Splinter cell Šachmat

Tom Clancy Steve Pieczenik

(1999)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Ostatní

Na knize spolupracovali Tom Clancy a David Michaels. Třetí kniha série Splinter Cell. Knihy následují v tomto pořadí: Svoboda má svoji cenu, Operace Baracuda, Šachmat a Fallout (česky zatím nevyšlo). Na něj se žádné zákony nevztahují. A zabíjí v rámci svých povinností. Jen několik málo lidí ví, že vůbec existuje. Ale když jsou v sázce miliony amerických životů, speciální agent Třetího oddělení Sam Fisher je mužem, na nějž se lze spolehnout. Vykonává úkoly příliš tajné nebo riskantní dokonce i na to, aby se jimi zabývala CIA nebo FBI. A vykonává je sám. Fisher je odvolán z cvičné mise, aby zastavil nákladní loď naloženou radioaktivním materiálem mířící přímo k pobřeží USA. Loď musí zastavit doslova v průběhu několika minut – nebo zemřít při neúspěšném pokusu. A zatímco probíhá závod s časem, jiný útok úspěšně zasahuje svůj cíl. Obyvatelé malého městečka v Novém Mexiku začínají umírat následkem ozáření a Fisher rozmotává klubko náznaků a stop a zjišťuje, že za vším stojí geniální mysl jednoho z největších nepřátel svobodného světa… Tak vypadá práce nezávislého agenta. Tak funguje Splinter Cell. Román inspirovaný světoznámou počítačovou hrou společnosti Ubi Soft.

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2008 Bořivojova 75, Praha 3 Copyright © 2006 by Rubicon, Inc.

All rights reserved.

Z anglického originálu Splinter Cell, Checkmate (First published by Berkley Books, New York, 2006) přeložil © 2008 Lukáš Dušek Redakce textu: Jiří Nussberger Jazyková korektura: Jan Řehoř Grafická úprava obálky © 2008 Bohumil Fencl

Tisk: CENTA spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno První vydaní v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-191-4

PODĚKOVÁNÍ

Název na obálce jen zřídka vypovídá o tom, jak vlastně kniha vznikala. Já musím za snahu a nasazení poděkovat následujícím osobám, bez kterých bych to nikdy nedokázal…

Julii, která mě provázela na každém kroku. Jako vždycky.

Vytrvalci Tomu Colganovi i ostatním pracovníkům vydavatelství Penguin Group (USA) Inc.

Vanesse za horlivost a kreativitu.

Michaelovi za vizi a příležitost.

PROLOG

ŠANGHAJ, ČÍNA, 2003

Zpětně vzato, mohl to být úžasný způsob jak začít válku.

Jenže on tu válku nezačal.

K setkání došlo čirou náhodou a náhodou získal i ty informace. Švýcarský psychiatr Carl Jung takový jev označil jako synchronicitu. Sbíhání zdánlivě spolu nijak nesouvisejících událostí, které dává smysl… utajený všem, vyjma těch nejbystřejších. Čao Kuan-jin to pokládal za sofistikovaný koncept, na způsob myšlení obyvatele Západu určitě.

Samozřejmě, projevilo se to i v jeho životě. Siang-čchi, jedna z jeho vášní, byly cvičením v manipulaci a synchronicitě. Ve své podstatě nepředstavuje mistrovské ovládnutí siang-čchi, a jejich méně komplikovaného příbuzného, šachů, nic jiného než schopnost rozpoznat záměry, které se protivník snaží skrýt, a vytvořit vlastní plány, které protivník neodhalí, dokud nebude příliš pozdě. Velcí hráči siang-čchi nikdy nepohnou jedinou figurou. Na šachovnici může figura urazit pět polí, ale v mysli mistra se odehraje tah následovaný myriádou možných protitahů soupeře, poté další tah a tak dál až do úplného konce – vítězného, či ne.

I když bylo potěšující, že siang-čchi mohou inspirovat k řešení dilematu, překvapen tím nebyl. Vše, co potřeboval znát, byl zahajovací tah. Nyní jej konečně znal. Od této chvíle už mohl postupovat napříč celou šachovnicí – nebo, v tomto případě, napříč celými národy.

Nebýt otce jednoho z jeho podřízených, který před třiceti lety opustil Čínu, aby si našel lepší živobytí, nikdy by na základní kámen svého plánu nepřišel. Věřil by, podobně jako zbytek světa, oficiálním informacím –jenže oficiální informace většinou sdělují vlády a vlády nejsou zrovna vrcholem upřímnosti… zejména ne Rusové, jejichž přirozený talent pro podvod a klam jen o málo zaostává za nadáním pekingských politiků.

V Evenki dojde k sesuvu v uhelném dole, pohřbí to stovky lidí a svět se nic nedozví; ruská ponorka klesne ke dnu Karského moře i s kompletní posádkou na palubě a prostě přestane existovat; ruské popravčí komando pronikne na čínské území, vloupá se do domu, zavraždí někoho před zraky jeho dětí a říká se tomu válka.

Proč by tohle tajemství mělo být něčím jiným? Naopak, pomyslel si Čao.

Jak lépe začít největší hru svého života než tahem, který nikdy nikdo neviděl?

„Je to tam, věřte mi,“ řekl stařec.

„Jsi si tím jistý? Viděl jsi to na vlastní oči?“

Starý muž přikývl. „Byl jsem tam, s lopatou, jako všichni ostatní.“ Starý muž polkl doušek čaje a ostýchavě natáhl ruku se šálkem. Je to prokleté místo, věřte mi.“

„Proč si to myslíš?“

„Straší tam. Viděl jsem tam věci… podivné věci.“

Čao se pokusil potlačit úsměv. Starý muž byl už trochu popletený. Nicméně, prověřen byl a byl tím, kým být měl. „Bude těžké to najít?“

„Najdete to snadno, jako špičky bot. Dostat se k tomu bude vyžadovat práci, ale je to tam.“

„Pověz mi: jak dlouho jsi to dělal?“

Starý muž se poškrábal na temeni. „Žil jsem tam dvacet let. Když jsem onemocněl, chtěl jsem se vrátit domů, aby mě pohřbili v čínské půdě… ne v tomu rumu tam.“

„Proč sis zapamatoval zrovna tuhle věc? Ze všeho, čím jsi prošel… proč zrovna tuhle?“

„Protože jsem se díval, jak to dělají, a říkal jsem si, jak hloupí jsou. Jsem prostý člověk… žádný vzdělanec… a přesto jsem ani já nemohl uvěřit tomu, co dělají.“

„Kdo o tom ještě ví?“

Starý muž stáhl rty, přemýšlel. „Mnozí další, jenže mnoho jich zemřelo. A ti, kdo si pamatují, se pravděpodobně snaží usilovně zapomenout. Kdo by o to asi tak mohl mít zájem?“

Skutečně, kdo, pomyslel si Čao.

„Komu ještě jsi o tom řekl?“

„Nikomu!“ napřímil se stařec v křesle. „Jen svému synovi, nikomu jinému.“

„To ale není tak docela pravda, že? Tvrdils něco jiného.“

„To je něco jiného. Jde o moji vnučku.“

„Ano, ano… velmi nemocná… to už jsi mi říkal.“

„Ona je vše, co mám. Přesvědčil jsem ji, aby za mnou přijela. Chtěl jsem, aby chodila do školy, aby z ní něco bylo. Ale… Oni jí udělali hrozné věci. Drogy. Muži. Nedovolí jí odejít.“

Ovšem, že nedovolí, říkal si v duchu Čao. Trh s nezletilými prostitutkami vždy prosperoval a ve správné zemi vydělá křehká čínská holčička tisíce. Klienty nezajímá, jestli je zdrogovaná nebo opilá. Ve skutečnosti jsou zdrogované poddajnější.

„Slyšel jsem, že jste dobrý člověk,“ řekl starý muž. „Já povídačkám nevěřím. Všichni lžou. Vy jste dobrý člověk. Vyjí můžete pomoci.“ Dolil starci šálek. „A také to udělám. Svou vnučku budeš mít zpátky dřív, než uplyne měsíc. Ale nejprve mi nakreslíš mapu – nakreslíš mi ji, že?“

Starý muž rázně přikývl.

1

39°00’ SEVERNÍ ŠÍŘKY, 74°0’ ZÁPADNÍ DÉLKY

Šedesát mil od Washingtonu, DC, kroužil ve výšce třicet tisíc stop po temné noční obloze již druhou hodinu MC-130H Combat Talon. Talon slouží k tajným výsadkům speciálních agentů v nebezpečných oblastech, dokáže létat i v dešti, sněhové vánici, silném větru, neproniknutelné tmě a radarovým signálem přesyceném prostředí.

Osamělý muž v černé kombinéze Nomex, který seděl v nákladním prostoru, se o nic z toho nestaral. V talonu už letěl a z talonu vyskakoval mnohokrát, několikrát jej i pilotoval, a to v mnoha různých nebezpečných oblastech a vždy na místo určení bezpečně dorazil. „Dorazil“ obvykle znamenalo, že skončil v zakázané oblasti plné po zuby ozbrojených chlápků, kteří se ho snažili zabít. To už ale měl v popisu práce.

Dnes večer se Sam Fisher nejvíc ze všeho bál, že se unudí k smrti.

Posunul se na lavici a snažil se přitom najít takovou polohu, ve které by mu úplně nezdřevěněla dolní polovina těla. V duchu se přitom zamyslel nad tím, jestli se projektanti talonu náhodou nezbláznili, když vymysleli ty nejnepohodlnější možné sedačky. Což se jim podařilo dokonale.

V tom spočívá kouzlo speciálních jednotek, pomyslel si a důkladně se protáhl.

Sam Fisher zrovna neměl žádný zvláštní úkol a aby se udržel ve formě, souhlasil, že dobrovolně otestuje nejnovější vynález DARPY, speciální padák určený k seskokům z velkých výšek, absorbující elektromagnetické vlny, označovaný kódovým názvem Jestřáb. Defense Advanced Research Projects Agency je přísně tajné oddělení Pentagonu zabývající se vojenskými záležitostmi. A kromě toho také zásobuje Třetí oddělení výstrojí i výzbrojí, která Fisherovi nejen usnadňuje život, ale umožňuje mu přežít. Kdyby nic jiného, tak až se Jestřáb začne konečně používat, on už bude vědět, že funguje. Tedy, pokud se nyní nezabije.

Dvě hodiny strávené čekáním byly zapříčiněny poruchou radarové stanice na Rhode Islandu, která z pověření NORADu měla sledovat – tedy v optimálním případě neměla být schopna sledovat – Fisherův seskok s použitím Jestřába. Pokud stanice nedokáže Fishera zachytit, bude Jestřáb vůbec prvním padákem typu stealth, díky němuž bude možné vysazovat vojáky 150 mil od cílové oblasti, kam pak doplachtí nikým nepozorováni.

A Třetí oddělení bude mít první funkční model.

Třetí oddělení je speciální součástí NSA a zabývá se misemi příliš riskantními nebo citlivými dokonce i pro samotnou CIA nebo jednotky zvláštního nasazení. Jako všichni agenti Třetího oddělení i Fisher pracoval jako samostatný agent… soběstačný a do akcí chodil sám. Kolik dalších samostatných agentů existuje, to Fisher nevěděl a ani vědět nechtěl. Krédem Třetího oddělení byla neviditelnost. Popřeme všechno. Žádné stopy. Jen několik málo lidí vždy vědělo, kam samostatný agent míří a co tam vlastně má udělat.

Ve Fisherově ušním implantátu se ozvalo: „Máte tu hovor, majore.“

Co se posádky talonu týkalo, byl Fisher majorem 3. praporu 75. pluku rangerů z Fort Benningu v Georgii. Ne, že by je to vůbec zajímalo – vzhledem k povaze své práce se naučili neklást žádné zbytečné otázky.

„Sem s ním.“

„Rozkaz. Kanál číslo pět.“

Fisherův současný komunikační systém byl na hony vzdálen klasické soupravě, kterou nosil ještě, než začal pracovat pro Třetí oddělení. Jednou ze dvou součástí byl přijímač o velikosti nikláku implantovaný pod kůži za Fisherovým uchem. Toto zařízení obcházelo klasickou cestu, kterou v lidské hlavě urazí zvukové vlny – vnějším uchem až k ušnímu bubínku –, a přenášelo vibrace přímo na soustavu malých kůstek v uchu středním: kladívko, kovadlinku a třmínek. Odtamtud už signál putuje rovnou do mozku, který jej interpretuje.

K hovoru používal Fisher adhezní vysílač SVT (Sub-Vocal Trans– ceiver) ve tvaru motýlku umístěný přímo nad ohryzkem. Používání vysílače SVT vyžadovalo zvláštní dovednost, kterou by Fisher nejspíš přirovnal ke kříženci mezi šepotem a břichomluvectvím.

A tyto dvě součásti dohromady tvořily nenápadný komunikační systém.

Fisher se dotkl podkožního implantátu, aby přepnul kanál, a řekl: „Na příjmu, kanál pět.“

„Vyčkejte na Xerxa,“ pravil kovový hlas ve Fisherově uchu a pak následovalo několik sekund přepínání a šumu. Za šumy mohlo šifrování. Xerxes byl Fisherův nadřízený a starý přítel, plukovník Irving Lambert, vedoucí Třetího oddělení. Nakonec se Lambertův hlas ozval: „Změna plánu, Same.“

„Nechte mě hádat,“ odpověděl Fisher. „Budeme tady lítat dokola, dokud nám neupadnou křídla.“

„Od této chvíle máš novou misi.“

A přesně v ten okamžik ucítil Fisher, jak se talon naklonil na pravobok. Hukot motorů při přechodu na plný výkon zesílil a nabral vyšší tón.

„Tvůj OPSAT právě stahuje aktuální data.“

Fisher sroloval manžetu své kombinézy a stiskl palcem displej OPSATu (operačního satelitního komunikátoru), který se rozsvítil:

//… BIOMETRICKÉ OVĚŘENÍ…

… SKENOVÁNÍ OTISKU PALCE…

… IDENTITA OVĚŘENA…//

Signál se rychle vyjasnil do šedozeleného satelitního obrazu. Biometrickým skenerem byl OPSAT vybaven nejen proto, aby jej nemohl použít někdo nepovolaný, ale také proto, aby se předešlo nechtěné změně režimu při náhodném dotyku. Když totiž Fisher při své poslední misi utíkal z loděnic v Nampó, zjistil, že z ničeho nic hledí na mapu centra Kjóta.

„Co to je?“ zeptal se.

Odpověděla Anna Grimsdottirová, Lambertův vrchní technický guru: „Aktuální záběr z fotoprůzkumné družice KH-12 Crystal. Díváš se na Atlantik asi šest mil od mysu Hatteras v Severní Karolíně. Vidíš ten světlý bod?“ Malá kulička v pravém horním rohu zablikala.

„Vidím. Nákladní loď. A?“

„Tady je infračervený snímek.“

Na displeji OPSATu to zamžikalo, pak se obraz ustálil. Nákladní loď se proměnila ve směs rudé a oranžové. „To je síla,“ poznamenal Fisher. „Někdo úplně vypnul chlazení motorů?“

Odpověděl Lambert: „Kéž by. Jenže podle radiometrického měření se jedná o radioaktivní zdroj. Zkoušíme to určit přesně, ale na té lodi zkrátka je něco radioaktivního a míří to přímo k našemu pobřeží.“

„Rádiový kontakt?“

„Loď ignorovala veškeré výzvy. A při současné rychlosti a kurzu narazí na pobřeží za dvaadvacet minut.“

Fisher u sebe měl jen minimální výstroj pro cvičný výskok a žádné zbraně. Nezbývalo než improvizovat. Došel do pilotní kabiny, kde zjistil, že posádka již byla Lambertem instruována. Pilot podal Fisherovi svoji osobní zbraň, 9milimetrovou Berettu 92F, a jeden zásobník navíc.

„Jak jsme daleko?“ zeptal se Fisher. Od Lambertovy zprávy uplynuly dvě minuty.

Ještě třicet mil, vysadíme vás za pět minut.“

„To stihneme jen tak tak.“

Lambert naslouchal. „Ty umíš stihnout věci na poslední chvíli, Same.“

‚A vy umíte člověka potěšit.“

„Na cestě jsou dva kutry pobřežní stráže a jeden torpédoborec, ale ty se tam stejně dostaneš jako první. Z Homesteadu startují dvě F-16 a doletí tam zhruba ve chvíli, kdy dopadneš na palubu.“

Pokud na palubu skutečně dopadnu, pomyslel si Fisher. Strefit se při seskoku padákem přímo na palubu rychle jedoucí lodi v noční tmě je ožehavá záležitost… a smrtelná, když minete cíl. „Kdo to má celé pod palcem?“ zeptal se.

„Ministr obrany. Když nedokážeš loď zastavit, nařídí, aby ji F-16 potopily.“

„Jestli je plná toho, čeho si myslím, že je…

„Tak máme co dělat s ekologickou noční můrou, ano. Hodně štěstí.“

„Díky. Zůstanu ve spojení.“

Ozval se pilot: „Dvě minuty do výsadku, majore.“

A pak co? Fisher se zamyslel. Co ho asi očekává na palubě té lodi?

2

Fisher se upřeně díval na červenou žárovku nad svou hlavou a čekal, až se rozsvítí zelená. Rukama se držel po obou stranách otevřených dveří, nohy měl rozkročené a mírně pokrčené. Vichr se rval dovnitř nákladního prostoru, úchytné sítě sebou škubaly, přezky chrastily. Motory C-130, které předtím jen temně hučely, nyní ohlušujícím způsobem burácely. Ten rachot cítil až v žaludku. Na obličeji měl ochrannou masku, kyslík byl studený a s kovovou příchutí. Venku byla čiročirá tma, kterou každých několik vteřin prozářil záblesk navigačních majáčků.

Myslí se mu náhle – jako ostatně na počátku každé mise – mihnul obraz Sáry, jeho dcery. Přivřel oči a násilím se přinutil k návratu do reality.

Soustřeď se na to, co té čeká, přikazoval si v duchu.

Červená žárovka zablikala, barva se změnila na žlutou, potemněla a nakonec začala blikat zelená.

Vyskočil.

Proud vzduchu ho okamžitě uchopil a než mozek vůbec stihl cokoliv zaregistrovat, trup letadla se ocitl mimo dohled a byl pryč. Počítal. Jedna… Dva… Tři… Pak vytrhnul pojistku. Zasyčelo to a padák se otevřel. Proud vzduchu Sama okamžitě nadnesl vzhůru. Žaludek měl pro změnu až v krku.

Ticho. Prázdný prostor. Všude kolem neproniknutelná tma a žádný orientační bod. Cítil se, jakoby se ani nehýbal. Sám kdesi ve vesmíru.

Kromě počátečního výskoku ze dveří je tento přechod druhým nejvíc nervy zatěžujícím momentem každého seskoku. Náhlý přechod ze zuřivého vichru dorážejícího na tělo ze všech stran do naprostého ticha a nehybnosti je velice náročným zážitkem.

Podíval se vzhůru, na padák. Plně rozevřený, stín ve tvaru klínu na pozadí ještě tmavší oblohy. Kdyby se padák nerozevřel, žádné kontroly by nebylo třeba. Nekontrolovaný pád rychlostí 150 mil za hodinu směrem dolů k hladině oceánu by nepřehlédnutelně signalizoval, že nastal problém.

Zdvihl zápěstí a zahleděl se na displej OPSATu, na kterém nyní prstencový radarový obraz překrýval podkladovou mříž. V levém dolním okraji displeje, nějakých třicet tisíc stop pod ním, se nacházela pomalu pulzující rudá tečka: nákladní loď. Čísla po stranách displeje udávala rychlost sestupu, výšku, poměr sestupu, úhel sestupu a čas zbývající do dosažení cíle.

Nepatrně pohnul tělem a pomocí citlivých popruhů Jestřába jej začal otáčet. Zlehka se nakláněl k západu, dokud nesrovnal svůj kurz s kurzem lodi.

V přijímači to zapraskalo, pak se ozval Lambertův hlas: „Same, jsi tam?“

„Jsem tady.“

„Takže Jestřáb funguje přesně tak, jak má.“

„Jsem tady.“

Grimsdottirová: „Same, podívej se na OPSAT, máš tam nějaké informace o té lodi.“

Sam se dotknul displeje. Zobrazil se model lodi s podrobným schématem palub a následujícími údaji:

NÁZEV PLAVIDLA/URČENÍ: TREGO/TRAMPOVÁ LOĎ (SYPKÉ MATERIÁLY)

DÉLKA/ŠÍRKA (V NEJŠIRŠÍM MÍSTĚ): 481/62 POSÁDKA: 10 REGISTROVÁNO: LIBÉRIE CÍL: BALTIMORE

„Přímo kousek od Washingtonu,“ poznamenal Fisher. Jak příhodné.“

„Díky Bohu za malé zázraky,“ odpověděl Lambert.

Všechno je relativní, pomyslel si Fisher. Jestli Trego narazí na pobřeží, ti, kteří budou zasaženi jejím nákladem, to za žádný zázrak považovat nebudou. Fisher už následky radiace viděl zblízka a nebyla to příjemná vzpomínka.

Ozvala se Grimsdottirová: „Pravděpodobné místo nárazu je False Cape na jih od Virginia Beach. Máš čtrnáct minut.“

„Nějaké známky života na palubě?“

„Nevíme. Infračervený signál je tak silný, že žádné živé lidi zaznamenat nemůžeme.“

„Raději počítej s tím, že tam nějací budou, Same,“ ozval se Lambert. „Kdy budeš u cíle?“

„Za devět minut.“

„Nemáš moc času. F-16 zaútočí čtyři minuty po tvém přistání.“

„Takže bych si asi měl pospíšit,“ řekl Fisher a odpojil se.

Nasadil své speciální brýle a přepnul na noční vidění, pak se přetočil hlavou dolů a nohama přímo nahoru. Jestřáb zareagoval okamžitě a začal klouzat dolů k hladině.

Oči upíral na výškoměr OPSATu a sledoval čísla:

2000 stop… 1500… 1000… 500…

300.

Vyklenul záda a přitiskl kolena k hrudníku. Jestřáb zavibroval. Zorné pole Fisherova šedozeleného nočního vidění pohltila hladina oceánu jako černá zeď. No tak… Jestřáb přestal vibrovat a srovnal se. V brýlích se zobrazil horizont.

Tak tomu se říká extrémní test v polních podmínkách, pomyslel si Fisher a v duchu padáku poděkoval.

Znovu pohlédl na OPSAT. Lod se nacházela dvě míle od něj, lehce na východ. Zamířil tím směrem a klesl na sto stop.

Dotkl se displeje OPSATu. Zobrazil se 3D model Trega překrytý zkříženými blikajícími čarami. Přepnul brýle do režimu dalekohledu a zaostřoval, dokud nespatřil na pozadí temné oblohy matnou siluetu lodi. Na palubě zatím nepozoroval žádný pohyb. Za zádí lodi vypadala rozčeřená voda jako bílý vějíř. Kromě světel na levoboku a na pravoboku bylo vše pohrouženo ve tmě.

Sam zaostřil znovu. Dvě míle před přídí lodi se nacházela tmavá linie pobřeží, za ní blikající světla Virginia Beach.

Půl milionu lidí.

Optimalizoval úhel sestupu podle údajů na OPSATu, dokud se neocitl sto stop od zádě Trega, pak vyklenul záda a zdvihnul předek Jestřába. Zhoupl se a pod nohama mu projelo zábradlí na zádi. Závan vzduchu ale uchopil Jestřába a strhl jej stranou. Sam se opět ocitl nad vodou. Natočil tělo. Jestřáb zahnul doprava. Pokrčil kolena a připravil se na náraz.

Na palubu lodi dosedl až překvapivě jemně.

Jediným plynulým pohybem natáhl ruku, zatáhl za páku odhozu, sroloval vrchlík Jestřába, rozepnul postroj a poté vše připnul karabinou k zábradlí.

Znenadání to na pravé straně zahřmělo. Pohlédl vzhůru a spatřil spodek F-16 stoupající vzhůru, majáčky na koncích křídel blikaly do tmy. A pak byl náhle letoun pryč, ztratil se kdesi tam nahoře.

To mělo být varování? Nebo mi přáli hodně štěstí?

Rozhlédl se, aby se zorientoval, dotkl se přijímače, řekl „Jsem na palubě“, vytáhl berettu a rozeběhl se k nejbližšímu žebříku.

3

Když se dostal k žebříku, přikrčil se zajednou z beden. Na chvíli strnul a naslouchal. Kromě rytmického supění motorů Trega a nepromokavých plachet poškubávajících se ve větru ale neslyšel nic.

Zobrazil na displeji OPSATu nákres lodi. Byl na hlavní palubě a můstek se nacházel na přídi, přibližně čtyři sta stop od něj. Mohl slézt do podpalubí a nepozorovaně se tam připlížit nebo se rozeběhnout přímo. Býval by dal přednost té první variantě, ale času se nedostávalo.

Dotkl se podkožního implantátu: „Pověz mi, Grimsdottirová, jak moc je ta loď horká?“

„Myslíš jak dlouho můžeš setrvat na palubě, než začneš svítit?“

„Přesně.“

„Těžko říct, ale rozhodně bych tam nebyla déle než čtvrt hodiny.“

„Dobré vědět. Končím.“

Fisher se nadechl a vyrazil.

Obraz v brýlích s nočním viděním byl matný, ale i tak byla paluba zcela otevřená, těch několik hromad beden to nemohlo zachránit. Připadal si jako nahý. Všechny jeho instinkty se proti něčemu takovému vzpouzely. Nemysli, přikázal si v duchu. Běž.

V půlce cesty pohlédl nahoru, na můstek a spatřil temnou postavu stojící na levoboku. Postava se otočila a zmizela ve dveřích.

„Mám společnost,“ ohlásil Fisher Lambertovi, „někdo je na můstku.“

„Možná jeden, možná dva.“

Možná, pomyslel si Fisher. Možná ne. Jednou z možností bylo, že by loď řídil automatický pilot. V takovém případě by mohlo jít jen o přelud.

„Kolik mám času, Grim?“ zeptal se.

„Čtyři minuty. F-16 mají odjištěno a čekají na rozkaz k útoku.“

Konečně se dostal k nástavbě, přitiskl se k přepážce a rychle sáhl po žebříku. Opět se podíval nahoru a zapátral po nějakém pohybu. Nic. Začal svižně stoupat a bral to po dvou příčkách. Pod vrcholkem se přikrčil, opatrně překonal poslední tři příčky a vykoukl zpoza okraje.

Otevřenými dveřmi spatřil muže hrbícího se nad palubní deskou, jeho tvář osvětlovala matná bílá zář obrazovky laptopu. Od pohledu usoudil na obyvatele Středního východu. Muž náhle udeřil dlaní do laptopu a zaklel. Ale kvůli větru mu Fisher nerozuměl.

Pak muž zaklel ještě jednou, udělal úkrok směrem ke kormidlu – vypadalo jako klasické kolo od vozu – a naklonil se přes něj, přitom zasupěl námahou.

Fisher se vyšvihl vzhůru, sáhl po berettě a vkročil do dveří.

„Stát, admirále,“ zvolal.

Muž otočil hlavu. Oči se mu rozšířily.

„Ani nemrkneš, nebo je po tobě.“

Muž se napřímil a obrátil k němu svoji tvář.

„Udělej krok stranou od…“

Muž se natáhl směrem k laptopu.

Fisher vypálil, jednou. Střela zasáhla přesně tam, kam měla, do pravého boku. Náraz muže otočil. Jak padal, sáhl rukou po laptopu a zachytil jej, počítač se zřítil dolů na zem. Muž zasténal, převalil se na bok a opět sáhl po laptopu.

