v zacházení se speciálními zbraněmi, v TTP – taktice, technice a bojových postupech. Dokonce se ho pokoušel získat pro vstup do týmu, o Moorea se však tehdy usilovně ucházela CIA. V přítomnosti těchto rozhodných a dobře vycvičených operativců se Moore cítil dobře.

U vjezdu na parkoviště stála tabule s upozorněním, že parkování je dovoleno pouze na hodinu a motor že musí běžet – to proto, aby tu nikdo neparkoval dlouhodobě a aby se tu jen tak zbůhdarma nezdržoval. Tabule měla v řidičích vyvolat pocit, že by bylo dobré upozornění uposlechnout, protože jinak všichni zaplatí nehorázné ceny za palivo.

Moore s Towersem šli k Nissanu Versa cihlové barvy. Hned viděli, že auto je prázdné a motor vypnutý. Při tom zjištění doslova zvadli. Moore zabouchal na sklo okna na straně řidiče.

Zpoza rohu vyběhli dva muži od SWAT, s nimi třetí muž středního věku s šedivými kodetami. Měl na sobě neprůstřelnou vestu a přilbu.

„Towers? Moore?“ zakřičel. „Já jsem Meyers. Tady to nevyšlo, nebo co se stalo, hergot?!“

Moore se prudce otočil, jeho zrak přebíhal po celé dlouhé řadě aut a po volných místech mezi nimi – jako po jedničkách a nulách, bitech a bajtech.

Proč ti lidé nechali auto takhle stát na krátkodobém parkovišti? Vrátí se do povolené hodiny zpátky? Copak se nebojí, že jim auto odtáhnou? A kde jsou teď?

Podíval se na hodinky; bylo 17.42. Vtom bouchly dveře žlutého mikrobusu Airport express vedle jejich SUV a z nich vystoupil muž v džínách a kostkované košili. Obličej mu zakrývala černá kukla. Na rameni měl pouzdro s přenosnou protiletadlovou řízenou střelou.

Za ním vyrazili ven dva podobně oblečení muži se samopaly v rukou.

Muž s odpalovacím zařízením uháněl zpátky k Harbor Drive a zůstal stát na pásu mezi ulicí a stromy po své levé ruce. Namířil střelu do výše –

A tam byl jeho cíl, dvoumotorový proudový letoun Southwest Airlines, stoupající za řevu motorů do oblohy. Modročervený trup se třpytil, podvozek se zatahoval.

Moore to vše zpozoroval ve vteřině. „Ten mikrobus!“ vykřikl a rozběhl se ke skupině. V té chvíli odstřelovači na budově stanice Pobřežní stráže zahájili palbu. Jednoho z teroristů, mávajícího samopalem, zasáhli, jeho druh začal pálit na střechu budovy. Hlava toho prvního sebou trhla do strany, do vzduchu obloukem vytryskl proud krve a úlomky lebky.

Moore se rozběhl za mužem s pouzdrem se střelou, střílel po něm v běhu a zasáhl ho do paže, do hrudi a do nohy. Muž zavrávoral, otočil se – a z odpalovacího zařízení vyšlehl bílý plamen. V tu chvíli mířilo na řadu zaparkovaných aut.

Moore vyhekl a vrhl se na trávník. Střela se hnala parkovištěm, ostře se stočila a nalezla nejbližší zdroj tepla – běžící motor vozu samotných teroristů. Měla hlavici s tříštivou náloží. Při nárazu na kapotu mikrobusu hlavice explodovala, třebaže vzdálenost a tudíž i doba potřebná pro její odjištění byla krátká. Mikrobus se zvedl skoro dva metry do vzduchu a do všech směrů se rozlétly kusy rozervané oceli, plastů a roztříštěného skla. Mooreův SUV i auto stojící vedle převrátila tlaková vlna na bok. Nádrž mikrobusu se roztrhla a vytékal z ní proud hořícího paliva. Mikrobus dopadl s rachotem zpátky na zem, zbylé sklo se rozsypalo. Zápach hořícího paliva a mraky hustého černého kouře upoutaly pozornost řidičů na silnici. Moore se právě zvedal na nohy, když tam taxík narazil do limuzíny před sebou. Ozval se zvuk drcených nárazníků. Mooreovi zvonilo v uších, kouř ho pálil v očích. Rozběhl se k muži s odpalovacím zařízením; ležel na zemi a prsty si svíral ránu v hrudi. Vedle nohy mu leželo dosud horké zelené odpalovací pouzdro. Ještě z něj stoupal kouř.

Moore si klekl vedle padlého teroristy, uchopil ho za límec košile a strhl mu kuklu. „Kde je Samad?“ procedil urdsky skrz zuby.

Muž na něj pohlédl očima s bělmem protkaným rudými žilkami. Ztěžka dýchal.

„KDE JE?“ zařval Moore.

Kolem něj se rozlehl křik – sbíhali se muži z jednotky SWAT a pokoušeli se zachránit kohosi z převráceného auta.

Towers spěchal k ostatním dvěma teroristům. Jeden ležel na zádech, druhý na boku.

Oči muže s pouzdrem dostaly prázdný výraz, hlava mu bezvládně klesla. Moore zaklel a odstrčil ho od sebe zpátky na zem. S heknutím se postavil na nohy. „Tohle byla jen jedna skupina!“ zakřičel na Towerse. „Jen jedna! Může jich být víc!“

Mezinárodní letiště v Los Angeles (LAX)

krátkodobé parkoviště

Airport Boulevard 9011

Samad se usmál semknutými rty.

Všechna letiště na celém světě – je jich skoro padesát tisíc – se zavřou.

Každý pilot ve vzduchu, úplně každý, dostane příkaz neprodleně přistát.

I těch šest pilotů – osudem už ovšem odsouzených – „půjde dolů“. Ti tomu příkazu samozřejmě nebudou moci vyhovět doslova.

Los Angeles, San Diego, Phoenix, Tucson, El Paso a San Antonio… Všechna jsou to velká americká města. V nich ti, kdo dorazí jako první na místo nehody, spatří hrůzy, jaké ještě nikdy nepoznali. Letiště v těch městech a tamní zaměstnanci Úřadu pro bezpečnost v dopravě dojdou k poznání, že jejich politika zavádění „vrstev zabezpečení“ se ukázala jako neúčinná a že Rámáního týmy přesně věděly, jak postupovat, aby na sebe neupozornily policisty sledující nestandardní chování cestujících. Týmy měly bezvadné doklady, v zavazadlech nic podezřelého, a bylo jim tedy dovoleno nastoupit do letadla. Letištním ostrahám, policii a místním úřadům dohlížejícím na dodržování zákona se tak připomene, že prostor pod tolika letovými trasami nedokážou zabezpečit.

A hlavně: americká veřejnost – nevěřící, kteří zhanobili svatou půdu, kteří podporují ty, kdo prosazují nespravedlnost a útlak a kteří odmítají pravdu – bude hledět vzhůru k obloze a stane se svědkem důkazu Alláhovy moci a síly, která jí vyvstane před očima jako živá.

Samad otevřel dveře a vyhlédl ven. Namířil iPhone směrem k letadlu v dálce. Neslo se oblohou, hluboce znějící dunění motorů člověka až připravovalo o dech. Potvrzeno.

Vrátil se do auta, natáhl si kuklu a od Niaziho si vzal samopal AK-47. „Yalla!“ vykřikl a trhnutím otevřel zadní dveře dodávky.

Talwar vylezl ven s odpalovacím zařízením a střelou Anza na rameni, Niazi auto obešel, v rukou držel druhou střelu.

Žena v Nissan Pathfinderu s portorickou vlajkou pověšenou na zpětném zrcátku zvedla zrak od mobilu; Samad na ni namířil samopal, Talwar namířil střelu na letadlo.

Do odpálení zbývaly jen vteřiny. Ostatní lidé na parkovišti také přestali hledět do telefonů, ani jeden z nich se však nepokusil vystoupit z auta, jen seděli jako ovce. Talwar nahlas počítal: „Taláta! Itnein! Wáhid!“

Střela MK III vyrazila z hlavně, nechala za sebou hustý oblak spalin. Než se Samad znovu nadechl, Talwar a Niazi již zase počítali od tří do jedné a Niazi pomohl svému druhovi znovu nabít.

Samad sledoval ohnivou dráhu střely a současně samopalem kryl své lidi. Znovu obešel auto a divoce zamával zbraní proti autům, aby lidem v nich předvedl svou sílu a moc. Ovce začaly reagovat – seděly s otevřenými ústy, v očích se jim usadil výraz naprostého ohromení.

Samad pohlédl, na letadlo, na stuhu spalin táhnoucí se oblohou, na žhavou trysku střely vteřinu před –

Zásah!

42. NIČENÍ

Mezinárodní letiště Tucson (TUS)

krátkodobé parkoviště

East Airport Drive

18.46 horského času

Joe Dominguez přijel na letiště naproti bratranci Rickymu, který přiletí z Orlanda na týden na prázdniny. Dominguezovi bylo čtyřiadvacet, byl to nenápadný vyčouhlý hubeňour, který svůj nijaký zjev napravoval bystrým úsudkem a nesmlouvavě zvídavou povahou. Byl jediný syn mexických přistěhovalců, kteří na konci sedmdesátých let přišli legálně do USA. Oba jeho rodiče získali americké občanství. Joeův otec byl stavbař, s desetičlennou partou stavěl příčky ze sádrokartonu pro půltuctu stavebních firem působících v okolí Tucsonu. Když byl Joe ještě v dětském věku, jeho matka si založila vlastní úklidovou firmu a nyní měla přes čtyřicet zaměstnanců, kteří pracovali v komerčních zařízeních, různých budovách a v domácnostech. Měla i svůj vlastní vozový park. Joe dokončil střední školu, ale do studia na „běžné“ vysoké škole se mu moc nechtělo, místo toho na čas odešel do jižní Kalifornie a tam se u Ford Motor Company zapsal do kurzu pro automechaniky. Po dvouletém studiu se stal certifikovaným technikem. Dva roky se seznamoval se systémy seřizování motorů, s brzdami, řízením, zavěšením kol, s převodovkami, palivem a snižováním emisí. Kurz dokončil s výborným prospěchem. Vrátil se do Tucsonu a tam začal pracovat u firmy Holmes Tuttle Ford Lincoln Mercury. Opravy aut byly jeho láskou. Našetřil si na auto svých snů – černý pickup Ford F-250FX4 vybavený systémem lift kit a s terénními pneumatikami BFGoodrichMud-Terrain T/A KM2. Joeovi přátelé jeho autu říkali „černá bestie“ a ti, kdo sebrali dostatek odvahy k projížďce v něm, potřebovali buď žebřík, nebo dobrou tělesnou zdatnost, aby se vůbec dostali do kabiny. Dívkám, se kterými Joe chodil, jeho auto samozřejmě nahánělo hrůzu, ale Joe o bázlivé ženy stejně nestál, chtěl dívku s dobrodružnou povahou. Zatím pořád ještě takovou hledal. Nyní seděl v autě, dieselový motor dunivě brumlal, rádio hrálo potichu, protože Joe potřeboval slyšet, až bude Ricky volat. Už poněkolikáté se udiveně zadíval na tři muže vystupující z mikrobusu obstarávajícího kyvadlovou dopravu mezi hotelem Hampton Inn a letištěm. Mikrobus stál na opačné straně parkoviště. Muži svým oblečením připomínali Mexičany, byli však vyšší a všichni tři měli na hlavách lyžařské kukly. Dva z nich se o čemsi mezi sebou dohadovali, třetí šel otevřít zadní dveře mikrobusu.

Dvojice mužů, kteří se o něčem dohadovali, se rozdělila, jeden z nich ukázal do oblohy, kde právě vzlétal letoun Southwest Airlines.

Potom ten druhý sáhl do otevřených bočních dveří mikrobusu a podal svému partnerovi zbraň se zahnutým zásobníkem. AK-47.

Joe Dominguez nevěřícně zamrkal.

Nyní měla dvojice zbraně a připojila se ke třetímu muži. Ten si zvedl na rameno zelené pouzdro se střelou, takové, jaké Joe viděl ve filmech se Schwarzeneggerem. Muž pouzdro namířil na stoupající letoun, ostatní dva ho kryli, střídavě mířili na auta zaparkovaná v několika řadách.

Parkoviště bylo plné. Joe zahlédl, jak žena, která tu čekala v malém sedanu, na ty muže ukazuje a něco křičí na dívku sedící vedle ní.

Dominguez se musel násilím vzpamatovat; uvědomil si, že to, co vidí, není sen. Ty svině – protože nic jiného se o nich nedalo říct – se chystají to letadlo sestřelit!

Srdce se mu divoce rozbušilo. Nad všemi ostatními pocity nabylo vrchu instinktivní jednání. Zařadil rychlost a nohou v botě se vzorem hadí kůže prudce sešlápl plynový pedál. Černá bestie se rozeřvala, vyrazila dopředu a vyplivla za sebe mrak výfukových plynů. Joe jel přímo na muže s odpalovacím zařízením. Ve třech vteřinách byl u něj.

Druzí dva okamžitě spustili palbu. Dominguez se skrčil za volant. Kulky tříštily čelní sklo, ozval se dutý náraz, po něm mnohem hlasitější praskot, když pickup plnou silou vrazil do zadní části mikrobusu. Joe pohlédl vzhůru –

Dvojice se samopaly mu uhnula z cesty, potom však oba teroristé znovu začali na jeho auto střílet, kulky se ale jen odrážely od dveří. Joe se znovu přikrčil a pronikavě vykřikl.

Potom… odkudsi zvenku se ozvala ještě další střelba. Odlišné zbraně. Joe opatrně vyhlédl bočním oknem a spatřil dva muže s pistolemi; jeden z nich měl černý kovbojský klobouk. Hnali se přímo proti teroristům a v běhu neustále stříleli. Dominguez si konečně vzpomněl na zbraň, berettu, kterou legálně vlastnil. Sáhl do středového tunelu, pistoli vyndal, odjistil, zasunul do komory náboj a vyskočil z auta.

Přikrčil se za předním kolem. Pod motorem ležel chlap s pouzdrem. Rozrazil si lebku o dláždění, ale dosud žil a tiše sténal.

Výstřely práskaly dál. V tom zmatku si Dominguez uvědomil, že jeden z teroristů se na něj zadíval a vzápětí si sáhl k pasu.

Dominguez zaklel a vpálil mu kulku do hlavy.

„Je čisto, je čisto!“ zakřičel kdosi za ním. „Je po nich!“

Joe natáhl krk. Muž s kovbojským kloboukem se nad ním skláněl. Měl nakrátko střižený šedivý plnovous a v levém uchu náušnici s diamantem. Ten se třpytil podobně jako světélka, která mužovi hrála v očích. Měl kravatu bolo, přezka byla v podobě hlavy dlouhorohého býka s tyrkysovýma očima. „Viděl jsem, co jsi udělal,“ řekl kovboj. „Jen zírám – prostě tomu ani nedokážu uvěřit!“

Napřáhl k němu ruku. Dominguez se jí chopil. Odstoupil kousek od auta a potom na svou pýchu a radost upřel zrak.

Doprdele. Černá bestie byla jako řešeto, plná děr po kulkách. Zalapal po dechu. V té chvíli ucítil bodnutí v levé paži. Vyhrnul si rukáv a uviděl zranění na bicepsu – připomínalo řeznou ránu, kousek odchlípené kůže volně visel.

„Kruci, synu, tys to dostal! Ale že to teda bylo jen tak tak!“

Dominguez nevěděl, co se vlastně děje, když se však rány dotkl, udělalo se mu špatně. A vtom ho plnou silou zasáhlo poznání: Chybělo málo, a byl jsem mrtev. Nahnul se a začal zvracet…

„No tak, hochu, to nic, to je v pořádku, jen to klidně vyhoď.“

V dálce se ozvaly sirény.

V autě zazvonil mobil. Ricky…

US Airways, let 155

Phoenix – Minneapolis

Dan Burleson se pohodlně usadil a kochal se úchvatným, nádherně znějícím hukotem motorů Pratt & Whitney a chvěním letadla. V tu chvíli se jedna po druhé staly tři věci.

Za prvé – od vzletové dráhy se odlepili bez nehody a nápis „Zapněte si bezpečnostní pás“ zůstal svítit.

Za druhé – ustrašeně se tvářící mladík sedící vedle studentky ze sebe bezpečnostní pás naopak náhle strhl a přes dívku doslova přelezl do uličky. Přitom jí bezohledně dupnul do klína.