Co to…

Pak si toho Fisher všiml. K laptopu byla po straně připojena karta umožňující bezdrátové síťové připojení. Počítač tedy něco ovládal, řídil.

„Ani hnout!“ nařídil Fisher.

Mužova ruka se natáhla ke klávesnici.

Fisher opět vypálil. I tato střela zasáhla naprosto přesně, zavrtala se do pravé lopatky. Muž zaúpěl a zůstal nehybně ležet.

Tedy až na tu pravici.

Jeden prst sebou škubl a dopadl na klávesu Enter.

Zvuk motorů Trega se okamžitě změnil. Podlaha se Fisherovi zachvěla pod nohama.

Na lince se ozval hlas Grimsdottirové: „Fishere, loď právě…“

..zrychlila, já vím.“

Rozhodl se okamžitě. Námaha, kterou muž projevil při manipulaci s kormidlem, znamenala, že kormidlo je zamčené. Zbývala proto jen jediná možnost.

Rozeběhl se.

„Grim, mířím k žebříku na zádi. Musíš mi hlásit čas a musíš mě navigovat do strojovny.“

„Tři paluby dolů, doprava do chodby na levoboku a pak rovně.“

Chodby na palubách Trega byly temné, vyjma červených nouzových světel. Periferním viděním zaznamenával Fisher potrubí a roury. Proskočil dveřmi, ohlásil „probíhám jídelnou“ a pokračoval dál.

„Ještě dva průchody,“ řekla Grimsdottirová, „pak bude křižovatka. Zahni doleva. Strojovna je uprostřed na zádi.“

„Čas?“

„Jedna minuta, dvacet sekund.“

Doběhl ke strojovně a málem dostal smyk, když zastavoval. Měl plán, ale zda bude fungovat, netušil. Prakticky na každé lodi je strojovna důkladně zabezpečena před požárem, nedalo proto práci najít skříň s požární hadicí. Škubnutím skříň otevřel a stiskl páku. Smotaná hadice vypadla na podlahu.

Tentokrát se ozval Lambert: „Jedna minuta, Fishere. F-16 budou zaměřovat strojovnu.“

Samozřejmě, že budou, pomyslel si Fisher. Ve špatný čas na špatném místě, ale co se dá dělat.

Každé letadlo odpálí pár střel AGM-65 Maverick. Rychlé a děsivě přesné. Každý maverick nese třistaliberní vysoce explozivní hlavici. Ať už Trego potopí nebo jej jen poškodí, rozhodně ho zastaví. Za pozitivum mohl Fisher považovat leda to, že neucítí vůbec nic.

Vytáhl nůž, uchopil konec hadice a uřízl jej u kohoutu. Pak jednou rukou popadl trysku a druhou rukou odemkl dveře do strojovny. Kopnutím je otevřel a vrazil dovnitř.

Horko a hukot motorů do něj udeřily jako vlna. Přivřel oči, sklonil hlavu a klopýtnul. Všude kolem něj syčela pára. Prostor byl plný zábradlí, můstků a potrubí.

„Čtyřicet pět sekund, Fishere.“

„Dělám na tom,“ procedil skrz zaťaté zuby.

Naštěstí se interiér strojovny Trega podobal většině normálních lodních strojoven. Fisher se dostal až doprostřed místnosti a rozhlédl se. Vyhledal dva největší objekty – pár lodních motorů umístěných po stranách hlavního můstku. S očima upřenýma na mřížoví pod svýma nohama se rozeběhl dopředu mezi motory, dokud nezahlédl záblesk rotujícího kovu. Tam. Klekl na kolena.

„Třicet sekund…“

Vyňal panel z podlahy můstku a odhalil redukční soukolí – hnací hřídel lodi, která převáděla sílu z motorů na lodní šrouby pod zádí. Hřídel se otáčela plnou rychlostí, čepy se jen míhaly.

Jestli to bude fungovat, bude efekt okamžitý. A jestli ne…

Nahrnul si hadici ke kolenům a shodil ji dolů.

4

FORT MEADE, MARYLAND

Sídlo NSA neboli National Security Agency se nachází pět mil od Laurelu na vojenské základně pojmenované po generálovi z občanské války, Georgovi Gordonovi Meadovi. Základna původně sloužila jako výcvikový tábor pro nováčky a jeden čas, za druhé světové války, také jako tábor pro válečné zajatce. Od roku 1950 v ní sídlí ústředí jedné z nejlepších tajných služeb na planetě.

NSA se primárně zabývá všemi formami rádiového zpravodajství označovaného zkratkou SIGINT. Může – a také to dělá – zachycovat a analyzovat veškeré známé formy komunikace, od hovorů z mobilních telefonů a e-mailových zpráv až po mikrovlny a přenosy na extrémně nízkých frekvencích vysílané z ponorek tisíce stop pod povrchem oceánů.

Aby se překlenula propast mezi sběrem velkého množství citlivých dat a jeho smysluplným využitím, vytvořila NSA na základě speciálního výnosu prezidenta Třetí oddělení, vlastní interní a tajnou operační jednotku.

Operativci Třetího oddělení, známí jako „samostatní agenti“, byli verbováni ze speciálních jednotek námořnictva, pozemních vojsk, námořní pěchoty a letectva a poté vycvičeni v duchu naprosté samostatnosti a soběstačnosti. Bylo to muži i ženy, kteří nejen dokázali pracovat sami v nepřátelském prostředí, ale ani po sobě nezanechávali žádné stopy.

Fisherova improvizace s požární hadicí a redukčním soukolím Trega měla okamžitý účinek. Ozval se zvuk připomínající něco mezi obřím zipem a těžkým bičem a všech pětapadesát stop požární hadice v jediném okamžiku zmizelo dole pod můstkem. Fisher se odrazil zpátky a stočil se do klubíčka.

Zaskřípal kov o kov. Můstek se zatřásl. Skrz mřížoví vyrazil černý kouř a následovalo třicet sekund cinkání a lupání – to se redukční soukolí rozpadalo na kusy. Strojovnou svištěly úlomky kovu, odrážely se od přepážek a zábradlí a prorážely jednotlivá potrubí. Ozval se alarm.

A pak to zase naráz skončilo. Dým se začal pomalu trhat a ukázalo se, že doutnající a opálený zbytek požární hadice se namotal kolem hlavní hřídele. Fisher konečně zaslechl ve svém implantátu slabý hlas. Lambert. „…Fishere… Fishere, jsi..

Jsem tady.“

‚Ať už jsi udělal cokoliv, zabralo to. Trego zpomaluje a za chvíli zcela zastaví.“

„No, to doufám. Teď hezky řekněte pilotům, ať zařadí zpátečku dřív, než mě provrtají raketou.“

To bylo před čtyřmi hodinami. Nyní seděl Fisher ve Třetím oddělení u konferenčního stolu z leštěného týkového dřeva, zakláněl se v křesle a snažil se ignorovat nejméně tucet různých pohmožděnin, které si přivodil na palubě Trega. Nic, s čím by si štědrá dávka ibuprofenu neporadila. Kromě toho, říkal si v duchu, za daných okolností bylo lepší dát přednost nějaké té bouli před kovovým šrapnelem nebo kusem hořící požární hadice. Stárnout je peklo, ale umřít je horší.

Řídil se Lambertovými rozkazy a poté, co opustil Trego, navštívil divizi CCCD na testovacím území v Aberdeenu. CCCD neboli Chemical Casualty Care Division podléhá armádnímu lékařskému výzkumnému institutu a specializuje se na dekontaminaci a ošetření následků působení biologických a chemických látek a radiace. Fisher prošel sérií očistných sprch a důkladně jej vyšetřili doktoři v téměř kosmických kombinézách. Výsledek zněl „čistý“.

„Kam míří Trego?“ zeptal se Lamberta.

„Do bezpečné loděnice v Norfolku.“

Lambert namířil dálkové ovládání na jednu z půltuctu plazmových obrazovek, které lemovaly zdi sálu. Zobrazil se satelitní snímek norfolkského přístavu. Trego nešlo přehlédnout. Vlekl jej remorkér a doprovázely tři fregaty námořnictva a torpédoborec třídy Arleigh Burke.

„V tuto chvíli připravují suchý dok pro pátrací skupinu pro výjimečné jaderné situace,“ poznamenal Lambert s poukazem na speciální útvar ministerstva energetiky.

Než budou moci na palubu Trega vstoupit vyšetřovatelé FBI, musí nejprve pátrací skupina pro výjimečné jaderné situace určit zdroj a míru radioaktivního zamoření. Prozatím, naštěstí, nedošlo k žádnému úniku do okolního prostředí…, ale kdyby loď pokračovala ve svém původním kurzu, realita by nyní byla asi jiná.

„A náš zajatec a jeho laptop?“ Než Fisher nastoupil do helikoptéry Blackhawk, kterou pro něj Lambert poslal, naložil si jediného člena posádky Trega na záda a popadl i jeho počítač. V některých případech jsou zajatci užitečnější než mrtvoly.

„Laptopu se věnuje Grimsdottirová. Ať už stiskl jakoukoli klávesu, udělal něco víc než jen to, že vytočil motory na plné obrátky. Něco se stalo s pevným diskem.“

„Jo, vypadal dost odhodlaně. Je na ošetřovně?“

Lambert přikývl. „Dostane se z toho.“

„Výborně,“ řekl Fisher a polkl doušek kávy. Vzápětí zkřivil tvář a zakabonil se. „Kdo má na svědomí tohle?“

„Já, děkuji pěkně,“ ozvalo se. Do dveří vkročil William Redding, Fisherův plánovač a zásobovač. Na nose měl brýle s hranatými obroučkami, na sobě svetr, v kapse kapesní penál a byl to knihomol klasického střihu. Co se detailního plánování týče, tam už šlo o vyslovený fanatismus. Sice tím Fisherovi občas lezl na nervy, ale přesto si Fisher nedokázal představit, že by šel do akce bez toho, aby měl Reddinga za zády.

„A mimochodem,“ pokračoval Redding, „volali mimozemšťani z DARPY. Chtějí vědět, cos udělal s tím jejich Jestřábem.“

„Na rovinu,“ opáčil Fisher, „TY říkáš o DARPĚ, že jsou to mimozemšťani?“

Lambert se zakuckal. Redding smyslem pro humor zrovna dvakrát neproslulý nebyl.

, Já jsem excentrik, Same. Oni jsou mimozemšťani. To je velký rozdíl.“

„Omlouvám se.“

„A Jestřáb?“

„Ve skladišti.“

„Stav?“

„Těžko říct vzhledem k tomu, jak málo z něj zbylo…“

Reddingovy oči se rozšířily. „Co, prosím?“

„Hořelo tam…“

„Co, prosím?“

„To byl vtip. Klid, je jako nový.“

To už Redding zase mířil ze dveří ven. Na prahu se zastavil a na okamžik zamyslel. Pak se otočil zpátky. „Same?“

„Ano?“

„Jsem rád, že jsi v pořádku.“

Grimsdottirová se objevila o dvacet minut později. Pocházela z Islandu, byla vysoká a urostlá, měla dokonalé lícní kosti a krátké, kaštanově hnědé vlasy. Fisher se domníval, že volba účesu byla založena spíš na praktických než na estetických důvodech. Anna totiž byla praktická v každém ohledu a to, jak zrovna vypadala, jestli „dobře“ nebo „špatně“, nepatřilo na její seznam priorit.

„Zdravím tě, Same. Jak vidím, ještě nesvítíš.“

„Do večera daleko.“

„Mluvila jsem s doktory z Aberdeenu. Potvrdili, že ať už je na palubě Trega cokoliv, nedostal jsi takovou dávku, aby ses musel bát.“ Došla k počítači a stiskla několik kláves. Zobrazil se plochý třírozměrný model něčeho, co, jak Fisher předpokládal, byl pevný disk z laptopu z Trega. Disk byl rozdělen na nepravidelné části orámované červenou, zelenou a žlutou barvou.

„Tak co napřed,“ zeptala se Grimsdottirová, „dobré zprávy, nebo ty špatné?“

„Spatné,“ odpověděl Lambert.

„Veškeré červené datové sektory kompletně vymazal autodestrukční program. Jsou pryč. A zpátky je už nedostaneme.“

„Té červené je tam hodně,“ podotkl Fisher.

„Přibližně osmdesát procent. Zelenou pravděpodobně dostaneme zpátky, žlutá je nejistá.“

„A ty dobré zprávy?“ ozval se Lambert.

„Možná dokážu určit, kdo ten autodestrukční program napsal.“ Jak?“

„Většina programátorů má charakteristický rukopis. Způsob, jakým definují kód, jak formulují syntaxe, jaké komentáře vpisují… a podobné věci. Někdy je to tak odlišné jako skutečný rukopis. A mohu říci tohle: ať už ten program napsal kdokoliv, má sofistikovaný a jedinečný rukopis. Asi mi bude chvíli trvat než…“

Znenadání se z reproduktorů ozval alarm. Jako na povel začaly blikat veškeré monitory a na obrazovkách se objevily velké červené vykřičníky.

„Bože,“ zamumlala Grimsdottirová s pohledem upřeným na obrazovku.

„Co?“ zeptal se Lambert. „Co se děje?“

„Přes náš firewall se právě dostal virus. A útočí na mainframe!“

5

„Vypni ty alarmy, Anno,“ nařídil Lambert.

Místnost ztichla.

„Jak je to možné?“ ptal se Lambert. „My jsme NSA, pro Kristovy rány, a ne eBay. Jak se něco může dostat přes naše firewally?“

„Laptop,“ zamumlal Fisher.

Grimsdottirová přikývla, oči nespouštěla z obrazovky. „Je to tak. Plukovníku, na jednom z těch sektorů byl ukrytý virus. Červ. Aktivoval se, jakmile detekoval připojení k jednomu z portů. Tedy jakmile jsem zahájila diagnostiku…“

„Můžeš to zastavit?“

„Pracuji na tom. Šíří se rychle, po celém mainframů. Snažím se ho předhonit, vytvořit průsek. Jestli jej přesměruji na volný server, bude v pasti. Zatraceně, ten je ale rychlý!“

Dalších patnáct minut se Fisher a Lambert mlčky dívali, jak pracuje. Na monitoru vyskakovaly bloky zeleného kódu na černém pozadí. Prsty Grimsdottirové se nad klávesnicí jen míhaly. Tok kódu se postupně zpomaloval, až se stal nepravidelným a nárazovým. Nakonec se Anna opřela a vydechla. Na tváři se jí leskly kapky potu. Ruce se jí chvěly.

„Mám ho,“ řekla. „Uvízl na prázdném archivačním serveru.“

„Kolik škod nadělal?“ chtěl vědět Lambert.

„Hodně. Ale nedostal se k zálohám, takže většinu mainframů obnovíme.“

„A laptop?“ zeptal se Fisher.

„Definitivně kaput. Ale přesto jednu dobrou zprávu mám: na světě je jen několik lidí ovládajících voodoo natolik, aby něco takového mohli napsat. Dejte mi den a já vám dám jméno.“

„Do toho,“ zavelel Lambert.

Když odešla, otočil se Fisher na Lamberta. „Mám nápad a týká se Trega.

„Poslouchám.“

„Nevěřím té liberijské registraci.“

„Ani já ne.“

„Loď lze zamaskovat moha různými způsoby, ale jednu věc neschová nikdo a nikdy: sériová čísla motorů. Ta jsou stejná po celou dobu. Ale má to háček: FBI nakonec ta čísla zjistí a nakonec se k nám dostanou…“

Lambert se ušklíbl: „Nenávidím slovo nakonec.“

V tomto případě slovo „nakonec“ znamenalo „po důkladném byrokratickém kolečku“. Fisher se ušklíbl také. „Ani já ne.“

Fisher znal Lamberta skoro dvacet let. Poprvé se setkali ve speciálních jednotkách v rámci experimentálního programu, který spočíval v převelení příslušníků speciálních komand jednotlivých armádních složek do odpovídajících útvarů příslušných protějšků. Rangeři k výsadkářům, výsadkáři k námořním průzkumníkům a, což byl Fisherův a Lambertův případ, výsadkáři ke speciálním jednotkám SEAL. Cílem bylo vytvořit co nejelitnější operativce, kteří projdou všemi druhy speciálních výcviků.

„Je to asi klika,“ řekl Lambert, „ale čistě náhodou jsem o tom už mluvil s prezidentem. Celé vyšetřování povede FBI, to ano, ale my máme povoleno vést vlastní a paralelní… bez účasti FBI.“

Fisher rozkazu porozuměl. I když politiku jako takovou zavrhoval a vyhýbal se jí, jak jen to šlo, věděl, na co především prezident myslí: na válku v Iráku. Někdo se právě pokusil zaútočit na USA, pozabíjet tisíce lidí a zamořit celé pobřeží Virginie radioaktivitou, která by setrvala po celá desetiletí, možná staletí. A jediným podezřelým byl muž na palubě Trega pocházející ze Středního východu. Jestli Ameriku měla čekat další válka na Středním východě, prezident si nepřál žádné zpravodajské fiasko. Amerika pomalu obnovovala svoji důvěryhodnost, která byla v Iráku pošramocena. Bylo na Třetím oddělení, aby se o to vše postaralo a nedošlo k žádnému problému.

„Nějaká omezení?“ zeptal se Fisher.

„Žádná,“ odvětil Lambert. „Uděláme to hezky po svém a bez rukaviček.“

„Jediný způsob, jak se k něčemu dostat.“

„Amen. Teď se jdi vyspat. Zítra večer pronikneš na americkou námořní základnu.“

Fisher žil v Marylandu, poblíž Germantownu, asi třicet minut severozápadně od Washingtonu na malé farmě obklopené dvěma akry červených javorů a borovic. Snažil se žít jako každý starý mládenec: starat se o dům, navštěvovat sousedy, vysedávat u bazénu… Ale velmi záhy si musel přiznat to, co stejně po celou dobu tušil: nebyl zrovna společenský člověk. Ne snad, že by lidi od pohledu nesnášel, ale také většinu z nich nesnášel příliš dlouho ve své blízkosti.

Byl to zkrátka následek povolání – potkávat ty nejhorší lidi v těch nejhorších možných situacích, to muselo člověka nutně změnit. Fisher postupně zjistil, že začíná sledovat a vyhodnocovat i své sousedy a své okolí: hrozba nebo ne, možné místo přepadu, čistá palebná linie… Zít na ostří nože bylo vzrušující, ale také to člověka pohlcovalo. Při speciálních operacích nevydržel dlouho nikdo, kdo se do své práce plně neponořil. A protože neměl skutečný domov, kde by se mohl úplně uvolnit a zcela polevit v ostražitosti, rychle zestárl.

Nejbližší soused bydlel půl míle daleko. Fisher mohl celé noci vysedávat na verandě a neslyšel nic kromě vrzání cikád a kuňkání žab. Ke svému překvapení zjistil, že je to velice uklidňující. Farmu koupil s velkou slevou od předchozího majitele, který ji nechal důkladně zchátrat, takže strávil spoustu času odplevelováním pozemků a opravami domu, kde bylo potřeba renovovat skoro všechno: okna, šindele na střeše, kanalizaci. Práce Fishera velice uklidňovala. Všednost toho všeho jej uklidňovala. I ty nejkratší zastávky mezi jednotlivými misemi mu pomáhaly dobít baterky.

Když se dostal domů, už téměř svítalo. Naházel do pračky hromadu prádla, vysprchoval se, zkontroloval e-maily a natáhl se na gauč. Našel dálkové ovládání a zapnul televizi. Kanál byl nastaven na CNN.

„…podle zpráv několika očitých svědků kolabují desítky lidí přímo na místě, ať už na ulici nebo doma u jídelního stolu…“

Fisher se okamžitě napřímil a přidal na hlasitosti.

„Guvernérův tiskový mluvčí uvedl, že vyšetřovatelé už jsou na cestě do Slipstone a že guvernér svolá v průběhu dopoledne tiskovou konferenci k celé této záležitosti. Mezitím se všude rojí spekulace o tom, co může být příčinou náhlých a záhadných úmrtí ve vzdáleném Slipstone v Novém Mexiku.“

Fisherovi se zježily chloupky na zátylku. Mobilní telefon začal vyzvánět

O čtyřicet minut později byl zpátky na Třetím oddělení v konferenční místnosti. Lambert stál u stolu a sledoval zprávy MSNBC. Grimsdottirová a Redding seděli u svých počítačů, každý po jedné jeho straně. Kdesi na pozadí se ozýval statický rádiový šum přerušovaný ženským hlasem:

„Slipstone devět-jedna-jedna, prosím, vydržte… Slipstone devět – jedna – jedna, prosím, vydržte… Slipstone devět-jedna-jedna, prosím, vydržte…“

Lambert přes rameno pohlédl na Fishera. „Dvě stě pohotovostních hovorů a to není konečné číslo. Co dokážeme odhadnout, stovky mrtvých. Leží na ulicích, ve svých domovech, za volanty svých aut…“

„Všemohoucí Bože,“ zamumlal Fisher.

Ozvala se Grimsdottirová: „Mám to, plukovníku.“

„Sem s tím.“

Na hlavním monitoru se zobrazil termální satelitní snímek. Fisher předpokládal, že se jedná o Slipstone.

„Chci výřez, Anno.“

Grimsdottirová stiskla klávesu a obraz se změnil na spleť žlutých a oranžových linií proložených cákanci červené. Fisherovi připadaly barvy velice povědomé. V duchu už tušil odpověď, přesto se ale zeptal: „Na co se díváme, plukovníku?“

„Vodohospodářská síť ve Slipstone.“

Je jen pár způsobů, jak zabít tolik lidí tak rychle: vzduch nebo voda.“ S očima stále upřenýma na monitor se Lambert dotázal: „Anno, jak dlouho ještě?“

„Už to skoro mám, plukovníku.“ A o chvíli později: „Potvrzuji, je to tentýž profil jakó na Tregu.“

Fisherovi bylo, jako by ho někdo udeřil přímo do žaludku. Odvrátil oči a zhluboka se nadechl. Trego byla pouhá úvodní salva – tohle byl hlavní úder.

Někdo právě otrávil celé jedno americké město.

6

LODĚNICE VOJENSKÉHO NÁMOŘNICTVA V NORFOLKU, HAMPTON ROADS, VIRGINIE

Směřoval dolů, dokud hloubkoměr neukázal třicet stop, pak klesat přestal a zkontroloval OPSAT. Byl přesně tam, kde měl být, téměř uprostřed koryta Elizabeth River. Zbývalo čtvrt míle. Dýchací přístroj mu tiše syčel do učí. Ten zvuk Fisherovi připomínal, ostatně jako vždy, Dartha Vadera.

Na vnitřní straně ochranné masky mohl sledovat průhledový displej. Ten ukazoval, podobně jako displej promítaný na čelní sklo moderního tryskáče, prakticky všechno, co potřeboval vědět. Veškeré informace o okolním prostředí, včetně mapy říčního toku a loděnic, Fisherovy aktuální pozice, hloubky a teploty okolní vody a vzdálenosti k dalšímu kontrolnímu bodu, který symbolizovala svoji velikost a polohu neustále měnící žlutá šipka u horního okraje masky. Sleduj žlutou šipku.

Když se rozhodoval, jak nejsnáze proniknout do jižní části loděnic, jedněch z nejstřeženějších loděnic na východním pobřeží vůbec, byla to ta nejlehčí část celé mise. Vzhledem k vysoké úrovni zabezpečení nepřipadala cesta po souši vůbec v úvahu. To ponechávalo jen jedinou možnost: pod vodou. Což Fisherovi i vyhovovalo, protože dny strávené u speciálních jednotek SEAL ho naučily vodě důvěřovat. Voda je bezpečná, voda skýtá kamufláž, voda zabezpečuje anonymitu.

Loděnice vojenského námořnictva v Norfolku je jednou z nejzaměstnanějších loděnic v zemi, kde prochází údržbou patnáct procent flotily amerického námořnictva. Se sedmi tisíci zaměstnanců, pěti sty akry a šedesáti devíti technickými budovami jsou loděnice úchvatným místem… o to víc, že leží pouhých osm mil na jih od Norfolkské námořní základny v jižním rameni jinak relativně poklidné Elizabeth River.

Před hodinou zaparkoval Fisher svůj vůz na zalesněném parkovišti na východním břehu řeky a trpělivě vyčkal, dokud párek –náctiletých nedokončil svoji zábavu na zadním sedadle Fordu Escort se zamlženými okny a neodjel pryč. Pak popadl svůj vak a zamířil k říčnímu břehu. Po několika stech yardů se zastavil a navlékl si neopren, kyslíkovou bombu, masku a ploutve a vklouzl do vody.

Nyní Fisher zaklonil hlavu a zapátral na hladině po stopách po člunech. To byly dvě hodiny po půlnoci. Na řece prakticky nikdo nebyl, vyjma několika málo jachet vracejících se domů po celodenním rybaření v zátoce Chesapeake. Vystoupal vzhůru a opatrně nad hladinu vynořil horní polovinu hlavy. Napravo, nad řekou, mohl sledovat světla aut na Jordán Bridge, mostě, spojujícím východní a západní břeh.

Přímo před ním osvětlovaly sodíkové výbojky čtvrt míle vzdálenou jižní část loděnic. Fisher napočítal deset lodí různých velikostí, od fregaty až po mrazírenskou loď, zakotvených u jednotlivých mol a tu a tam zahlédl záblesk svařovacího plamene. V tlampačích to zapraskalo a vzápětí proběhlo jakési hlášení, ale tomu nemohl rozumět. A dokud se nejednalo o hlášení „vetřelec ve vodě“, ani ho to nezajímalo.

Na jih od hlavní linie mol se nacházelo pět zastřešených doků. Do každého z nich se vešlo válečné plavidlo o velikosti křižníku. To bylo pět zabezpečených doků očíslovaných od jedné do pěti. Trego bylo zakotveno v čísle čtyři, číslo pět bylo poslední v řadě.

Aby se tam Fisher dostal, musel nejprve překonat síť vzdálenou zhruba tři sta yardů. Síť byla vyznačena modře osvětlenými bójemi spojenými plovoucími hliníkovými tyčemi.

Samozřejmě to nebyla síť, čeho se Fisher obával především – jeho pozornost se soustředila na rychlé hlídkové čluny vybavené světlomety, které linii sítě nepřetržitě střežily.

Vybral si několik z mnoha orientačních bodů naplánovaných před začátkem mise, potvrdil jejich polohu na průhledovém displeji, převrátil se a potopil.

Po deseti minutách přestal plavat a nehybně strnul. Upravil kompenzátor na své vestě tak, aby ani nestoupal, ani neklesal a nehybně se vznášel na místě. Kromě slabé zelené záře vydávané displejem byl zahalen absolutní temnotou. Noční potápění mohlo být náročnou zkouškou psychické soudržnosti, to Fisher věděl. Bez jakýchkoliv orientačních bodů v okolním prostředí mohl člověk propadnout stavu podobnému závrati. Fisher už viděl odvážné muže, potápěče, kteří strávili pod hladinou stovky hodin, jak zpanikařili, zatímco se nehybně vznášeli v temné vodě. I on to trochu pociťoval: téměř pudové nutkání vyrazit vzhůru k povrchu. Své nutkání však ovládnul a soustředil se na masku: slabé zelené světlo uklidňovalo. Jestli do této chvíle navigace probíhala správně, musela být síť přímo před ním.

Napravo zaslechl tlumený hukot motoru. Padesát yardů od něj krájel hladinu temný trup hlídkového člunu ve tvaru slzy. Člun se pohyboval rovnoběžně se sítí. Za sebou zanechával brázdu, která se rozšiřovala, dokud nenarazila na síť – tam se vlny odrazily zpět a pak rozplynuly. Tu a tam pronikalo hladinou světlo reflektoru a barvilo vodu do tyrkysová.

Fisher počkal, dokud jej člun neminul, a pak vyrazil vpřed. Měl dvě minuty do chvíle, kdy se hlídka bude vracet. Z temnoty se vynořila síť ocelových lan, která se pnula od kotevních šroubů zapuštěných do dna až ke spojeným bójím plovoucím na hladině. Když Fisher pohlédl na síť, vzdal v duchu díky EPE, která před několika lety přinutila námořnictvo změnit velikost ok sítě tak, aby skrz ní mohly volně proplouvat ryby. Nyní měla síť oka o velikosti čtvereční stopy, což Fisherovi ulehčovalo práci.

Zkontroloval čas na displeji v pravém horním rohu své masky. A vtom zaslechl motory hlídkového člunu zleva. Převrátil se a začal klesat dolů, rukou se přitom přidržoval sítě, dokud nedosáhl dna. Člun mu přejel nad hlavou, světlomet proťal hladinu a světlo zakmitalo na síti. Když člun odjel, vystoupal o deset stop vzhůru a dal se do práce.

Vytáhl osm palců dlouhou magnéziovou zápalnou šňůru. Magnézium hoří rychle a plamen má teplotu pět tisíc stupňů Fahrenheita, takže projde prakticky vším, čeho se dotkne, jako skalpel huspeninou.

Omotal šňůru kolem kabelu před sebou, pak zmáčkl nehtem na palci chemickou roznětku na jejím konci a udělal několik temp směrem dozadu. Oslnivý záblesk bílého svetla trval asi půl vteřiny, síť zmizela v oblaku bublin. Když se bubliny rozplynuly, Fisher se pohnul vpřed. Lano bylo hladce rozříznuto v půli a z oka o rozměru čtvereční stopy se stalo oko o rozměru dvou čtverečních stop. Sundal si ze zad kyslíkovou bombu, prostrčil ji skrz a pak se protáhl sám.

Po deseti minutách se zastavil před ocelovými vraty hangáru. Vlnitý kov byl opatřen stejným šedým nátěrem jako bitevní lodi. Obrátil se vzhůru nohama a začal směřovat dolů. Zapnul svítilnu.

Skrz hledí masky spatřil bahnité mořské dno. Naklonil se do horizontální polohy a zamířil doprava. Minul pravý okraj vrat a pak spatřil to, co hledal: kruhový otvor ve zdi opatřený poklopem. Natáhl ruku a zkusil otočit kolem. Jak se dalo čekat, poklop byl uzamčený. A podle Grimsdottirové i zajištěný alarmem. Kdyby jej zkusil otevřít násilím, obklopily by ho hlídkové čluny dřív, než by uplaval sto yardů.

„Slyší mě někdo?“ zeptal se do vysílačky.

„Slyším tě, Same,“ odpověděla Grimsdottirová.

„Jsem u poklopu.“

„Dobrá. Dej mi třicet vteřin. Nabourala jsem se do řídícího systému, ale ty zámky chrání osmimístná numerická šifra…“

„To je moc hezké, Anno, ale nemohli bychom lekci z matematiky nechat najindy?“

„Jasně, promiň, vydrž.“ Ozvala se po minutě: „Zámky otevřeny, alarmy vypnuty.“

‚Jdu dovnitř,“ odpověděl Fisher.

Kolo bylo dobře promazané a otáčelo se zlehka. Počkal, dokud se neozvalo tlumené cinknutí kovu o kov, pak jemně zatáhl. Poklop se otevřel. Napřáhl ruce před sebe a vyrazil vpřed.

Když už byl téměř celý uvnitř, zaslechl tlumené kvílení sirén. V dálce se z tlampačů ozvalo hlášení, které voda silně ztlumila: „Poplach – vetřelec… poplach – vetřelec… pohotovostní jednotka do zbrojnice. Toto není cvičení! Opakuji: toto není cvičení…“

7

Vuchu mu okamžitě zazněl hlas Grimsdottirové, byla v něm znát panika: „Same, já…“

Fisher zvedl ruku a stiskl přepínač vysílačky dvakrát, poté jednou. Tím Lambertovi a Grimsdottirové sděloval, aby zachovali rádiový klid a vyčkali, až se ozve.

Dovnitř nebo ven, uvažoval. Když se stáhne zpátky, uzavřou dok a jeho šance bude promarněna. Když bude pokračovat dál, střetne se s pohotovostními složkami pátrajícími po vetřelci při poplachu vysokého stupně. Rozhodnutí nakonec bylo snadné. Byla to přeci jeho práce.

Rychle za sebou zavřel poklop, odrazil se od zdi a zamířil přímo dolů, ruce napřažené vpřed. Když se dotkl hrubého povrchu betonového dna doku, přetočil se doprava a plaval dál. Měl jen jedinou šanci. Po obou stranách doku byla pracovní mola. Jestli se dokáže ukrýt někde u dna mezi jejich pilíři, mohl by vyčkat, dokud prvotní poplach neutichne.

Voda nad ním se znenadání zbarvila z tmavozelené na tyrkysovou. To se rozsvítily světlomety a prostor hangáru zaplavilo jasné světlo. Shora se ozýval tlumený dusot bot a hlasy volající jeden na druhého.

Špičkami prstů se dotkl dřeva: pilíř. Objal jej paží a přitáhl se pod molo. Voda opět potemněla. Opět zapnul svoji svítilnu a spatřil mlhavé červené světlo. Plaval dál a proplétal se mezi pilíři. Byly zasedlé, strakaté a obalené vilejši. Připomínaly mu sloní nohy.

Někde za ním se ozvalo vícenásobné šplouchnutí. Potápěči. Pohotovostní tým byl dobře vycvičený a reagoval rychle. Pokračuj.

Před ním se objevila vnitřní stěna doku. Pohlédl vzhůru. Nad hlavou měl spodní část mola, změť propletených nosníků a potrubí.

Protáhl se kolem pilíře nejméně vzdáleného od zdi, vypnul svítilnu a vynořil se. Sundal si ploutve a připnul si je k postroji. A teď to začne být fuška, pomyslel si. Přicházel okamžik, kdy se mělo vyplatit veškeré cvičení, kterým pracně udržoval své čtyřicet a něco let staré tělo ve formě. Tedy v to alespoň doufal.

Rukama i nohama se zapřel mezi pilířem a zdí a začal pomalu, palec po palci, šplhat vzhůru, jako páka mu sloužily pouze napjaté svaly. Tento způsob pohybuje mezi horolezci znám jako „komínování“ a vyžaduje absolutní koncentraci. Fisher cítil, jak mu pod neoprenem stéká po zádech pot. Zaťal zuby a pokračoval dál.

Kdesi dole zaznělo další šplouchnutí. Nalevo od Fishera se vynořila nad hladinu hlava v černé kombinéze. Mezi pilíři prokmitnul paprsek světla. Fisher strnul. Paprsek jej minul, na vteřinu, dvě, tři se zastavil a pak pokračoval dál. Nakonec se potápěč otočil a plaval pryč.

Fisher se vyškrábal vzhůru o několik dalších stop a pohlédl nad sebe. Spodní část konstrukce mola byla na dosah. Natáhl se, chytil se trubky a uvolnil si nohy.

Někde opodál se ozvala vysílačka: „Veliteli, tady číslo dvacet jedna. Blížím se k severní stěně v sektoru devět. Mířím mezi pilíře. Myslím, že jsem něco zahlédl.“

„Rozumím, dvacet jedničko.“

Potápěč zamířil zpátky. Fisher nehybně visel, očima sledoval prostor pod sebou. Mohl sledovat potápěčovu hlavu. Jak se žabí muž proplétal mezi pilíři směrem k němu, na hladině se třpytily odlesky.

Rychle a potichu, Same. Dělej.

Napjal břišní svaly, přitáhl si kolena k hrudníku, pak se zaklesl kotníky o trubku, přitáhl se a těsně se k trubce přitiskl. Pohlédl dolů. Potápěč byl prakticky přímo pod ním.

Jednou dlaní se zapřel o sousední potrubí a pak se překulil tak, aby se trubka ocitla vespod. Opět ustrnul v naprosté nehybnosti. Mezi pilíři zase prokmitlo světlo potápěčovy svítilny, tentokrát o něco blíž, a prořízlo stíny.

Fisher zavřel oči a přál si, aby byl neviditelný.

Tady nic není kamaráde, jenom trubky. Plav dál.

Po chvíli, která mu subjektivně připadala jako několik dlouhých minut

– ale přitom pravděpodobně netrvala déle než dvacet sekund –, potápěč svoji svítilnu zhasl a zamířil pryč. Fisher si vydechl.

Dokud nebude bezpečnostní kontrola ukončena a nezazní povel k odchodu, nemohl nic dělat. Jen nehybně sedět v naprosté tmě anebo si trochu projít okolí. Rozhodl se pro to druhé.

Letmý pohled na displej OPSATu potvrdil to, co předpokládal: nosná konstrukce mola nebyla v plánech zanesena. Pro jistotu nákresy zkontroloval, ale nenašel nic.

Pak vyrazil.

Plazil se bludištěm potrubí, dokud nenarazil na údržbářský můstek. Kolem něj bublala v trubkách voda, unikala pára a občas zabzučelo elektrické vedení. Strop byl pouhé čtyři stopy nad údržbářským můstkem a byl pokrytý zkondenzovanou vodou a miniaturními stalaktity vysrážených minerálů. Někde v dálce praskání acetylénových hořáků. Stiskl podkožní implantát: Jsem zase na příjmu.“

„Díky Bohu,“ řekla Grimsdottirová. „Už jsem se začínala bát.“

„Nevěděl jsem, že se umíš bát.“

„Troubo. Naprosto netuším, co se pokazilo. Byla jsem si jista, že jsem všechny alarmy vypnula.“

„Prokletí moderní technologie. Nic se nestalo.“

Ozval se Lambert. „Kde jsi? Jsi uvnitř? Zapomeň na to, to byla hloupá otázka… Jak jsi na tom?“

„Hraju si na speleologa a čekám, až budu zase sám.“

„Dobrá, dobrá…“

Z ampliónu se ozval hlas. „Moment,“ řekl Fisher Lambertovi a zaposlouchal se: „Všem jednotkám, poplach odvolán. Pohotovostní tým se dostaví k hlášení.“

„Slyšel jsem,“ řekl Lambert. „Dávej si pozor a zůstaň ve spojení.“ Pak Fisher přijímač vypnul.

Opatrně začal postupovat vpřed po údržbářském můstku, občas se přikrčil, aby se vyhnul změti uzávěrů a trubek. Co chvíli se zastavil a přepnul své brýle na infračervené vidění. Vzhledem k všude unikající páře na noční vidění nebyl spoleh. Ale kromě červených a žlutých trubek neviděl nic.

Něco zapištělo a přes cestu mu přeběhla malá krysa. Než si stihl cokoliv uvědomit, vytáhl pistoli, takže ji zase musel zandat do pouzdra. Neustálá praxe za ta léta dokonale vytrénovala Fisherovy reflexy – a měla na svědomí spousty málem mrtvých krys.

Po dalších padesáti stopách se ocitl na křižovatce. Opět přepnul na infračervené vidění. Nikde nic. Směrem vpřed pokračoval můstek kamsi do neznáma, napravo uviděl žebřík.

Díky Bohu za údržbárski šachty.

Žebřík měl jen pár příček a šachta končila poklopem. Vytáhl miniaturní kameru, připojil kabel k OPSATu a vyčkal, až se na displeji ukáže obraz. Pak prostrčil kabel s kamerou jedním z otvorů.

Chvilku trvalo, než si ujasnil, na co se právě dívá. Bota, černá kožená bota. Přestal se hýbat. Standardní námořnická kožená bota velikosti 12. Znal ji až příliš dobře. Za svého šestiměsíčního výcviku u SEAL prošoupal tři páry.

Velice pomalu otočil kameru.

Vedle jednoho páru bot se nacházel druhý. Fisher ucítil dým z cigarety. „Už něco našli?“ zeptal se jeden z námořníků.

„Ne. Ale sám víš, jak to je: vždycky říkají „to není cvičný poplach“ a prakticky vždycky to cvičný poplach je.“

Jasně. A co je vůbec s tou lodí. Co tu dělají ti kosmonauti?“

„To jsou chemici, ty pitomče. Velitel tvrdil, že je to jen cvičení, ale já tomu nevěřím. Já si myslím, že se tam něco…“

Přerušil je hlas, který musel náležet někomu staršímu: „Vy dva! Koukám, že nemáte co dělat. Za mnou. Já už vám něco najdu.“

„Ale no tak, máme pauzu.“

„Pauza skončila, princezny. Zpátky do práce.“

Fisher v duchu napočítal do třiceti a pak opět prostrčil kameru otvorem. Boty už tam nebyly. Přepnul na infračervené spektrum a zkontroloval celé okolí. Nikde nikdo. Žádné tělo, žádný pohyb.

Špičkami prstů opatrně nadzdvihl poklop, pak jej jemně odsunul stranou a vytáhl se vzhůru.

8

Zasunul opět poklop tam, kam patřil, pozadu a po čtyřech udělal čtyři úkroky směrem doprava a přikrčil se za hromadou beden. Poplach skončil a prostory v loděnici byly opět osvětleny normálně. Sodíkové výbojky visely z nosníků vysoko u stropu doku a vrhaly na prostor pod sebou našedlé světlo. Dál od Fishera, mezi otočnými jeřáby, vykládala skupina dělníků bedny z ručního vozíku. Tu a tam se zaleskl plamen acetylénového hořáku a vzduch přinesl závan pachu plynu.

Napravo se ale nacházelo něco, co už Fisher znal: Trego. Loď byla zakotvena tak, že její příď směřovala k vratům hangáru, a veškeré průchody, okna a průlezy byly zakryty žlutými potahy připevněnými rudými páskami. Uprostřed vrchní paluby se tyčila konstrukce podobná stanu. Pravděpodobně místo, kde probíhá dekontaminace, usoudil. A zrovna v té chvíli vyšly ven dvě postavy v bílých kombinézách. Setkaly se s trojicí obdobně oblečených postav, které je začaly postřikovat kapalinou.

Fisherovi se sevřel žaludek. Grimsdottirová ho ujistila, že úroveň radiace na palubě Trega nedosahuje nadkritických hodnot, ale sledování dekontaminační procedury jej přesto zneklidnilo. Ve výbavě měl dozimetr o velikosti psacího pera založený na křemíkovém vláknu, který byl připojen k OPSATu i k podkožnímu implantátu. Takže by o neúnosném ozáření měl být informován včas. Alespoň tolik tedy teorie.

Za tohle jsi tak dobře placen, Same, řekl si v duchu.

Důkladně si prohlédl celý dok i Trego, dokud si nezapamatoval všechny přítomné a místa, kde se nacházeli. Na základě toho zvolil optimální trasu.

Přesunul se k zádi Trega a důsledně se přitom vyhýbal všem osvětleným místům. Pak se doplížil k okraji mola, uchopil jedno z kotevních lan a začal ručkovat směrem k lodi. Dvakrát se musel zastavit, když po palubě přešla jedna z postav v ochranných kombinézách a vešla do de– kontaminačního stanu, ale nakonec se dostal až k hrazení, švihl nohama a v podřepu přistál na palubě.

Udělal dva rychlé kroky a začal šplhat po žebříku.

Urazil pouhých deset příček, když zaskřípala podrážka.

Zastavil se a pohlédl dolů.

Pod ním stála u zábradlí postava v ochranné kombinéze. Muž si sundal kuklu, zaklonil hlavu a zhluboka se nadechl čerstvého vzduchu. „Lene, kde jsi?“ zeptal se slabý hlas.

Muž sáhl k opasku pro vysílačku: „Na palubě. Potřeboval jsem se trochu nadechnout.“

„Tak až s tím budeš hotov, vrať se zpátky. Mění se nám týmy a potřebují sprchu.“

„Dobrá, už jdu.“

Muž si kuklu opět nasadil a odešel.

Fisher šplhal dál.

Nahoře mu trvalo dvě minuty, než našel poklop, který potřeboval. Z hlavní paluby by se do strojovny dostal snáze a rychleji, ale odstranění bezpečnostní zábrany by neušlo něčí pozornosti a okamžitě vyvolalo další poplach a kontrolu.

I tento poklop byl zabezpečen, ale pásku odstranil bez problému. Otočil kolem a nadzdvihl poklop. Uvnitř byl žebřík, který se ztrácel ve tmě. Provedl rychlou kontrolu v infračerveném i nočním režimu a když nic nespatřil, vklouzl do otvoru. Poklop za sebou zavřel a sešplhal dolů.

‚Jsem uvnitř,“ nahlásil do vysílačky.

Odpověděl mu Lambert: „Podle rádiové komunikace, kterou sledujeme, je většina příslušníků pátrací jednotky v přední části lodi. Ať už jde o jakýkoliv radioaktivní materiál, zdá se, že většina ho bude v zátěžových nádržích na přídi. Grim ti na OPSAT nahrála čerstvá data, máš tam vyznačenou trasu do strojovny.“

„Tu už znám.“

Ozvala se Grimsdottirová: „Zanalyzovala jsem trasy, které používá pátrací jednotka. Má trasa se jim vyhne.“

Fisher se zahleděl na OPSAT. Třírozměrné plány Trega byly proloženy tečkovanou linií jantarové barvy začínající na místě, kde právě stál

– znázorněném modrým čtverečkem – a končící ve strojovně znázorněné růžovým čtvercem.

„Rozumím,“ řekl Fisher. „Grim, jen abychom si to ujasnili…“

„Dávám ti své slovo, Same. Oni ty kombinézy nosit musí, protože je to předpis. Ksakru, sám nejlépe víš, co všechno je u nás předpis. Propočítala jsem všechno tam i zpět. Pokud se na místě nezdržíš déle než hodinu, je všechno v pořádku.“

A co hodina a jedna minuta?

Za ta léta zažil už snad vše, co si agent vůbec může představit, ale přesto i pro něj, podobně jako pro většinu lidí, představovala radiace něco zvláštního a temného až do morku kostí. Neviditelná, a přece jí nelze uniknout. Pod jejím vlivem lidské tělo mutuje na té nejzákladnější úrovni, buňky jsou ničeny a deformovány odpudivými způsoby. Už to viděl zblízka. Hrozný způsob, jak zemřít.

Okamžitě pomyslel na Slipstone. Jestliže byla celá vodohospodářská síť otrávena radioaktivním materiálem, raději si ani nechtěl představovat, co čeká přeživší: mdloby, zvracení, spálená pokožka, vypadávání vlasů, voda na plicích, zvýšené riziko vzniku rakovinných nádorů… Zpátky do práce, Same. Soustřeď se na to, co máš před sebou.

V hloubi duše Grimsdottirové i Lambertovi důvěřoval natolik, že na to byl ochoten vsadit i krk – a už to také v minulosti mnohokrát učinil. Učiní to i nyní. „Dobrá, jdu na to.“

Aby nedocházelo k interferencím s vybavením pátrací jednotky, byl chod generátorů Trega zastaven a elektrický proud byl přiváděn z vnější rozvodné sítě doku. Proto byly chodby temné, osvětlené pouze načervenalými nouzovými lampami, které od sebe dělilo vždy deset stop.

S jedním okem upřeným na displej OPSATu došel Fisher až na místo, kde se chodba dělila. Pravá odbočka vedla na záď, levá mířila k přídi.

Zahnul doleva. Strojovna se nacházela osmdesát stop před ním a o tři paluby níže. Čekalo ho tedy pět žebříků a dva poklopy.

Když se dostal na další křižovatku a začal šplhat po žebříku dolů, začal displej OPSATu blikat. Nákresy Trega se rozpadaly na jednotlivé body. Opřel se o přepážku a zeptal se do vysílačky: „Kdo zapomněl zaplatit účet za kabelovku? OPSATu dochází signál.“

„Toho se Grim bála,“ řekl Lambert. „Příslušníci pátrací jednotky provádějí demagnetizaci.“

Každá loď s ocelovým trupem časem získá magnetický náboj, který interferuje s radiokomunikačními a navigačními systémy. A zrovna teď onen náboj ztěžoval práci příslušníkům pátrací jednotky snažícím se určit signaturu radioaktivního materiálu v zátěžových nádržích Trega, takže se rozhodli použít demagnetizační emitory.

„Přepni na interní režim,“ řekla Grimsdottirová. „Uvidíš plány, ale ne trasu.“

„Žádný problém, budu improvizovat.“

Sáhl dozadu a vytáhl svoji SC-20.

SC-20 je lehká a kompaktní zbraň s tlumičem záblesku i zvuku. Používá standardní munici 5,56 mm NATO. Ale zde podoba s jinými zbraněmi končí. Pod hlavní je umístěn modulární nástavec, který skýtá celou řadu možností. Pušku lze vybavit granátometem na tříštivé i plynové granáty, modulem, který oběť nezabije a vystřeluje omračující projektily nebo adhezní generátorky vysokého napětí, elektromagnetickou trojnožkou s laserovým směrovým mikrofonem, rušičkou signálu a laserovým přijímačem pro přenos dat z infračervených portů a modulem vystřelujícím miniaturní „přísavné kamery“ a zařízení, která si Fisher sám pro sebe překřtil na vševidoucí oko – mikrokamery v malých padáčcích ze substance nazývané aero-gel.

Aero-gel je z devadesáti procent tvořen vzduchem a přitom dokáže unést hmotnost čtyřtisíckrát větší než svou vlastní a zaujmout povrch, jehož velikost ohromí: krychlový palec aero-gelu pokryje fotbalové hřiště. Například samorozkládací aero-gelový padáček o velikosti dlaně udržel mikrokameru ve vzduchu po dobu devadesáti sekund, a poskytl tak Fisherovi pohled z ptačí perspektivy na oblast o rozloze bezmála čtvereční míle.

Nicméně nebylo pravděpodobné, že by dnes potřeboval zrovna toto zařízení. Nakonec, původně doufal, že vůbec nebude potřebovat SC-20, ale když došlo ke změně situace, představovaly omračující projektily a generátorky vysokého napětí nejlepší způsob, jak se vypořádat s případnými problémy, na které narazí v podpalubí Trega.

Nasadil si brýle s nočním viděním. Když je zapnul, zaslechl na okamžik slabý elektronický šum. Pak si prohlédl potemnělé patro pod sebou. Nikde nikdo.

„Pokračuji na další palubu,“ ohlásil do vysílačky.

9

S SC-20 v ruce sešplhal dolů a když se konečně ocitl na spodní palubě, zahnul za roh a zamířil na záď. Byl přibližně v půli chodby, když se zastavil. Velice pomalu přidřepl, ukročil doleva a přitiskl se k přepážce.

Třicet stop před ním se objevil jasný červený bod.

Senzor, napadlo jej. Ale jaký? Infračervený? Detektor pohybu?

Bod se pohnul. Žádný senzor. Zapálený konec cigarety. Jestli je to nějaký strážný nebo člen pátrací jednotky, to vědět nemohl, ale každopádně se tam někdo opíral o přepážku a dával si pokoutní kuřáckou pauzu.

Fisher se pomalu sunul nazpět.

Postava se pohnula a přestala se opírat.

Fisher zvedl SC-20 a přitiskl oko k zaměřovači.

Muž na sobě měl bílou ochrannou kombinézu, kuklu vyhrnutou na čelo a u boku v pouzdře automatický Colt Model 1911 ráže .45, standardní osobní zbraň příslušníků námořnictva. Takže mariňák.

Běž na druhou stranu, námořníku. Na druhou stranu…

Muž se otočil směrem k Fisherovi. Strnul. Jeho svaly se napjaly. Potřásl hlavou. Evidentně v příšeří něco zahlédl a nebyl si jist tím, co to vlastně bylo. Jeho ruka sjela k pouzdru.

Fisher vypálil. SC-20 sotva slyšitelně zasykla.

Střela zasáhla muže do hrudníku. Na zem dopadl už v bezvědomí. Fisher vyrazil vpřed a poklekl vedle bezvládného těla. Nahmatal pulz.

Stabilní a silný. I když zbraň neměla nikoho usmrtit, párkrát se už stalo. Příčinou byla většinou sraženina na plicích.

Vytáhl colt z pouzdra strážného, vyňal zásobník a ukryl jej do spleti trubek u stropu, pak pistoli zase do pouzdra vrátil. Kdyby se něco pokazilo, z téhle pistole po něm nevystřelí.

Odtáhl strážného do temného kouta, zakryl jej několika kartony, které našel po okolí, natáhl mu kuklu přes obličej a vpálil mu do stehna šipku.

Pochyboval sice, že by potřeboval víc než dvě hodiny, na které trankvilizér strážného vyřadí, ale, podobně jako u pistole, i zde platilo, že kdyby se něco pokazilo, bude o jednoho strážného méně.

Dostal se až do chodby u strojovny a přikrčil se u průlezu. Přepnul brýle na infračervené vidění a pak se natáhl, aby viděl skrz okénko. Stroje byly vypnuty před osmnácti hodinami, takže strojovna se jevila jako temné pole plné obrysů, výjimkou byly některé, dosud stále teplé žluté trubky a světle modré obrysy motorů. Uvnitř se nikdo nepohyboval.

Zkontroloval na OPSATu dozimetr: zelená. Jaké že to pro podobné přístroje platí pravidlo? Zelená – v pořádku, červená – konec znamená.

Otevřel dvířka a vklouzl dovnitř.

Část můstku mezi oběma motory se nacházela přesně v tom stavu, v jakém ji opustil: mříž byla odložená na straně. I požární hadice, kterou Trego zastavil, tam byla. Ohořelá, rozpáraná a omotaná kolem redukčního soukolí. Až na občasné klapání v chladicím systému a zasyčení unikající páry bylo všude ticho.

Ozvalo se kovové cinknutí otevíraného poklopu. Rychle přepnul na noční vidění a rozhlédl se. Do strojovny vstupovaly dvě postavy v ochranných kombinézách.

„…říkám ti, že já nevím proč,“ řekl jeden z mužů tomu druhému. Jeho hlas zněl pod kuklou tlumeně. „Šéf chce další měření, takže provedeme další měření.“ Držel Geigerův počítač a pohyboval s ním ve vzduchu; přístroj vydával plynulé, leč pomalé tikání.

„Dobře, dobře. Tohle místo mi leze na nervy.“

„Vítej v klubu. A dělej, ať to máme za sebou.“

Začali obcházet strojovnu. Fisher počkal, dokud mu nezmizeli z očí, pak se natáhl vzhůru, sevřel trubku, odlepil chodidla od podlahy, vytáhl nohy nahoru a na trubku se zavěsil. Opět se natáhl a tentokrát se konečky prstů zachytil o stropní nosník. Překulil se na břicho. Stehny a hrudníkem nyní spočíval na potrubí.

Pod ním se ozvaly kroky.

Tikání Geigerova počítače zesílilo.

Fisher vytáhl svoji pistoli. Odjistil pojistku a přepnul na šipky.

Na okraji svého zorného pole spatřil skrz spleť trubek a rour kousek ochranné kombinézy. Muži kráčeli po můstku a mířili přímo pod Fishera. U odsunutého mřížoví se zastavili. „Netušíš, co tohle vlastně je?“ zeptal se jeden z nich.