Za třetí – Kurva… co to ten chlap provádí? To v tom okamžiku proběhlo Danovi hlavou. Ten člověk začal na lidi ječet, aby si zapnuli své elektronické přístroje a natáčeli si ho. Když někteří šokovaní cestující skutečně zvedli kamery mobilu, rozječel se ještě hlasitěji. Oči mu plály, mluvil podivně rozjařeně, se silným cizím přízvukem, jeho slova však byla srozumitelná až moc.

„Lidé Ameriky, tenhle vzkaz je pro vás! Vrátil se k vám džihád, protože my jsme svobodní lidé, kteří nehodlají trpně žít pod útlakem. Jsme tu díky vůli Alláha, abychom s vámi, nevěřícími, bojovali, vyhnali vás z naší svaté země a připomenuli vám, že falešní proroci ve vašem Bílém domě, kteří proti nám vedou válku, aby udrželi v chodu své podniky, ponesou vinu za to, že zemřete. Tohle je odveta nevěřícím, kteří napadají Alláha. Tohle je pravda. Alláhu akbar!“

Jedna z letušek, sedící vpředu, si rozepnula bezpečnostní pás a rozběhla se uličkou. Ječící šílenec se prudce otočil, sáhl do kapsy a vytáhl mobil. Svíral jej pevně v ruce, vyčuhoval mu dole ze sevřené pěsti jako nějaký podivný nůž. Rozehnal se proti blížící se letušce – hbité blondýnce, vysoké jen něco přes sto padesát centimetrů. Nemohla vážit víc než padesát kilo.

Tak tohle už mě sere. Dan odhodil bezpečnostní pás, vymrštil se ze sedadla a vyřítil se za chlapem. Za první letuškou se objevily dvě další.

Vtom se letadlo divoce zatřáslo, jako kdyby vletělo do mohutného sestupného vzduchového proudu. Za okny nedaleko místa, kde Dan seděl, se objevil záblesk. Dan se ohlédl za sebe. Zpod křídla se valil kouř a šlehaly plameny. Zlé bylo, že skoro celý motor byl pryč.

Chybělo jen pár vteřin, než terorista v uličce letušku napadne.

Mezinárodní letiště v Los Angeles (LAX)

dočasné parkoviště

Airport Boulevard 9011

Několik aut nedaleko od dodávky se začalo otáčet a pokoušelo se z parkoviště odjet. Pneumatiky zakvílely, ale okamžik poté se dvě auta srazila a ucpala výjezd.

Samad vypálil do vzduchu varovnou dávku. Vtom na něj zakřičel tlustý Hispánec s plnovousem jakoby nakresleným na obličej značkovačem.

Niazi pomohl Talwarovi nabít druhou střelu a vzápětí – odpočítávání proběhlo přesně podle plánu – Talwar vypálil znovu.

Letadlo už dostalo první zásah; motor explodoval, vyrazil z něj dlouhý chvost dýmu, stroj se naklonil na stranu, kde byl zničený motor.

Tři, dva, jedna, a chvála Jemu, druhá střela, o níž si Samad myslel, že by mohla zničit druhý motor, se navedla na nejsilnější zdroj tepla. Tím byl první motor, který stále hořel.

Byl to neuvěřitelný pohled – MK III se hnala stuhou dýmu, zanechávanou první střelou… nejprve drobná tečka světla, která na okamžik jako kdyby pohasla, načež následoval nádherný záblesk, stejný jako při prvním zásahu.

Letadlo se naklonilo prudce na bok a druhá střela se proto prodrala hořícím motorem a rozervala křídlo. Jedna jeho část ještě okamžik držela, potom se oddělila a snášela se pod fontánami hořících trosek, rotovala jako bumerang a rozmetávala kolem sebe spršku jisker.

Samad se nemohl nasytit pohledu na ten obraz, nedokázal se ani pohnout. Potom si však uvědomil přítomnost muže, který na něj křičel. Muž vyskočil z auta a vytáhl pistoli. Samad překvapeně zalapal po dechu a spustil plně automatickou palbu. Kulky muže srazily zpátky do auta, po jeho střeše a oknech se rozstříkla krev.

A potom byl konec – nastal stejně rychle, jako se to celé odehrálo. Samad skočil do auta, Talwar za ním zabouchl dveře. Nyní řídil Niazi. Hnali se pryč, přímo přes trávník podél parkoviště, potom auto divoce poskočilo přes chodník a pokračovalo dál na silnici. Plnou rychlostí dojelo k prvnímu rohu, tam ostře zahnulo, zařadilo se mezi ostatní auta a Niazi zpomalil, aby nebyl nápadný. Zamířili k parkovací garáži vzdálené pět minut jízdy. Tam čekalo druhé auto i s řidičem.

Kéž by měli čas dívat se, jak se letadlo roztříští o zem… Samad však své druhy ujistil, že to celé znovu a znovu uvidí v televizi a že kabelové stanice budou v následujících letech natáčet dokumentární filmy, v nichž budou geniální provedení útoku a odvaha aktérů zachyceny do všech podrobností.

„Chvála bohu – to je úplně k neuvěření!“ křičel Samad. Díval se ven čelním sklem, pokoušel se vidět na letadlo, které nyní podvozkem vzhůru padalo obloukem k zemi.

„Dnešek je velký den!“ zvolal Niazi.

Samad souhlasil. Přesto si však přál, aby otcovu fotografii nespálil.

110 dálnice Harbor Freeway Southbound

Los Angeles, Kalifornie

Chlap v autě jedoucím před Abem Fernandezem dupnul na brzdy. Abe zaklel, ale už bylo pozdě, nabořil to do něj. Byla to kraksna, stará camry. Potom ale nějaké další hovado bouchlo do zadního nárazníku Fernandezova malého pickupu a pak už bouralo jedno auto za druhým. Fernandez zaječel, ztlumil rádio a zajel s autem ke krajnici. Přední nárazník se stále ještě neodtrhl od auta, se kterým se Fernandez srazil.

Fernandez vyrůstal v centru Los Angeles, a proto už i za svůj krátký život – bylo mu devatenáct – viděl spoustu autonehod, přestřelek, obchodování s drogami a policejních honiček…

Něco takového však neviděl ještě nikdy.

Už pochopil, proč všichni brzdí a zastavují, proč bourají – na západní obloze se totiž ukázalo cosi, co se vymykalo lidské představivosti.

Několikrát zamžikal – ne, není to sen. Ani noční můra.

Mohutnému dopravnímu letounu US Airways s modrými ocasními plochami a s bílým trupem bez jediné skvrnky chybělo jedno křídlo. Neovladatelně se převracel a řítil se přímo na ně. Fernandez slyšel, jak sviští kovem rozrážený vzduch, do toho se mísil jekot zbývajícího motoru. V následujícím okamžiku Fernandez ucítil zápach kerosinu.

Reflexivně rozrazil dveře a utíkal podél dálnice pryč. Spolu s ním v panice a s hysterickým křikem prchaly desítky dalších řidičů. Fernandeze z toho křiku mrazilo, třebaže už cítil horko šířící se od padajícího letadla.

Přehnal se kolem mladíka v dlouhém tričku s krátkými rukávy. Zabíral padající letadlo svým iPhonem, jako kdyby se to všechno odehrávalo na YouTube a jemu jako kdyby nehrozila smrt. Fernandez na něj zaječel, mladík se však ani nehnul, Fernandez ho málem porazil. Ohlédl se. Z utrženého křídla proudila tmavá tekutina, zbývající motor nyní přerývaně hučel. Letadlo se zřítilo na dálnici.

Nebylo kam utéct. Fernandez se zastavil a otočil se tváří k mohutnému nosu letadla. Nedokázal uvěřit, že zemře právě takhle.

Letadlo explodovalo necelých patnáct metrů od něj. Proud vzduchu ho srazil na asfalt, vzápětí se přihnala ohnivá stěna. Nadechl se. Žádný vzduch. A potom ho letadlo pohřbilo pod sebou.

Společenské a rekreační středisko Gilberta Lindsaye

East 42 Pláce

Los Angeles, Kalifornie

Barclayi Jonesovi bylo deset. Rád sem chodil, středisko bylo něco jako klub pro mimoškolní činnost. Jeho matka platila patnáct dolarů denně, aby tu s partou prima kluků mohl hrát baseball. Také zde dostával svačiny, mohl si tu dělat domácí úkoly a nabízela se i možnost doučování. Bylo tu i pár dětí, které ostatní šikanovaly. Ty se mu vůbec nezamlouvaly, ale jejich matky za ně někdy nemohly zaplatit, takže byl od nich občas pokoj.

Barclay přikročil k metě a právě se chystal k odpalu pro získání homerunu, jaký uměl Cal Ripken ml., jeden z jeho oblíbenců z baseballové Dvorany slávy. V době, kdy hrál, se mu říkávalo Železný muž.

Před prvním nadhozem se kdesi v dálce ozval dunivý úder. Barclay se zamračil, sklonil pálku, nadhazovač i on se zadívali každý na opačnou stranu. Dunění bylo stále hlasitější, nad řadou stromů za polem se napravo od nich ukázala podivná čára, sloup černého kouře; stoupal vysoko do oblohy jako kouř z komína staré parní lokomotivy, supící po kolejích.

Dunění sílilo, doprovázely je podivné zvuky, jako když bourají auta a řítí se budovy. Rachot byl teď děsivě silný, Barclay strachem sotva dýchal.

Řadu stromů cosi prorazilo a Barclay ještě stačil zahlédnout, co to je: ocas ohromného letadla. Převaloval se po zemi a hrnul před sebou trosky budov, kusy stromů a snad i lidi.

Za ocasem se přihnala hradba ohně. Hučel tak, že si Barclay musel zacpat uši. Rozběhl se k třetí metě, jako všichni ostatní hráči v poli. Díval se, jak ocas letadla projíždí jako nůž polem a jak jeho kamarádi jeden po druhém mizí pod gigantickým kusem hořící oceli. V hrůze volal matku.

Mezinárodní letiště v San Diegu (SAN)

krátkodobé parkoviště

North Harbor Drive

Moore s Towersem stále ještě byli na krátkodobém parkovišti. Zprávy, které dostávali, se každou vteřinou měnily, přicházely útržkovitě, připomínaly rychlopalbu. Hlášení o střelách odpalovaných ze země… svědkové, kteří sdělovali, že v Los Angeles kamerou natočili posádku jakési dodávky – z ní vyskočili teroristé a odpálili na nějaké letadlo střelu… další svědkové, kteří tvrdili, že něco podobného viděli také v San Antoniu.

Panika. Pandemonium. Moore se díval v mobilu na zprávy; moderátorka musela opustit své místo, protože se dala do pláče.

Lidé v New Yorku a v Chicagu hlásili, že se domnívají, že viděli střely odpalované na letadla vzlétající z tamních letišť…

Jeden policista ve Phoenixu tvrdil, že viděl, jak ze země letí střela. Zasáhla vzlétající letadlo… policista pořídil mobilem videozáznam a elektronickou poštou jej poslal do místní zpravodajské stanice.

A potom to přišlo – přes displej Mooreova telefonu projel bílý záblesk. Stoupal vzhůru jako světluška a zasáhl letoun.

„Jak se vám podařilo pořídit tak dobrý záběr?“ tázala se moderátorka. „Vždyť se to všechno seběhlo tak rychle…“

„Dcera chtěla, abych pro ni udělal nějaké záběry, jak letadla vzlétají a přistávají. Potřebovala to do školy. Přinesl jsem to sem hned, jak jsem měl po práci. Z té nešťastné shody náhod se mi až dělá zle.“

US Airways, let 155

z Phoenixu do Minneapolisu

Než ječící muž stačil drobnou letušku udeřit mobilem, Dan Burleson už byl za ním, silnými pažemi ho zezadu sevřel pod krkem a současně mu zkroutil ruku za záda takovou silou, že slyšel prasknutí v mužově rameni.

Muž pronikavě vykřikl. Dan ho odtáhl dozadu, pryč od letušky. „Držím ho! Držím ho!“ Jestli byl na palubě policista, který měl za úkol dbát na to, aby nedošlo k únosu nebo k jinému zločinnému jednání, Dan nikoho takového neviděl…

V tu chvíli se letadlo začalo naklánět, hrozilo, že se převrátí. Dan věděl, že piloti se budou muset nějak vyrovnat se ztrátou motoru. Ustupoval dozadu, teroristu však nepustil. Dostal se ke svému sedadlu a klesl na ně. Teroristu stále držel za krk. Neměl v úmyslu stisk vědomě zesílit, muž se však vzpíral a Dan na to pouze reagoval. Sevřel zuby a ze všech sil se snažil udržet na sedadle. Zbylý motor se rozeřval, cestující křičeli a plakali. Postarší černoška, sedící dvě sedadla před Danem, vyskočila a zakřičela: „Buďte zticha a nechte Ježíše, ať tu udělá svou práci!“

A v té chvíli si Dan uvědomil, že Ježíš už možná s tou prací začal, protože terorista se přestal hýbat a piloti letadlo konečně srovnali. Dan povolil stisk a zůstal sedět, naslouchal, jak piloti pustili motor na plný výkon. Určitě už přerušili přívod paliva do poškozeného motoru, kotouč transpondéru nastavili na 7700 – kód NOUZOVÁ SITUACE – a vyslali jej do věže řídícím letového provozu. Ti jistě zaznamenali zvýšený jas stopy letadla na radarových stínítkách a dostávají i zvukové signály. Rádiové spojení s piloty nebude třeba, ti mají i bez toho plné ruce práce s letadlem a na hlasovou komunikaci s věží nemají ani pomyšlení.

Letuška, které hrozilo, že ji terorista napadne, k Danovi vrávoravě přistoupila a zadívala se na něj. „Je mrtvý?“

Dan pokrčil rameny, nicméně nijak moc nepochyboval o tom, že chlapa uškrtil.

Letušce se rozšířily zorničky; chystala se něco říct, pak si to však rozmyslela a dostala ze sebe jen: „Musíte si zapnout bezpečnostní pás. Rychle!“ Dan odstrčil teroristu na vedlejší sedadlo a pás si zapnul. Vysokoškolačka měla tvář zalitou slzami. Pohlédla na Dana a pokývla hlavou.

Mezinárodní letiště v San Diegu (SAN)

krátkodobé parkoviště

North Harbor Drive

Moore a Towers stáli nedaleko otevřených zadních dveří SUV a dívali se na živě vysílané zprávy v laptopu, který jim dal zvláštní agent Meyers. Ruka, v níž Moore držel laptop, se třásla.

Havárie letadel zřejmě postupovaly od západu směrem na východ. Zprávy od Západního pobřeží se doslova hrnuly, odezva na události byla odtamtud stále rychlejší. Moore už viděl záběry pořízené z vrtulníku losangeleské televize – neuvěřitelnou spoušť v Los Angeles, dlouhou zakřivenou linii, po níž se jednotlivé ničivé scény šířily městem – zřícení letadla na dálnici, jeho trosky, valící se hustě obydlenými úseky ulic West 41 a West 42 a ničící domy, bary, obchody se zlevněným zbožím, rybí trhy, všechno, co stálo v cestě. Zadek letadla byl vymrštěn z dálnice snad ještě větší rychlostí než ostatní části letadla a narazil do společenského a rekreačního střediska. Ve zprávách se hovořilo o tom, že zahynulo víc než dvacet dětí.

Towers přestal na okamžik telefonovat. „Moore!“ zavolal, „právě se pokusili udeřit v Tucsonu, ale skupina civilistů je zlikvidovala. A zrovna teď jsem slyšel, že udeřili v El Pasu a San Antoniu. To je zatím šest míst – teroristický útok vedený současně, v plném rozsahu. Jedenácté září se opakuje.“

Moore zaklel. Díval se, jak do vaků na mrtvoly ukládají mrtvé teroristy. Hasiči mezitím hasili pěnou ohně na parkovišti.

US Airways, let 155

Phoenix – Minneapolis

Kdyby si měl Dan Burleson vsadit, řekl by, že piloti se snaží rozhodnout, jestli by se dokázali vrátit zpátky na letiště. Pravděpodobnější však bylo, že přistanou na nejbližším možném místě mimo letiště. Všechno záviselo na tom, jestli si myslí, že dokážou udržet letovou hladinu. Kdyby se pokusili o obrátku bez dostatečného tahu, začali by rychle ztrácet výšku. Piloti jednomotorových letadel měli instrukce nikdy se nepokoušet o návrat na dráhu, protože by přitom značně ztratili výšku. Zde šlo o podobný případ: 15. ledna 2009 Chesley Sullenberger, kapitán letadla US Airways, let 1549 na trase z La Guardiova letiště na letiště v Charlottě, vzlétl, dostal se do hejna ptáků a přišel o oba motory. Věděl, že kdyby zahájil obrátku bez obou motorů, ztratil by výšku, která pro něj měla nesmírnou cenu, rozhodl se proto, že nejlépe bude nouzově přistát na řece. Svým činem zachránil život posádky i všech cestujících na palubě.