„Jen zběžně. Prý někdo potřeboval okamžitě zastavit tuhle loď.“

„No tak to se jim rozhodně povedlo. Tohle už dohromady nedají. To soukolí je úplně napadrť.“

„To není náš problém.“ Muž přejel Geigerovým počítačem nad motory, poté nad mříží a nakonec poklekl u zbytků hadice. Tikání měřícího přístroje se nezměnilo. „Veliteli, tady Peterson. Nemám nic.“

„Pokračuj, Pete.“

„Prohlídka druhé strojovny hotova, všude čisto.“

„Výborně. Pojďte nahoru. Je na čase vás vystřídat.“

Když oba muži odešli, Fisher se spustil zpátky na můstek a protáhl se dolů skrz otvor, který nebyl zakryt mříží. Přidržel se smyček požární hadice a spustil se na palubu, kterou pokrývala směs dnové vody a hasicí pěny. Sahala mu po kotníky. Hasicí pěnou pokryla Trego první záchranná loď, která dorazila na místo, torpédoborec, aby zabránila vzniku a rozšíření požáru. Požár je nejhorším nepřítelem každého plavidla, ale pro ty, které na palubě vezou tak smrtící náklad, to platí zvláště.

Přesně podle plánů dole našel pár dieselových motorů na masivních tlumících pružinách. Každá pružina měla velikost požárního hydrantu a byla k palubě ukotvena pomocí západek silných jako zápěstí a dlouhých jako předloktí dospělého muže.

Jak se obával, pružiny byly stlačené a pod motory nebylo možné vlézt. Vytáhl miniaturní kameru, připojil teleskopický nástavec a zasunul jej dolů. Poté zapnul reflektor kamery. Na displeji OPSATu se objevil hrubý kovový povrch motoru. Začal jej pomalu prohlížet, palec po palci.

Trvalo to tři minuty, ale nakonec destičku se sériovým číslem našel. Ustálil kameru a stiskl spoušť. Pak kameru zase vytáhl z pod motoru ven. Stiskl svůj podkožní implantát, ale ozvalo se zachrčení. Pohlédl vzhůru. Příliš mnoho kovu všude okolo.

Vyšplhal zpátky na můstek a vrátil se k průlezu, kterým se opět dostal na chodbu. Opět stiskl podkožní implantát. „Mizím odsud. Čísla mám.“

„Dobrá práce,“ odpověděl Lambert. „Změna plánu. Přesuň se na pozici Bravo.“

Pozice Bravo bylo místo určené k nouzovému přesunu.

„Co se stalo?“

„Myslíme, že už víme, co se stalo se zbytkem posádky Trega.“

10

TŘETÍ ODDĚLENÍ, KONFERENČNÍ SÁL

Satelitní snímek pocházel z běžné komerční družice, takže úhel byl pokřivený a barvy nejasné, přesto ale jedinou loď v centrálním pásmu plazmové obrazovky nešlo přehlédnout.

„Trego, předpokládám?“ zeptal se Fisher.

„A nikdo jiný,“ potvrdil Lambert. „Dvě stě mil od pobřeží Virginie ráno předtím, než jsi přistál na jeho palubě. Spusť to, Grim.“

Grimsdottirová sedící na opačném konci konferenčního stolu stiskla několik kláves na klávesnici svého laptopu a obraz se změnil. V levém horním rohu obrazovky se objevila druhá loď, na první pohled menší než Trego. „Popojedeme o třicet minut. Brázda za Tregem zmizela a loď se zastavila.“ Opět sáhla na klávesnici. „Čtyřicet dva minut.“

Trego a druhá loď se, nehybné, nacházely bok po boku.

„Dalších dvanáct minut. Zaostříme.“

Obraz zablikal a pak se zvětšoval, dokud ho celý nevyplnily obě lodi. Mezi nimi se ve vodě nacházelo něco, co Fisherovi připomínalo motorový nafukovací člun.

„Celá operace trvala dvacet dva minut,“ řekl Lambert. „K Tregu míří člun s jedním mužem na palubě. O devatenáct minut později se vrací s desíti pasažéry.“

„Posádka Trega bez onoho jednoho muže,“ poznamenal Fisher.

„Přesně tak. Hádáme, že během té doby nastavili automatický systém.“

„A vytáhli si slámku o to, kdo zůstane na palubě. A když už tak

0 tom mluvíme: dozvěděli jsme se něco od našeho zajatce?“

„Ještě nepromluvil.“

Krátce poté, co se muž probral připoutaný na lůžku na zdravotnickém sále Třetího oddělení, začal jej vyslýchat Redding. To byla další věc, kterou Fisher o Reddingovi nevěděl: měl za sebou výcvik v profesionálním vedení výslechů, který absolvoval u námořnictva.

„Předáme ho FBI, ti ho zlomí. Zpátky k Tregu. Víme tohle: deset minut poté, co se posádka Trega nalodila na záhadnou loď, obě lodi se daly na cestu, každá jiným směrem. Trego zamířilo k západnímu pobřeží, druhá loď na jih.“

„Prosím, řekněte, že víme ještě něco dalšího.“

Grimsdottirová stiskla několik dalších kláves. Objevil se další satelitní snímek. „Vítá nás přístav Freeport City na Bahamách. Zaměřte se na pravou část středu obrazovky. Hle, naše tajuplná loď: zaoceánská jachta Duroc. Kotví tam od včerejška. Pracuji na registraci.“

Fisher na jachtu několik vteřin hleděl, pak se obrátil na Lamberta. „Kdy vyrážím?“

Třetí oddělení mělo vlastní startovací dráhu kousek od Hanoveru, osm mil severovýchodně od ústředí NSA. Nedlouho po jedné hodině po půlnoci zaparkoval Fisher svůj vůz na asfaltové letištní ploše vedle letounu Boeing V-22 Osprey.

Osprey byl tažným koněm Třetího oddělení, sloužil při výsadcích i evakuačních operacích. Letoun byl napůl helikoptérou, napůl letadlem. Měl dva motory namontované na pohyblivých gondolách. Toto uspořádání umožnilo zkombinovat kolmý start a dobré manévrovací schopnosti vrtulníku s vysokou rychlostí a letem ve vyšších nadmořských výškách, který je výsadou letadel.

Rotory Ospreye už se otáčely. Za okny kokpitu viděl Fisher pilota Birda i druhého pilota, Sandy. Oba se připravovali na vzlet. Bird byl typický mladý Jižan s charakteristickou ospalou intonací a bezstarostnou povahou. Sandy představovala jeho pravý opak: svou práci brala velice vážně a formálně, jako jedna z prvních žen, které pronikly do jinak typicky mužského prostředí speciálních jednotek a tajných operací.

Sam vytáhl z kufru svůj vak a zamířil k zadní rampě. Ovšem Redding, který u ní stál, ho překvapil.

„Nevěděl jsem, že budu mít společnost.“

„S tím naším vězněm to nikam nevedlo, takže mě napadlo, že dám pozor, aby ses nedostal do maléru.“

„Wille, maléry jsou mým povoláním.“

„Roztomilé. Mám pro tebe pár novinek. Pojd, čeká nás kus cesty.“

Jakmile se ocitli ve vzduchu a zamířili na jih, Redding stáhl shora černý pytel a složil jej na podlahu mezi sedadly. Fisherova běžná výstroj byla uložena na různých místech, jedním z nich byl právě Osprey. Ale ať už v černém pytli bylo cokoliv, zjevně šlo o něco nového.

Redding rozepnul zip a vytáhl povědomý předmět: Fisherovu kombinézu, celou černou, se spoustou kapes, kapsiček a popruhů umožňujících nést všemožnou výstroj. A Fisher si na první pohled všiml, že tahle kombinéza je jiná.

„Tak napřed to nejdůležitější,“ spustil Redding, „předpokládám, že Dračí kůži znáš?“

Dračí kůži Fisher znal. Tento výrobek společnosti Pinnacle Armor byl první neprůstřelnou vestou na světě, která výrazně neomezovala pohyb svého nositele. Dračí kůže byla odlehčená a poddajná a přitom dokázala zastavit střelu ráže 7.62 mm z AK-47. DARPA se celé roky snažila upravit příslušné materiály a komponenty, ale dál snížit jejich hmotnost se jí nedařilo.

„DARPĚ se to nakonec povedlo,“ řekl Fisher.

Redding přikývl. „Tohle je kombinéza pro operační jednotky a zvláštní agenty Mark V, kódové označení ‚RhinoPlate‘. Hmotnost: čtyři libry bez další výstroje. Tloušťka: osm milimetrů… zhruba čtvrt palce. Vnější povrch: Kevlar, základní materiál. Vnitřní vrstva: Gore-tex sedmé generace.“

„Vlastnosti?“

„Chrání před střepinami a před výstřelem z pušky. Před pistolí a brokovnicí na osm stop. Gore-tex dokáže dobře udržet tělesnou teplotu v rozmezí od patnácti do jedno sta deseti stupňů Fahrenheita. Můžeš podniknout cestu z Aljašky na Saharu a přitom budeš cítit relativní pohodlí.“

„Barva je jiná.“

„Dobrý postřeh. Nová kamufláž. Vnější kevlarová vrstva je potažená polymerovým vláknem podobným povrchu na letounech stealth: matný, černý a na dotek trochu hrubý materiál s maximální absorpcí světelných vln. Nebudu tě zatěžovat s fyzikálními detaily – prostě to částečně pohlcuje světlo. Zachytí to přibližně třicet procent fotonů, které dopadnou na jeho povrch… i kdyby jen na vteřinu… dost na to, aby se rozptýlily. Jinak řečeno: stojíš ve stínu – jsi součástí toho stínu.“

„A kapsy a úchyty? Všechno je to jinak. Vypadá to… zvláštně.“

„Uspořádání matoucí zrak. Změnili jsme rozměry i rozmístění, abychom potlačili siluetu postavy.“

Matka příroda se děsí přímých linií. Při nedostatku světla se lidské oko zaměřuje na pohyb, barevné rozdíly a geometrické tvary. Z těchto tří jevů se nejsnáze lze vypořádat s pohybem: člověk prostě zůstane stát.

I barevné rozdíly se dají vyřešit: černá se od temného pozadí odlišuje špatně. Ale tvar, to je problém. Lidské tělo je unikátním souborem křivek a forem, které každý snadno rozezná. Vhodné rozmístění kapes na kombinéze může povědomou siluetu změnit.

Fisher si od Reddinga vzal kombinézu a prozkoumal ji. Přikývl. „Líbí se mi. Ale mám jednu otázku.“

Jakou?“

„Kam se dávají klíčky od auta?“

„Dobrá, tak ještě jednu věc,“ řekl Redding. „Vylepšení pro SC-20. Opět vynechám technické detaily. Říkáme tomu bavlněné klubíčko.“ Podal Fisherovi dva předměty: jeden vypadal jako normální náboj do brokovnice, druhý jako ježatý gumový míček o velikosti dětské kuličky. „Základní princip je stejný jako u přísavného generátorku a omračující střely, ale je tu jeden velký rozdíl. Jakmile střela opustí hlaveň, náboj se rozpadne a zůstane jen ta kulička. Jakmile narazí na pevný objekt, uvolní se vnitřní kapsle s aerosolem obsahujícím sedativa. Oblak má v průměru šest stop. Každý, koho zasáhne, ztratí do tří nebo čtyř sekund vědomí.“

„Zajímavé. Na jak dlouho?“

„Muž o hmotnosti sto osmdesát liber zasažený od pasu nahoru bude v bezvědomí asi dvacet minut.“

„Jak je to přesné?“

„Na padesát stop plus minus šest palců.“

V palubním telefonu se ozval Birdův hlas: „Hej, chlapci, máte tady zprávu.“

Fisher stiskl podkožní implantát: „Poslouchám.“

Promluvil Lambert: „Tvůj cíl se dal do pohybu, Fishere. Duroc zvedl kotvu a zamířil z Freeportu na severovýchod.“

„Cíl?“

„Pracuje se na tom, ale víme, že doplnil zásoby a palivo.“

„Jednodenní vyjížďka to tedy nebude. Můžeme počkat, až někam dopluje, anebo ho zastavit.“

Do rozhovoru se zapojil Redding: „Ehm, plukovníku, na palubě máme kompletní náklad, tak mě napadlo…“

„Skipjack?“

„Skipjack.“

Fisher zasténal. „Bože, nenávidím skipjack.“

11

„Sedm minut k cíli,“ pravil Birdův hlas ve vysílačce, „klesám na pět tisíc stop.“

„Rozumím. Otevři rampu, Birde.“

„Otvírám rampu.“

Ozvalo se zaskřípění a kolem zakřiveného horního okraje rampy se odkryl cíp černé noční oblohy. Fisher ucítil, jak se vyrovnal vnitřní a vnější tlak. Po několika sekundách se rampa ocitla v jedné rovině s palubou letounu. Nebylo vidět nic než temná vodní plocha a vzdálené blikání světel na Bahamských ostrovech.

„Rampa je dole a je zajištěna,“ ohlásil Bird.

Redding ověřil čísla na ovládacím panelu a přikývl.

„Povrchové podmínky?“ zeptal se Fisher.

„Moře na stupni jedna, severovýchodní vítr o rychlosti pět až sedm uzlů.“

„Dej mi vědět dvě minuty předem.“

„Provedu.“

V uchu mu opět zazněl Reddingův hlas: „Same, pověz mi, proč nenávidíš tu věc?“

Věc, o které byla řeč, byl krytý výsadkový prostředek známý jako Skipjack. V podstatě jde o malý jednomístný nafukovací kajak vybavený tichým elektrickým motorem a ochranným obalem ve tvaru střely ze zesíleného laminátu. Aerodynamický tvar umožňuje výsadek z letounu, po dopadu se skipjack řítí po hladině rychlostí šedesát uzlů, dokud obal neodpadne a nepotopí se.

Výsadek bývá často nejnebezpečnější částí mise, zejména když jde o výsadek vzdušný. Většina nepřátelských radarových stanic začne okamžitě podezřívat jakýkoliv nízko letící neznámý objekt a poplach vyhlásí ve chvíli, kdy objekt výrazně zpomalí anebo na třicet a více sekund zmizí z obrazovky radaru – to totiž například může znamenat, že se z helikoptéry po lánech právě spouštějí vojáci.

Osprey letící rychlostí 125 uzlů může zmizet z obrazovky radaru, aniž by zpomalil, vypustit skipjack a vrátit se na původní letovou hladinu během dvaceti sekund. Obsluze radaru se bude jevit stejně, jako nezkušený pilot cessny, který na okamžik ztratil výšku a vzápětí ji opět nabral.

Bylo jen pár věcí, kterých se Fisher skutečně bál, a žádná z nich v tomto případě nehrála roli. Jeho odpor vůči skipjacku jednoduše spočíval ve zdánlivě nekonečných dvaceti či třiceti sekundách poté, co opustí palubu letounu. Být zavřený uvnitř skipjacku jako v nějakém zavazadle bez možnosti ovlivňovat dění okolo se protivilo všem jeho instinktům.

„Nejde o to, že bych ji vysloveně nenáviděl,“ odpověděl Fisher. „Jen to není můj oblíbený dopravní prostředek.“

„Same, slyšíš mě?“ Lambert.

„Slyším.“

„Po Durocu jde FBI. Jejich tým přistává ve Freeport City za dvacet minut. A námořnictvo na Bahamách už pro ně připravilo člun.“

„Kolik mám času?“

„Jachtu pravděpodobně dostihnou v sedmdesáti minutách. Ty se musíš dostat na palubu, získat nějaké informace a zmizet dřív, než tam budou. Nezapomeň, ty neexistuješ…“

„…a my s tím nemáme nic společného, já vím. Zůstanu na příjmu.“

Fisher vlezl do skipjacku, který byl zajištěn čtyřmi západkami.

Ozval se Bird: „Sestupuji na pět set stop. Cíl na radaru. Jedna minuta do výsadku.“

Osprey se naklonil a klesal. Zvuk motorů se změnil, hučení přešlo do vyššího tónu. Uvnitř skipjacku uzavřeného v ochranném obalu mohl Fisher sledovat okolní svět pouze skrz malý plexisklový průzor

„Kde je můj cíl?“ zeptal se.

„Blížíme se k zádi směrem od pobřeží. Až dopadneš na vodu, budou míli od tebe. Současný kurz je tři-dva-nula, rychlost osm uzlů. Klesáme na dvě stě stop. Pevně se drž. Připrav se.“

„Rozumím, připraven.“

Redding poklekl vedle skipjacku, poklepal Fishera po rameni a pak zavřel kryt nad jeho hlavou. Hlasitost motorů Ospreye se ztišila na polovinu.

„Osmdesát stop,“ hlásil Bird, „deset sekund.“

Osprey se začal třást, protože jeho vrtulemi rozháněný vzduch se začal odrážet od vodní hladiny. Skrz průzor viděl Fisher opar vířící kolem konce rampy.

„Pět sekund.“

Žárovka nad Fisherovou hlavou se rozsvítila žlutě.

Pak zeleně.

Koutkem oka spatřil, jak Redding zatáhl za páku. Začal klouzat vpřed.

Dopad na vodní hladinu připomínal dupnutí na brzdy v plné rychlosti. Věděl, že to přijde, zapřel se, a přesto mu náraz málem vyrazil dech. Rychlost skipjacku se ze 125 uzlů změnila ve dvou sekundách na 80 uzlů a jím to trhlo vpřed a popruhy se napjaly. Do průzoru narazila vlna. Pak se příď skipjacku o pár stop nadzdvihla.

Podíval se dolů. Vedle kolena měl rychloměr vestavěný do ochranného obalu: 60 uzlů… 55… 48… 42… Pohlédl na průzor. Půl míle před sebou, přesně tak, jak tvrdil Bird, spatřil bílá světla na stěžni Durocu.

37… 33… 25…

Naklonil se dopředu a sevřel páku, aby odhodil ochranný kryt. Zatáhl plnou silou a pak ukryl hlavu mezi kolena. Zvuk, který následoval, nešlo přeslechnout: když vítr odnášel obě poloviny krytu, zaznělo to jako by odlétal obrovitý plát plechu.

Ve skutečnosti Reddingovi lhal. Nenáviděl skipjack proto, že k tomu měl dobrý důvod. Podobně, jako Jestřáb, byl i skipjack projektem DARPY. Jeho přítel Jon Goodin – s nímž se Fisher znal ještě z dob u námořnictva – se přihlásil k otestování prototypu. Při první jízdě se ale obě poloviny krytu neoddělily správně a jedna udeřila Goodina do hlavy. Přežil to, nicméně hrana jej připravila o skalp od čela až po zátylek. Od té doby vypadal, jakoby mu po hlavě někdo přejel struhadlem.

Fisher vyčkal, až rychlost člunu klesne pod deset uzlů, poté se natáhl dozadu a přepnul spínač. Elektrický motor naskočil a začal bzučet. Nastavil kormidlo a zamířil k Durocu.

„Jsem v pořádku a dole,“ ohlásil do vysílačky.

„O skalp jsi nepřišel?“ zeptal se Lambert.

„Moc vtipné.“ Jednou udělal tu chybu a podělil se o své pocity ohledně skipjacku s Lambertem, od té chvíle už vtipkování nikdy neustalo. „Kde jsou hoši z FBI?“

„Právě opouštějí Freeport na rychlém člunu pobřežní hlídky. Dohoní tě asi za padesát minut.“

„Mimochodem, jaká platí pravidla?“ zeptal se Fisher na aktuální modus operandi.

„Zbraně povoleny.“ Žádná omezení, zabíjení autorizováno. „Ale svědek by se hodil.“

„Pokusím se.“

Dvě stě yardů od zádi Durocu vytáhl Fisher svůj dalekohled a prohlédl si palubu. Kromě světel na stěžni a navigačních majáčků přicházelo jediné další viditelné světlo z hlavního salonu: žlutá záře zpoza závěsů zakrývajících posuvné skleněné dveře. Zatím, co se díval, prošla za závěsy mužská silueta a zase zmizela z dohledu.

Něco na pravoboku upoutalo jeho pozornost. Zaostřil.

Na záďovou palubu vyšel muž a v ruce měl svítilnu. Fisher jasně viděl obrys pušky, kterou držel v druhé ruce. Samopal Ingram MAC-11. Zpaměti si vybavil příslušná čísla. Rychlost palby dvacet ran za vteřinu, standardní zásobník jich v sobe má třicet dva. MAC-11 nebyla zrovna nejpřesnější zbraň, ale co scházelo na přesnosti, to nechybělo na palebné síle.

Stiskl podkožní implantát. „Lamberte, raději varujte FBI. Posádka

Durocu je ozbrojena.“

I když čas ubíhal, přinutil se vyčkat, dokud se neujistil, že strážný je sám a drží se určitého režimu. Holywoodské filmy nechme stranou: čekání a přípravy jsou stejnou, ne-li větší, prací tajného agenta jako plížení s nožem v zubech. Ze všech možných pravidel, která speciální operativci dodržují, jsou „čtyři P“ ta nejdůležitější: Patřičné Plánování Předejde Průšvihu.

Zemřít na papíře před samotnou misí je lepší než zemřít doopravdy a každý detail vám může zachránit život. Tohle všechno samozřejmě nezapadá do romantické představy, kterou o špionech chová průměrný civilista, ale zato to odpovídá skutečnosti.

Počkal, až strážný dokončí další okruh, a vytočil motor naplno. Plnou rychlostí dojel až pod zábradlí na zádi jachty. Celou akci prováděl přesně tak, jak si předem promyslel, až do posledního pohybu. Prsty přeběhl sadu tlačítek na OPSATu a nastavil čip v motoru kajaku tak, aby člun sledoval jachtu několik set yardů za zádí. Pak se vztyčil, chytil se za nejspodnější zábradlí a začal šplhat nahoru.

Jakmile se jeho chodila ocitla na palubě, otevřel kdosi dveře salonu. Tmu prořízlo žluté světlo. Ve dveřích se objevila silueta.

Fisher zalehl na břicho a posunul se doprava za cívku kotevního lana. Nebyla dost velká, aby ho celého ukryla, to věděl, ale i tak.

„Hej, Čchone, kde jsi?“ řekla postava.

Mluvila anglicky, ale s přízvukem. Poameričtěný Číňan, pomyslel si Fisher.

Do prostoru vešel strážný ozbrojený MAC-11. „Tady jsem. Přestaň hulákat.“

„Šéf potřebuje cigáro.“

To Fisherovi něco prozradilo: strážný pravděpodobně nemá vysílačku, což znamená, že se nemusí nikomu hlásit. Dobrá zpráva. V případě nutnosti zmizení jednoho muže nevyvolá okamžitý poplach.

Strážný zašátral v kapse a vytáhl cigaretu. „Něco nového na policejním pásmu?“ zeptal se.

První muž potřásl hlavou. „Ani u hasičů. Ještě to nenašli.“

To? Podivil se Fisher. Předpokládal, že mluví o bahamských rádiových pásmech. Čekali na známky pronásledování, nebo šlo o něco jiného?

„Ale najdou,“ uchichtl se druhý muž. „Věř mi, najdou to.“

Žádné pronásledování. Jde o něco jiného.

Muži ještě prohodili pár slov a pak se rozloučili. První muž se vrátil zpátky do salonu a zavřel za sebou dveře. Strážný se obrátil k zábradlí a chvíli zíral na moře.

No tak, chlape, co to děláš?

Fisher vytáhl pistoli a odjistil.

Strážný vytáhl svítilnu, zapnul ji a zamířil přímo k Fisherovi.

12

Fisher nezaváhal. Zdvihl pistoli a vypálil. Zaznelo to jako tlumené zakašlání. Střela se trefila přímo doprostřed strážcova čela. Tělo se zhroutilo.

Fisher chvíli setrval nehybně na místě, aby se přesvědčil, zda výstřel nevzbudil pozornost. Po třiceti sekundách zasunul pistoli do pouzdra a po čtyřech se přesunul k mrtvole. Střela ráže 5,72 mm vytvořila mezi strážcovýma očima pravidelný otvor, téměř bez krve. Na palubu skanulo jen několik kapek.

Oproti zažité filmové tradici jsou rány téměř bez krve běžné, když dojde na výstřel z pistole. Fisher byl samozřejmě ve výhodě, protože měl nabito pomalými střelami typu Glaser Safety Slug. Tato střela s tenkým plechovým pláštěm je vyplněna broky o velikosti hrotu pera. Do těla vnikne neporušena, ale pak se rozletí na kusy.

Rychle mrtvolu prošacoval. Našel peněženku, balíček cigaret, zapalovač a elektronický klíč. Nechal si peněženku a klíč, zbytek hodil přes palubu. Rukávem strážcova saka otřel krev z paluby, pak odvlekl tělo na záď a shodil je do vody.

Stiskl podkožní implantát a zašeptal dvě slova: „Spáč, uklizeno.“

I když se Fisher těšil relativní autonomii, Třetí oddělení stále bylo součástí byrokratické mašinerie jménem Washington, DC, a Lambert stále musel podávat nadřízeným zprávy, včetně podrobností o tom, kdy a proč byl někdo usmrcen.

„Spáč, uklizeno“ znamenalo „způsobeno smrtelné zranění, bez komplikací“. „Palice, uklizeno“ odpovídalo sdělení „způsobeno zranění nikoliv smrtelné, bez komplikací“. Slovo „binec“ vyjadřovalo, že Fisherova násilná akce vzbudila pozornost nebo ji pravděpodobně vzbudí. „Požár“ informoval Lamberta o tom, že Fisher se ocitl v otevřené přestřelce. „Zvrat“ říkal, že Fisher byl prozrazen a mise je ohrožena. „Volný pád“ znamenal, že je na útěku.

A tak nějak seznam pokračoval dál. Lambert sám kdysi býval agentem, proto ho nezajímaly nepotřebné detaily, zejména když Fisherovi začalo hořet za patami. „Napřed se starej o sebe a o úspěch mise,“ bylo jeho oblíbené rčení, „jestli noviny chtějí detaily, mohou si nějaké při– myslet.“

I přesto ale Fisher pokládal za užitečné o aktuální situaci informovat. Během let viděl pár agentů zemřít proto, že reagovali příliš rychle a nepromýšleli si další krok. V tomto případě se rozhodl, že použití smrtící síly je nejlepší volbou a misi nijak neohrozí, ještě předtím, než se strážce k němu obrátil. Čtyři P platila i pro okamžitá rozhodnutí.

„Rozumím,“ odpověděl Lambert.

„Jdu na můstek.“

Zkontroloval si hodinky: čtyřicet minut do příjezdu FBI.

Zamířil na horní palubu. Za zábradlím se ozýval sykot vody rozrážené přídí Durocu. Zastavil se, přitiskl se k přepážce a přidřepl si. Potřeboval se zamyslet.

Z otázky, kdo stál za Tregem a atentátem na obyvatele Slipstone, se rychle stávala komplikovaná hádanka: Trego se správnou registrací a neznámým vlastníkem řídil jediný muž pocházející ze Středního východu, který nastavil kurz na pobřeží Virginie. Ale tenhle dílek nyní do skládačky nezapadal. Posádku Durocu prozatím tvořili Asiaté… Američané čínského původu dle přízvuku soudě. Jestliže satelitní snímky odpovídaly skutečnosti a Duroc odvezl zbytek posádky Trega do Freeport City, kde se tu vzali ti Číňané? A proč na Bahamách? A proč sledovali požární frekvence…

Pak mu to došlo: slepá ulička. Mělo ho to napadnout okamžitě. Stiskl podkožní implantát. „Lamberte, ať se Grim dá do práce. Jestli se nemý– lim, je posádka Trega mrtvá. Popravili ji a pohřbili někde na ostrově ve spálené nebo hořící budově.“

„Jak to víš?“

„Stačí si dát dvě a dvě dohromady. Vysvětlím to později. Ať sleduje požární frekvence.“

„Zařídím.“

Fisher se postavil a plížil se vpřed, dokud nespatřil okénko v palubním průlezu na přídi.

Můstek byl matně osvětlen nástěnnými svícny a jedním bílým světlem přicházejícím, pravděpodobně, od zadního žebříku vedoucího do vnitřku lodi. U kormidla seděl na vyvýšené sedačce muž. Fisher kroutil krkem, dokud si neprohlédl celou zadní příčku a nenašel to, co hledal: rozvodnou desku elektroinstalace.

Vytáhl z pouzdra na zádech SC-20 a přepnul na adhezní generátorek vysokého napětí. Ten nastavil na malý výkon, což mělo kormidelníka vyřadit na třicet až šedesát sekund. Potřeboval ho živého a schopného mluvit.

Natáhl paži a vyzkoušel kulovou kliku… pomalu ji otáčel, dokud se zámek neodemkl. Otevření dveří si kormidelník musí okamžitě všimnout a Fisher předpokládal, že nepostrádá výcvik a vyvolá poplach. Zhluboka se nadechl a otevřel dveře.

K jeho překvapení se muž neotočil, ale zasmál. „Člověče… tobě to ale trvalo.“

Cože…?

„Kam jsi šel pro to kafe? Do Peru?“

Teprve nyní se muž otočil.

Fisher mu nedal šanci zareagovat. Vypálil.

Adhezní generátorek zasáhl muže do krku pod pravým uchem. Ozvalo se slabé zaprskání. Muž ztuhl, pak se naklonil dopředu. Nohy sebou nepřestávaly škubat. Paže rytmicky tloukly o nohu sedačky.

Fisher zavřel dveře a přidřepl. Zasunul SC-20 do pouzdra a vytáhl pistoli. Čekal na kafe… Jako na povel se od zadního žebříku ozvaly kovově znějící kroky. Nejprve se objevila hlava, pak trup. „Hej, Tommy, tady máš to… Co to, k čertu, děláš? Co je s tebou?“

Muž otočil hlavu. Fisher vystřelil. Hlava sebou trhla doleva, křuplo to a pak se muž převalil dopředu. Hrnek od kávy zarachotil na podlaze a odkutálel se pryč.

Špatný čas, špatné místo, kamaráde.

Fisher schoval pistoli do pouzdra, vykročil dopředu, popadl mrtvého muže za límec a odtáhl jej pod stolek s mapami. Pak se začal věnovat kormidelníkovi.

Sundal Tommyho ze sedačky a spoutal mu ruce jednorázovými plastovými pouty. Tommy zasténal, pomalu začínal přicházet k sobě. Fisher ho odtáhl k zadní přepážce a opřel ho o ni. Tommymu se zatřepetala víčka. „Co se děje…“

„Jestli chceš zůstat naživu, buď zticha,“ zašeptal Fisher. „A jestli mi rozumíš, přikývni.“

„Co? Co se děje…“

Sam ho udeřil do tváře. „Ticho. Jestli rozumíš, kývni.“

Nejistě přikývl.

„Posloucháš mě?“

Další přikývnutí.

„Přesvědčíme se.“

Z pochvy z telecí kůže vytáhl Fisher jedinou zbraň, s níž jej pojil sentiment: originální vojenský nůž Fairbairn-Sykes.

Tuto zbraň kdysi dostal od starého rodinného přítele, který býval instruktorem v STS 103, legendárním výcvikovém táboře pro speciální jednotky Camp X za druhé světové války. Byla to víc než jen památka – byl to bezesporu nejlepší nůž, jaký kdy byl vyroben. Byl dlouhý sedm palců, měl dvojité ostří a úzkou, ostrou špičku a nešlo mu nevěnovat pozornost.

Fisher zasunul špičku nože do Tommyho levé nosní dírky a trochu ji nadzvedl. Tommyho oči se rozšířily.

„Mám pro tebe několik otázek a jeden úkol,“ řekl Fisher. „Rozumíš?“

Tommy přikývl.

„Téhle lodi někdo velí. Jak se jmenuje a kde je? A nelži mi, nebo budeš mít místo nosu prasečí rypák.“

Fisher zvážil, zda nemá na muže ještě trochu přitlačit, ale bylo nepravděpodobné, že by někdo na Tommyho místě věděl to, co potřeboval. Kromě toho, přibližně za třicet minut zde bude FBI a ta vymačká z posádky informace do poslední kapky.

Jmenuje se… jmenuje se Lej. Je v kapitánově kajutě. O jednu palubu dolů a pak přímo skrz hlavní salon a dolů po žebříku. Poslední kajuta na konci chodby.“

„Kolik mužů je na palubě?“

„Šest.“

Teď už jen tři, pomyslel si Fisher. „Lze dodávku proudu obnovit ještě někde jinde než tady?“

„Ano, ve strojovně, ale lodní inženýr jsem já. Někomu jinému by to chvíli trvalo.“

„Dobře. Za minutu vypnu proud. Až se tak stane, někdo zavolá sem nahoru a bude chtít vědět, co se děje, že?“ Muž přikývl. „Řekneš jim, že vyhořel obvod a že to za pár minut spravíš. Rozumíš?“

Tommy přikývl.

„Řekneš-li cokoliv jiného, zle se ti povede.“ Aby zdůraznil poslední větu, nadzvedl Fisher špičku nože ještě o trochu víc. Je to jasné? Můžeš odpovědět.“

„Ano, rozumím.“

Zasunul nůž do pochvy, převrátil muže na břicho, popadl jej za plastová pouta a postavil jej. Pak otevřel rozvodnici a vytrhl hlavní pojistku. Můstek potemněl. Nasadil si brýle a přepnul na noční vidění.

V palubním telefonu se ozval slabý hlas: „Hej, Tommy, co se děje? Nejde proud.“

Fisher si přitáhl Tommyho a zašeptal: „Show začíná. Žádné chyby.“

„Tommy, jsi tam? Odpověz, sakra!“

Fisher dovedl Tommyho ke konzoli a stiskl tlačítko na palubním telefonu.

„Potřebuji pár minut!“ řekl Tommy. „Vyhořel obvod. Za pět minut to opravím.“

„Pospěš si. Sedím tady potmě.“

Fisher palubní telefon vypnul. „To byl Lej?“

Tommy přikývl. „Co teď?“

„Máš štěstí,“ odpověděl Fisher.

Uchopil nůž za čepel a udeřil rukojetí Tommyho za ucho. Bezvládné tělo odtáhl ke stolku s mapami a uložil vedle druhého těla.

Stiskl podkožní implantát. „Jdu do podpalubí.“

13

Fisher začal šplhat po žebříku, ale pak se zastavil a vrátil se ke kormidlu. Trvalo pět sekund, než nalezl to, co hledal. Stiskl podkožní implantát. „Grim, jsi tam?“

„Jsem.“

„Dívám se na počítačovou konzoli kormidla a vidím infračervený port a USB port.“

„Výborně.“ V jejím hlase zaznělo vzrušení. Jako dítě o Vánocích. Tímhle žila. „Připoj OPSAT a já proskenuji systém. Podíváme se, kde všude Duroc byl.“

Fisher na OPSATu stiskl několik tlačítek. Displej odpověděl

INFRAČERVENÝ PORT INICIALIZOVÁN. PŘIPRAVEN NA SYNCHRONIZACI.

Fisher namířil OPSAT na infračervený port.

SPOJENÍ SESTAVENO… NALEZENY DATOVÉ SOUBORY… STÁHNOUT? (A/N)

„Stahuji,“ řekla Grimsdottirová. „Ale to je nádhera… podívejme. Jackpot.“

„Obrázky Brada Pitta?“ zeptal se Fisher.

Grimsdottirová si odfrkla. „Bože, ne. Mám ráda méně ošlehané muže. A dospělejší.“

Skutečně‘? pomyslel si Fisher.

„Dobrá, mám to. Můžeš se odpojit. Už máme dat dost, Same. Začnu na tom pracovat.“

„Čas?“

Odpověděl Lambert. „Sledujeme člun FBI. Dvacet minut a už musíš být pryč.“

„Rozumím.“

Fisher sešplhal po žebříku o jednu palubu níž. Na konci byly dveře, které musely vést do salonu. Napravo byl ocelový poklop. Přitiskl k němu své ucho a rozpoznal hučení motoru.

Přikrčil se a prostrčil pode dveřmi miniaturní kameru. Salon osvětlovalo jen několik světel, pravděpodobně napájených z nouzového zdroje. Ale ani v režimu nočního vidění nešlo přehlédnout, že salon je dobře zařízen: berberské tapety krémové barvy, kožený gauč a klubová křesla z téže soupravy, stěny obložené týkovým dřevem.

Někdo za Duroc utratil hodně peněz. Ale kdo?

Otáčel kamerou, dokud nenašel muže sedícího v zadním křesle napravo poblíž lampy. Muž měl nohy nahoře, zakloněnou hlavu a na klíně otevřené noviny. Fisher se usmál. Miloval líné strážce. Dost mu ulehčovali práci. Snad právě nadešel čas na malý experiment.

Přitáhl si zpátky kameru. Poté vytáhl SC-20 a přepnul na „bavlněné klubíčko“. Otočil klikou na dveřích a pootevřel je. Vkročil dovnitř a dveře za sebou zavřel. Muž se ani nepohnul. Fisher sebral z kávového stolku časopis a hodil jej mužovi na hrudník. Muž zabručel a posadil se. Fisher vypálil.

Ozval se tlumený náraz a tiché pffff.

Muž potřásl hlavou, jako by jej někdo udeřil do tváře. „Co se to…“ Pak se zhroutil na stranu.

To mě podrž, pomyslel si Fisher. Ne, že by nevěřil Reddingovi, ale není nad praktický experiment.

Odtáhl muže za gauč, rozbil dvě nejbližší světla a stiskl podkožní implantát. „Palice, uklizeno.“

Tak už jen dva. Šéf, Lej, který je vzhůru a pravděpodobně už není ve sprše, a poslední člen posádky, neznámo kde. Fisher se podíval na hodinky: není čas ho hledat. Vpřed.

V chodbe vedoucí ze salonu byly čtyři kajuty. Dvě na levoboku, jedna na pravoboku a jedna na konci. Kapitánská kajuta. U dveří si v duchu pogratuloval, že ho napadlo prošacovat strážce Čchona. Zámek byl totiž elektronický. Což ale mělo i svou nevýhodu. Podobně, jako většina elektronických zámků, i tento, jakmile do něj vloží kartu, nejspíš udělá dvě věci: zabliká zelené světlo a ozve se cvaknutí otevírané západky.

Podíval se dovnitř kamerou. Na rozdíl od salonu v kabině žádná nouzová světla nebyla. Noční vidění mu ukázalo, že na posteli leží postava. To asi bude Lej, tipnul si. Muž měl zavřené oči a ruce založené křížem na prsou. Kajuta byla malá, přibližně deset stop na dvanáct. Jestli se bude pohybovat rychle, mohl by se k posteli dostat ve vteřině.

Fisher vytáhl pistoli a několik vteřin se v duchu připravoval. Pak protáhl klíč zámkem a vpadl dovnitř.

Lej se okamžitě probral, posadil se a natáhl ruku k nočnímu stolku.

Fisher vystřelil. Lej vykřikl a ucukl rukou, kterou zasáhla střela ráže 7,62.

„Příští půjde do oka,“ řekl Fisher a zabouchl za sebou dveře. „Lehni si. A ruce zpátky na prsa.“

Tvář Lejovi křivila bolest, nicméně poslechl. „Kdo jsi? Co chceš?“

„Strašidlo, které tě zabije, jestli se ještě jednou pohneš.“

Lej na Fishera udělal dojem. Velitelem se nestal jen tak. Většina lidí, jimž by prostřelil ruku nějaký přízračný zakuklenec, by byla vystrašená. Ale tenhle ne.

„Udělal jsi chybu, příteli,“ řekl Lej. „Nevíš, s kým máš co do činění.“

„Legrační, že to říkáš zrovna ty. Tak mi pověz, s kým mám co do činení.“

„Ne.“

Fisher vystřelil znovu. Kulka se zabořila do polštáře vedle Lejovy hlavy.

Lej sebou škubl na stranu, ale zachmuřený výraz na jeho tváři nepovolil.

Tvrďák. Takže plán B. Fisher s sebou měl jednu plovací vestu navíc, právě pro tento případ. Jednoho zajatce už máme, budeme mít dva. A vyšetřoval už na Lejovi nějak zapracuje.

„Posaď se,“ řekl Fisher. „Nás dva čeká malý výlet. Pohybuj se velmi poma…“

Cvakla západka. Fisherovy oči instinktivně zajely ke dveřím a Lej se pohnul. Jeho zdravá ruka vylétla vzhůru a opsala oblouk. Fisher zahlédl čepel nože směřující ke své tváři. Ucukl hlavou dozadu a téměř ucítil, jak čepel prošla místem, kde ještě před okamžikem byl jeho krk. Dveře se otevřely. Periferním viděním zahlédl postavu stojící na prahu.

„Běž!“ křikl Lej. „Odpal to! Odpal to hned!“

Fisher vypálil. Lejova hlava sebou škubla. Tam, kde bývalo pravé oko, nyní zela díra o průměru čtvrtdolarové mince.

„Já tě varoval,“ zamumlal Fisher, otočil se a vyrazil ke dveřím.

14

Jakmile se ocitl na chodbě, zamířil k žebříku. To se stalo právě ve chvíli, kdy se od vrchní příčky odlepovala podrážka boty. Fisher zvedl pistoli a vypálil, doufaje ve šťastný zásah do nohy. Ale opozdil se o půl vteřiny. Rozeběhl se.

Odpal to. Lejův příkaz mohl znamenat pouze dvě věci: zničit něco na palubě Durocu nebo zničit jachtu samotnou. Svíravý pocit v žaludku hlasoval pro druhou možnost.

Ale proč? A kdo budil v těch lidech takový respekt nebo strach, že by klidně spáchali sebevraždu? Lej sám nebo někdo další, výše postavený? Prozatím tu otázku odložil stranou.

V okamžiku, kdy vyšplhal na vršek žebříku, ozvalo se zaklapnutí dveří. Zastavil se a přitiskl se ke zdi. Opatrně nakoukl za roh, pistoli držel před sebou. Nikde nikdo. Na levé straně byla otevřená dvířka vedoucí do strojovny, za nimi byl další žebřík. Na přepážce dole prokmitával paprsek světla.

Fisher vkročil do dvířek a nakoukl do místnosti. Stála tam postava. Ta zdvihla paži. Fisher se okamžitě stáhl zpátky. Ozvaly se dva výstřely. Ve stěně na chodbě se objevily dvě díry.

„Vzdej se,“ zavolal Fisher. „Ať už máš v úmyslu cokoliv, nedělej to.“

Žádná odpověď.

„Můžeme se dohodnout. Odlož zbraň…“

Ozvaly se kroky a postupně se vytratily.

Fisher opět nakoukl za roh, tentokrát ale už nikoho nespatřil. Začal šplhat dolů po žebříku. Když sešplhal dolů, zahlédl na pravé straně, za sloupem a na druhé straně motoru, světlo. Udělal ůkrok ke sloupu a přitiskl se k němu.

Něco zazvonilo. Jako kdyby na podlahu dopadl kovový plát. Kryt, pomyslel si Fisher. Pohyb, pohyb!

S pistolí namířenou před sebe vykročil zpoza sloupu.

Poslední člen posádky klečel vedle motoru, ruce měl ponořené uvnitř přístupového uzávěru.

„Stop!“ přikázal Fisher.

Muž otočil hlavu směrem k němu, několik vteřin na něj zíral, pak se otočil zpátky a pokračoval ve své práci. Fisher dvakrát vystřelil. Muž zavrčel a převalil se na stranu. Fisher vyrazil vpřed. Odkopl mužovu pistoli. Ta se několikrát odrazila od podlahy. Muž, který se s námahou držel při vědomí, vyrazil vlhké a krvavé zakašlání a zašklebil se. „Příliš pozdě,“ zaskřehotal.

Uvnitř přístupového uzávěru zablikaly modré diody. 10 se změnila na 9. Pak na 8.

Fisher se otočil a dal se do běhu.

V duchu pokračoval v odpočítávání a na žebřík vyšplhal ve dvou sekundách. Zahnul, vyšplhal na můstek, pak opět zahnul a zamířil ke dveřím.

Pět, čtyři, tři…

Odhodil poklop, proklouzl ven a vyrazil k zábradlí. Přehoupl se přes ně. Někde za ním se v útrobách jachty ozval tlumený výbuch. Napřed nálož, prolétlo Fisherovi nepřítomně hlavou, pak palivové nádrže…

Ve zlomku vteřiny se ve vzduchu zorientoval. Pohlédl dolů. Hladina se rychle blížila. Schoulil se, aby se ochránil před vlnou tepla a střepinami. Pak se náhle ocitl pod vodou. A všude bylo ticho.

Aby jej vztlak nevynesl k hladině, přetočil se, mohutně kopl nohama a udělal pár rázných plaveckých temp. Zezadu jej zasáhla nárazová vlna. Náraz mu vytlačil z plic vzduch. Začal se převracet.

Když se zastavil, narovnal se. Povrch nad jeho hlavou byl několik vteřin oranžový, pak vybledl. V plicích ho pálilo, tělo se dožadovalo kyslíku. Ale přesto se donutil a zůstal pod hladinou. Nahoře se nacházelo nebezpečí v podobě hořících ropných a olejových skvrn. Kdyby se vynořil vprostřed některé z nich, plíce mu to sežehne.

Tlukot srdce cítil až za očima a mozku se zmocňovala opilost. To tělo spotřebovávalo poslední molekuly kyslíku.

Čekej, přikazoval si. Čekej…

Napočítal do pěti, pak do deseti a když nad sebou nic nespatřil, vyrazil ke hladině. Lačně lapal po vzduchu, dokud se mu opět neprojasnil zrak. Poté pohlédl tam, kde býval Duroc.

Nebylo tam nic. Úlomky laminátu a malé skvrny hořící ropy, ale jachta byla pryč a klesala k mořskému dnu.

Na levé straně zahlédl záblesk světla. V dálce, několik mil odsud, dopadl na hladinu paprsek reflektoru. Záchranná mise bahamského námořnictva a FBI. Čas se vydat na cestu pryč.

Dotkl se na displeji OPSATu ovládací nabídky skipjacku. Pak následovalo několik tlačítek, dokud se nezobrazil nápis „IKS: režim: dorazit na pozici signálu“. Stiskl podkožní implantát: „Lamberte, ať Bird dorazí na místo evakuace.“

„Status?“

„Mise ukončena, uklizeno.“ Žádné otisky prstů, žádné důkazy, zkrátka vůbec nic. „Dokonale uklizeno.“

„Rozveď to.“

„Později. Teď vyrážím na cestu domů.“

Otočil se a začal plavat.

Šanghaj

Nejprve Čao Kuan-jin uslyšel tiché zaklepání na dveře, pak tiché kroky. Ty se zastavily před jeho stolem. Ani nemusel zvednout hlavu a stejně věděl, kdo to je. Sun. Jeho váhavé a elegantní kroky byly nezaměnitelné. Sun se zastavil a potichu stál a čekal.

Čaův stůl pokrývala řada novin z Londýna, New Yorku, Moskvy a Pekingu. Prozatím byla všechna zpravodajství stejná. Žádné výrazné variace. Šachovnice byla nedotčena, všechny figury i hráči měli zatím svoji nominální hodnotu.

Čao vzhlédl. „Ano?“

„Zpráva od Leje, pane. Zvedli kotvu a jsou na cestě. Úkol je splněn.“

Čao si povzdechl. Dokonce i Siinův hlas byl slabý. Byl to bystrý hoch, měl diplomy z Oxfordu a MIT, ale neměl lan-chu… koule, jak říkávají Američané. Sun byl vzdálený synovec, jeden z mála jeho žijících příbuzných. A s tímhle musím pracovat. Chlapec, který má bystrý mozek, ale schází mu brutalita potřebná nejen k tomu, aby přežil, ale aby kraloval. Mít dost času, mohl by ze Suna jednoho dne být důstojný nástupce, ale čas je vzácný. Za války je čas luxusem, něčím, čím nelze plýtvat.

„Nějaké komplikace?“ zeptal se Čao.

„Žádné, pane.“

Čao přikývl. Další pěšák se posunul dopředu a připojil se k prvním dvěma, aby chránil krále.

„Pohotovostní pásma?“

„Sledujeme je. Ostrov není velký, nemělo by to dlouho trvat. Mohu se zeptat, pane…“

„Pokračuj.“

„Na co čekáme?“

„Čekáme na to, až protivník posune na šachovnici svoji figuru.“

„To nechápu.“

„Časem to pochopíš. Dívej se a uč se.“

Mávnutím ruky odeslal Čao Suna pryč. Jakmile osaměl, zavřel oči a v duchu si vybavil šachovnici. Představil si, jak protivník natahuje prsty nad jednu figuru a váhá. Pak ji zvedne.

Jsi na tahu.

15

TŘETÍ ODDĚLENÍ

Fisher byl pryč jen patnáct hodin, ale za tu dobu se toho změnilo opravdu hodně.

Slipstone bylo ztraceno.

Jakmile odpovědní místní činitelé ověřili, že zdroj kontaminace vodních zdrojů nebyl přírodní a že nešlo o nehodu, stalo se malé městečko v Novém Mexiku cílem mohutného záchranářského úsilí. Jako první přišel prezidentův rozkaz aktivovat RERP (Radiological Emergency Response Plan).

Do pohybu se daly veškeré vládní složky, od FBI až po ministerstvo životního prostředí, od ministerstva energetiky až po ministerstvo vnitra, a vyslaly své pohotovostní týmy. Šest hodin od zahájení realizace pohotovostního plánu se Slipstone ocitlo v karanténě. Všechny cesty, silnice a tratě vedoucí z města a do města hlídali vojáci. Obyvatelé, kteří po vyslechnutí zpráv zpanikařili a pokusili se oblast opustit, byli rychle obklíčeni a přesunuti do provizorního karanténního tábora, kde jim poskytla svoji péči speciální armádní jednotka pro chemické zamoření. Bohužel, tento tábor byl jedním z prvních míst, které se ocitlo na záběrech zpravodajských kamer: rodiny, které nesmlouvaví vojáci ve speciálních ochranných oděvech eskortují do sterilního bílého stanu uprostřed pouště. Tento obraz vyvolal po celé zemi šok a Američané si uvědomili, že se naplnila jejich nejhorší noční můra: teroristé zaútočili na Spojené státy radioaktivní zbraní.

Mezitím pátrací skupina pro výjimečné jaderné situace, která vstoupila do města jako první, narazila na ještě horší noční můru. Slipstone se proměnilo v město duchů. Vyšetřování později prokázalo, že zdroje pitné vody byly otráveny někdy odpoledne, než se lidé začali vracet z práce domů. Ulice byly opuštěné, leželo na nich jen málo těl. Většina mrtvol byla v autech, jak se lidé snažili město opustit. Mnoho mrtvých obyvatel bylo nalezeno doma, v křeslech u televize, ve svých koupelnách a, což byl nejsrdceryvnější pohled, vedle postelí svých dětí.

Těch pár obyvatel, kteří přežili, bloudilo ulicemi jako zombie: skelné pohledy, vlasy vypadávající v celých chomáčích, krev kanoucí z očních důlků. Otrava radioaktivní látkou je pomalu zabíjela. Ti, kterým ještě zbyla nějaká síla, zamířili ven z města, k bariérám, kde je zastavili vojáci a policisté. I to se ocitlo na záběrech kamer: přízračné bílí obyvatelé Slipstone žadonící o to, aby mohli pryč, a vojáci a policisté, kteří je s kamennými tvářemi posílali zpátky do pekla, o němž věděli, že ty nešťastníky nakonec zabije.

Fisher seděl v konferenční místnosti a sledoval měnící se záběry jako omráčený. Prakticky všechny bezdrátové i kabelové televizní kanály, od kanálů věnovaných výživě až po virtuální nákupní střediska, vysílaly reportáže z pohotovostních operací anebo přestaly vysílat a uvolnily svá pásma zpravodajství.

Po obou stranách stolu seděli Grimsdottirová a Lambert a rovněž mlčky sledovali obrazovky. Anna jednou vzlykla, pak se postavila a opustila místnost.

„Dobrý Bože,“ zamumlal Lambert.

„Kolik jich je?“ zeptal se Fisher. „Máte nějakou představu?“

„Oficiální čísla ještě pár dnů nebudou známa, ale Grim monitorovala tajné kanály. Zatím jich to přežilo jen čtrnáct.“

„Čtrnáct z kolika?“

„Podle posledního sčítání pět tisíc a něco.“

Chvilku trvalo, než Fisher ten údaj strávil. Vydechl a přejel si prstem po kořeni nosu. Pokud se bezpečnostní týmy nemýlily a někde ve Slipstone se nějakým zázračným způsobem nezachránila dosud neobjevená velká skupina přeživších, přesahoval počet obětí 11. září.

„Co se děje ve Washingtonu?“ zeptal se Fisher.

„V Bílém domě i v Senátě zasedají. Předpokládám, že rozhodnutí bude jednomyslné.“

„Vyhlášení války,“ zamumlal Sam.

Lambert přikývl. „Proti neznámým národům. Prezident by měl k národu promluvit v poledne.“

„Jak to mění naši misi?“

„Nijak. Zatímco jsi byl na Bahamách, promluvil jsem si s prezidentem. Nastává válka, s tím se nedá nic dělat. Otázka zní jen: proti komu. Jediný kámen nesmíme zapomenout obrátit a musíme nezpochybnitelně určit, kdo je za to zodpovědný. V FBI a CIA už se věci daly do pohybu. Budou učiněny závěry, budou učiněna doporučení, budou stanoveny cíle. Naším úkolem je zajistit… zatraceně dobře zajistit… aby byly vybrány ty správné cíle.“

Televizní obrazovky potemněly. Grimsdottirová stojící za Fisherem odložila dálkové ovládání na stůl a řekla: „Já se na to už dál dívat nemohu. Nemohu, je mi líto.“

„To je v pořádku, Anno,“ odvětil Lambert. „Pověz nám o Durocu.“

„Dobrá…“ Přešla ke stolu a chvíli procházela složku, pak vybrala soubor. „Tady. Neměla jsem štěstí a majitele zatím neznám, ale podle dat, která stáhl Sam z konzole kormidla, vím, odkud připlula: Port St. Lucie na Floridě. Nemělo by trvat příliš dlouho, než ji najdeme v seznamech.“

Telefon na stole zatrylkoval. Lambert zdvihl sluchátko, několik minut naslouchal, pak zavěsil. „S těmi bahamskými hasiči ses trefil, Same. Před dvaceti minutami našla místní policie devět těl ve spáleném skladišti kávy na předměstí Freeport City. Za několik hodin budeme mít předběžné výsledky pitvy.“

„To vysvětluje, co se stalo s posádkou Trega, ale ne, jak se v tom ocit Duroc. Zajatec, kterého máme, pochází ze Středního východu a já bych se vsadil, že těch devět mrtvol bude také odtamtud.“

„Otázkou je,“ vložila se do rozhovoru Grimsdottirová, „proč byli vyzvednuti a poté popraveni jachtou plnou Číňanů? Jaké je tam spojení?“

V jejím počítači to zahrčelo. Udělala několik kroků, posadila se a upřela oči na monitor. „A mám tě,“ zamumlala.

„Máš co?“ zeptal se Lambert.

„Vzpomínáte si na virus z laptopu Trega? Věděla jsem, že ten kód je unikátní… práce profesionála. Nějakou dobu to trvalo, ale nakonec ho databáze našla: Marcus Greenhorn.“

„Prosím, řekni mi, že víš, kde je,“ odpověděl Lambert.

„Řeknu vám dokonce víc než to, plukovníku. Dám vám číslo jeho pokoje.“

16

Sam o Marcusovi Greenhornovi nikdy neslyšel, ale Grimsdottirová i Lambert jej ujistili, že se jedná o nebezpečného teroristu. Natolik, aby si vysloužil místo na žebříčku deseti nejhledanějších zločinců FBI.