Z toho, že tehdy málem došlo ke katastrofě, mohli vinit ptáky; za to, co se děje nyní, může pan Alláhu Akbar na sedadle vedle Dana.

„Dámy a pánové, mluví k vám kapitán letadla Ethan Whitman. Přišli jsme o jeden motor, ale zamýšlíme vrátit se na letiště. Jsme nezvratně přesvědčení, že se nám podaří přistát na dráze. Zvuky, které jste právě slyšeli, pocházely od vysouvání podvozku. Nyní zahájíme obrátku zpátky na letiště ve Phoenixu. Věříme, že se nám podaří přistát, bude to však nouzové přistání, a proto vás naléhavě vyzýváme, abyste zachovali klid a nechali letušky dělat svou práci. Řiďte se tím, co vám řeknou, je to pro vaše vlastní bezpečí i bezpečí všech ve vaší blízkosti. Děkuji.“

Po několika okamžicích se letadlo začalo otáčet.

Dostaňte nás domů, hoši, honilo se Danovi hlavou. Dostaňte nás domů.

Stanice Pobřežní stráže

San Diego, Kalifornie

Moore, Towers a několik Meyersových agentů FBI hovořili s velícím důstojníkem Pobřežní stráže Johnem Dzambou; ten už poslal desítku svých lidí, aby pomohli obnovit pořádek a provoz na silnici. Moore a ostatní si půjčili poradní místnost, v níž byly velkoplošné televize. Moore přecházel sem a tam a sledoval obrazovky plné hrůzy a také plné pochyb o tom, že něco takového se vůbec může dít, Towers se mezitím spojil s dalšími agenturami a dostával od nich on-line informace, které shromažďovaly.

Téměř každá televizní síť ve Spojených státech přerušila své pravidelné vysílání a informovala o několikanásobném útoku přenosnými řízenými střelami na dopravní letadla mířící ze Západního pobřeží na východní. Moderátoři místních zpravodajských stanic v San Diegu rozvíjeli úvahy o tom, že k dalším útokům by mohlo dojít na Středozápadě a na letištích podél východního pobřeží. Tam všude letadla dostávala příkaz zůstat na zemi nebo okamžitě přistát, řídící letového provozu se všemožně snažili navádět letadla pryč od vysoce rizikových oblastí, kde se nacházejí naftové rafinerie nedaleko Newarku, New Jersey, a od hustě obydlených oblastí. V Newarku budou lety z Evropy přesměrovány do provincií Nova Scotia a Newfoundland, podobně jako se to stalo jedenáctého září. A stejně jako jedenáctého září se do světa rozletěly nepodložené zprávy a zvěsti.

Slater a O’Hara se konečně zapojili do videokonference. Slater prohlásil, že konference nebude trvat déle než dvě minuty, protože jsou zavaleni prací.

„Do větších měst už směřují týmy pro likvidaci následků možného jaderného útoku,“ sdělil jim O’Hara.

„A počítače Národního bezpečnostního úřadu pro nás monitorují mobily a pátrají po klíčových slovech – čísla letů, blízkovýchodní účty a věty týkající se Blízkého východu. Ten váš Samad by se mohl pokusit podat hlášení svému šéfovi Rámánímu. Jestli to udělá, místo, kde se nachází, budeme hledat triangulační metodou.“

„Tihleti jsou na něco takového moc chytří. Dostat ho můžeme jen zpravodajskou operativní prací,“ oponoval Moore. „Poslat lidi do ulic. Lidi, kteří zjistí, kam Samad zamíří dál. Má pomocníky – spící agenty, konspirační domy nebo byty. Tihle darebáci vědí, jak se schovat – a pořád ještě jim pomáhá Gallagher, ten je zasvětil do všech našich taktik, technik a postupů činnosti.“

„Už máme tým, který po něm jde,“ poznamenal Slater. „A ten ho najde.“

Do hovoru se vložil O’Hara: „Towersi, máme instrukce nechat vás dál na tom pracovat, protože vaše společné úkolové uskupení už je připravené pro operace, na kterých se podílí několik agentur. Dáte se dohromady s několika novými agenty z FBI a z DEA. A mám ještě člověka z Úřadu pro bezpečnost v dopravě, toho potřebujeme taky. Doufám, že se cítíte dost silný na to, abyste pracoval dál!“

„To víte, že jo, pane,“ odtušil Towers.

Moore zavrtěl hlavou. „Odpovědi nejsou tady, jsou tam venku. V horách. Ve Vazíristánu. Odvolal jste ty letecké útoky, jak jsem žádal?“

„Pořád ještě na tom pracuju,“ odpověděl Slater.

Moore se jen tak tak ovládl, aby nezaklel. „Tak na tom pracujte usilovněji, prosím. Pane,“ dodal.

Odešel do koupelny. Zvedal se mu žaludek, několik minut zůstal nahnutý nad mísou. Když se vrátil do poradní místnosti, byl tam pro něj připravený šálek kávy.

Towers na něj pohlédl, v jeho očích Moore četl pochopení. „Člověče, jak jsme kurva mohli tušit, že se to takhle posere? Zavázali jsme se, že si podáme kartel. Časově se to podělalo. Tečka. Ale svou práci jsme přece jen vykonali.“

Oba se zadívali na plochou obrazovku. Nyní tam běželo živě video s letadlem ve Phoenixu – přistávalo na letišti, z jednoho motoru se stále kouřilo. Podvozek se dotkl asfaltu – na záběru viděli dokonalé přistání.

Potom však bylo vysílání znovu přerušeno živým záběrem letadla řítícího se na dálnici Interstate 10 poblíž San Antonia.

„Panebože,“ vydechl Moore.

Oba motory byly pryč, pilot se mohl jedině pokoušet držet letovou hladinu. Podvozek byl vysunutý, potom však letadlo náhle znovu ztratilo výšku.

Byla dopravní špička, dálnici ucpávala další a další auta, někteří řidiči se pokoušeli ujet po krajnici. Ale to už sotva stihnou.

Šedesát metrů. Třicet. Hlavní podvozek se dotkl země, jenomže letadlo vzápětí narazilo do několika aut. Příďová kola podvozku se vysunula tak prudce a takovou silou, že se letadlo smykem hnalo dál a tlačilo před sebou další auta, smetalo je ze silnice jako buldozer, auta létala vzduchem a převracela se jako modely autíček firmy Matchbox. Trup letadla se před křídly rozlomil, přední část odlétla ze silnice, zbytek se sice pohyboval pomaleji, ale dál drtil auta před sebou a nechával za sebou hustý černý kouř stoupající k obloze.

Hlasatelé nyní plakali přímo během vysílání. „Určitě tam někdo přežije,“ pronesl Towers. „Někdo z toho přece jen vyvázne.“

Moore si prudce hrábl prsty do vlasů. Potom vyndal telefon a poslal Vazírovi textovou zprávu.

MUSÍME SI PROMLUVIT. NEPRODLENĚ. NALÉHAVÉ.?

43. ČÍM VÍC SE VĚCI MĚNÍ…

DEA, pracoviště pro zábranu zneužívání léků k výrobě drog

San Diego, Kalifornie

Moore s Towersem jeli zpátky s Meyersem a jeho agenty. Vysedli před pracovištěm DEA. Na videozáznamu, jejž mobilem pořídila žena, která čekala na letišti v LAX, byli vidět tři teroristé, stojící poblíž satelitního přenosového vozu DirecTV. Měli na sobě džíny a flanelové košile, jaké nosí příležitostní dělníci, obličeje jim zakrývaly kukly. Devatenáctiletá Gigi Rasmussenová, studentka prvního ročníku Jihokalifornské univerzity, začala natáčet, když teroristé odpálili druhou střelu, zachytila i smrt civilisty, který teroristy napadl, a potom i je samotné, jak odjíždějí. Do záběrů se opakovaně mísilo její „panebože“. Záznam prodala CNN, ale Ústřední zpravodajské službě se v zájmu národní bezpečnosti podařilo vysílání záznamu zarazit, nicméně Moore věděl, že videozáznam se na veřejnost nakonec stejně dostane. Bylo zjištěno, že použitá střela byla Anza, pravděpodobně MK III, stejný typ, jaký teroristé odpálili v San Diegu. Služba nyní mohla své úsilí zaměřit na pátrání po dohodách o prodeji tohoto typu střel. Nicméně už jen zběžný pohled na technické údaje těchto přenosných řízených protiletadlových střel Mooreovi pověděl dost. Pocházely z Pákistánu, střely MK III byly čínská verze amerických Stingerů. K tomuhle typu zbraní mohl mít přístup Tálibán a v jejich používání se mohl cvičit ve Vazíristánu.

Moore si znovu prohlédl všechny fotografie, které měli ve spisu o mulláhovi Abdulu Samadovi. Na každé z fotografií se zaměřil na jeho oči; ty potom porovnal se snímkem, který si stáhl z videa. Kloubem prstu poklepal na obrazovku a vyzval Towerse, aby se podíval sám.

„Sakra, to by mohl být on. A hele… na parkovišti na Jedenácté ulici se našly spálené zbytky dodávky. Žádné zbraně. Žádní svědci. A víte proč? Protože všechny tamní zaměstnance zabili. Dali jim roubíky, svázali je a pak je probodli.“

Moore znechuceně zakroutil hlavou. „Pamatujte na má slova: Jestli se tam najde vůbec nějaká DNA, bude totožná s tou, co jsme našli na přívěsku. Tým v Los Angeles vedl Samad, na to vsadím krk.“

Towers se nad jeho slovy zamyslel; ve tváři se mu objevil zvláštní výraz. „Je tu ještě jedna věc: ti mizerové mají rádi čokoládu. Na rohožkách v autě se válely obaly; staniol oheň nezničil.“

„Z těch obalů se možná dají získat dobré vzorky. Ale víte, z čeho teď mám strach? Když si člověk představí, kolik spících agentů tu nejspíš měli ku pomoci…“ Moore vrhl rychlý pohled na televizní obrazovku.

Všechna letadla byla nyní na zemi. Na cestě byly týmy FEMA, Federálního úřadu, který má na starosti řešení krizových situací. Kolem šesti hlavních letišť, kde došlo k neštěstím, se v okruhu sto padesáti kilometrů budovaly silniční zátarasy a zřizovala kontrolní stanoviště. S tím Samad a jeho lidé ovšem určitě počítali. Unikli ještě před tím, než byla stanoviště zřízena? Zůstanou několik dní nebo dokonce několik týdnů uvnitř zabezpečeného prostoru?

Celá země nyní tajila dech v očekávání, co dalšího se ještě může stát – chemický, biologický nebo jaderný útok zatímco po obrazovkách přebíhaly hrůzné, skutečně hrůzné obrazy. Lidé na Times Square zaplnili ulice, stáli jako přízraky, natahovali krky, aby viděli obrazy země spálené na uhel, vyvstávající jim před očima. Jizvy v půdě a v duši národa.

K útokům došlo 6. června a byly zaměřené celkem na šest letadel. Dvě z nich, jejichž motory střely zničily, v pořádku přistála – ve Phoenixu a El Pasu. V Los Angeles se letadlo zřítilo, zahynuli všichni na palubě – posádka i cestující – a k tomu stovky lidí na zemi. Let do Tucsonu pokračoval bez nehody poté, co mladík jménem Joe Dominguez jednoho z teroristů přejel svým terénním autem. V San Antoniu letadlo nouzově přistálo, přeživší cestující byli z havarovaného stroje vyproštěni. Počet mrtvých však narůstal.

Před devátou hodinou večer prezident Spojených států oslovil národ; volně citoval slova George W. Bushe z osudného úterý v září 2001.

„Probíhá pátrání po těch, kdo stojí v pozadí těchto zločinů. Vyzval jsem všechny naše zpravodajské služby a veškerý policejní aparát, aby věnovaly všechny síly a prostředky na to, aby našly zodpovědné osoby a předaly je do rukou spravedlnosti. Nečiníme rozdíl mezi teroristy, kteří tento čin spáchali, a těmi, kdo jim poskytují útočiště.“

„Takže – kdybyste byl Samad, kam byste šel?“ rozvažoval Towers. „Do Michiganu? Do Kanady? Nebo opačným směrem… do Mexika?“

„Jestli proklouzne přes tu či onu hranici, pořád ještě máme zákonné právo pronásledovat ho,“ odpověděl Moore.

„Myslíte, že má takovýhle plán?“

„Spíš si myslím, že se bude držet pěkně při zemi. Někde v Los Angeles má bezpečný úkryt a už teď v něm je. Pravděpodobně to bude nějaký malý příbytek v údolí.“

„No – jestli nezkusí uniknout přes některou z těch dvou hranic hned teď, potom už na to bude mít hromadu času.“

„Jo, takže to bude jedno, nebo druhé. Buď teď upaluje k hranici, nebo prostě zůstane sedět na fleku a bude čekat, až se situace uklidní. Potom se vydá na nějaké jiné místo.“

„Do Pákistánu?“

„Kdepak, to je moc nebezpečné. Moc toho o něm nemáme, ale víme, že má přátele v Záhedánu a v Dubaji. Potřebujeme nějak tam dostat jeho podobiznu. Mohl by ho poznat třeba i nějaký místní kluk…“

„Jen klid. Až přijde DNA z toho auta, vaši hoši v Langley s tím budou asi chtít hned vyrukovat na veřejnost.“

„No, to by měli. Takže… na nějaké spaní není ani pomyšlení. Jedeme do L. A.“

Towers se důkladně napil kávy, přikývl a ještě dodal: „To teda byla noc!“

Phoenix, mezinárodní letiště Sky Harbor

terminál 4, hala D

Dan Burleson zamžoural do světla reflektorů, které ho oslňovaly, a do kamer, namířených na něj a na ostatní cestující vcházející do terminálu. Právě „vystoupili“ z letadla únikovou skluzavkou. Podobné „vystoupení z letadla“ se proslavilo případem, kdy jeden z cestujících v letadle společnosti JetBlue rozčílil stevarda natolik, že ten během přistávání na letišti začal nadávat, sebral z kuchyňky pivo, otevřel únikovou skluzavku a prchl z letadla. Někteří lidé o tom hovořili jako o vůbec nejdramatičtější výpovědi z práce dané zaměstnancem.

Danovi i ostatním bylo řečeno, že si je federální vyšetřovatelé vezmou stranou a krátce je vyslechnou. K dispozici tam budou i lékaři. Dostanou také poukazy na náhradní let. Než Dan vystoupil z letadla, letuška, které hrozilo napadení teroristou, mu pevně stiskla ruku. „Děkuju.“

Dan se začervenal.

Prodírali se davem reportérů, zadržovaným ostrahou letiště. V té chvíli černoška, která v letadle na všechny křičela, aby byli zticha, znovu dav oslovila zvýšeným hlasem: „Dneska Ježíš vykonal své dílo! A věnoval nám tohoto velkého muže! Tenhle hrdina nás zachránil před tím teroristou v letadle!“

Ukázala na Dana. Trhl sebou, jen mávl ruku a pokusil se rychle zmizet kolem houfu kameramanů, jejich reflektory však rozpoutaly doslova ohňostroj. Dan měl náhle dojem, že ještě než nastane den, bude sedět v celé řadě televizních studií a poskytovat rozhovory o něčem, co mu vůbec nepřipadalo jako hrdinství. Chtěl věřit, že každý v jeho situaci by vykonal totéž, že na světě ještě zůstali nějací milosrdní Samaritáni. O ničem dalším nebylo třeba hovořit.

Ovšem okounek černý bude muset počkat. Škoda…

Univerzitní lékařské centrum

Tucson, Arizona

Toea Domingueze prohlédl lékař. Zranění na paži mu zašili a potom ho I vyslechla místní tucsonská policie a dva agenti FBI. Ti mu za pouhou hodinu určitě položili snad tisíc otázek.