Matematickému géniovi, který maturoval na střední škole, když mu bylo sedm, na Princetonu promoval, když mu bylo deset, a na MIT, když mu bylo čtrnáct, bylo nyní dvacet dva let. V osmnácti málem předal jadernou zbraň extremistům z Hamásu podporovaným Iránem. Využil svého génia, hacknul zabezpečenou síť letectva a ukradl přístupové kódy do Kirtlandského podzemního muničního skladovacího komplexu, kde se nacházela celá řada nukleárních hlavic, včetně W56 Minuteman II, W84 GLCM a ze země odpalovaných řízených střel.

Greenhorn byl génius a přece propadl docela obyčejné lidské slabosti… chamtivosti. Poté, co mu Hamas zaplatil půlmiliónovou zálohu, pokusil se vydírat vládu Spojených států a přislíbil, že za dva miliony dolarů prozradí podrobnosti ohledně chystaného útoku Hamásu na kirtlandskou základnu. I když Greenhorn disponoval mimořádnými schopnostmi, s celou NSA naráz se měřit nemohl. Ta jej vystopovala, vytáhla potřebná data z jeho vlastního počítače a poté mu vyčistila konto ve Švýcarsku, které si založil kvůli předčasnému odchodu na odpočinek.

Greenhorn se ocitl na suchu a na útěku před rozladěnými zákazníky z Hamásu. Přešel do ilegality a stal se nájemným počítačovým pirátem.

Od té doby sledovaly úřady elektronicky Greenhornovy bývalé přátele a společníky, ale bez úspěchu. Až doposud.

„Virus, který byl v laptopu z Trega, byl celý nově napsaný Green– hornem,“ řekla Grimsdottirová. „S jedinou výjimkou: částí bezpečnostního kódu, který kdysi často používal. Použila jsem ten kód a nechala prohledat veškeré e-maily od Greenhornových bývalých kamarádů. A skórovali jsme.“

„Rozveď to,“ řekl Lambert.

„Prohnali jsme šifrovací protokoly z Greenhornova viru všemi zachycenými e-maily. A vypadá to, že jedna z Greenhornových bývalých přítelkyň dostávala milostné dopisy… zamaskované jako spam: nabídky hypoték, slevy na farmaceutické produkty… obvyklé věci. Včera ta žena dostala e-mail od Greenhorna. Po rozšifrování se tam píše: Lístek na tebe čeká na letišti. Sejdeme se v Burdž al-Arab. Šampaňské a kaviár.“

„Kde je Burdž al-Arab?“ zeptal se Lambert.

Odpověděl Fisher. „Ne kde, ale co. Burdž al-Arab je hotel… pravděpodobně ten nejluxusnější na planetě. Je v Dubaji.“

Lambert přimhouřil oči. „Jak víš tohle?“

Fisher pokrčil rameny a pousmál se. „Někam se na prázdniny jezdit musí, ne?“

„Dobrá, pokládej to za prázdninový výlet. A přivez mi suvenýr.“

DUBAJ, SPOJENÉ ARABSKÉ EMIRÁTY

Taxi zastavilo, Fisher zaplatil a vystoupil. I když předem pročetl všechno možné a důkladně si zapamatoval každý nákres a každé schéma, vidět Burdž al-Arab na vlastní oči mu vyrazilo dech – podobně jako horko, které panovalo. Ačkoliv ještě nebylo poledne, už teplota dosahovala devadesáti stupňů Fahrenheita.

Hotel se nacházel na palmami porostlém umělém ostrově čtvrt míle od pobřeží. S pevninou jej spojoval dvouproudý most s vysokým zábradlím a branou hlídanou párem ozbrojených strážců na každém konci. Se šedesáti patry a 1053 stopami výšky byl zakřivený a čistě bílý Burdž al-Arab nejen nejvyšším hotelem na světě, ale také tím nejokázalejším. Šest set stop vysoké atrium, přistávací plocha pro vrtulníky, tenisový kurt na střeše, apartmá s větší rozlohou ve čtverečních metrech než průměrný byt, lokajové a šoféry řízené limuzíny Rolls-Royce.

Architekti hotel vyprojektovali tak, aby připomínal gigantickou, větrem napjatou plachtu a výsledek byl působivý z dálky i zblízka. Fisherovi se na okamžik zdálo, že sleduje klipr vplouvající do přístavu.

A bezpečnost veškerá žádná, pomyslel si Fisher a pořídil snímek. Ostatně, neobdivoval hotel sám. Na okraji mostu stály celé tucty turistů a přes hlavy usmívajících se strážných v bílých uniformách usilovně fotografovaly. Pověst hotelu coby prvořadé turistické atrakce Středního východu Fisherův průzkum jedině usnadňovala.

Ještě za letu provedla Grimsdottirová svůj vlastní průzkum, i když elektronický. Podle interní hotelové sítě se Marcus Greenhorn nacházel v podstřešním apartmá o rozloze tří tisíc čtverečních stop v ceně šesti tisíc dolarů za jedinou noc. A nebyl v něm sám. Kromě přítelkyně, která přiletěla včerejší noci, se tam nacházelo ne méně než pět tělesných strážců dodaných samotným emírem. Ti pocházeli ze speciální jednotky SAE a byli známi jako Al-Mughavir neboli Jezdci“.

To prozradilo Fisherovi dvě věci: za prvé, ať už Greenhorn pracoval pro kohokoliv, měl dotyčný na Středním východě bezpříkladný vliv, a za druhé, výlet do Burdž al-Arab nebude procházkou v růžové zahradě.

Podíval se na hodinky. Tři hodiny do západu slunce.

Nepřítomnost hlídkových člunů ve vodách v okolí hotelu mohla znamenat jen dvě věci: buď jsou strážní líní, nebo mají důvěru k internímu bezpečnostnímu systému. Fisher se rozhodl pro to druhé a tuto možnost potvrdil i poslední hovor ze Třetího oddělení.

„Nahrála jsem ti do OPSATu plány a schémata hotelu,“ řekl Grimsdottirová, „a nebudu ti lhát, Same. Je to nechutné.“

„Definuj nechutné.“

„Záloha na zálohu, pojistka na pojistku. Dostala jsem se do jejich bezpečnostní sítě, ale ve většině případů vyřadím alarm a vypnu senzory na dvacet vteřin. Pak naskočí záložní systém. Když řeknu ‚pohybl, musíš se hýbat rychle. Když řeknu ‚stáť, musíš ztuhnout na místě.“

„Ty jsi tady velitel.“

Ozval se Lambert. „Same, potvrdili shození tvé výstroje. Sleduj GPS a potop se přímo dolů.“

Vzhledem k povaze cíle se Fisher a Lambert shodli na tom, že typická metoda nepřichází v úvahu. Hotel byl pod dohledem nedaleké námořní radarové stanice a jakýkoliv pokus o vzdušný výsadek by přilákal stíhací letectvo SAE. A ani bez toho by si Fisher nebyl výsadkem příliš jistý. Vzdušné proudy okolo budovy hotelu byly proměnlivé a střešní plocha malá. Kdyby ji minul, mohl by si užít tisíc stop volného pádu.

Zbývala jen jediná možnost: pod vodou. Proto si onoho dne již dříve vyrazil zástupce šéfa CIA v Dubaji zarybařit podél pobřeží, kde se nacházel Burdž al-Arab, a při té příležitosti na jednom místě zanechal vak plný Fisherovy výstroje.

„Jak hluboko to je?“

„Dvacet pět stop, ber nebo nech být. Nic pro tebe.“

Před mnoha lety se Fisher věnoval volnému potápění. Potápěči zadrží dech a ponoří se do hloubky od jednoho sta do čtyř set stop. Zpočátku jej k tomu přilákala čistá zvědavost, ale nakonec jej zaujala výzva, kterou tento sport představoval nejen po fyzické stránce věci… a že nebyla zanedbatelná… ale i po té mentální. Volné potápění bylo fundamentální prověrkou schopnosti soustředit se a ovládnout vlastní strach.

„Nikdy nejde o to se ponořit, plukovníku. Vždycky je to výstup nahoru.“

Dostat se dovnitř byla polovina práce – dostat se ven ta druhá.

17

Hodinu poté, co slunce sklouzlo za horizont, opustil Fisher svůj hotel a nechal se odvézt taxíkem do dubajské čtvrti nočních klubů. Tam se procházel, dokud si nebyl zcela jist, že ho nikdo nesleduje. Pak, pamětliv mapy, zamířil na západ, minul dva bloky domů a ocitl se na pobřeží. Rychlým pohledem do monokuláru s nočním viděním se ujistil, že na pláži nikdo není. Došel k hranici přílivu.

Na levé straně, asi míli od něj, zářil do tmy Burdž al-Arab. Zevnitř jej osvětlovalo jantarové světlo, zvnějšku ozařovaly sněhobílý exteriér strategicky rozmístěné zelené světlomety. I nyní vypadal jako obrovská napjatá plachta klipru spočívajícího na hladině oceánu. Na střeše se pod lampami pohybovali tenisté o velikosti mravence. Nebe bylo jasné, nicméně hvězdy poněkud zmatněly pod závojem zplodin z nedalekých vrtů a rafinérií.

Zkontroloval GPS na hodinkách. Byl tam, kde být měl.

Ještě jednou se rozhlédl, pak se rozeběhl a skočil do přicházející vlny.

Než podle GPS nalezl to správné místo, musel několik minut plavat. Nadechl se, vzpažil a zamířil ke dnu. Souřadnice byly přesné. U dna se z šera vynořilo pulzující červené světlo. Natáhl ruku. Dotkl se gumy.

Stáhl si civilní oblečení. Pod ním měl svoji kombinézu. Zaplašil pocit dezorientace a rozevřel vak. Sáhl po potápěčské masce, nasadil si ji na obličej a utáhl řemínky tak, aby mu těsně přilnula k pokožce. Pak stlačil ventil a nechal vyfouknout doušek vzduchu, který masku vyčistil.

Nadechl se. Zasyčelo to a na jazyku ucítil hořkou příchuť. To se chemický filtr dýchacího přístroje dal do práce. V ústech ucítil tok studeného kyslíku.

Navlékl si popruhy dýchacího přístroje, ploutve a opasek se závažím. Pak upevnil OPSAT na zápěstí, pistoli ke stehnu a zasunul SC-20 do pouzdra na zádech.

Zapnul světlo na masce a obklopila jej bublina měkkého červeného světla. Vypnul ji a stiskl podkožní implantát. „Zkouška spojení.“

„Slyším tě čistě a jasně, Same,“ potvrdila příjem Grimsdottirová.

„Mířím na vstupní pozici.“

Jako první prozradil Fisherovi po dvaceti minutách, že se blíží k cíli, zvuk. Vzdálené hučení a pomalé škrundání v břiše. Podíval se na OPSAT: ještě čtyři sta yardů.

Když bylo jasné, že vzdušný výsadek není proveditelný, vybral si Fisher místo, které pokládal za nejzranitelnější bod hotelu: zařízení zajišťující zásobování vodou. Burdž al-Arab nebyl závislý na zásobování sladkou vodou z pevniny – měl vlastní odsolovací zařízení a turbínami poháněné pumpy zásobované dvěma potrubími zapuštěnými do betonových základů ostrova. Podle nákresů by potrubím mohl projet autobus a za turbíny by se nemusela stydět bitevní loď. Celé zařízení nahánělo do odsolovací stanice tolik vody, že stačilo zásobovat čerstvou pitnou vodou všechny hosty i personál, všechna hygienická zařízení a ještě k tomu i protipožární systémy.

Plán měl ovšem zádrhel – a to sice nutnost proplavat potrubím, aniž by plavce rozsekala turbína na cucky. První překážkou navíc nebyla samotná vrtule turbíny, ale vnější ochranná mříž. Což ovšem nepředstavovalo žádnou útěchu. Kdyby ztratil nad situací kontrolu a uvízl na mříži, podtlak jej protáhne skrz jako rajče skrz cedník.

„Ještě čtvrt míle,“ ohlásil.

„Dávej si pozor,“ řekl Lambert. „A pozorně sleduj vzdálenost. Až ucítíš, jak tě to vtahuje, bude už pozdě.“

„Chápu.“

Plaval dál.

Udržoval stabilní tempo a permanentně kontroloval na OPSATu poměr vzdálenosti k cíli a rychlosti ve vodě.

VKC: 310 METRŮ / RW: 2,8 M/H…

VKC: 260 METRŮ / RW: 2,8 M/H…

VKC: 190 METRŮ / RW: 2,8 M/H… RW: 2,9 M/H… RW:

3,0 M/H…

„Zrychlil jsem,“ ohlásil Fisher. Ještě stále zbývalo šest set stop a zařízení už začínalo vytvářet turbulenci. Kdyby to šlo, zježily by se mu chloupky na krku. S každou další stopou dál zrychloval.

„Přestaň dělat tempa,“ přikázala Grimsdottirová.

„Už žádná nedělám.“ Za těch několik sekund, kdy spolu vedli rozhovor, se jeho rychlost zvýšila na 4,5 m/h. Na souši pomalý běh, ve vodě rychlé splývání.

Rozsvítil světlo a podíval se dolů. Pár stop pod jeho břichem se míhalo dno, rozmazaná směs bílého písku a kamenů. Jestli to takhle půjde dál, narazí na mříž rychlostí dvacet mil za hodinu. Zhasnul světlo. Nemysli, plav.

„Grim, jakmile je budeš chtít vypnout, posluž si.“

„Klid, prováděla jsem simulace horem – dolem.“

Fisher zkontroloval OPSAT: VKC: 90 METRŮ / RW: 10,2 M/H…

„Vydrž… vydrž… Same, najedno nezapomínej: vyřadím systém maximálně na sedmdesát pět sekund. Pak naběhne záložní zdroj. Dvacet vteřin poté poběží turbíny zas na plný výkon.“

„Rozumím.“

VKC: 60 METRŮ / RW: 16,8 M/H…

„Vydrž… Teď! Vypínám!“

Fisher okamžitě ucítil, jak hukot z potrubí přešel do vysokého tónu a začal se vytrácet. Turbulence ztratila sílu a její sevření na jeho těle povolilo. Ukazatel na OPSATu klesl na padesát metrů, poté na třicet, na dvacet… Rychlost klesla pod osm mil za hodinu.

Sáhl vzhůru a rozsvítil světlo.

Před ním se objevila mříž, masivní stěna pravidelných políček se vynořila ze tmy. Fisher vykopnul nohama vpřed právě včas, aby pomocí ploutví zbrzdil dopad. I tak byl tah ještě stále dost silný na to, aby se u mříže ocitl i obličejem. Ve slabém červeném světle viděl, jak se za mříží pomalu přestává točit vrtule turbíny. Jednotlivé lopatky připomínaly temné zakřivené šavle.

Uvolnil dech, který do té doby zadržoval.

Ozvala se Grimsdottirová: „Same, jsi tam?“ sem.

„Čas běží. Záložní systém naběhne za padesát sekund.“

Ze sumky na opasku vytáhl Fisher osm stop dlouhou šňůru. Byla prakticky stejná jako ta, kterou použil v norfolkských loděnicích, a byla pokryta vodovzdorným lepidlem.

Opsal na mříži šňůrou kruh, zaryl palec do chemické roznětky a udělal několik temp zpět. Uplynuly dvě sekundy. Oválný záblesk bílého světla trval osm vteřin. Když se bubliny rozptýlily, vyrazil Fisher vpřed, natáhl ruce a uchopil oddělenou část mříže. Rázným trhnutím ji uvolnil. Upustil ji.

„Čas?“

„Čtyřicet sekund.“

Proplaval skrz.

18

Na druhé straně Fisher okamžitě zjistil, že schémata potrubí nebyla přesná. Na rozdíl od lodních šroubů, kde byly jednotlivé lopatky namontovány vedle sebe na stejné hřídeli, zde byly umístěny jedna za druhou podél šachty, jako závity na šroubu. A co hůř, jak prozradil letmý pohled do šachty, nebyly čtyři, ale bylo jich osm. Což nakonec dávalo smysl, protože nesloužily k pohonu, ale k odsávání.

„Mám tady problém,“ nahlásil do vysílačky. „Kolik času mi zbývá?“

„Třicet sekund.“

Uchopil okraj první lopatky a protáhl se pod ní, udělal tempo ploutvemi a začal se proplétat vpřed; tak minul lopatku druhou, třetí, čtvrtou, pátou.

„Patnáct sekund, Same.“

Vedle něj zabzučela hřídel o velikosti barelu, poté se ozvala série kovových cvaknutí. To se opět začínaly rozjíždět převody pohonných mechanismů. Podplul šestou lopatku, stočil se doprava a vyklenul záda. Hrana sedmé lopatky se otřela o jeho výstroj.

„Osm sekund… sedm… šest…“

Vykopl nohama vší silou. Spíš cítil než viděl, že se pohon konečně rozběhl, protože ho zezadu omyla vlna.

„Spouští se to, výkon na dvaceti procentech…“

„Jsem na druhé straně.“

„Nezpomaluj. K údržbářské šachtě je to padesát stop. Měl by tam být kruhový poklop. Nebude označený, musíš jej nahmatat. Jestli se tam nedostaneš včas…“

„Já vím, já vím.“ Uvařím se v odsolovací nádrži.

„Výkon na padesáti procentech.“

Už teď byl hukot málem ohlušující. Neviděl nic jiného než bubliny. Zamířil vzhůru. Rukou nahmatal zvlněný kov.

„Výkon na sedmdesáti pěti procentech,“ zvolala Grimsdottirová. „V údržbářské šachtě by měl být žebřík, Same. Už to bude… třicet stop… dvacet pět..

Díky prstům brnkajícím o vlnitý povrch věděl Sam, jak rychle se pohybuje. Zapnul světlo v naději, že zahlédne alespoň spodek žebříku, ale vířící bubliny snižovaly viditelnost na nulu. Světlo zase vypnul. Bude si muset vystačit s dotykem a reflexy.

„Patnáct stop… je to přímo před tebou, Same. Už to bude…“

Na zlomek vteřiny se bubliny rozptýlily a on letmo cosi zahlédl, ocelovou tyč v horizontální poloze. Zachytil se příčky oběma rukama a to náhlé zastavení s ním pořádně škublo. Bolest vystřelila ze zápěstí nahoru do ramen a skončila mezi lopatkami. Nohy, dál vlečené silným proudem, byly neuvěřitelně těžké. Napřed to odneslo jednu ploutev, pak druhou.

Nahoru, Same, nahoru!

Sáhl vzhůru, zachytil se další příčky a přitáhl se. Pak znovu a znovu. Tah v nohách se zmenšil. Drápal se vzhůru, příčku po příčce a najednou se jeho hlava ocitla ve vzduchové kapse. A přesně tak náhle tah v nohách zmizel.

Několikrát se nadýchl. Srdce se zklidnilo. Zapnul světlo a podíval se dolů. Několik palců pod nohama mu divoce vířila voda, jako by byla hnána k ústí požární hadice… což, v podstatě, i byla.

Stiskl podkožní implantát: „Jsem v šachtě a mám všechny končetiny a prsty.“

„Dobrá práce, Same,“ řekl Lambert.

„Nějaký poplach, nějaká změna?“

„Nic,“ řekla Grimsdottirová. „Sleduji bezpečnostní a údržbářské frekvence. Krátký výpadek hodnotí jako rutinní závadu. Ozvi se, až se dostaneš na první orientační bod. Tam teprve začne skutečná legrace.“

„Rozumím.“

Sejmout v úzké šachtě dýchací přístroj a opasek se závažím a zavěsit je na příčku žebříku si vyžádalo jistou trpělivost. Ale nakonec se to po vedlo. I když plánoval opustit hotel jinou cestou, než kterou se dostal dovnitř, věděl, že předpokládat nelze nic. Zanechat potápěčskou výstroj na tomto místě znamenalo mít určitou pojistku. Nejen proti Murphyho zákonu… „Když se něco může pokazit, tak se to taky pokazí“… ale i proti tomu, co nazýval Fisherovým zákonem: „Cesty plné předpokladů jsou lemovány rakvemi.“

Vyšplhal na vršek žebříku, otočil závěrem a posunul poklop právě tak, aby skrz mohl prostrčit miniaturní kameru. Spatřil to, co očekával: údržbářské centrum. Místnost přibližně sto stop dlouhou a padesát stop širokou tlumeně osvětlovaly zářivky na stropě. Podle stěn stály monitorovací konzole a nad nimi visely zarámované technické výkresy. Uprostřed místnosti se od podlahy až do stropu tyčila řada polic a na nich bylo vše, co údržba hotelu vyžaduje: od malých šroubků až po nové sprchové hlavice, čistící prostředky a plechovky s barvami. Tu a tam stály hromady beden, v nichž se pravděpodobně nacházela větší zařízení: motory, pumpy, elektrické spínače a panely.

Po rachotu tam dole v potrubí byla údržbářská místnost až strašidelně tichá. Jen občas to zapraskalo v nějaké vysílačce a ticho proťalo jemné zabzučení. Otočil kameru dokola o tři sta šedesát stupňů. Na vzdáleném konci místnosti projel mezi policemi vysokozdvižný vozík a zmizel. Žádný další pohyb už nespatřil. Nebyl tím ale překvapen. V tuhle hodinu měla údržbářská směna jen nezbytně nutný počet členů. To se ale, bohužel, nedalo říci o ochrance. Ta měla, podle Grimsdottirové, plný stav dvacet čtyři hodin denně.

Přepnul na elektromagnetický sken a zapátral po senzorech a kamerách. Nic. Protáhl kameru zpátky.

„Grim, žádné senzory ani kamery nevidím.“

„Souhlasí. Dokud se nedostaneš ven na chodbu, žádné ani nebudou.“

„Rozumím, jdu na to.“

Nadzvedl poklop, prolezl jím a zase šachtu uzavřel. Strnul v podřepu, čekal a sledoval okolí. Zářivky, které během dne svítily naplno, nyní běžely jen na poloviční výkon. Zdi a police se utápěly ve stínu.

Doběhl k nejbližší stěně a přitiskl se k ní zády. Natočil se doprava, opět prohlédl celou místnost. Ruku přitom měl na pažbě pistole. Druhou rukou se dotkl oceli. I bez dívání věděl, co to je.

„Jsem u hlavních dveří,“ ohlásil do vysílačky.

„První kamera je dole na chodbě, dvacet stop od dveří. Dělá snímky po deseti sekundách, žádná termovize, žádné noční vidění.“

„Čekám na tvůj povel,“ zašeptal Fisher.

„Připrav se… připrav se… Běž!“

Otočil klikou, otevřel dveře a vklouzl do chodby.

19

BURDŽ AL-ARAB

Vkročil do chodby a přitiskl se k protější zdi. První kamera byla dvacet stop od něj, vysoko u stropu. I zde, podobně jako v údržbářském centru, svítily zářivky počas noční směny jen napůl. Malé halogenové žárovky vytvářely kaluže světla podél spár mezi stěnami a stropem.

Posunoval se podle zdi a očima sledoval kameru. Ta dokončila skenování na jedné straně a začala se otáčet směrem k němu. Přímo pod závěsem kamery bylo hluché místo. Pokračoval dál: krok, sun, krok, sun… Kamera mířila na střed chodby. Čočka zachytila světlo zářivky a zamrkala. Nyní už slyšel hukot motorku.

Zastavil se pod závěsem kamery. „Pod kamerou číslo jedna,“ ohlásil do vysílačky.

Správné používání bezpečnostních kamer vyžaduje jisté znalosti a, naštěstí pro Fishera, většina ochranek jejich nuance buď neovládá, nebo je příliš líná, než aby se jimi zatěžovala.

Kamery poskytující celkové pokrytí obyčejně fungují v jednom ze tří režimů: synchronizovaném, střídavě uspořádaném a náhodně střídavě uspořádaném. Synchronizovaný režim je základní, kamery se pohybují stejně. Ve střídavě uspořádaném režimu lze dosáhnout lepšího pokrytí mezer. V náhodně střídavě uspořádaném režimu zajišťují počítačové algoritmy plné pokrytí prostoru spolu s nepředvídatelným pohybem.

Nejobvyklejším – a nejsnáze překonatelným – režimem je uspořádání synchronizované, následované střídavým uspořádáním. Náhodné střídavé uspořádání je skutečná noční můra… a samozřejmě, že je v Burdž al-Arabu použili. Tady, v rovné chodbě, kde bylo kamer jen několik, to ještě nepředstavovalo žádný velký problém. Ale později, v jiných hotelových prostorách, to bude náročné.

„Na OPSATu máš plány,“ odpověděla Grimsdottirová. „Propočítala jsem algoritmy. Prostě se řiď podle světel.“

Sam zkontroloval displej: dalším orientačním bodem byl kumbál mezi touto a příští kamerou. Pokoušelo ho to, aby se podíval na kamery, ale raději sledoval OPSAT. Kamery ve vestibulech byly na schématu vyznačeny jako žluté trojúhelníky; jak se kamery pohybovaly, měnila se barva trojúhelníků… červená znamenala stát, zelená vpřed.

Jakmile další kamera zezelenala, vyrazil plnou rychlostí vpřed. Když probíhal kolem dveří kumbálu, dveře se otevřely a vyšel strážce. Spatřil Fishera a otevřel ústa. Fisher ho udeřil do hrtanu a strážcova ústa se s hlasitým zaklapnutím zavřela. Fisher ho odstrčil zpátky do kumbálu, vpadl za ním a zavřel dveře.

Strážce narazil zády do zdi, tiskl si hrdlo a lapal po dechu. Fisher vytáhl pistoli a namířil mu ji na hrudník. „Bolest přejde. Ale jestli vykřikneš, zastřelím tě. Rozumíš?“

Strážce přikývl a zaskřehotal něco, co znělo jako „ano“.

Fisher ho nechal, aby se vzpamatoval, a pak řekl: „Otoč se.“

„Zabijete mě?“

„Chceš, abych tě zabil?“

„Ne, prosím…“

„Tak se otoč.“

Strážce ho poslechl. Fisher stiskl podkožní implantát a řekl Grim: „Mám pro tebe hlas.“

„Poslouchám.“

Fisher přitiskl hlaveň pistole strážcovi na zátylek. Druhou ruku natáhl strážcovi přes rameno a podržel mu OPSAT kousek od úst. „Řekni něco.“

„Co mám říct?“

V Samově uchu se ozvala Grim: „Mám to.“ Sam odpověděl strážci: „To stačilo. Je čas na šlofík, kamaráde.“ Přepnul pistoli na šipky a střelil strážce do zátylku. Muž zasténal a svalil se dopředu, čelem k zemi. „Palice, uklizeno,“ ohlásil Fisher.

To, co Grimsdottirová právě od strážného získala, byl hlasový vzorek, který mohla porovnat se záznamy hotelové bezpečnostní služby. I když to byla úmorná práce, mohl hlasový vzorek zabránit, aby se na centrále po zmizelém strážci začal někdo shánět. Strážný, i když spočíval nehybně na podlaze kumbálu, se mohl kdykoliv podle potřeby ohlásit.

Fisher strážce prohledal, ale našel pouze kapesní baterku a plastikovou ID kartu, která mu k ničemu nebyla. Hotelové hlídky měly vymezené sektory, kdyby se dotyčný strážce ocitl mimo svůj rajón, byl by z toho poplach.

Odkulil strážcovo tělo do rohu a zakryl ho plachtou. Znovu zkontroloval OPSAT a přešel k protější stěně kumbálu. Chvíli hledal, než našel to, co potřeboval: ukrytý přístup do průlezu o rozměrech přibližně dvě na dvě stopy. Přikrčil se a pokusil se odhadnout délku.

„Orientační bod číslo dvě,“ ohlásil do vysílačky.

Vlezl dovnitř.

Přesně v souladu s plány ani noční, ani infračervené vidění neodhalilo žádné kamery. Po dvaceti stopách končil koridor dalším panelem. Opatrně uvolnil zarážky, panel odstranil a vylezl z koridoru ven. Přitiskl se ke stěně. Zasadil panel a podíval se nahoru. Dvanáct stop nad jeho hlavou se pomalu otáčela kamera.

Nacházel se na dně šachty jednoho ze šesti hotelových výtahů. A jednoho ze dvou výtahů, jejichž nejspodnější patro bylo umístěno v budově. Zbylé čtyři výtahy se nacházely vně budovy hotelu a svým pasažérům skýtaly dech beroucí podívanou na Dubaj, Perský záliv a, na severu, Irán.

Šachta nad ním se táhla víc než tisíc stop. Každých deset stop ji osvětlovala malá údržbářská lampička. Samotná šachta připomínala mrakodrap pnoucí se k noční obloze. Ta optická iluze v něm vyvolala chvilkový pocit závrati. Setřásl jej a stiskl podkožní implantát.

„Orientační bod číslo tři. Přivolávám výtah.“

„Rozumím,“ odpověděla Grimsdottirová. „Nezapomeň, Same, máš jenom dvacet sekund.“

„Jasně.“

Desítky kamer umístěných v šachtě byly vybaveny nočním viděním, laserovými senzory a infračervenými senzory. Kdyby se někdo pohnul nebo vydal tepelný signál, bude zachycen. Fisher věděl, že šance na to, aby vylezl tisíc stop výtahovou šachtou a přitom se vyhnul všem kamerám a senzorům, jsou nulové. Proto se uchýlil k dalšímu pravidlu zvláštních agentů: hledej jednoduchá řešení.

V tomto případě pocházelo jednoduché řešení z tajných trezorů DARPY. Podobně, jako mnoho dalších vynálezů DARPY, i tento měl oficiální označení, které zahrnovalo spoustu nesrozumitelných písmenek a čísel, a také svoji přezdívku: „závoj“.

V podstatě šlo o látku rozptylující teplo a záření. Na krátký okamžik dokázala oklamat infračervené kamery a senzory. Ale byl v tom háček, jak jinak. Člověk musel zůstat zcela nehybný a trvalo jen šedesát až sedmdesát sekund, než tělesné teplo pohlcovací kapacitu látky překonalo.

Prošel nabídkami OPSATu, dokud na displeji nezobrazil pohled na šest menších čtverců obklopujících větší centrální čtverec z ptačí perspektivy. Šest výtahů, jeden hotel. Dotkl se jednoho čtverce.

//VÝTAH: SEVEROVÝCHODNÍ DVĚ//

//STAV: NEČINNÝ, POSCHODÍ 14//

//PŘIVOLAT NA TOTO POSCHODÍ? A/N

Stiskl tlačítko „Ano“ a zadal poschodí.

Dvě stě stop nad ním se ozvalo vzdálené zabzučení následované kovovým cinknutím. To začaly pracovat převody. Ozval se hukot.

//SEVEROVÝCHODNÍ DVĚ SESTUPUJE//

Jak výtah klesal a míjel jednotlivá poschodí, údržbářské lampičky blikaly jedna po druhé. Chvíli na to se kabina výtahu vynořila z temnoty přímo před ním a zastavila se.

„Já čekám,“ řekl Sam do vysílačky. „Předveď tu svou magii, Grim.“

„Tak se připrav.“

Sedm tisíc mil od něj seděla Grimsdottirová u svého počítače, pronikala do hotelové bezpečnostní sítě, nahrávala své vlastní algoritmy a přebírala dočasně kontrolu nad kamerami v šachtě.

To je jediná nevýhoda kamer fungujících v náhodné střídavě uspořádaném režimu. Strážci na centrále nemají žádnou referenci, nemají jak zjistit, zda kamery fungují tak, jak by měly, anebo zda se do systému někdo naboural. Počítač odhalí chybu a spustí alarm teprve ve chvíli, kdy kamera nedokáže dokončit tři okruhy kompletního pokrytí. On bude mít dvacet sekund – a ne víc – na to, aby se dostal na potřebnou pozici.

„Mám to,“ řekla Grimsdottirová.

Fisher se postavil zády ke zdi, natáhl vzhůru, chytil se za okraj střechy kabiny výtahu a vyhoupl se na ni. Z jedné z kapes na své uniformě vytáhl závoj, rozložil jej, opřel se o levou ruku a roztáhl nohy a přehodil jej přes sebe. Lehl si. Volnou rukou navolil na displeji OPSATu:

//VÝTAH: SEVEROVÝCHODNÍ DVĚ//

//STAV: NEČINNÝ, POSCHODÍ MINUS JEDNA//

//PŘIVOLAT NA TOTO POSCHODÍ? A/N

Stiskl tlačítko „Ano“ a poté zadal „59“. Závoj nevydrží až na horní poschodí, část cesty bude muset absolvovat obtížnějším způsobem.

„Hotovo, Grim.“

„Přepínám kamery.“

Výtah sebou trhl a začal stoupat vzhůru.

2o

Výtah stoupal, Fisher zadržoval dech a soustředil se na to, aby ve své poloze setrval naprosto nepohnutě. V duchu si představoval strážné v hotelovém bezpečnostním centru sledující na rozdělených monitorech záběry pořízené v infračerveném režimu i v režimu nočního vidění. Díky závoji nevidí nic, jen dokonalý čtverec tmy na střeše výtahu.

Tedy pokud, pomyslel si Fisher. Pokud mu zpod závoje nevyklouzne noha nebo pokud závoj nesklouzne nebo…

Dost, přikázal si v duchu.

Svět je plný „pokud“ a „co když“. Úspěch spočívá ve schopnosti zajistit, co zvládnete, zkusit ovlivnit, co můžete, a zbytek nechat být.

Na displeji OPSATu sledoval měnící se čísla pater: 25… 26… 27. Vedle nich byla slova „do selhání závoje zbývá vteřin“ následovaná odpočtem: 50… 49… 48…

Jedno oko stále upíral na displej OPSATu a přitom si v duchu procházel další etapu. Překonání posledního patra bude vyžadovat správné načasování, trpělivost a výdrž. Na rtech mu zahrál úsměv. Přesně takové věci miloval. Opatrně, Same.

Mezi rizika práce patří nejen to, že tě mohou zabít nebo zajmout, ale také přemíra závislosti na adrenalinu. Život na ostří nože je mocnou drogou a bez neustálé sebekontroly by honba za vzrušením mohla agenta zničit. Ve svém věku a díky zkušenostem, které nasbíral, už byl Fisher vůči tomuto pokušení částečně imunní, ale docela nezmizelo nikdy.

A projevovalo se zejména nyní.

Nebylo pochyb, že Spojené státy se chystají na válku. Zůstávala však jedna otázka: proti komu? Zamýšlená kolize Trega na atlantickém pobřeží spolu s rapidně narůstajícím počtem mrtvých ve Slipstone nemůže zůstat nepotrestána. Prozatím veškeré stopy směřovaly k někomu na Středním východě. Jen málo záleželo na tom, zda jde o frakci extrémistů, teroristickou skupinu nebo konkrétní národ – v nastávajících týdnech a měsících bude utraceno mnoho životů. A bylo na Třetím oddělení, aby byla prolita ta správná krev. Fisher pociťoval váhu svého úkolu.

Jeho mysl stále zaplavovaly otázky ohledně toho, co zjistil na nyní již zničeném Durocu. Zdálo se jasné, že jachta vyzvedla posádku Trega, odvezla ji do Freeport City a tam ji popravila v opuštěném skladišti kávy. Ale proč byla posádka Durocu čínského původu? Jak to s Tregem souviselo? Nebyl si ničím jistý – ale snad bude mít ten muž, kterého se chystal navštívit, ten Marcus Greenhorn, nějakou odpověď.

Fisher ucítil, jak se výtah zpomalil a posléze zastavil.

„Stojím,“ ohlásil do vysílačky.

„Zůstaň, kde jsi,“ řekla Grimsdottirová. „Až ti řeknu, postav se a vykroč na římsu přímo naproti tobě. Napravo bude podpěra. Přitiskneš se vedle ní a zůstaň tam stát.“

„Dobrá.“

„Připrav se… teď!“

Fisher se postavil, sundal si ze zad závoj a udělal krok vpřed. Pod nohama ucítil římsu. Přitiskl se ke stěně a posunoval se směrem doprava, dokud se ramenem nedotkl podpěry.

„Rozjíždím výtah,“ oznámila Grimsdottirová.

Fisher stiskl několik tlačítek na OPSATu. Zobrazilo se schéma šachty. Jeho vlastní pozici symbolizoval pulzující modrý čtverec, okolní zelené linie znázorňovaly zdi. Na druhé straně podpěry byl červený bod. Kamera. Naproti němu, u další podpěry, byla druhá červená tečka, druhá kamera.

„Teď budeš skákat, Same. Přímo přes šachtu na protější římsu.“

Osm stop dlouhý skok na římsu širokou deset palců. Věřil si, ale zase ne tolik. Podíval se dolů – šachta připomínala bezednou jámu.

„To budu viset za konečky prstů, Grim. Kolik budu mít času?“

„Dvaadvacet sekund. Poté se vyšplháš zpátky na římsu, proklouzneš kolem podpěry a opět se zavěsíš. Kamery budou zabírat prostor přímo nad tvou hlavou. Na můj další pokyn se postavíš a natáhneš vzhůru. Bude tam ůdržbářský žebřík. Vylezeš o pět příček, pak se zastavíš.“

„Rozumím.“

Jeho cílem byly údržbářské prostory nad stropem Greenhornova přepychového apartmá. Jakmile se tam dostane, zbaví se všudypřítomných kamer a senzorů a dostane se k poklopu vedoucímu na střechu.

Přepnul brýle na noční vidění a prohlédl si trasu, kterou mu Grimsdottirová popsala. Bude to taneček mezi slepými úhly dvou kamer. Žádný prostor pro chybu, žádný prostor pro zaváhání.

„Připrav se,“ řekla Grimsdottirová. „Vydrž, vydrž… Teď!“

Skočil. Chvíli, která mu připadala jako celé dlouhé vteřiny, neměl pod nohama nic, jen tisíc stop nicoty. Rukama se zachytil římsy. Chodidly narazil do stěny. Zdvihl kolena, aby utlumil švih, pak zůstal klidně viset.

„Už to skoro bude,“ slyšel Grimsdottirovou, „kamera se otáčí… Vpřed.“

Švihl nohou vzhůru, patou se zapřel o římsu a vytáhl tělo nahoru. Pak se pravou rukou chytil podpěry a posadil se. Nakonec se postavil.

Jsem na místě.“

„Pokračuješ za čtyři sekundy. Za tři… za dvě… teď.“

Fisher obrátil tvář k podpěře, uchopil ji oběma rukama a přehoupl se na druhou stranu. Využil přitom vlastní váhy a hybného momentu. Přitiskl se ke zdi, nadechl se a pak udělal krok vzad. Začal padat dolů. Římsa se mu mihla před obličejem a on se za ni zachytil oběma rukama.

„Sedmnáct sekund,“ ohlásila Grimsdottirová. „Zůstaň viset.“

To bych nerad, pomyslel si Fisher.

„Promiň, dalo se to říct lépe. Dobrá, nahoru na žebřík a máš to za sebou. Vyrazíš za pět… čtyři… tři…“

Fisher napjal svaly v pažích. Alarm spustil.

„Vpřed, Same, pohyb!“

Vyhoupl se nahoru na římsu, sáhl na příčku nad hlavou a začal šplhat.

21

Protáhl se poklopem a ocitl se v údržbářském prostoru. Obklopovaly jej vodní trubky a elektrické kabely. Chvíli se otáčel a přetáčel, dokud neměl poklop opět před obličejem. „Co se, k čertu, stalo?“

„Nevím. Zkusím to zjistit.“ Znovu promluvila po deseti vteřinách: „Zdá se, že tam zůstal nějaký zbytkový proud. Vyřadila jsem algoritmus kamery. Přesto zachytila nějaký pohyb. Pravděpodobně ne dost na to, aby šlo rozlišit, jaký, ale dost na to, aby se spustil poplach. Zůstaň, kde jsi, a vyčkej. Budeš mít společnost.“

Sotva to dopověděla, ozvala se někde pod ním vysílačka a pak to zarachotilo. Ihned si uvědomil, co se právě děje: stráže se snažily násilím otevřít dveře od výtahu.

Šachtou se rozlehla arabská slova. Pak dovnitř pronikly pruhy světla. To strážní přejížděli baterkami sem a tam. Fisherova arabština nebyla špatná, ale mluvili tak rychle, že zachytával jen útržky.

„Vidíš něco? Je tam něco?“

„Ne, nic. Co viděli?“

„Zeptám se.“

Znovu zapraskala vysílačka. Proběhl další dialog a opět mu nebylo rozumět. Pak se ozvalo: „Nevědí. Zkrátka nějaký pohyb.“

„Tady nic není. Jsme tisíc stop vysoko. Co by se tu mohlo hýbat?“ Zase vysílačka. „Nic tu není. Vše je v pořádku.“

Uběhlo ještě několik vteřin. Dveře od výtahu se zavřely a v šachtě se rozhostilo ticho.

„Pokračuji dál,“ ohlásil Fisher a začal lézt vpřed.

Po pěti minutách našel bez nejmenších problémů další poklop. Vylezl na okraj střechy, přímo nad balkonem. Někde dole na něj čekal Marcus Greenhorn.

Rychlost, s níž strážní zareagovali na poplach, znamenala, že jsou někde blízko… Al-Mughavir, emirova elitní jednotka. S těmi se Fisher do křížku dostat nepotřeboval a ani nechtěl. Musel proto být velice opatrný a postarat se o Greenhorna dřív, než si přivolá pomoc.

Nasadil si brýle s nočním viděním, lehl si na břicho a naklonil se dolů. Pomalu, palec po palci, se spouštěl přes okraj, až zůstal viset hlavou dolů, a rukama se přidržoval okapů.

Balkon lemoval celé apartmá, táhl se v délce přibližně sta stop a byl na něm vyhřívaný bazének, fontána a venkovní jídelna. Skrz okna viděl dovnitř, ale interiér byl z většiny potemnělý. Jediné, světle modré světlo vycházelo z akvária o objemu dvou set galonů. Přepnul na infračervené vidění, nic. Ale věděl, že v okolí jsou strážní. Museli hlídat ve vestibulu.

Jediným plynulým pohybem sklouzl přes okraj střechy dolů, aniž by se pustil, pomalu se přetočil a neslyšně stanul na podlaze balkonu. Otočil se k oknu a vytáhl pistoli. Třicet sekund nehybně nečekal, dokud si nebyl jist, že je sám a nikdo si jej nevšiml.

Do apartmá vedly z balkonu troje francouzské dveře. Všechny od sebe byly vzdálené stejně. Vybral si ty nalevo. Nebyly zamčené. Vklouzl dovnitř. Poslední hodinu strávil v teple a potil se. Nyní jej do tváře udeřil náhlý chlad klimatizovaného prostředí.

V zařízení převládaly hlinité barvy. Zdi byly obložené mahagonem, na podlaze spočívaly přepychové koberce. Všude okolo bylo tolik tapiserií a výtvarných děl, že by to vystačilo na malé muzeum. V akváriu plavaly tropické ryby duhových barev, okysličovací zařízení potichu bublalo a hladina vrhala na strop pohyblivé stíny.

Rychle si na OPSATu prohlédl nákres apartmá a pak vyrazil vpřed.

Greenhorn chrápal v ložnici. Několik stop od něj ležela na veliké posteli nahá žena, pravděpodobně přítelkyně, které poslal pozvání. Greenhorn na sobě měl bílé šortky, tričko s krátkým rukávem a nápisem „koukej na mé jedničky a nuly“ a froté župan s logem hotelu Burdž al-Arab. I když mu ještě nebylo ani třicet, vypadal o deset let starší. Byl tlustý, tvarohově bílý a napůl plešatý.

Fisher přešel na tu stranu postele, kde ležela žena, a chtěl ji omráčit šipkou. Pak si ale všiml pohotovostního náramku na jejím zápěstí. A sakra. Použije-li šipku nebo bavlněné klubíčko, nelze odhadnout, jak drogy zapůsobí, ať už ji trápí jakýkoliv zdravotní problém. A zabít ji jen kvůli tomu, že se zapletla s pitomcem, jako je Greenhorn, nechtěl. Kromě toho, měřila jen pět stop a vážila přibližně devadesát liber. Jestli se probudí, bez problémů si s ní poradí.

Přešel na Greenhornovu stranu. Vyňal z pistole šipku, naklonil se a škrábnul Greenhorna na předloktí. Ten sebou zavrtěl, něco zamumlal, poškrábal se a opět začal chrápat. Dávka nebyla dost velká na to, aby jej přivedla do bezvědomí, ale stačila na to, aby jej na pár minut omámila.

Fisher deset sekund počkal, aby látka mohla začít účinkovat, pak si sejmul brýle a poklekl vedle postele. Jedna jeho dlaň spočívala na rukojeti napůl z pouzdra vytaženého nože Fairbairn-Sykes. Zlehka uchopil Greenhorna za rameno. „Pane Greenhorne,“ zašeptal. „Pane Greenhorne, musíte se probudit.“

Greenhorn zabrumlal a otevřel oči. Otočil hlavu a zpod přivřených víček se na Fishera zadíval. „He?“

Greenhornův dech tvořila směs arašídového másla, ginu a zápachu.

„Máte telefon, pane Greenhorne. Pojďte se mnou, prosím.“

Fisher Greenhornovi pomohl a ten se posadil. Pak vstal a vyšli z ložnice. Při té příležitosti Fisher Greenhorna letmo, ale nenápadně prošacoval.

„Kdo… kdo že jste?“ zamumlal Greenhorn.

„Abdul, pane Greenhorne, z ochranky, vzpomínáte?“

„Aha. Dobrá.“

Fisher ho dovedl na opačnou stranu apartmá do výklenku poblíž akvária. Posadil Greenhorna tak, aby se díval přímo na akvárium, sám se posadil naproti němu. Svítilo mu za zády, tvář měl utopenou ve stínu. Greenhorn se opřel a začal zase chrápat.

Sam počkal několik dalších minut, dokud účinek drogy nevyprchá, pak přitáhl své křeslo dopředu, až se koleny dotýkal Greenhornových kolen. Natáhl ruku a přitiskl kloub na kořen Greenhornova nosu. Ta bolest Greenhorna probudila.

„Hej… hej, co se to… co to…“

Fisher ho popadl za bradu, palec přitiskl na jeho hrdlo. „Budeš absolutně zticha.“ Zaryl palec hlouběji. „Rozumíš?“

Greenhorn přikývl.

„Teď tu ruku sundám a popovídáme si. Jestli odpovíš, na co se budu ptát, budeš ráno ještě naživu. Jestli zvýšíš hlas nebo pohneš svalem, na místě tě zastřelím. Rozumíš?“

„Ano, ano. Můžu se na něco zeptat?“

Fisher přikývl.

„Poslal tě Velkej Joey? Protože jestli jo, tak ty prachy mám, jenom jsem neměl příležitost…“

„Neposlal mě Velkej Joey.“

„Tak kdo?“

„Santa Claus. Zlobils, Marcusi. Už zase sis hrál v kyberprostoru.“ Nyní už Greenhorn pochopil, jeho oči se rozšířily. „Ach, Bože…“

„Další trefa vedle. Otázka číslo jedna: kdo ti zaplatil tyhle prázdniny

„Nevím. Dostal jsem e-mail.“

„Od?“

„Nevím.“

„To už je druhé ‚nevíml. Tři a je po tobě. Teď začnu příběh, Marcusi, a ty ho dokončíš. Tady je: bylo, nebylo, najali si ho, aby pro ně vytvořil vir. Jsi na řadě.“

„Ehm… totiž… najali mě e-mailem, přísahám. Už měli připravené švýcarské konto. Dostal jsem sto tisíc do začátku a dalších sto při odevzdání. Musíte mi věřit, nikdy jsem s nikým nejednal osobně.“

Tohle mu Fisher věřil. „Kdy to bylo?“

„Přede dvěma měsíci.“

„Kdy jsi dostal pokyn odjet sem?“

„Před týdnem. Možná před deseti dny.“

Tedy přibližně v dobu, kdy Trego mířilo k pobřeží Spojených států. Ale proč, říkal si v duchu Fisher, proč, když tedy Greenhornovi zaměstnavatelé měli takový strach, že mu nic neřekli, proč ho rovnou nezabili? „Od té doby se nikdo neozval?“

„Ne. Když mi řekli, že mám jet sem, řekli taky, že mám počkat, až se ozvou.“

„Ten, kdo tě najal, tě sem taky poslal?“

„Ano.“

„Jsi chytrej kluk a určitě máš paměť na detaily nebo ne? E-maily, bankovní účty… nějaká ta pojistka…“

„No tak, člověče, voddělaj mě.“

Sam vytáhl pistoli a namířil Greenhornovi na předloktí. „To už ale přijdou s křížkem po funuse.“

„Jéžiš, no dobře. Něco mám.“ Greenhorn si sáhl do kapsy a vytáhl flešku, ne větší než palec. „Všechno je tady.“

Fisher zapojil flash disk do portu USB na OPSATu a vyčkal, dokud OPSAT nestáhl data, pak si disk zastrčil do kapsičky na nadloktí.

Bokem zaregistroval nějaký pohyb. Pistolí stále mířil na Greenhorna, nicméně pomalu otočil hlavu. Greenhornova přítelkyně – nyní na sobě měla alespoň kalhotky – kráčela směrem od postele k nim a mnula si oči. Spatřila Greenhorna a zastavila se. Fisher, dosud ve stínu, sklonil pistoli a zabořil se hlouběji do gauče.

„Marcusi,“ řekla chraplavě, „co tady děláš?“

„Koukám na rybičky. Nemoh‘ jsem spát.“

Udělala krok směrem k němu. „Mám jít k tobě?“

„Ne, zlato, to je v pořádku. Jdi si lehnout.“

Jak chceš…“

Otočila se a zamířila zpátky. Pak se zastavila. Znovu se otočila. Podívala se na Fishera a několikrát zamrkala. Potřásla hlavou.

Ale do hajzlu. Nijak netoužil zabít dívku, kterou do tohoto průšvihu Greenhorn prostě zatáhl. Přepnul pistoli na šipky.

„Miláčku,“ řekl Greenhorn, „jdi si lehnout. Za chvíli budu u tebe.“ Dívka pořád zírala na Fishera, občas zamrkala a snažila se pochopit, co to vlastně její rozespalý zrak vidí. Fisher si přichystal šipku a přesně v tu chvíli otevřela ústa a začala ječet.

22

To, co vyšlo z ženiných úst, ani tak nebyl křik jako spíš vřískot natolik pronikavý, že Fishera na chvíli vyvedl z rovnováhy. Ve zlomku sekundy se žena otočila a začala utíkat. Rychle, jako zajíc, zamířila kolem akvária ke dveřím. „Pomoc, pomoc!“

Fisher vstal, popadl Greenhorna a nasadil mu chvat. Hlaveň pistole přitiskl k měkkému místu pod Greenhornovým uchem a začal ustupovat doleva, směrem k oknu a dveřím na balkon.

Dveře do apartmá se s rachotem rozevřely a dovnitř vpadly čtyři postavy v černých kombinézách. Jejich vstup nenechal Fishera na pochybách, že tentokrát má co do činění s profesionály. Pohybovaly se jako jeden muž, v jednolité srpkové formaci a každá z nich sledovala svou výseč prostoru. Jedna z nich něco vykřikla a všechny se otočily směrem k Fisherovi. Hlavně zbraní na něj namířily a postavy začaly postupovat vpřed.

Fisherova původní idea vzít Greenhorna sebou se vypařila jako dým a za své vzal i plán na opuštění hotelu. „Ani hnout, dokud se nepohnu já,“ zašeptal Greenhornovi.

„Jasně, co jen si bu…“

Ozval se výstřel. Tichý, tlumený a jediný. Greenhornova hlava se zaklonila. Naráz Fisherovi ztěžkl v náručí. Že to nebyl žádný omyl, si uvědomil vzápětí. Ti muži byli příliš disciplinovaní, než aby riskovali nejistý zásah, a příliš dobří, než aby minuli to, na co míří. Jednali prostě podle svých rozkazů. Kdyby padl do zajetí, nebylo Greenhornovi souzeno hotel opustit.

Fisher pustil Greenhorna a znovu jej uchopil za límec. Zamířil na nejbližšího Al-Mughavira a vystřelil. V okamžiku, kdy muž začal padat, začal už Fisher mířit na dalšího. Vypálil a i druhý muž padl k zemi. Zbylí dva se rozeběhli od sebe do nejbližších rohú a zahájili palbu. Greenhornovo tělo sebou začalo škubat. Fishera něco udeřilo do levé ruky, pak do pravého boku. Ale žádnou bolest necítil, nová kombinéze zjevně plnila svůj účel. Greenhorna nadále používal jako štít a pokračoval v palbě. Přitom couval ke dveřím, dokud patou nezavadil

O jejich práh.

Zasunul pistoli do pouzdra, sáhl dozadu pro oslepující granát, vytáhl pojistku a hodil granát do místnosti. Roznětka byla nastavena na dvě vteřiny. Fisher zavřel oči. Skrz víčka ucítil záblesk bílého světla. Greenhornovo tělo sebou stále škubalo.

Znovu vytáhl pistoli a zahájil palbu, aby přinutil střelce se krýt. Sáhl dozadu, popadl za kliku, otevřel dveře. Pustil Greenhornovo tělo, otočil se, přeběhl balkon a skočil přes zábradlí.

Správnost původního rozhodnutí neseskakovat na střechu hotelu padákem se plně prokázala v okamžiku, kdy se přes zábradlí přehoupl. Ihned jej uchopily proudy vzduchu a začal se otáčet. Tisíc stop vysoký hotel stál na rozhraní ostrovního a oceánského mikroklimatu, což obnášelo vzdušné víry, které by vyděsily každého pilota, natož osamělého parašutistu.

Malé a kompaktní padákové křídlo ke své výbavě přidal na poslední chvíli. Poslechl tak tiché našeptávání vzadu ve své hlavě. Seskočit na střechu hotelu by bývalo obtížné – nyní bylo zřejmé, že dostat se tímto způsobem z hotelu nemusí být o nic lehčí. A vždy je lepší mít zálohu, kterou člověk nakonec potřebovat nebude, než naopak.

Zda po něm Al-Mughavirové z balkonu střílejí, o to se Fisher nestaral.

I když od skoku uplynulo jen několik vteřin, byl zcela pohlcen temnotou, v neodhadnutelné vzdálenosti od místa, kde vyskočil, a směřoval k hladině oceánu rychlostí šedesáti mil za hodinu. Zbývalo mu tak třicet vteřin, ne víc.

Vyklenul své tělo a rozpřáhl ruce a nohy, aby zachycoval co největší množství vzduchu. Nepatrně jej to nadneslo. Pohlédl napravo a spatřil světla obchodů a restaurací. Natočil se tím směrem.

Zdvihl zápěstí s OPSATem a stiskl tlačítko, aby odečetl údaj na výš– koměru: 710 STOP. Třetinu výšky hotelu překonal za deset sekund. Vzhledem k nestálosti vzdušných proudů musel s otevřením padáku vyčkat až do poslední možné chvíle.

Znovu zkontroloval údaje na OPSATu: 490 STOP, 90 MIL ZA HODINU.