Do nemocnice přišli i jeho rodiče. Když ho z nemocnice lékaři propouštěli, dva policisté mu sdělili, že mu „pomůžou“ nasednout do auta jeho rodičů. Netušil, co to má znamenat, až když se otevřely automatické dveře a všichni tři vyšli ven –

Rovnou do davu reportérů. Bylo jich snad deset či patnáct, měli s sebou kameramany s reflektory – a právě pohled na kamery, balancující těm mužům na ramenou, Domingueze ve vteřině vrátil do přítomnosti, mezi blesky digitálních fotoaparátů. Reportérka, kterou znal z vysílání místních zpráv, mu vrazila před obličej mikrofon se slovy: „Joe, my víme, že jste se zachoval jako hrdina, když jste ty teroristy zneškodnil. Můžete nám říct, jak se to stalo?“

„Rád bych, ale – podívejte, policie si přeje, abych teď o ničem nemluvil.“

„Ale je pravda, že jste do těch zloduchů vjel autem, potom jste jednoho z nich střelil do hlavy – je to tak? Mluvili jsme s jinými svědky a ti nám tohle pověděli.“

Dominguez se ohlédl po otci; ten důrazně zavrtěl hlavou. Nic neříkej!

„Ehmm… fakt o tom s vámi nemůžu mluvit. Ale hned jak mi řeknou, že můžu, tak jo – povím vám o tom všechno.“

„Jaké to je – cítit se jako hrdina?“ zakřičel jiný reportér.

Joe nestačil odpovědět, policisté dav reportérů zatlačili o kus dál a Joea i jeho rodiče vedli vzniklou mezerou pryč. Než došli k otlučenému bílému pickupu, byl Joe úplně vyčerpaný.

A jeho otec plakal.

„Tati, co ti je?“

„Nic,“ odtušil otec. V rozpacích stočil zrak stranou. „Prostě jsem na tebe pyšný.“

Parkoviště Johnny Park

11. ulice

Los Angeles, Kalifornie

Asi po půldruhé hodině jízdy byli Moore s Towersem v Los Angeles a v parkovací garáži hovořili s koordinátorem činnosti zásahových složek.

Forenzním týmům FBI dorazila na pomoc další mobilní laboratoř CIA. Moore si promluvil s techniky. Pověděli mu, že používají novou metodu rychlé analýzy DNA, stejnou, jakou použili při analýze přívěsku v San Diegu.

Do rána měl Moore odpověď: DNA na nalezených obalech od čokolády se shoduje s DNA na přívěsku.

Velvyslanectví USA

Islámábád, Pákistán

týden později

Fotografie Samada, Talwara, Niaziho a Rámáního se rozlétly do světa. CIA popírala, že by věděla něco o tom, jak se teroristé dostali do země, média si užívala stovky hodin vysílacího času. Sestavování programů pro televizní vysílání šlo téměř samo, nabízely se spekulace a argumenty, jak lépe zabezpečit hranice Ameriky, a objevovaly se úvahy o tom, jak ministerstvo vnitřní bezpečnosti zklamalo – i přes zvyšování svého rozpočtu. A různí „zasvěcenci“ prohlašovali, že revizorům Úřadu pro bezpečnost v dopravě se při kontrole cestujících aerolinek líp daří odhalovat transvestity a prsní implantáty než potenciální teroristy. Ředitel Hlavního účetního úřadu dostával dotazy na výsledky nedávného auditu efektivnosti práce ministerstva vnitřní bezpečnosti. V reakci na ně prohlašoval, že činnost ministerstva vnitřní bezpečnosti není pro Kongres dost transparentní, takže si Kongres nemůže být jistý, zda ministerstvo v rámci svého nesmírně vysokého rozpočtu pracuje hospodárně a efektivně, ani nemůže tvrdit, zda vůbec má nějaké výsledky. Hlavní účetní úřad znovu využije svou obsáhlou statutární pravomoc a materiály ministerstva prověří se záměrem přesně zjistit, kde došlo k chybám. Moore mohl jen doufat, že tlak veřejnosti nepřesměruje průběh vyšetřování k CIA, ke Calexiku, k tunelu pod hranicí ovládanému juárezským kartelem a zneužitému teroristy, k člověku, na něhož připadl úkol učinit přítrž činnosti kartelu.

Po celé Americe se na všech domech opět vyvěšovaly státní vlajky a ti, kdo byli ve svém vlastenectví spíš vlažní, v sobě náhle vlastenectví znovu objevovali. Hlasité volání v Kongresu po vojenské odvetě – takové, po jaké se volalo už po jedenáctém září –, občany inspirovalo a domáhali se drtivé odvety. Před Kapitolem se shromažďovaly tisícihlavé rozezlené zástupy, desetkrát se zvýšil prodej zbraní. Mešity se staly cílem bombových útoků a rabování.

Potom, sedm dní po teroristickém útoku, přišla zpráva o vítězství dosaženém v Pákistánu na území obydleném kmeny. Podle toho, co tvrdili Mooreovi kolegové, je mulláh Omar Rámání mrtev, zabila ho střela Hellfire vypálená z bezpilotního letounu, z predátora patřícího CIA. Po nedávném teroristickém útoku byla jeho smrt jediná dobrá zpráva, která se k Američanům donesla. Pokračoval hon na ostatní teroristy, až dosud však bez úspěchu, navzdory tisícům hodin práce a desítkám tisíc zachycených stop.

Rámáního smrt Moore nijak zvlášť neoslavoval. Vazír se mu neozýval a jeho mlčení Moorea znepokojovalo a připravovalo ho o všechno potěšení z té takzvané dobré zprávy. Oznámil Slaterovi a O’Harovi, že odcestuje do Pákistánu a mrtvolu Rámáního sám identifikuje; že to prostě musí udělat. Současně se pokusí znovu navázat kontakt s Vazírem. Rovněž své šéfy upozornil, že zabití Rámáního může vyloučit možnost, že budou nalezeni ostatní teroristé. Chápal důvody, proč byla zamítnuta jeho žádost, aby bezpilotní letouny ustaly v útocích, ovšem nedokázal se s tím smířit, vůbec se mu to nelíbilo. Americký lid však chtěl vidět krev a CIA byla vystavena nesmírnému tlaku, aby pohled na krev lidu poskytla. Časy Kolosea se vrátily.

Moore letěl do Islámábádu. Napadlo ho, že by nejdřív ze všeho mohl překvapit Leslii. Od jejich společného přítele se dozvěděl, že ji z velvyslanectví v Kábulu přeřadili zpátky do Islámábádu, tam, kde se potkali poprvé.

Zastihl ji na parkovišti, právě byla na cestě na oběd.

„Panebože!“ hlesla. Posunula si brýle níž a zírala na něj přes obroučky. „Já snad sním?“

„Ne, to já.“

Dloubla ho do ramene. „Připadá mi blbý to říkat, ale vypadáš primově. Dbáš o sebe. Líbí se mi tvůj sestřih. To mi připomíná, že bychom měli udělat něco pro posílení našeho vztahu.“

„To myslíš, že bychom si měli něco vyjasnit?“

„Zrovna tohle by mi asi moc nesedělo.“

„Já bych si ale rád ve vztahu k tobě vyjasnil něco, co ti opravdu nebude moc sedět.“

Leslie se zhluboka nadechla a odvrátila se.

„No tak co?“

„Jaký ‚co‘? Cos čekal? Dala jsem výpověď s dvoutýdenní lhůtou. Na konci tohohle týdne odcházím, vracím se do Ameriky.“

Moore rozhodil paže v nevěřícném gestu. Věděl, jak moc obětovala své kariéře. „A proč?“

„Protože mě to tady přestalo bavit. Myslela jsem, že se převedením do Islámábádu něco změní, ale nezměnilo se nic. Jediné, co mě tu drželo a co mě vzrušovalo, jsi byl ty.“

„Ale ne, ne! Hele, brzdi. Zajdeme si do klubu Jednadvacet, jako zastara. Pořád ještě tam mají nejlepší pivo v celém tomhle městě.“

„Jediné pivo v celém tomhle městě.“

Přistoupil k ní a položil jí dlaň pod bradu. „Dlužím ti pěkné rozloučení – ne takové to divné, neohrabané, jako tenkrát v telefonu, a proto jsem se vrátil. Jestli jsem to tím jen zhoršil, pak jsem fakt pitomec. Ale nechtěl jsem to nechat jen tak. Připadal jsem si hrozně.“

„Že by?“

Přikývl. Později, po dvou pivech, ji vysadil u velvyslanectví. V jednu chvíli ji vzal za ruku a pevně ji stiskl se slovy: „Máš před sebou vynikající život.“

Miranšáh

Severní Vazíristán

nedaleko afghánské hranice

Před cestou do Severního Vazíristánu se Moore zastavil v předsunuté operační základně Chapman, jednom z klíčových zařízení CIA v Afghánistánu. Základna se nachází nedaleko města Khost. Objekt napadli 30. prosince 2009 sebevražední atentátníci, zabili sedm pracovníků CIA, mezi nimi i velitele základny. V té době bylo hlavním úkolem Služby shromažďovat informace prostřednictvím zpravodajské operativní práce nazývané HUMINT, to znamená „prováděné lidmi“. Informace se předávaly bezpilotním letounům a ty na jejich základě napadaly cíle nacházející se na kmenových územích. Tálibán, operující na opačné straně hranice, na tyto útoky odpověděl a to mělo pro CIA jedny z vůbec nejhorších následků. Moore znal osobně tři ze zabitých a z telefonických hovorů znal i všechny ostatní. Celý týden po té události chodil jako bez ducha. Byla to zdrcující ztráta pro všechny.

Rámáního mrtvolu – tedy spíš to, co z ní zůstalo – dopravili na základnu. Trup sice bomby rozervaly na kusy, obličej se však jakýmsi řízením osudu uchoval celkem neporušený. Moore si to pravděpodobně jen namlouval, ale připadalo mu, že ten člověk zemřel s výsměšným úšklebkem ve tváři.

Do Miranšáhu Moore dorazil pozdě odpoledne. Znovu na něj nepříjemným dojmem zapůsobily prach, bezútěšnost, špína a již jen bídné, nepatrné stopy vlivů západní kultury. Tentokrát, když s sebou neměl jako řidiče Ranu, ho nikterak mírumilovným způsobem zastavili čtyři strážní, příslušníci pozemního vojska. S gustem mu předvedli ústí hlavní svých AK-47. Jeden z nich se na Moorea pozorně zadíval, svraštil obočí, pak si přehodil zbraň přes rameno a zahrozil mu prstem. „Vás si pamatuju,“ prohlásil.

„Já vás taky,“ lhal Moore. „Jedu za Vazírem.“

Strážní na sebe pohlédli, ve tvářích přitom měli zvláštní výraz. Potom ten, který si Moorea pamatoval, ho vyzval: „Vaše doklady, prosím.“

Moore mu je dal, muž je zkontroloval.

„V pořádku.“ Muž mu doklady vrátil. „Kde je váš mladý přítel?“

Moore odvrátil pohled. „Teď neměl důvod lhát. Je mrtvý.“

„To je mi líto.“

Strážní sklonili zbraně a mávnutím poslali Moorea dál. Pokračoval po prašné silnici; vzpomínal si, že má odbočit doprava a dál jet po silnici stoupající mezi kopci.

Zastavil nedaleko dvou cihlových domků s parabolickými anténami na střeše. Za domky stála řada stanů, v ohradách, rovněž za domky, přešlapovaly kozy a krávy, dole v údolí bylo vidět na polích desítky rolníků. Moore snad ještě nikdy nedýchal tak čistý vzduch.

Z jednoho domku vyšel stařec. Dveře nechal otevřené. Moore se na něj pozorně zadíval, jako kdyby nemohl uvěřit svým očím. Stařec měl na sobě černý hábit a vestu, jeho plnovous však byl mnohem kratší než Vazírův. Objevili se ještě dva další muži – vojáci; puškami mířili na Moorea. Moore vypnul motor a vystoupil z auta.

„Kdo jste?“ zeptal se stařec.

„Jmenuju se Chattak, přijel jsem za Vazírem.“

„Za Vazírem?“ Stařec se otočil k vojákům a pokynem ruky je poslal zpátky do domku.

„Copak – stalo se něco?“ zeptal se zaraženě Moore.

Starcův obličej dostal zvláštní výraz. „Vezmu vás k němu.“ Zamířil za domek, prošel kolem stanů, podél ohrad a odtud pokračoval dál po klikatící se cestičce stoupající k vrcholu kopce. Moore kráčel mlčky za ním.

„Takže vy jste přítel?“ ozval se konečně stařec.

„Ano. A vy?“

„Taky přítel, jistě. Vazír a já jsme společně bojovali proti Sovětům.“

Moore se zhluboka nadechl; doufal, že se nenaplnil osud a jeho obavy že se nesplnily. „Jak se jmenujete?“

„Abdulláh Júsuf Rana.“

Moore se zastavil, zády k údolí za sebou. Tak tohle je Ranův dědeček – proto také Rana znal Vazíra už do dětství. Moore si z celé duše přál, aby mohl starci povědět, že znal jeho vnuka, že ten hoch pro něj statečně pracoval a obětoval život za věc, ve kterou věřil, a že on, Moore, mu vděčí za všechno.

„Vidíte něco?“ otázal se stařec.

Moore zavrtěl hlavou. „Jen to, jak je tu krásně.“

Starší Rana pokrčil rameny a vedl ho dál. Nedaleko pod vrcholem kopce se šklebil hluboký kráter, kolem něj byly podivné návěje kamenného prachu rozbíhající se do všech směrů. Nalevo, ve stínu tří vysokých stromů, bylo vidět navršenou hlínu. Měla hranatý tvar. Hrob.

Rana na něj ukázal. „Chcete tu zůstat sám? Mám odejít?“

Moore sotva dýchal. „Co se stalo?“

„Já myslel, že to víte.“

Moore zavrtěl důrazně hlavou.

Rana pohlédl k obloze. „Vazír sem rád chodil číst a meditovat. Letěl nad ním bezpilotní letoun a shodil na něj bombu. My na něj nahlížíme jako na mučedníka. Je pohřben v oděvu, ve kterém zemřel, a spočívá na boku, tváří k Mekce. Byla to Alláhova vůle, aby zemřel na místě, které si oblíbil.“ Rana zavřel oči. „Ina liláhi wa ina ileyhi radžún,“ dodal arabsky. My Bohu patříme a my k Němu se navrátíme!

„Nechám vás tu samotného,“ dodal ještě Rana a zamířil zpátky cestou, kterou přišli.

Moore přistoupil k hrobu. Zamýšlel vzít Vazíra za slovo a vyslechnout si jeho vyprávění.

Až budete připravený promluvit si, přijďte za mnou. Chci si váš příběh poslechnout. Jsem starý člověk. A jsem dobrý posluchač.

Lituju, Vazíre. Udělal jste pro mě, co jste mohl, a mou vinou jste zahynul. Přišel jsem si sem pro odpovědi. Teď žádné nedostanu. Chtěl jsem vám povědět o tom nejtěžším, co jsem v životě vykonal. Víte, co to je? Prostě jsem se pokoušel sám sobě odpustit. Nevím ale, jak to udělat.

Moore si promnul koutky očí, potom se vydal zpátky. Do vlasů mu zafoukal větřík. Měl dojem, že slyší starcův hlas, ale to jenom zašustilo listí.

Samad a ostatní padouši uniknou vinou pitomců sedících na vysokých místech, kvůli jejich netrpělivosti a až příliš aktivní zpravodajské činnosti, jíž lze ospravedlnit i vraždu. Čím víc se věci mění, tím víc zůstávají stejné.

Došel před domek. Rana na něj čekal. „Prosím, zůstaňte na večerní jídlo.“

Odmítnout by byla hrubost, ale Moore byl příliš sklíčený tím, co se stalo; jediné, co mu zbývalo, bylo odejít.

Kdosi ho zatahal za rukáv – chlapec, Vazírův pravnuk, který tehdy pomáhal nosit na stůl dušené maso. Moore si vzpomínal, že mu je asi osm nebo devět let. Chlapec svíral mezi palcem a prostředníkem napůl přeložený kousek žlutého papíru. „Pradědeček říkal, že kdybyste přišel, když zrovna nebude doma, ať vám tohle dám.“

44. VYCHLÁDAJÍCÍ STOPA

Konspirační dům CIA

Sajdpúr

Islámábád, Pákistán

Po Samadovi a jeho lidech usilovně pátraly všechny zpravodajské služby a policejní síly. Moore dostal na kousku papíru adresu, která mohla docela dobře být nejvýznamnějším vodítkem, jaké kdo z pátrajících vůbec měl.

Toto vodítko však Moorea přinutilo k hlubšímu zamyšlení.

Kdyby informaci předal CIA a ta ji potom postoupila všem ostatním tajným službám, Samad, který má kontakty snad všude, by byl varován a zmizel by, ještě než by si pro něj přišli.

Takže se s papírem, nacpaným do kapsy, vydal do starého konspiračního domu CIA. Byl to návrat, který ho naplňoval smíšenými pocity, hořkostí i uspokojením. Rozpomínal se na všechny rozhovory, které vedl s Ranou, když seděli na balkoně domu mezi kopci pohoří Margalla. V dálce pomrkávala světla Islámábádu. Jako kdyby slyšel mladíkův hlas: „Co se děje, Money? Jste celý napjatý, jako kdyby vás něco znepokojovalo.“

A napjatý teď skutečně byl. Pro sebe, Slatera, O’Haru a Towerse domluvil videokonferenci a netrpělivě čekal, až se připojí.

Jakmile byli všichni on-line, nezdržoval se zdvořilostmi a rovnou jim vyklopil svou zprávu. „Mám důvěryhodné vodítko, jak na Samada. Mám je od Vazíra, a věřím mu. Dneska večer odlétám.“

„Vy víte, kde Samad je?“ zeptal se O’Hara.

„Možná.“

„Tak to dáme dohromady tým,“ ozval se okamžitě Slater. „Kolik lidí potřebujete? Deset? Dvanáct?“

Moore zavrtěl hlavou. „Podívejte – jestli je Samad na útěku, jsou s ním i jeho dva nejbližší společníci. Možná jim pomáhá Gallagher, to nevím. Hlavní je, že tohle je záležitost pro mě a pro Towerse.“

„Vy z toho chcete udělat představení pro dva herce? Děláte si ze mě srandu?“

„Kdepak, pane, nedělám.“

O’Hara se naklonil blíž ke kameře. „Toho chlapa potřebujeme chytit živého – doslechli jsme se, že to převezme po Rámáním, a to znamená, že už má taky dostatek zpravodajských poznatků, se kterými může operovat. A navíc se domníváme, že ví, kde jsou ostatní týmy, které střílely na letadla. A z těch jsme živého nechytili ani jednoho. Nepleťte se – Samad je teď cíl s nejvyšší prioritou.“

„Pane, dovolte, abych podotkl, že význam cíle nemusí nutně diktovat rozsah operace proti němu. Jestli je moje vodítko spolehlivé, náš cíl už je mimo území Spojených států. Když na mě navěsíte nějaký tým, bude těžší přesunovat se z místa na místo, skrývat se – a vůbec všechno bude mnohem nápadnější. A kdyby operace nevyšla, je vyšší pravděpodobnost, že budou svědci, mrtvoly… A konečně – proč vám tohle všechno vůbec vykládám… znáte to přece z vlastní zkušenosti. Towers a já při té operaci sotva jen rozčeříme vodu. Vy se tam vypravíte jak s bubnem na zajíce, a náš člověk bude dávno pryč.“

O’Hara to s povzdechem vzdal. „Takže se za ním chcete vydat. A kam přesně to bude?“

„Mám jednu adresu v Mexiku – a podle toho, co jste právě řekl, důležité je nejen chytit Samada živého, ale taky vyslýchat ho bez něčího politického vměšování.“

Slater si odkašlal. „Moore, jestli s Towersem toho hajzla dostanete, nikoho dalšího, žádné další agentury u toho nechci. A nechci ani, aby se do toho míchala vláda, nikdo – tím myslím nikdo do té doby, než s ním budeme hotovi my.“

„V tom jsme zajedno. Jinými slovy – bavíme se tady o vydávání podezřelých.“

„Pánové, tak stop, stop – jen pomalu,“ zasáhl O’Hara. „S tím, co jsem tu slyšel, nemůžu vyslovit ani souhlas, ani to zakázat, takže jsem nucen teď odejít.“ Vstal, upřeně na všechny pohlédl a ukázal vztyčený palec.

„Jo, je nám to jasné,“ poznamenal Slater.

Po 11. září CIA chytila a uvěznila přibližně tři tisíce podezřelých teroristů; nazývalo se to „mimořádné vydávání podezřelých“. Tito zajatci byli rozvezeni do přísně tajných věznic po celém světě, říkalo se jim „černá místa“. Mnohá z těch míst byla v Evropě. Rada Evropy a většina Evropského parlamentu tvrdily, že tito vězňové byli mučeni a že jak vláda Spojených států, tak vláda Británie o celé operaci věděly. Nedávný prezidentský výnos vznesl proti mučení v rámci vydávání podezřelých námitky.

Proto se O’Hara omluvil a odešel – potřeboval „přijatelné popření“. Odmítl vědomě, výslovně přikázat Mooreovi, aby Samada chytil a potom ho dal dopravit na nějaké „černé místo“, kde by ho mučili. Vláda Spojených států se neuchylovala k mučení, nepřevážela lidi do věznic kde, jak úřední místa věděla, budou mučeni. Černá místa již neexistovala.

Na druhé straně Slater bohudík žil dosud v minulosti. „Toho hajzla chyťte – a já budu na vaší straně od začátku až do konce,“ pronesl důrazně, zvýšeným hlasem.

„Takže se domluvíme takhle: žádné týmy, žádné další americké síly,“ navázal Moore. „Vláda zůstane mimo – a tím pádem zůstane čistá. Jen já a Towers. Zádní svědkové. Necháte nás, abychom Samada dostali podle svého – a potom vy dostanete možnost ,vydat podezřelého‘. My zase samozřejmě vydáme ze sebe všechno pro to, aby se tahle zkurvená událost vyřídila, ať to stojí, co chce. Protože jinak – jak se k tomu připlete Washington, hned nasadí vojenskou jurisdikci… A kdyby Samad třeba nikdy neuviděl soudní síň zevnitř a shnil na Guantánamu, my bychom ho nikdy neměli tam, kde by nám pověděl, co potřebujeme vědět. Ale my to z něj dostaneme… a potom zinscenujeme zajmutí, předáme ho úřadům a ty ať si s ním pak hrajou, jak chtějí… Ovšem až poté, co ho my vyždímem do poslední kapky. Chci tím říct, že jestli si všechno nejdřív pořádně nenaplánujeme, pak – i když ho chytíme – bude to jen ztráta času. To, co z něj můžeme vymáčknout, má větší cenu než jeho život.“

„No prima!“ vyrazil ze sebe Towers. „Super!“

„Pane Towersi, chcete do toho určitě jít?“ zeptal se ještě Slater. „Může se z toho vyklubat moc zlá věc, ošklivý konec kariéry.“

Towers si jen odfrkl a pohlédl na hodinky. „Omlouvám se, pane, ale na řeči nemám čas, letí mi letadlo.“

„Až pojedete na letiště, zavolejte mi,“ přidal se Moore. Towers přerušil spojení a nechal Moorea se Slaterem samotné.

„Jeho jsem se už zeptal, teď se tedy zeptám ještě taky vás,“ začal Slater. „Určitě to chcete udělat?“

„Jo. Hlavně se mnou spolupracujte a nerozmyslete si to. Neustupte před nátlakem. A nezapomeňte na všechnu tu krev, pot a slzy, prolité při snaze ty mizery spláchnout, kam patří. Jestli se nám prostřednictvím Samada podaří jejich operace zarazit, pak to celé za tu námahu stojí.“ Moore se zadíval kamsi do prázdna. „Na tomhle balkoně jsem sedával a povídal si s Ranou o tom, že uděláme právě tohle. Tak teda dokončíme, co jsme začali.“

Puerto Peňasco/Rocky Point

Sonora, Mexiko

Přímořské letovisko Las Conchas, ohrazené a chráněné ostrahou, se nachází na západním pobřeží Mexika a je z něj pěkný výhled na Kalifornský záliv. Je vzdálené asi 640 kilometrů od Juárezu. Adresa, kterou Vazír dal svému pravnukovi, patřila sídlu sestávajícímu ze tří samostatných obývacích komplexů se třemi kuchyněmi, jedenácti ložnicemi a dvanácti koupelnami. Hodnota celé rezidence činila 2,7 milionu dolarů a podle realitní kanceláře, na kterou se Moore obrátil, výhled z ní obsáhl přes polovinu obzoru. Majitelem sídla byl pan David Almonte Borja.

Mooreovi nedalo moc práce zjistit, že Borja je švagr Ernesta Zú?igy a podle vyjádření Danta Corralese s největší pravděpodobností zdědí sinaloaský kartel.

Jenomže náhle došlo k nečekanému zvratu situace. Inspektoři federální policie vzali Borju před osmačtyřiceti hodinami do vazby a drží ho v metropoli. Je obžalován z vraždy, z úmyslu spáchat vraždu a z pašování drog. Čas, kdy byl Borja zatčen, nebyl ovšem zvolen náhodně. Inspektor federální policie Alberto Gómez uvedl jména dvou kolegů, kteří zase vyzradili řadu podrobností o Borjovi a o jeho vztazích s kartelem.

To, že letovisko Las Conchas mělo svou vlastní ostrahu, Mooreovi a Towersovi jen usnadnilo vstup: kontaktovali rovnou majitele příslušné bezpečnostní firmy. Ten moc dobře věděl, co znamenají některá písmena abecedy – především písmena CIA.

Sdělil jim, že podle toho, co mu hlásili jeho lidé, se od Borjova zatčení nikdo v Las Conchas neobjevil. Přišel si někdo sídlo prohlédnout prostřednictvím realitní kanceláře? Opět, podle sdělení ostrahy, nikdo; tam, kde jde o sídla v hodnotě několika milionů, se zájemci nijak nehrnou a prohlídka se domluví až poté, co se ukáže, že možnosti potenciálního kupce odpovídají nárokům prodávajícího.

„Dejte svým lidem plně placené volno na jednu noc,“ vyzval Moore majitele bezpečnostní firmy. „Zaplatíme to my.“

„Dobrá.“

Potom se Moore a Towers vydali za realitním agentem – vlastně agentkou, elegantní dámou něco před šedesátkou. Byla obdivuhodně podobná Sophii Lorenové. I ona byla vstřícná, ochotná spolupracovat, jen ji poněkud sklíčila zpráva, že Borja byl zatčen, protože ona tak přijde o značnou provizi. Dala jim kombinaci k zámku s číselným kódem, který je na předních dveřích, a kód k vypnutí bezpečnostního systému a alarmu. Mooreovi by ovšem vůbec nevadilo, kdyby musel zámek otevřít paklíčem: na světě je jen málo firem schopných vyrobit součástky systému, dodržet téměř nulové tolerance a přitom ještě vydělat, takže nehrozilo, že zámečníci, zloději a špioni přijdou o práci.

Družice pracující pro Službu se zaměřily na Las Conchas. Moore a Towers, oblečení do uniforem ostrahy, jeli v golfovém vozíku po příjezdové cestě. Bylo pět hodin odpoledne místního času. Towers dům objel, aby zjistil, jestli je stále ještě zapnutý elektrický proud. Byl.

Moore zadal kód, vyndal klíč a odemkl. Hlavní budova měla tři tlačítkové panely s bezpečnostní funkcí – jeden před vstupní halou, jeden před garáží a další před ložnicí majitele. Dveře se otevřely; žádný varovný tón oznamující, že se spustí alarm, se neozval, nezaznělo ani pípání hlásící, že dveře někdo otevřel, všude prostě panovalo ticho, jako kdyby alarm byl nejen vypnutý, ale jako kdyby jej někdo snad dokonce pro jistotu rozebral. Moore se nemýlil – klávesnice nesvítila. Proud do ní nešel. Divné.

Oba vešli tiše dovnitř; hala měla podlahu z dlaždic, uprostřed uspořádaných do obrazce zvěrokruhu. Hlavní sekce sídla byla vybavená vším možným zařízením, jak moderním, tak i ve stylu Jihozápadu. Všechno tu Mooreovi připadalo zatraceně drahé. Odkudsi se k němu donesl tichý zvuk televize.

Dal Towersovi rukou znamení. Towers přikývl a držel se vzadu. Sice se již ze zranění ramene a paže dobře zotavil, ale než se mu vrátí kondice Železného muže, potrvá to ještě rok. Moore, svírající v obou rukou glock s tlumičem, šel vpředu.

Před sebou měl halu. V zrcadle na stěně se odrážela obrazovka televize. Moore udělal dva kroky dopředu. Dveře ložnice nalevo od něj byly otevřené. Ucítil vůni jídla… Maso? Kuře? Nebyl si jistý. Pohlédl napravo, zpátky na zrcadlo. Ztuhl na místě. Ohlédl se na Towerse; jeho pohled ho naléhavě vyzýval: Kurva, zůstaňte na místě! Znovu se otočil k zrcadlu, propočítával vzdálenosti, svou vlastní reakční dobu, jak rychle by se podle jeho mínění mohl protivník pohybovat… Zapojí svou svalovou paměť a útočnost, neustále zdokonalované a vybrušované léty práce v terénu.

Plán, co dělat dál, měl hotový. Znovu si jej promítl v mysli, věděl, že jestli se nad ním bude moc zamýšlet, ještě se nervozitou roztřese. Je čas jít do toho.

Uslyšel, jak kdosi spláchl záchod. Na toaletu se vcházelo přímo z pokoje. Zevnitř se k němu donesl ženský hlas. „Já jsem teda pěkně nalitá!“

Moore vrhl na Towerse krátký pohled, ukázal prstem a pohyby rtů vyslovil příkaz: Vyřiďte ji.

Hned nato vrazil do ložnice. Tam, na opačné straně široké místnosti, seděl jemu nejznámější člověk – v boxerkách a se sáčkem smažených kukuřičných lupínků v klíně.

Bašir Wasuf – čili Bobby Gallagher, s největší pravděpodobností nejbezohlednější zrádce v dějinách Spojených států – zůstal s otevřenou pusou koukat na člověka, který se ocitl v ložnici.

Na stolku vedle lehátkového křesla měl Gallagher berettu. Moore o ní věděl a předvídal, kterou rukou by po ní Gallagher mohl sáhnout. Už jen pouhá Gallagherova přítomnost napovídala, že zrádce o Borjově zatčení neví. To byla z jeho strany zásadní chyba.

Sáhl po pistoli. „Nehýbej se!“ zarazil ho Moore.

V témže okamžiku vzadu ta holka za ním zaječela a začala nadávat. Towers na ni zařval. Znehybněla a ztichla.

Gallagher Mooreův příkaz ignoroval a uchopil pistoli.

Moore vystřelil první; zasáhl Gallaghera do ramene, druhá střela šla do nohy, ale bylo pozdě.

Gallagher už měl hlaveň beretty v ústech.

„Ne, NE!“ vykřikl Moore a vrhl se k němu. V tom okamžiku zazněl výstřel.

Do hodiny, dorazila místní policie. Zenu – prostitutku – vzala do vazby, Moore a Towers celé sídlo propátrali do posledního místečka.

Na nočním stolku v jedné z ložnic vzadu se válelo jedenáct stříbrných kuliček ze staniolových obalů čokoládových bonbonů.

Ústředí federální policie

Ciudad de México

Šest hodin poté Moore a Towers seděli v automobilu z půjčovny. Zaparkovali před budovou ústředí. Zatím zůstali v autě, zanedlouho však půjdou dovnitř a budou vyslýchat Borju. Neměli co ztratit. Název místa, kde se nachází Samad, si Gallagher vzal s sebou do hrobu. Jediní dosud žijící svědkové byli tři ze šesti teroristů, ti, kteří nasedli do letadel. A ti všichni říkali totéž: znají jen svůj úkol, nic dalšího nevědí. Moore byl docela ochoten tomu věřit, protože Tálibán nejčastěji pracuje v buňkách, z nichž každá má svou vlastní misi. Jednoho teroristu vytáhli z trosek letadla letícího ze San Antonia, ten však měl v obličeji a na krku tak hluboké popáleniny, že by nemohl mluvit, i kdyby chtěl.

Ale Borja… Ten musí něco vědět. Zapletl se s Gallagherem. Obaly od čokoládových bonbonů tam nechal Samad. Spojení těch lidí prostě existuje, to Boija popřít nemůže.

Moore si promluvil se Slaterem. Ten souhlasil: je nutné domluvit nějakou dohodu.

Borja byl mnohem mladší, než se čekalo – snad mezi třicítkou a čtyřicítkou, měl vyholenou hlavu a na sobě tolik tetování, že si tím určitě získal obdiv většiny sicariů. Když však otevřel ústa, tempo jeho řeči, dikce, tón a zabarvení hlasu patřily vzdělanému byznysmenovi. To se dobře hodilo, protože se bude hovořit o uzavření důležitého obchodu.

Výslechová místnost páchla chlorovým vápnem. Podle slov policie to tu „celý zasvinil“ člověk, kterého zde naposled vyslýchali.

Moore upřel na Borju zrak. „Gallagher je mrtev,“ spustil rovnou. „Zabil se ve vašem domě v Las Conchas.“

Borja si založil paže na prsou. „Kdo že se zabil?“

„No, jak chcete. Dám si velmi záležet, abych vám to vysvětlil. Strávíte zbytek života ve vězení. Já jsem ale ochoten zprostředkovat mezi našimi dvěma vládami kšeft. Jestli víte něco o tom, kde je Samad, povězte mi to. Pokud budete mluvit pravdu, obstarám vám úplnou amnestii. Čistej štít. Vyjdete z toho bez trestu. Řeknu vám to hodně pomalu… Vyjdete… z toho… bez trestu.“

„Kdo je Samad?“

Towers Moorea přerušil. Strčil Borjovi před oči laptop. Moore pohlédl na displej: kolegům ve Fort Meadu se opět něco povedlo – družice Národního bezpečnostního úřadu zachytily hovory mobilem mezi Borjou a Rámáním. Důkazy se definitivně nashromáždily a potvrdily teprve před několika hodinami.

„Tak vy jste mluvil taky s Rámáním – hmm?“ poznamenal Moore. „Lhát teď už nemá cenu. Víme toho dost.“

Borja zvedl oči v sloup.

„Pomáhal jste Samadovi v útěku?“

Borja se naklonil dopředu. „Jestli mi můžete obstarat úplnou amnestii, chci to písemně od vlády. A chci tady mít své právníky, abych měl jistotu, že to platí.“

„Dobrá, to si ale vyžádá čas. A náš člověk je určitě na útěku. Slibuju vám tohle: vy mi dáte, co chci, já dostanu Samada – a vy jste volný.“

„Nějakýmu zasranýmu gringovi nebudu věřit.“

Moore vstal. „No, jak myslíte.“ Otočil se k Towersovi. „Jdeme… Dejte dohromady papíry pro vydání k trestnímu stíhání. S tímhle prevítem si to vyřídíme ve Státech.“ Oba zamířili ke dveřím.

Borja odstrčil židli a vstal. Ruce měl stále ještě spoutané za zády. „Počkejte!“

Gulfstream III

Let na mezinárodní letiště Philipa S. W. Goldsona

Belize

Borja, jako každý, kdo se přidal k mexickému drogovému kartelu, se vydání k trestnímu stíhání do Spojených států bál víc než zloby své vlastní vlády. Nyní zvadl, ramena mu poklesla a ústa doslova přetékala líčením, jak mu Rámání svěřil vybudování nového pašeráckého spolku a jak mu přikázal, aby Samadovi a jeho dvěma společníkům pomohl dostat se do bezpečného úkrytu v San José v Kostarice. Samad a jeho společníci se ukryli v Borjově rekreačním sídle a zůstali tam do minulé noci. Pak jedním z Borjových soukromých letadel odletěli na mezinárodní letiště Philipa S. W. Goldsona a odtud pokračovali autem do džungle do domu na New River Lagoon v Belize. Borja jim sdělil, že dům používají mulové dopravující kolumbijský kokain do oblastí kolem Cozumelu a Cancúnu, kam jezdí spousta lidí na prázdniny. Tam se kokain prodává především americkým vysokoškolákům. Nádhera. Borja najal guatemalského pilota s jednomotorovým vrtulníkem R44 Raven, aby trojici vzal na palubu a odletěl s ní do Kostariky. V Nikaragui si doplní palivo.

Moore se vyptával na každou podrobnost, včetně toho, jaký typ vrtulníku použili, jméno pilota, jeho telefonní číslo, úplně na všechno.

Konečně byl časový plán akce jednou příznivý. Samad a jeho lidé měli být vyzvednuti o půlnoci místního času, vrtulník měl přistát na jedné z mýtin nedaleko mayských rozvalin Lamanai (toto slovo v mayském jazyce znamená „ponořený krokodýl“). Chrám Masek, Vysoký chrám a Chrám Jaguára navštěvuje během dne mnoho turistů, večer však jsou chrámy zavřené. Ukryt se nachází asi patnáct kilometrů na jih po proudu řeky. Samad a jeho muži si měli na cestu k úkrytu vzít jeden z několika zodiaků. Borja dal Samadovi dva tělesné strážce, takže Moore s Towersem se museli připravit na skupinu pěti mužů.

K tajnému úkrytu se vypraví jako dvoučlenný tým, Slater však už pro ně sestavoval podpůrné síly pro případ, že by jich bylo zapotřebí. Rovněž opatřil zbraně a dopravní prostředek.

Když přistáli na letišti Goldson, severně od Belize City, na Mooreových hodinkách bylo 9.12 večer. K jejich letadlu přijela dvě vozidla – Jeep Wrangler s pohonem na čtyři kola; druhé vozidlo byl místní taxík.

„Vítejte v podpaží Karibiku.“ Towers si vykasal košili; panovalo tu doslova dusivé parno.

„Horka si teprve užijete,“ utrousil lhostejně Moore.

Z taxíku chvatně vyskočil mladík nanejvýš dvaadvacetiletý, s vlasy ostříhanými na ježka, v černém tričku a khaki kalhotách. Otevřel kufr taxíku a na zadní sedadlo wrangleru hodil velký plátěný vak. Řidič džípu, možná jeho bratr, vylezl ven a spěšně nasedl na zadní sedadlo taxíku.

Moore k nim přistoupil.

„Všechno tu máte připravené, pane,“ oznámil mu mladík; jeho britský přízvuk se nedal s ničím zaměnit. „Brýle pro noční vidění jsou na předním sedadle. GPS navigace Garmin je naprogramovaná. Prostě jen poslouchejte, co říká ta milá dáma se sexy hlasem, poví vám, jak se dostanete na místo.“

„Díky.“ Moore potřásl mladíkovi rukou.

„Ještě to neskončilo, co?“ podotkl mladík. Strčil Mooreovi do ruky satelitní telefon.

Moore přikývl na souhlas. Naskočil do džípu, Towers vůz obešel a nasedl z druhé strany.

„Obsluha je tu vynikající,“ poznamenal.

Moore zařadil rychlost. „Jen jsem se na vás pokoušel zapůsobit, šéfe.“

„Tak to jste teda zapůsobil, jak se sluší a patří.“ Towers poklepal na několik tlačítek na GPS a sexy dáma s britským přízvukem jim sdělila, že k cíli to mají 48,94 kilometrů. „Tak – teď mám ještě jednu otázku: Co když Borja lhal?“

„To myslíte, jako že přijedeme k tomu tajnému úkrytu – a nikdo nebude doma? Ze už jsou pryč nebo že tam vůbec nebyli?“

„Jo, přesně to,“

„Než jsme vysedli z letadla, zkontroloval jsem si to. Národní úřad pro průzkum má ten dům v merku už od chvíle, kdy jsme se ozvali. NASA a celá skupina univerzit využívá družice k mapování těch rozvalin. Národní úřad pro průzkum tak má neustále přístup k celkem slušnému počtu informačních zdrojů. Už objevili dvě osoby na přístavním molu. Jsou tam. A pamatujte: Borja moc dobře ví, že když Samada nechytíme, on sám nedostane ani prd. Ten ksindl tam v base je náš fanoušek číslo jedna.“

Sexy dáma v navigaci jim přikázala, aby se na rozcestí dali vlevo. Moore uposlechl. Auto divoce poskočilo v několika výmolech a jelo dál, kužely světlometů se prodíraly kolotajícími roji hmyzu, hemžícími se v úzkém průseku, představujícím silnici. Sloupy elektrického vedení připomínaly náhrobní kameny v San Juanu Chamule. Hustou džungli občas oživily mihotavě se lesknoucí oči tlup paviánů pozorujících je ze stromů. Museli projet policejním kontrolním stanovištěm, policisté však již byli o nich informováni svými britskými kolegy a mávnutím ruky je poslali dál.

Když dojeli k ukazateli na letovisko pojmenované Howler Monkey, Vřešťan, Moore si nasadil brýle pro noční vidění a zhasnul přední světlomety. K „domu“ to měli ještě třináct kilometrů. Nechali za sebou hlavní budovu letoviska a chaty. Dál už byla silnice nerovná, skoro nesjízdná, bylo v ní mnohem víc děr a hrbolů. Moore dvakrát musel auto prudce strhnout do strany, aby se vyhnul přejetým mrtvým želvám. Jiný vůz ale zatím neviděli.

V tomto přece jen zapadlém koutě Belize, tisíce kilometrů od domova a na silnici vedoucí stále hlouběji do džungle, si oba sice připadali osamocení a opuštění, avšak i v této chvíli je sledoval Slater a spolu s ním analytici jak protiteroristického, tak kontrašpionážního centra; zaznamenávali a hlásili každý jejich pohyb a jeden jako druhý tajili samým napětím dech.

Moore i Towers jeli mlčky, každý z nich se v duchu připravoval na přepad. Moorea docela zajímalo, jestli je Towers věřící, nebo jestli snad všechno, co se stane dál, svěřil do rukou osudu, případně nějaké nemilosrdné vesmírné síly. Mooreovy úvahy patřily do jednodušších kategorií: Nastal čas poděkovat všem, kdo přinesli tu nejvyšší oběť. Nastal čas chytit toho gaunera Samada – udělat to kvůli nim, jejich jménem.

Nyní byla stopa konečně horká. Velmi horká.

Půl druhého kilometru od úkrytu sjel Moore ze silnice, zaparkoval a vypnul motor. Pohlédli jeden na druhého, ťukli si sevřenými pěstmi o sebe a vystoupili z auta.

Moore si až po několika okamžicích uvědomil, že jeho společník si pobrukuje známou rockovou píseň skupiny Guns N’Roses „Vítejte v džungli“. Pousmál se, otevřel zadní dveře džípu a oba se dali do práce.

45. JEJICH DOMOVEM BYLA VODA

New River Lagoon

centrální část Belize

Moore s Towersem prohrabali obsah plátěného vaku; převlékli se do černých kapsáčů a blůz, každý si pak natáhl kevlarovou vestu, přes ni taktickou vestu a obličej si zakryli kuklami. Towers pečlivě zkontroloval zbraně, které dostali: dvoučinné odstřelovačské pušky – L115A3 (.338) se zaměřovači Schmidt & Bender a se zásobníkem na pět nábojů – dále dvě poloautomatické pistole Browning 9x19 milimetrů Parabellum; pěkný triedr Steiner 395 a dva bojové nože Fairbairn-Sykes s oboustranným ostřím a s držadly z kroužků.

Towers podržel nůž okamžik v ruce. „Hoši od Královské námořní pěchoty mají docela pěkný věcičky,“ pronesl obdivně.

Moore s ním souhlasil. Bylo štěstí, že Commando 45, útvar velikosti praporu, součást Královského námořnictva, sem často posílal své čety, které tu mívaly cvičení. Slater zařídil, aby nyní posloužily jako podpůrné síly. Britové ovšem věděli jen to, že Towers a Moore pronásledují několik pašeráků drog a že by se jim mohlo hodit nějaké přispění. Britové s radostí vyhoví.

Moore ukázal na satelitní telefon. „Stačí akorát těm hochům zavolat.“

„Doufejme, že je nebudeme potřebovat,“ podotkl Towers.

Hodili si batohy na záda a vyrazili. Byla naprostá tma, měli proto brýle pro noční vidění. Chrčení, štěbetání a šustot, ozývající se v džungli kolem, jim nepřidávaly právě na klidu – mohl by jim věnovat pozornost třeba nějaký pavián, vřešťan nebo nedejbože něco ještě horšího. Moore se nebál ani tak samotného zvířete jako kraválu, který by při takovém setkání spustilo.

Drželi se proto při kraji džungle, stranou od silnice, ale ne zase příliš daleko od ní. V duchu děkovali Britům, že k výbavě přibalili i sprej proti moskytům, bzikavkám a sametkám. Nově přijatí operativci říkali svým ostříleným kolegům, že jsou pěkní srabi, když jim dělají starosti „brouci“, Moore se však jak u jednotky SEAL, tak u CIA poučil o tom, že otravné svědění může odvádět pozornost – a stát člověka život.?

Než dorazili k vodě, měl Moore čelo zalité potem, jeho slanou chuť cítil i na rtech. Půda začala být bahnitá a bořila se pod nohama, kořeny, které z ní vystupovaly, připomínaly naběhlé křečové žíly. Moore dovedl Towerse ke skupině stromů lapacho. Přisedli pod nimi na paty; Moore Towerse varoval, aby se stromů nedotýkal, protože jsou domovem „bodavých“ mravenců Pseudomyrmex, podobných vosám. Ti ucítí vibrace, vyhrnou se ven a zaútočí na vetřelce bolestivým kousnutím.

Dům se nacházel asi třicet metrů od nich. Rozlohu neměl větší než devadesát čtverečních metrů. Stál na dvoumetrových pilotách, plechová stříška ve štítu chránila malé zápraží, okna zakrývaly masivní dřevěné žaluzie, zaručující naprosté soukromí. V dohledu nebyla žádná vozidla. K dřevěnému přístavnímu molu, dlouhému sotva deset metrů, byly přivázané dva nafukovací zodiaky, každý se závěsným motorem. Takový člun unese tři až pět osob. Od silnice vzadu za nimi se k domu vinula stezka, kterou by zesnulý Michael Ansara popsal jako „vynikající single track“, jednosměrnou přírodní stezku pro horská kola. Džunglí byla proražena ještě jedna komunikace, dost široká pro vozidlo s pohonem na všechna čtyři kola. Vedla k severu a obloukem se vracela zpátky k hlavní silnici. Být to ve Státech, člověk by si podobný dům mohl splést s rybářskou chatou, vůbec by mu nepřišlo na mysl, že právě takovéhle místo je součást trasy, po níž se pašují drogy.

Na Mooreových hodinkách bylo 10.44 večer.

Stáhl si noktovizor a kuklu a znovu si otřel z obličeje pot. Towers zaklel a následoval jeho příkladu; potom triedrem propátrával molo. Pohlédl na Moorea, ve tváři měl naléhavý, napjatý výraz. Podal mu triedr.

Na molo vyšel muž s malou petrolejkou v ruce. Nesl pětigalonovou plastovou nádobu s benzinem. Mohl to být jeden ze sicariů, které Samadovi přidělil Borja. Hrome – mohl by to být ale i sám Samad. To Moore nemohl tvrdit s jistotou, ačkoliv si ho v triedru co nejvíc přiblížil.

Muž byl do půl těla nahý, na sobě měl jen hnědé šortky. Opatrně vlezl do jednoho ze zodiaků a do palivové nádrže pod motorem naléval benzin.

O’Hara byl nesmlouvavý: Samada se zmocněte živého.

Proto také do seznamu potřebných věcí zařadili plynové granáty. Námořní pěchota Královského námořnictva jich nachystala tucet a k nim přibalila do vaku i dvě plynové masky. Hrdina pak už jen vykopne dveře, hodí dovniř plynové granáty, lumpové, omámení plynem, vylezou ven, představitel zákona ustoupí dozadu a sbalí je.

Moore však nyní měl před sebou příležitost až příliš dobrou, než aby ji nechal nepovšimnutou.

„Tohohle chlapa seberu a potom se sejdeme někde tam vzadu. Teď sebou hodíme, jo?“

„Opravdu do toho jdete?“

Moore přikývl.

S Towersovou pomocí se v několika vteřinách vysvlékl z taktické i neprůstřelné vesty a zůstal jen ve spodkách. Nechal si pouze opasek s pouzdrem s pistolí. Z pistolí, které jim dali Britové, si nevzal žádnou, zvolil Glock 17. Tu si přibalil, jakmile se dozvěděl, že půjdou do džungle. Pistole měla misku zápalníku umožňující střelbu pod vodou. Miska se vloží do soustavy úderníku; účelem je, aby voda procházela podél úderníku úderníkovým kanálem, hydrostatický tlak proto nemůže zpomalit pohyb úderníku a oslabit jeho energii. Speciální munice NATO, kterou Moore použije, měla vodotěsné rozněcovače a vodotěsné ústí nábojnic. Tím se spolehlivost zbraně samozřejmě ještě zvyšovala.

Pistoli měl v pouzdře u pasu. Vzal si ještě bojový nůž – a jako říční dravec vklouzl do černé hlubiny.

Voda byla teplá, jakoby hutná, cítil to na dlaních. Ze dna vyrůstaly vodní rostliny – možná přeslice vodní, to nevěděl s určitostí – a škrábaly ho do bosých nohou. Odhadoval, že v tomhle úseku je řeka hluboká takové tři metry. Plaval tiše, veden světlem petrolejky, dopadajícím na vlny před ním. Ano, tohle je domov. V takovém bude navždy žít Carmichael…

Na krokodýly si Moore vzpomněl, až když se blížil k molu.

Vynořil se za druhým zodiakem, zvedl tiše hlavu nad hladinu, pomalu dýchal. Muž byl v prvním člunu, uvázaném o kousek dál. Moore opatrně vyhlédl podél trupu člunu. Muž s palivem byl jeden z Borjových sicariů, něco mezi dvacítkou a třicítkou, šlachovitý, na lopatkách měl tetování připomínající dávné kmenové umění a symboly. Samad a jeho muži tetování mít nebudou, islám tetování zakazuje.

V nádobě to začalo bublavě šplouchat. Sicario přestal benzin nalévat, zkontroloval, kolik ho je v nádrži, a znovu nádobu zvedl.

Moore se podíval na dům. Byl tichý, ticho panovalo i všude kolem, bylo slyšet jen bzukot tisícovek křídel hmyzu, připomínal bzučení v drátech elektrického vedení.

Moore se ponořil, plaval zpátky k zodiaku a tam se přichystal k tomu, co podnikne dál.

Nový plán, který si sestavil, počítal s tím, že tohohle chlapa odstraní a pak přijde na řadu útok na dům. On a Towers tak budou mít proti sobě o jednoho méně a ty další pacholky pak můžou z doupěte vykouřit. Jak však Towerse upozornil, musí to jít rychle, aby ostatním nepřipadlo podezřelé, že mládenec nalévá benzin příliš dlouho.

Moore držel nůž připravený k bodnutí shora. Počítal – tři, dva, jedna –, prudce vykopl nohama a vyrazil z vody, jednou paží sevřel muže kolem pasu, vrazil mu nůž do prsou a současně ho strhl přes okraj člunu do vody. To všechno musel stihnout dřív, než muž vykřikne, protože mu nemohl ucpat ústa.

Vzal v úvahu všechno: hrot čepele byl jako jehla, dobře nabroušené bylo i oboustranné ostří. Moore se již ke své škodě přesvědčil, že tepna přeťatá tupým ostřím má tendenci se sevřít a krvácení se zastaví. Čistě přeťatá tepna způsobí ztrátu vědomí a smrt. Bude-li muže držet pod vodou, zrychlí se mu tep a smrt nastane o to dřív.

Moore muže uchopil dokonalým chvatem, jako podle učebnice; mohl by klidně vyučovat na Námořní vysoké válečné škole na Rhode Islandu. Muž zalapal po dechu a sotva slyšitelně vyhekl. Ani voda nešplouchla nijak hlasitě, Moore muže do vody spíš hladce stáhl, nemusel ho do ní strhnout.

Voda mu zalila obličej. Sevřel zuby, nasál vzduch a celé jeho tělo se napjalo. V tom okamžiku koutkem oka zpozoroval, že se otevřely zadní dveře domu a v nich se ukázal obrys postavy.

Ten člověk zahlédl, jak se z vody vztyčil jakýsi muž a stáhl jeho druha přes bok člunu. Moore držel zmítajícího se sicaria pod vodou. To už ho však přepadl strach, že se právě spustil poplach.

Ve vteřině si uvědomil nebezpečí.

Měl chuť ječet zlostí. Všechno je v hajzlu!

Ale pěkně jedno po druhém. Nejprve se silou vůle přinutil ke klidu a dál držel muže pod vodou. Ten se mezitím už přestal zmítat.

Pustil ho. Hladinu hned za ním rozervala dávka střel. Plaval pod molo a přitiskl se pevně k pilířům.

Ozvala se další dávka, po ní ještě jedna, plně automatická palba kropila vodu kolem mola. Zdušený, ostře žbluňkavý zvuk úderů kulek do hladiny mu byl až bolestivě známý. Stále se držel pilířů mola, vystrčil z vody jen ústa a dlouze nabral dech. Teď zachovej klid. A hlavně mysli…

Od řady stromů zaduněla Towersova odstřelovačská puška. Muž na molu se skácel, ozval se dvojí tupý úder, jak jeho tělo dopadlo na prkna. Do toho zazněl bolestivý nářek ve španělštině. Zásah muže očividně jen poranil, Towers se zachoval tak, jak okolnosti vyžadovaly, věděl, co má dělat, jenomže přitom vyzradil, kde je, a navíc nemohl palbu opětovat rychle, protože jeho puška neměla automatický závěr.

Ozval se dupot dalších nohou. Sílil, molo se chvělo. Znovu se rozpoutala palba z AK-47, nyní už ze dvou. V odpověď práskla Towersova puška, potom však ztichla, bylo slyšet jen vražednou střelbu samopalů.

Přidal se třetí AK-47.

Potom chvíle ticha…

„Talware! Niazi! Do člunu!“

Moore se měl co držet. To je on! Samad. Křičí arabsky – a stojí na molu přímo jemu nad hlavou. A on je ve vodě, ozbrojený jen nožem a pistolí. Tři na jednoho. Být jeho záměrem Samada zabít, odstrčil by se od mola a jeho útok by byl nečekaný. Znovu se musel přinutit ke klidu, jeho nedočkavost je už přišla příliš draho. Zůstaň na místě. Čekej.

Zodiak se zhoupl; muži do něj nasedli a jeden z nich otočil klíčkem zapalování. Přívěsný motor s výkonem padesát koňských sil se okamžitě rozběhl.

Moore nemohl motor vyřadit z provozu, aniž by ho při tom zpozorovali, ocitl by se přímo před ústím jejich zbraní. Šlo by však člun potopit, ještě než se vzpamatují a uvědomí si, co se děje.

Trup zodiaku byl sice z pevného laminátu, měl však oddělené sekce – Moore odhadoval, že je tvoří šest nebo víc komor – vzduchové válce ze syntetické pryže. Taková pryž je vlastně plastomer vyztužující polyesterové rouno a poškodit ji je obtížnější než poškodit starou, klasickou pryž. To ovšem neznamenalo, že se o to Moore nepokusí.

Odrazil se od pilíře, znovu se ponořil a připlaval k zodiaku. Motor zatím stále ještě běžel na volnoběh. Moore vrazil nůž do první komory. Vzduch hlasitě zasyčel a do vody vyrazil proud bublin. Moore člun podplaval a probodl další komoru.

Motor nyní zabral a Moore se chvatně ponořil hlouběji, aby ho nezasáhla noha motoru nebo aby ho neposekala vrtule. Člun se začal vzdalovat. Moore udělal několik prudkých temp, vynořil se, vytáhl pistoli, zvedl ji nad hladinu a vypálil na zadní vzduchový válec – jednou, podruhé –, ještě než muž obsluhující motor po něm stačil dvakrát vystřelit. Moore se znovu rychle ponořil a co měl sil plaval zpátky k molu.

Právě se chystal vyšvihnout se nahoru; to už k němu pádil Towers se vší jejich výstrojí v rukou. „Co teď, do prdele“ zařval.

„Ten druhý zodiak!“

Tówers hodil batohy a pušky do člunu a vlezl do něj. „Klíčky! Nejsou tu!“

Muž, kterého Towers střelil, ležel na molu v kaluži krve, svíral si ránu v boku. Moore si k němu klekl. „Klíčky k motoru!“

Muž jen zvedl k Mooreovi zrak, zuby pevně sevřené, ztělesněné zoufalství.

Moore mu prohledal kapsy. Nic. Co třeba v domě? Má se tam jít podívat? Není čas.

Moment: ten chlap ve vodě! Ten nyní plaval na hladině tváří dolů. Moore skočil z okraje mola do vody a plaval k mrtvému. Klíček pravděpodobně zasunul do motoru prvního člunu, nicméně nebyl důvod si myslet, že v kapse nemá také klíček ke druhému.

Moore k mrtvému doplaval, prohmatal mu kapsy, klíček našel a vydobyl jej z kapsy ven. Plaval zpátky k zodiaku a klíček Towersovi hodil. Ten s ním chvíli zápolil, potom se mu však podařilo zasunout jej do zapalování.

„Můžeme jet!“ oznámil.

Moore se chytil okraje člunu a Towers ho vytáhl dovnitř. Nastartoval motor, Moore odhodil vyvažovači lano. Motor zabublal a člun vzápětí uháněl od mola. Towers si jednou rukou nasadil brýle pro noční vidění.

„Mají slušný náskok.“ Towers ukázal dopředu. Mezitím se dostali do již mizející brázdy za prvním zodiakem. „A teď se dívám… tamhle – jsou to oni! Samad má šedé nebo hnědé tričko, ti druzí dva jsou v černém.“

„Slyšel jsem ho, přivolával své lidi.“ Moore dosud zápasil s dechem a celý se třásl návalem adrenalinu. Horečně se přehraboval ve svém batohu, vyndal satelitní telefon, zapnul jej a načetl si volací znak. V telefonu měl uložený jediný kontakt: Námořní pěchota Královského námořnictva, tým BOOTNECK PĚT.

Stiskl tlačítko a čekal.

„Tady Bootneck Pět,“ ozval se hlas s výrazným britským přízvukem.

„Tady Říční tým,“ ohlásil se Moore. „Náš spolek je na útěku. Míří v zodiaku k severu, směrem k místu setkání. Pronásledujeme je. Potřebujeme, abyste je na místě setkání napadli a zadrželi.“

„Jasná věc, Říční týme. Doufali jsme, že zavoláte. Hned jak zaujmeme postavení, ozveme se.“

„Díky, brácho.“

„Poděkujete nám všem pozdějc u flašky, kámo.“

„S radostí.“ Moore strčil telefon zpátky do batohu. Posadil se a vyzkoušel si, jak mu glock sedí v ruce a jak se mu bude střílet z místa, na kterém sedí. Nyní jim nad hlavami fičel vítr, na břehu vyskakovaly tečky světel, a jak se k nim blížili, měnily se ve větší, tmavší útvary.

„Heleďte, zkontroloval jste palivo?“ zakřičel Towers.

„Kurva – ne!“ Moore se nahnul a kloubem prstu zaťukal na plastovou nádrž. Dutý zvuk. Hmátl do kapsičky na svém batohu, vytáhl tužkovou svítilnu a kužel světla namířil na nádrž, aby viděl stínovou čáru, kam až sahá hladina paliva. Ale – doprdele… je to špatný. Tak proto šel ten chlap palivo doplnit.

„Myslíte, že to zvládnem?“ staral se Towers.

„Plný plyn. Prostě jeďte dál!“ Rychlost jejich člunu Moore odhadoval na téměř pětapadesát kilometrů v hodině, víc z malého přívěsného motoru nedostali. Nasadil si také brýle pro noční vidění a svět se změnil ze směsi šedé, tmavomodré a černé ve světélkující zelenou a bílou. Pozorně se zadíval dopředu; kus před sebou spatřil zodiak se třemi třepetavými stuhami bíle zpěněné vody za zádí.

Od krytu jejich motoru se odrazila střela.

„Zalehnout!“ Moore se vrhl hrudí na svůj batoh.

Towers se přikrčil, ruku však musel nechat na kormidelní páce. Moore si stáhl noktovizor a uchopil odstřelovačskou pušku. Do hukotu motorů zazněly další tři výstřely, v přední části levoboku to zasyčelo. Moore se odplazil k přídi, opřel se lokty o vzduchové válce a připravil se ke střelbě. Namířil na záď zodiaku, ale oba čluny poskakovaly přes vlny tak divoce, že na přesný zásah nebylo ani pomyšlení. Kdyby riskoval a střela šla mimo a třeba trefila Samada do hlavy… Zaklel. „Nemůžu pořádně namířit; nešlo by dostat se k nim blíž?“

„Vždyť se snažím!“

Moore se natáhl dozadu, odložil pušku a vytáhl pistoli. Samad pravděpodobně už zavolal pilotovi, aby si pospíšil a vzal je na palubu dřív, než se původně počítalo. Národní bezpečnostní úřad už pilotův mobil monitoroval, takže jakmile bude mít hovor, Moore i ostatní to budou ve vteřině vědět. Rychlý pohled na vlastní telefon to Mooreovi potvrdil – textová zpráva od Slatera: Vrtulník teroristů je na cestě k rozvalinám, k místu setkání.

Právě tak však byl na cestě i vrtulník Sea King Mk4 se sedmadvaceti britskými mariňáky na palubě. Ti slaní na místo setkání a zajistí je. Jenže kdyby Samad britský vrtulník zpozoroval, on i jeho hoši vezmou do zaječích a zmizí v džungli. A ten trouba by přitom mohl přijít o život.

Moore si v telefonu ověřil svou polohu podle GPS. Signál z čipu v jeho rameni bude přijat a přesměrován do družic CIA a jemu přijde zpátky informace o jeho poloze s přesností na tři metry. Již urazili proti proudu řeky zhruba osm kilometrů a ještě jim zbývalo asi šest – necelých deset minut plavby.

Nejprve uslyšeli rytmické bušení listů rotoru, po něm se ukázaly záblesky světel vrtulníku. Ne – guatemalský pilot to není, jsou to britští mariňáci a blíží se s pěkným kraválem; to by svůj příchod mohli klidně ohlašovat taky třeba troubením trumpet. Jestli Samad ten vrtulník dávno nespatřil, musí mít palici ponořenou pod vodou. Hergot.

Motor člunu zakašlal. Moore ucítil, jak se příď noří hlouběji do vln, člun zpomalil a vzduchový válec měkl, jak z něj tryskal další vzduch.

Samadův zodiak byl od nich necelých padesát metrů. Také zpomalil, kormidelníkovu pozornost upoutal blížící se vrtulník, možná ho i zmátl – čekali malý vrtulník, ale přilétá pro ně velký. Na takovýhle zvrat situace Moore nepomyslel.

Motor chrčivě zabublal a škytl ještě hlasitěji, nasával už jen benzinové páry. Moore znovu zaklel. Towers, sedící za ním, pronesl: „Teď to mají v rukou mariňáci, co? Doufám, že mají rozkaz zatknout je živé!“

„Takový rozkazy jsou na hovno. Když na ně ti mizerové budou střílet, oni budou střílet taky. Jenže já potřeboval, aby byli něco jako zátaras na silnici.“

K hlubokému barytonu mariňáckého vrtulníku se připojil rytmický svist znějící vyšším tónem. Přicházel od severovýchodu. Moore triedrem uviděl malý R44, „kafemlejnek“. Dvoulistý rotor měl osu v místě, kde kabina svým tvarem připomíná hřbetní ploutev. Vrtulníček unese pilota a tři cestující, přesně takovou zátěž, s jakou pilot počítal.

Jak ale guatemalský pilot zareaguje na vojáky slaňující na místo, kde on sám zamýšlí přistát? Vypadne odtud. A Samad vojáky uvidí také.

Moore sklonil triedr a zaměřil jej na Samadův zodiak. Samad ukazoval nahoru na druhý vrtulník, potom začal divoce gestikulovat na muže obsluhujícího motor, aby vyrazil napříč přes řeku.

Muž hned nereagoval, Samad se proto chopil rukojeti motoru sám a zodiak se ostře stočil ke břehu. V té chvíli vzduchový válec na jeho levém boku narazil na cosi pod vodou. Záď člunu sebou několikrát trhla ze strany na stranu, do motoru něco udeřilo a přizvedlo jej z vody. Tvrdý náraz vymrštil Samada a jednoho z jeho mužů do vzduchu –

Přeletěli přes bok člunu do vody. Muž u motoru svíral rukojeť takovou silou, až mu zbělely klouby; nepustil ji, ani když se rukojeti předtím chopil Samad. Teď vykřikl a vyrazil širokým obloukem od břehu ve snaze člun otočit. Nyní to Moore spatřil – padlý strom, jen pár centimetrů pod vodou a ve tmě téměř neviditelný. Zodiak najel rovnou na něj.

Moore se podíval za sebe. Motor bublal už jen z posledních sil. Moore si vzal odstřelovačskou pušku, Towers pustil rukojeť, zvedl i svou pušku a natáhl závěr, aby ji měl připravenou k dalšímu výstřelu.

Jejich motor teď vysadil úplně, k Zodiaku jen volně klouzali po hladině. Dvacet metrů. Moore koutkem oka zachytil pohyb u břehu. Splíchání. Planoucí oči. Muž v zodiaku vytrhl pistoli – ale to už Moore měl jeho hlavu v zaměřovači a vypálil.

Muž sice také mohl být cenný zajatec, ale nechat ho naživu zhoršovalo Mooreovy vyhlídky na to, že Samada zajme živého. Potřebují svůj cíl izolovat. Mužova hlava sebou prudce trhla dozadu a on sám se zhroutil vedle motoru. Neřízený zodiak nyní mířil přímo do břehu.

Samad a druhý muž, buď Talwar, nebo Niazi, plavali zpátky k člunu. Oba ječeli strachem – byli si dobře vědomi, že nejsou ve vodě sami. Krokodýli! Samad se probíjel dopředu, jeho společník ze sebe náhle vyrazil výkřik plný hrůzy a zmizel pod hladinou.

Towers použil pažbu pušky jako pádlo a pokoušel se navést svůj člun blíž k tomu druhému. Deset metrů.

Voda se znovu zčeřila.

Moore první spatřil ohromný stín blížící se zezadu k Samadovi. Dvakrát vypálil. Stín sebou trhl do strany a zmizel.

Samad, člověk, který vyrůstal v horách a v poušti, ovšem nemohl být dobrý plavec; začal v panice hyperventilovat a potopil se. Towers vypálil na další stín, který se objevil kousek nalevo od Samada. V té chvíli si Moore uvědomil, co musí udělat.

Upustil pušku na dno člunu, zkontroloval, že jeho glock je stále v pouzdře, a skočil střemhlav do vody.

Towers vzal do každé ruky pistoli a začal pálit do vody kolem Samada, snažil se vytvořit kolem něj jakousi ochrannou clonu. Potom okruh střelby rozšířil, protože Moore se vynořil a plaval k Samadovi.

„Jen klid,“ pronesl Moore arabsky k Samadovi. „Dostanu tě ven.“

Samad neodpověděl a dál kolem sebe divoce tloukl pažemi a lapal po vzduchu. Kdyby se k němu Moore dostal příliš blízko, Samad by ho mohl omráčit, proto se k němu přibližoval pomalu. Potom uviděl svou šanci, vrhl se k němu a sevřel mu jedno zápěstí. Zodiak s Towersem k nim stále volně klouzal.

„Tak polez, člun je hned tady,“ vyštěkl Moore.

Trhl Samadem k sobě, přitáhl si ho k boku a postrčil ho k zodiaku. Tam se Towers podržel oka na boku člunu a druhou rukou vtáhl Samada dovnitř. Samad se zhroutil na dno, jeho hladce oholený obličej a hlava se leskly kapkami vody. Towers vytáhl pistoli a pronesl: „Allahu akbar.“

Samad ho probodl vzteklým pohledem.

Moore si oddechl, jako kdyby ze sebe sňal celoživotní tíhu. Dokázali to. Zachytil se jednou rukou zodiaku a několik vteřin zůstal jen tak volně viset ve vodě; hrozilo, že se dá do pláče. Nedokázal říct, co pociťuje: jednu vteřinu ho zaplavila radost, v následující vteřině radost vytřídala chuť vraždit, tyto svářící se pocity ho úplně zmohly. Na okamžik bylo se světem všechno v pořádku a on si přál, aby tu s ním byl Frank Carmichael a viděl to. Voda byla jejich domovem, ať už to byl oceán, řeka, dno bazénu…

Towers mezitím hodil Samadovi pouta a přikázal mu, aby si spoutal ruce za zády. Samad uposlechl. „Heleďte, já mu s tím nemůžu pomoct, musím ho držet na mušce,“ poznamenal Towers k Mooreovi.

„To nic, kámo. Hned jsem u vás.“

Začal zvonit satelitní telefon.

Moore se prudce otočil tváří k zodiaku, chytil se jeho boku a vytáhl se dovnitř. Voda za ním se zavlnila.

V následující vteřině vytrhl z pouzdra pistoli, strčil ji pod vodu a prudce stiskl spoušť.

Epilog – ČERNÁ KÁVA

Kavárna Starbucks

McLean, Virginie

o dva týdny později

Kavárna Starbucks v Old Dominion Center, které říkají Chesterbrook store, je samostatně stojící budova, v prvním poschodí má krb. Je to jedna ze tří kaváren Starbucks nedaleko George H. W. Bush Center a chodí tam lidé z CIA. Někdy tu je ráno takový nával, že se fronta táhne až ven. Mooreovi se nechtělo čekat patnáct minut na šálek kávy za patnáct dolarů, takže jí řekl, ať přijde ve čtyři odpoledne, až tu bude klidněji a kávovary až nebudou syčet tak často. Nyní seděl nedaleko vchodu a jen tak ze zvyku si cvičně sestavoval profily lidí kolem sebe a těch, kdo si objednávali u pultu. V několika vteřinách si promítl celý jejich život – kde vyrůstali, kam chodili do školy, jestli mají rádi svou práci nebo ji nenávidí, kolik vydělávají. Přiřazoval jim sexuální orientaci, rodinný stav a politickou příslušnost. Pro jeho práci bylo důležitým předpokladem, aby byl dobrý pozorovatel, teď však tahle zábava neměla s jeho prací nic společného, zato měla společné všechno se snahou nalézt způsob, jak potlačit neklid, který prožíval.

Celé tělo ho dosud bolelo. Zmínil se o tom před Towersem, ten mu však připomněl, že v porovnání s tím, co se dělo s Moorem, jeho jen postřelili nějací lumpové pašující drogy. Člověku od Taktické jednotky hraniční stráže se něco takového přece může stát docela běžně. Když si na letišti v San Diegu potřásli na rozloučenou rukama, vložili do stisku celé své srdce a duši celého společného úkolového uskupení. I samotnému Towersovi se sevřelo hrdlo. Moore mu svatosvatě slíbil, že s ním zůstane v kontaktu. Towers je prima chlap.

Moore si ztrápeně povzdechl a znovu zkontroloval telefon. Tohle má člověk z toho, když přijde o čtvrt hodiny dřív – vyklube se z toho čas navíc, který pořádně hraje na nervy. Na druhé straně příslušníci SEAL ovšem nepřicházejí pozdě. Nikdy. Ne, nic, žádný vzkaz o zrušení schůzky nebo snad dokonce přímé odmítnutí. Ona přijde. Představoval si ji, jak vznešeně, lehkým krokem prochází skleněnými dveřmi – krátké šaty, vysoké podpatky, jemný diamantový náhrdelník. Velmi evropské. Tak neuvěřitelně sexy. Hlas jako zvuk hudebního nástroje z jiného století.

„Pan Moore?“

Vzhlédl – nikoli do očí krásné ženy, nýbrž na zamračený, neoholený obličej s tmavou pletí, na černé kudrnaté vlasy. Muž byl asi tak stejně starý jako Moore, jinak docela pohledný, ne však zase příliš.

„Kdo jste?“ zeptal se Moore.

„Dominie Caruso.“

Moore si povzdechl. Slater mu na začátku týdne volal a sdělil mu, že tenhle Caruso s ním chce mluvit, že je to „dobrej chlap“ a že by mu Moore měl „důvěřovat“. Víc mu Slater říct odmítl. Moore si o tomhle chlapovi nedokázal předem zjistit skoro nic, jen to, že sloužil u FBI, ze služby však odešel. Nic dalšího. Moore měl Carusovi zavolat a domluvit si s ním schůzku – jako laskavost prokázanou Slaterovi. Navzdory Slaterovu ujišťování však Moore tomu cizímu člověku příliš nedůvěřoval. A vůbec – o tom, co kdy dělal, o svých operacích a misích, by Carusovi nic nevyzradil ani za milion.

Caruso k němu napřáhl ruku, Moore ji však ignoroval. „Nemohli bychom jít někam, kde si můžeme promluvit trochu v soukromí?“ zeptal se Caruso.

Moore se marně pokoušel skrýt svou nechuť. „Jak jste mě našel?“

„Řekl jste Slaterovi, že tu budete. A on mi pověděl, jak vypadáte.“

„Asi bude jeden z vašich fanoušků. Já bohužel ne.“

„Ale budete.“

„Heleďte, na tohle teď není vhodná doba. Já – no, mám se tu s někým sejít… co nejdřív. A ona je o moc hezčí než vy.“

„Chápu. Potřebuju jen takovou menší informaci.“

„A co s ní míníte podniknout?“

Caruso se jakoby provinile usmál.

„Pro koho pracujete?“

Caruso otevřel ústa, potom však jako kdyby si to rozmyslel, rychle odpověděl: „Omlouvám se, že jsem vás obtěžoval. Ještě se uvidíme.“ Krátce Mooreovi pokývl a odešel.

Co to kčertu mělo být? vrtalo Mooreovi hlavou.

Právě se chystal zavolat Slaterovi; tu však již vcházela osoba, na kterou čekal. Měla na sobě pomačkané tričko, džíny a běžecké boty. Moore schlípl, ale jen trošku. Tmavé vlasy měla stažené dozadu, a tak vynikly ty její obdivuhodné lícní kosti.

Je to jen na kávu, připomněl si Moore.

Uviděla ho, nesměle, jen tak napůl zamávala, pak se rozzářila a přistoupila k němu. „Ahoj! To jsem ráda, že mám konečně možnost splatit dluh!“ Její angličtina byla velmi dobrá, cizí přízvuk však jako kdyby ji ještě vylepšoval. A jako kdyby ji dělal starší, věkem mnohem blíž Mooreovi.

Potřásli si rukama – její byla jemná jako hedvábí, jeho jako tvrdý spár. „Časově nám to nakonec přece jen vyšlo,“ poznamenal Moore. „A to je úplný zázrak.“

Přikývla. Šli si k pultu objednat. Připadala mu jako malá holka. Objednala si velkou černou kávu; neodolal a objednal si ji rovněž. V ruce držela kreditní kartu; pohyby rtů naznačila Díky.

„Vůbec není zač. Nahoře je krb.“

„Vždyť je ještě léto!“

„To jo, ale je to plynový krb. Nechávají ho běžet celý rok a vypadá to hezky.“

Nahoře se usadili na koženou pohovku, kávy postavili na stolek. Dívali se na oheň a na dvojice studentů katolické univerzity Marymount; seděly porůznu kolem a byly tak pohroužené do sledování svých počítačů, že se zdálo, že se kávy snad vůbec nedotknou.

„To jste pořád takhle vážný?“ Promluvila tiše, aby ji nikdo jiný nemohl slyšet.

„Nebýval jsem vážný – to až potom, co jsem se dal k námořnictvu.“

„Teď jste ale opravdu hodně moc vážný.“

Usmál se a sáhl po kávě. „Tak kolikpak toho víte?“

„Víc, než si myslíte.“

„Já mluvím o Samadovi.“

„Já ale mluvila o vás.“

„Ne – fakt, měla jste být u toho, jak se tvářil, když v Belize viděl to letadlo.“

„Jaké letadlo myslíte?“

„Potřebovali jsme s ním odletět, tak nám trochu pomohli Izraelci. Představte si: letadlo El AI, na ocase velká Davidova hvězda. Mohl se zbláznit, jako kdybychom na něj vylili vědro svěcené vody.“

„V Izraeli asi nemáme žádné místo, kde se provádějí černé operace, co?“

„Černé operace? Nevím, o čem mluvíte,“ odtušil s nepatrným pousmáním.

Ušklíbla se. „Tak kam jsme ho vzali? Nic jsem o tom nenalezla a nikdo mi nechce nic říct. Ještě s celou tou věcí ani nevyšli na veřejnost. To je šílené.“

„Abych byl upřímný – nemám tušení, kde teď je. V Kogálniceanu v Rumunsku, ve Starých Kiejkutach v Polsku ani na ostrově Diego García teda určitě není. Je tam moc očí a uší nezasvěcených do věci. Kruci – mohli ho strčit na nějakou loď. To už jsme párkrát udělali.“

„Říká se, že třeba prezidentovo úkolové uskupení speciálních sil o tom vůbec nedostalo zprávu – tím myslím, že na světě je sotva desítka lidí, kteří vědí, co se stalo.“

S tím Moore souhlasil, samozřejmě ale nebude vůči ní zcela upřímný. „Při všem tom, čím jsme prošli od jedenáctého září, chtějí mít jistotu, že tuhle věc provedeme správně – pokud ovšem média nespustí nářek nad tím, že jsme Samada strčili do tajného vězení CIA a tam ho mučili.“

„Věci si stojí tak, že Samada vyslýchají na místě, o kterém nikdo neví. A někteří lidé na Kapitolu nás chtějí přesvědčit, že to podkopává důvěru veřejnosti v náš justiční systém.“

„A co si myslíte vy?“

„Že jste měli toho hajzla zabít, když jste k tomu měli možnost.“

„Páni – teda…!“

„Divím se, že jste to neudělali.“

„No, napadlo mě to – ale on má informace, které potřebujeme.“

„Tak… četl jste můj svazek?“

Pohlédl na ni se zdviženým obočím. „Když řeknu, že ne, obviníte mě ze lži. Když řeknu, že ano, řeknete, že kolem vás slídím.“

Upila kávy. „Mně je totiž úplně jedno, jestli jste ho čed. Kvůli tomu, jak jsem celou tu záležitost vyřešila, se mnou rodiče nemluví. Otec pořád věří, že Rojas byl velký muž. A my jsme tu záležitost přitom dávali dohromady dva roky.“

„Ani nebudu vyzvídat, jak se k tomu stavíte vy.“

Přikývla; vytáhla mobil, jako kdyby chtěla změnit téma hovoru. „Tak se podíváme, co tu mám já o vás. Docela mě překvapilo, že jste se nechal odlákat z Obranného vojenského zpravodajství a zřekl se nadějných vyhlídek – měl jste dostat Námořní záslužný kříž a oni to stáhli na Stříbrnou hvězdu.“

„O tom nemám zájem se šířit, řeknu jen, že já a válečné námořnictvo jsme se už stejně chystali rozejít. Já budu vždycky příslušník SEAL, ale politika mi začínala jít trochu na nervy. A kromě toho jsem měl na práci něco jiného.“

„Poslali vás ale do Pointu, co? Já se třikrát pokoušela dostat se tam k výcviku. Třikrát mě odmítli. To jsou ovšem kecy.“

Zařízení pro zkoušení obranné činnosti v Harvey Pointu se sídlem v Elizabeth City v Severní Karolíně je málo známá škola CIA zaměřená na výcvik pro nejnebezpečnější polovojenské operace. Hoši v Harvey Pointu se domnívali, že jsou velcí machři, ale Moore prošel jejich výcvikem úplně hladce, jako horký nůž máslem, a navíc jim ukázal pár fíglů jak střílet, přesunovat se a komunikovat ve stylu jednotek SEAL.

„Vy do Pointu nemusíte, co byste tam dělala?“

„Proč ne? Protože jsem žena?“

„Protože to, co děláte ve skupině zaměřené na politickou činnost, vyžaduje víc chytrosti a je to nebezpečnější. Já bych to dělat nemohl. A tamti blbečci taky ne.“

Její pohled jako kdyby se upřel kamsi do nekonečné dálky. „Připadá mi hrozně těžké… prostě nevím, jestli zrovna tohle je…“

„Co bylo pro vás v životě nejtěžší?“

„Kam na ty nápady chodíte? Přece tohle…“

„Takže tohle} Sedět tu se mnou?“

Rozesmála se a jakoby káravě do něj šťouchla. „Kdepak – myslím tím všechny ty lži. Myslím tím to, jak jsem polevila v obezřelosti a žila skutečným životem. Začala jsem snít o tom, že jeho otec není zločinec, a pomýšlela jsem na to, že budu s Miguelem žít.“

„Všichni máme slabé chvilky.“

Kousala se do rtu. „Nikdy si neodpustím, co jsem mu udělala. A byl to hezký muž.“ Zarděla se a stočila zrak stranou, snažila se skrýt slzy.

„To nic. Teď to bolí, ale taková rána na duši se nakonec zhojí.“

„Myslíte?“

Zvedl obočí. „Jistě.“

„A vy? To nejtěžší, co jste vy kdy zažil…?“

Moore zaváhal. Potom jí to pověděl, vyrovnaným hlasem, který mu občas přece jen chraplavě přeskočil. A pak přišly slzy, necítil se kvůli tomu trapně, protože vůbec poprvé je doprovázel dobrý pocit.

Přisedla si k němu a položila mu hlavu na rameno. „A ti lidé tady? A všichni ostatní tam venku? Tuší vůbec, co to stojí, starat se o to, aby oni žili v bezpečí?“

„Za to jimi ale nepohrdejte.“

„Nemůžu si pomoct.“

„Vy si prostě potřebujete dopřát dovolenou.“

„Jedna mi zrovna skončila. A stejně se cítím příšerně.“

„Možná potřebujete nového přítele.“

Zvedla hlavu a pohlédla na něj. „Ale ale… vážně?“

„Jo. Víte… abyste se zbavila nepříjemných myšlenek.“ Moore nasadil svůj nejpovedenější výraz nevinného školáka.

„Aha. Potom tedy mám dotaz: Byl jsi už ve Španělsku?“