Ještě několik sekund…

Sáhl si na prsa, strhl krytku se suchým zipem a odkryl pojistku uvolňující padák.

390 STOP.

Čekej…

340 STOP.

Škubl za pojistku, uslyšel zašustění, padák se zatřepetal a rozprostřel.

V tu chvíli to Fishera nadneslo a jeho žaludek sebou škubl směrem vzhůru. Ramena směrem dozadu. Sáhl nahoru a nahmatal lanka ovládající křídlo. Jemně zatáhl, aby zkorigoval počáteční zdvih. V této výšce a ve vířících vzdušných proudech se křídlo muselo nadzdvihnout a pád ztratit na rychlosti.

Zkontroloval OPSAT: 255 STOP, 40 MIL ZA HODINU. Přepnul brýle na radarový režim. Na levé straně u pobřeží zablikal červený trojúhelník. I ten byl výsledkem úpravy výstroje provedené na poslední chvíli. Ještě na sklonku dne, když čekal na západ slunce, prošel Fisher pobřeží v délce několika mil a v jednom výchozu horniny ukryl rádiový odpovídač.

Nyní už každý policista v Dubaji musel vědět o střelbě v nejluxusnějším hotelu ve městě. Samozřejmě, popis pachatele nebyl k dispozici žádný, ale čím dřív opustí onu oblast, tím lépe. Ověřil na OPSATu polohu odpovídače, zatáhl za levé lanko a zamířil na sever.

Šanghaj

Cao Kuan-jin měl zavřené oči a ruce za zády. Pomalu obcházel místnost a ozvěna jeho kroků se odrážela od mramorové podlahy a klenutého stropu. Za poslední dva roky obešel tuto místnost mnohokrát, stokrát, tisíckrát a víc, a v duchu si představoval hru, tahy svého oponenta i svou odpověď na ně, dokud nic nebude ponecháno náhodě. A nyní, nyní se vše konečně blížilo svému naplnění.

Zastavil se a obrátil se tváří směrem do středu místnosti. Prostor tlumeně osvětlovaly halogenové zářivky. Mramor tvořil mozaiku ve tvaru masivní šachovnice na siang-čchi se stranou o délce dvaceti stop. Na šachovnici nebyly žádné figury, jen prázdná pole, výchozí řady obou soupeřů… nazývané Rudý palác a Černý palác… a tmavomodrý pruh rozdělující šachovnici uprostřed, řeku.

Čao si představil, jak se figury pohybují, míjejí jedna druhou, oponent nic netuší, dokud…

„Pane,“ ozval se hlas, „pane, omlouvám se, že vás ruším…“

Čao procitl ze svého zasnění a pomalu se otočil k Sůnovi. „Ano?“

„Zatkli je… v Texasu.“

Čao se napůl pousmál. „Výborně.“

„Proč je to dobře?“ zeptal se Sun. „Zmocnily se jich úřady, jestli budou mluvit…“

„Budou mluvit.“

Sun svraštil čelo. „Ale co když…“

Čao zamával rukama a opsal okolní prostor. „Sune, co vidíš?“

„Šachovnici na siang-čchi.“

„Na něco se tě zeptám: předpokládejme, že se ke tvému králi blíží dva nepřátelští pěšáci. Co uděláš?“

„Potáhnu králem.“

„Nebo?“

„Zaútočím na postupující pěšáky.“

„Nebo?“

„Představím jiné figury, abych krále ochránil.“

‚Jak můžeš vědět, že o to protivník neusiloval?“

„To nemohu.“

„Co když tvé tahy nejsou tvé, ale jsou jen odpovědí na předem připravenou situaci?“

„Pak prohraji.“

„Správně. A teď: zašli zprávu Saranimu. Pověz mu, aby začali s přípravami. Události nyní naberou spád.“

Sun přikývl a odkvačil pryč.

Cao se obrátil zpátky k šachovnici a v duchu pohnul další figurou.

23

DUBAJ

Fisherova chodidla se dotkla země a plány na rychlé opuštění oblasti vzaly za své. Ne ale zásluhou místních úřadů – mohla za to Lambertova zpráva, která se zobrazila na OPSATu – POKRAČUJ NA POZICI 102.398, VYČKEJ NA TRANSPORT, CÍL: CHARLIE ALFA JEDNA – následovaná podrobnostmi o tom, jak se bude jeho kontakt identifikovat.

Fisher pocítil znepokojení. Lambertem udaná poloha odpovídala navigačnímu majáku u Jumeirah Road severně od Burdž al-Arabu. Cílový bod Charlie Alfa Jedna odpovídal konspiračnímu bytu CIA na al-Garhoud Road poblíž Dubai Creek Golf & Yacht Clubu.

Lambertův příkaz byl neslýchaný. Nejen, že přikazoval Fisherovi, aby setrval v operační oblasti, která byla momentálně celá na nohou, ale také proto, že byl v rozporu s hlavní zásadou Třetího oddělení: zůstat neviditelný. Setkat se s agentem CIA v konspiračním bytě CIA, to by byla rozhodně výrazná stopa. I když kontakt o něm samém pravděpodobně nebude vědět vůbec nic a bude mít rozkaz zapomenout na to, že kdy vůbec někoho viděl, příliš uklidňujícím dojmem to celé nepůsobilo.

Dvacet minut poté, co přistál na pláži a nacpal padák do škvíry mezi kameny, sjel ze silnice červený dvoudvéřový peugeot a zastavil. Řidič vystoupil a poklekl vedle jednoho z předních kol. Zablikala baterka: jednou krátce, dvakrát dlouze, třikrát krátce.

Fisher se vynořil z podrostu a zamířil k autu. I když ze sebe sundal veškerou výstroj a uložil ji do batohu, ještě stále na sobě měl kombinézu. I tak na něj muž sotva pohlédl a jenom se zeptal: „Vy jste Willard?“

Fisher potřásl hlavou: „Ne, já jsem Bartle.“ Tak zněl dohodnutý kód.

Muž otevřel zadní dveře. „Raději si lehněte na podlahu.“

Fisher ho poslechl.

Za dalších dvacet minut peugeot zastavil. Fisher uslyšel, jak se otevírají dveře od garáže. Vůz vjel dovnitř a dveře se zase zavřely.

„Už můžete vstát,“ řekl řidič. „Jsme doma.“

Fisher vstal a vystoupil ven. Nečekalo ho žádné překvapení, nacházel se v obyčejné garáži pro dvě auta. Následoval muže do domu, který osvětlovaly lampy v podlaze. Dům byl zařízen ve španělském stylu. Došli až do kuchyně.

„Udělám vám kávu,“ řekl muž. „Konferenční místnost je vedle haly, první dveře napravo. Už je všechno připraveno, stiskněte zelené tlačítko. Ta místnost je nádrž.“

Všechna velvyslanectví a veškeré konzuláty Spojených států – a také řada konšpiračních bytů CIA – byly vybaveny „nádržemi“… místnostmi bez oken, se zvukotěsnou izolací, zabezpečenými před jakýmkoliv odposlechem.

Fisher se řídil mužovými pokyny a došel do konferenční místnosti. Nebyla velká, deset na deset stop, a kromě stolku před dvaatřicetipalcovým plochým monitorem byla i prázdná. Světla ve stropě vrhala na koberec tlumené světlo. Posadil se a zmáčkl zelené tlačítko. Monitor chvíli zrnil a pak se na černé obrazovce začala vypisovat série slov:

VYHLEDÁVÁNÍ SIGNÁLU… SIGNÁL NALEZEN…

AKTIVOVÁNO ŠIFROVÁNÍ… OVĚŘENÍ SYSTÉMU…

SYSTÉM PŘIPRAVEN…

Na obrazovce se objevil Lambert. Stál v místnosti, v níž Fisher po chvíli rozeznal jednu z místností v Bílém domě. Na pozadí se kolem vyleštěného dubového konferenčního stolu pohybovalo několik lidí, včetně ministra obrany, předsedy sboru náčelníků štábů, ministra vnitřní bezpečnosti, ředitele FBI a vedoucího Národní výzvědné služby.

„Dobré ráno, Same,“ řekl Lambert.

„Už jsem zažil lepší, plukovníku. Proč jsem ještě v Dubaji?“

„Omlouvám se. Ale cos odjel, dost se toho přihodilo.“

„Vypadá to tak.“

„Jsi hrotem kopí, Same. Požádal jsem, abys mohl naslouchat; potřebuješ vědět, co se děje a co se dít bude. Ty uvidíš je, ale oni tebe ne. Poslouchej a nemluv.“

„Jsem jen duch.“

„Jak to dopadlo v Burdž al-Arabu?“

„Zkomplikovalo se to. Prozrazeni nejsme, ale Greenhorn je mrtev. Zastřelili ho vlastní bodyguardi.“

„Nehoda?“

„Ani náhodou. Byli příliš dobří. Věděli, co dělají.“

„Otázka zní, co tak důležitého věděl a kdo vydal rozkaz?“

„Musí to být komplikovanější, než se nám zdá. Možná nějakou stopu najdeme tady.“ Fisher podržel ve zdvižené ruce flash disk, který mu dal Greenhorn. „Jeho životní pojistka.“

„Výborně. Dej to Grim.“

Na monitoru Fisher zahlédl, jak do místnosti vešel prezidentův náčelník štábu a posadil se do čela stolu. „Promluvíme si pak,“ řekl Lambert. „Grim pro tebe má nové zadání.“ Lambert z obrazovky na chvíli zmizel. Znovu se objevil, když kráčel ke svému místu u stolu.

„Dobrá, dámy a pánové,“ zahájil náčelník prezidentova štábu, „všichni na svá místa. Po této schůzce budu informovat prezidenta, takže začneme. Nejprve vy, generále. Jestli to chápu správně, máte nové statistiky ohledně Slipstone.“

Předseda sboru náčelníků štábů přikývl. „Ano, pane. Před třemi hodinami dosáhl počet potvrzených úmrtí tří tisíc šesti set.“

Kolem stolu zaznělo šokované mumlání.

„Co se týče dvou tisíc známých přeživších, přibližně čtyřicet procent z nich nepřežije další tři dny. Celkový počet obětí nakonec může přesáhnout pět tisíc.“

Náčelník prezidentova štábu chvíli mlčel, pak se zeptal: „Proč Slipstone? Proč si vybrali Slipstone?“

Generál odpověděl: „Řekl bych, že v tom byl záměr. Slipstone je malé město uprostřed země… uprostřed ničeho. Vzkaz říká ‚dostaneme vás kdykoliv a kdekolivl. Malé město, velké město, na tom nezáleží.“ Náčelník prezidentova štábu to chvíli zvažoval. „Popojedeme. Jime, kdybys mohl…“

Ředitel FBI otevřel složku, přerovnal si poznámky a spustil:

„Před sedmnácti hodinami získal náš speciální agent ve Slipstone pásky se záznamy bezpečnostní služby v místní úpravně vody. Následné studium těchto pásek nás vedlo k vyhlášení celostátního pátrání po posledním modelu bílého Chevroletu Malibu, které parkovalo poblíž. Dva neznámí muži z auta vystoupili a pak zmizeli ze záběru. O dvacet minut později se objevili a odjeli.

Anonymní tip vedl k zastavení bílého malibu texaskou dálniční policí poblíž El Pasa. Řidič i spolujezdec pocházejí ze Středního východu. Měli falešné řidičské průkazy, dvě poloautomatické pistole a přibližně tři tisíce dolarů v hotovosti. K výslechu byli převezeni do vězení v El Pasu.

Zpočátku odmítali spolupracovat, ale pak jeden z mužů prozradil podrobnosti, které potvrdily jejich návštěvu v úpravně vody ve Slipstone, i plán na opuštění země. Podle informací získaných díky kreditním kartám a letenkám byl jejich cílem dům v Guatemala City v Guatemale.

Guatemalská národní policie dům prohledala. Našla řadu dokumentů, které byly neprodleně předány našemu zastupitelství. Zatím na těch dokumentech stále ještě pracujeme, ale už víme, že ti muži mají něco společného s Ašgabatem v Turkmenistánu. Ašgabat je patnáct mil od íránských hranic.“

I na vzdálenost sedmi tisíc mil ucítil Fisher, jak v místnosti při zmínce o Íránu stouplo napětí. Toto byly první opravdové důkazy vedoucí k pachateli otravy ve Slipstone… a možná i incidentu s lodí Trego. Fisher sledoval, jak si předseda sboru náčelníků štábů pilně zapisuje poznámky. On ví, pomyslel si Fisher. Jestli se něco nezmění, brzy bude dotázán na vojenské možnosti ohledně Íránu.

„CIA vyslala svého vrchního zástupce z Uzbekistánu do Ašgabatu, aby zahájil pátrání tam,“ dodal vedoucí Národní výzvědné služby. „Problém ale je, že pořádně jsme v Turkmenistánu neoperovali už celá desetiletí. Síť nyní vlastně znovu vytváříme.“

Ředitel FBI pokračoval: „Stopa vedoucí do Ašgabatu byla částečně potvrzena zajatým členem posádky Trega, který nám byl předán jinou službou před třemi dny. Subjekt uvádí, že jeho pravé jméno je Behfar Nassiri a že před naloděním na Trego byl v Ašgabatu. Na loď nastoupil v Mauretánii.“

Tak to netrvalo dlouho, pomyslel si Fisher. Dokud jej na Třetím oddělení vyslýchal Redding, zachovával si muž kamennou tvář. Ale FBI evidentně našla to správné tlačítko a přinutila jej promluvit.

Ředitele FBI přerušil ředitel CIA: „Podle naší databáze pochází rodinné jméno Nassiri z oblasti Mazandaran v Íránu.“

Chvíli bylo ticho, pak promluvil náčelník štábu: „Ten hajzl.“

„Nassiri dále uvedl, že byl instruován, aby navigoval Trego na pobřeží Virginie a pak, bude-li ještě naživu, se zabil při ‚slavném úderu proti velkému Satanovi‘.“

„Přímo podle hymny Pasdaranu,“ podotkl ministr obrany.

Fisher už měl s Pasdaranem své vlastní zkušenosti. Sbor Iránských revolučních gard, Pasdaran-e Enghelab-e Islami, jak se Pasdaran původně jmenoval, tvořili elitní vojáci vybraní pro svou oddanost islámu a íránským náboženským vůdcům. Ve srovnání s fanatismem průměrného člena Pasdaranu byli palestinští sebevražední atentátníci neškodní intelektuálové.

„Dobrý Bože, co si vlastně myslí?“ zeptal se ministr národní bezpečnosti. „To je nenapadlo, co je čeká?“

Samozřejmě, že napadlo, odpověděl mu v duchu Fisher. Extrémistické vedení v Teheránu po ničem netouží tolik jako po přímém utkání s nepřítelem číslo jedna. Pro ně je to božské poslání.

Ještě něco od FBI?“ zeptal se náčelník prezidentova štábu.

„Ráno toho budu mít víc, ale ještě stále pracujeme na zbytcích ze skladiště kávy ve Freeport City…“

„Jak moc jisti si můžeme být tím, že jsou to zbytky posádky Trega?“ zeptal se ministr obrany.

„Na devadesát devět procent. Právě probíhají pitvy, takže brzy budeme mít nějaké odpovědi. A co se týče té jachty, Durocu… věříme, že vyzvedla posádku Trega a odvezla ji do Freeport City. Jachta explodovala na moři dřív, než jsme ji zastavili. Žádné zbytky, žádní přeživší. Prohledáváme registry.“

Do místnosti vstoupil asistent, došel k řediteli FBI, předal mu papír a zase odešel.

„Co to je, Jime?“ zeptal se náčelník štábu.

„Další kousek skládačky. Finanční záznamy získané v Guatemala City vedou do banky v Maskatu v Ománu. Je to korporátní účet vedený na jméno Saracen Enterprises.“

Vedoucí Národní výzvědné služby si udělal poznámku. „Už na tom děláme.“

Ředitel FBI zavřel svoji složku. „To bylo vše, co pro tuto chvíli mám.“

Náčelník štábu se obrátil na vedoucího Národní výzvědné služby. „Dougu?“

Vedoucí Národní výzvědné služby vstal a došel k nedalekému monitoru. Ten ožil a ukázal satelitní snímek Slipstone. Obraz byl šedý, vyjma několika oranžovo-červených bodů.

„Toto jsou místa okolo Slipstone s vysokým stupněm radioaktivity. Zkoordinovali jsme své satelity se satelity Výboru pro ochranu životního prostředí, abychom dokázali stanovit stupeň zamoření vodních zdrojů a zavést potřebnou karanténu. Zatím se zdá, že k žádnému úniku do okolních podzemních vod a geologických struktur nedošlo.“

„O čem to vlastně mluvíme?“ zeptal se náčelník štábu. „Jakou látkou byly vodní zdroje zamořeny?“

„Cesium 137. Běžný odpadní prvek vznikající při bombardování uranu anebo plutonia neutrony. Jinak řečeno, je to odpad z reaktoru nebo zbytek po výrobě bomby. Naneštěstí je ve světě jaderné fyziky cesium skutečně zcela běžné. Zjistit, odkud přesně vzorek pochází, možné je, ale nějakou dobu to potrvá.“

‚Jak moc obtížně odbouratelné to je?“ otázal se ministr národní bezpečnosti. „Jak dlouho potrvá, než bude město opět obyvatelné?“

„Poločas rozpadu cesia 137 je třicet let. Jinak řečeno, Slipstone bude pro lidi neobyvatelné ještě dlouho poté, co většina z nás bude po smrti.“

Jednání bylo prozatím odročeno. Fisher mlčky seděl a studoval dokumentaci.

Byl ochromen. Znal sice počáteční odhady ztrát, ale slyšet je přednést suchým úředním tónem jím přeci jen otřáslo. Pět tisíc mrtvých…

Ze Slipstone je město duchů, neobyvatelné na dobu jedné nebo i více generací…

Na obrazovce se objevil Lambert. Konferenční místnost za jeho zády byla prázdná.

„Slyšel jsi.“

„Slyšel.“

„Povím ti, co bude následovat. Koncem dne Kongres oficiálně označí vládu Iránu za původce incidentu s Tregem a útoku na Slipstone. Jednomyslně schválí prezidentovi pravomoc použít veškerou dostupnou vojenskou sílu při odvetné akci. Zítra touto dobou předloží předseda sboru náčelníků štábů ministrovi obrany operační plán. Za osmačtyřicet hodin od tohoto okamžiku začne do Ománského zálivu směřovat bojová skupina amerického námořnictva.“

Ze k tomu dojde, tím si byl Fisher jistý. Jestli budou události přesně sledovat Lambertem načrtnutý scénář, to nevěděl, ale každopádně jeho šéf právě popsal pravděpodobný průběh nejbližší budoucnosti. Jediný faktor, který nesouhlasil s jinak zdánlivě neotřesitelným spojením útoků s Iránem, byla čínská posádka na palubě Durocu, jenže ta se nyní nacházela kdesi u dna Atlantiku.

Otázkou bylo, jak a kdy prezident odpoví na útoky? Válkou a invazí do Iránu? Přesnými vzdušnými údery? Taktickými jadernými zbraněmi?

„Kde v tom všem figurujeme my?“ zeptal se Fisher.

„Naše termíny se zkracují. Jestli je za tím vším něco jiného, máme méně času na to, abychom to vypátrali. Ale ať už povedou důkazy kamkoliv, musíme je mít dostatečné. Grim, slyšíš nás?“

„Slyším. Same, mám dvě poznámky: data, která jsi vytáhl z kormidelní konzole Durocu, byla důkladně zašifrovaná… další mistrovské dílo Marcuse Greenhorna. Nicméně to prozatím vypadá na něco jiného než na výlet z domovského přístavu Porto St. Lucia na Bahamy; jachta křižovala podle atlantického pobřeží, navštívila hlubokomořské rybářské oblasti, zastavila se na různých místech… Savannah, Hilton head, Charleston…“

„Domovská loviště bohatých a slavných majitelů jachet,“ okomentoval Fisher.

„Přesně tak. Ještě stále hledám majitele, ale ať už Duroc patří komukoliv, je zcela jistě bohatý. Poznámka číslo dvě: našli jsme sériové číslo, které jsi opsal z motorů Trega. Podle pojišťovny Lloyd’s of London byly motory namontovány přede dvěma roky na nákladní loď Sogon v loděnicích Kolobane v Dakaru v Senegalu.“

„Nassiri tvrdil, že se na Trego nalodil na pobřeží Mauretánie,“ řekl Fisher. „Dakar je jen sto mil od hranic.“

„A já vsadím deset ku jedné, že Trego a Sogon jsou jedna a táž loď,“ poznamenal Lambert.

„Buď, nebo proběhla výměna. Víme, kde je Sogon teď?“

„Snažím se to zjistit,“ odpověděla Grimsdottirová. „Co se loděnice týče: zkusila jsem se jim dostat do systému, ale tam nic není… pár e-mailů a trocha souborů. Pravděpodobně si vedou písemnou dokumentaci.“

Fisher se zamyslel. „Naposledy jsem byl v Dakaru přede dvěma roky.“

„V tom případě s další návštěvou již dávno meškáš,“ řekl Lambert. „Sbal si věci.“

24

DAKAR, SENEGAL

Fisher sjel Range Roverem z cesty na malý plácek lemovaný džunglí, zhasl světla a zastavil. Vypnul motor a zůstal sedět v tichu… tedy v tom, co bylo zdejší ticho. Obklopovala ho symfonie nočních zvuků džungle: kuňkající žáby, houkající ptáci a, vysoko nahoře, vřískání a kňourání opic vyrušených jeho příjezdem.

I když se oficiálně stále ještě nacházel v Dakaru, džungle se odmítala nechat zkrotit a doposud se snažila získat zpět ztracené území. Od svého ranního příjezdu minul Fisher stovky dělníků, kteří podél senegalských cest vysekávali podrost mačetami.

Čím hustší, tím lepší, pomyslel si. Podobně jako voda, i džungle znamenala úkryt, dávala možnost nepozorovaného přístupu i úniku, hodila se k nenápadné akci. Plácl komára, který mu bzučel vedle ucha, a okamžitě si uvědomil, že jsou také věci, které mu na džungli vadí.

V Dakaru byl dvakrát. Poprvé, když byl ještě u námořnictva. Tehdy se nacházel v týmu, jehož úkolem bylo vystopovat a eliminovat francouzského obchodníka se zbraněmi, který zásoboval obě strany ve válce mezi Mali a Mauretánií. Na obou stranách zemřely tisíce lidí, řadu z nich tvořili dětští vojáci. A tisíce dalších by zemřely, kdyby Francouze někdo nezastavil. Zastavil, z džunglí na hranicích Mali a Mauretánie se nikdy nedostal.

Dakar byl založen jako francouzská koloniální stanice obyvateli nedalekého ostrova Gorée. Za poslední století vyrostl v důležitou obchodní křižovatku na západoafrickém pobřeží a stal se exotickou směsí francouzské kultury a islámské architektury.

Fisher vystoupil z vozu, popadl vak na zadním sedadle, ušel několik desítek metrů džunglí. Bermudy a tričko s krátkým rukávem vyměnil za kombinézu, výstroj a zbraně. Pak ukryl vak do křoví a dal se do poklusu.

O osm minut a jednu míli později narazil na mýtinu. Zastavil, připlížil se k okraji podrostu a poklekl. Před ním se rozkládalo padesát stop široké pásmo, kde byla džungle vypálena. Za ním stál plot kolobanských loděnic: dvanáct stop vysoký, na vrchu ostnatý drát. Na druhé straně plotu byl otevřený prostor, akr pokrytý travou a plevelem. Za ním vnější budovy, dvojitá řada nízkých skladišť rozdělených rozježděnou cestou. Za jejich střechami čnělo několik jeřábů. Lampy namontované na vrcholech stožárů s telefonním vedením vrhaly světlo na cesty pod sebou.

Kolobane byly nejrušnější loděnice na africkém pobřeží mezi Marokem na severu a Angolou na jihu. Přesto neměly takový provoz, aby fungovaly ve dne i v noci. V noci tam byli jen strážní a pracovníci údržby.

Fisher si nasadil brýle a oblast před sebou si prohlédl. Nejprve v režimu nočního vidění, poté v infračerveném spektru. Podle Grimsdottirové se v areálu nacházel jen malý počet hlídek. Než ale pronikne do areálu, chtěl znát jejich trasy a časový rozvrh.

O deset minut později věděl, co vědět potřeboval. Nejbližším strážcem byl teenager v šortkách, sandálech a triku s krátkým rukávem, přes rameno měl zavěšený AK-47. Fisher věděl dost na to, aby chlapce nepodceňoval. V některých oblastech Afriky nebyli nejlepší vojáci a nejhorší zabijáci dost staří na to, aby ve Státech dostali řidičský průkaz. Ale přesto zastřelili člověka bez zaváhání, obrali ho o oblečení, boty a prsteny… i o prsty, když bylo potřeba… a pak nechali mrtvé tělo shnít na silnici.

Fisher počkal, dokud strážce nezmizel za skladištěm, pak doběhl k plotu a zalehl na břicho. Z jedné ze svých kapsiček vytáhl miniaturní sprej obsahující směs speciálních kyselin. Ty v daném případě představovaly ničivý nástroj. Plot nebyl pozinkovaný a roky vlhkosti jej důkladně poznamenaly rzí. Fisher plotu moc času nedával.

Trvalo to jen pět minut. Natáhl ruku vpřed a zapřel se dlaní o plot. Ozvalo se přidušené zabrnknutí a z plotu na trávník vypadl ovál o velikosti dvou čtverečních stop. Rychle se rozhlédl, zda nespatří strážce, a prolezl dovnitř.

Otevřený prostor překonával dvě minuty. Na střídačku sprintoval a zastavoval se, podle toho, jak nezletilý strážce obcházel svůj okruh kolem skladišť, po cestě a zase zpátky. Své tempo ani trasu neměnil, Fisher proto neměl s načasováním svých přeběhů žádný problém. Vklouzl mezi dvojici chatrčí, pak přeběhl cestu a skončil mezi další dvojicí chatrčí.

Před ním se rozkládal hájek baobabových stromů. Za ním stálo lešení jeřábu a přístavní hráz. U té kotvila rezavějící nákladní loď.

Mezi baobaby stál přibližně tucet stolů. U těch trávily své přestávky dělníci. Zaslechl slabý smích. Rychle si nasadil brýle a přepnul na noční vidění. Na vzdáleném okraji hájku, nějakých padesát stop od Fishera, se k jednomu ze stolů posadila dvojice mužů. Oba kouřili. Kolem se na zemi povalovala spousta baobabových plodů připomínajících chlupaté fotbalové míče. Baobabovým plodům se také říká „opičí chléb“. Fisher se s nimi kdysi seznámil víc než dobře. Stopování francouzského obchodníka trvalo týdny a když došly potraviny, jeho tehdejší skupina si musela vystačit s opičím chlebem a pečenými hady.

Rozhodl se vyčkat, ale trvalo jen pár minut, než oba muži své cigarety típli, vstali a zamířili k dokům. Fisher setrval na místě, dokud nezahnuli za jeřáb, pak vyrazil sprintem vpřed.

Na okraji baobabového hájku se zastavil a rozhlédl se, ale nespatřil nikoho. Už už se chystal pokračovat, když koutkem oka něco zahlédl, odraz světla na skle. V hlavě mu zacinkal varovný zvonek. Tak nepatrný byl ten záblesk, že trvalo třicet vteřin, než jej našel podruhé. Nalevo od něj ležel na střeše ovládací kabiny jeřábu muž. Ležel na břiše, byl celý v černém, na hlavě měl kuklu a k rameni tiskl odstřelovací pušku s optickým zaměřovačem.

To má být přepadení nebo jde o zvýšenou ostrahu? Podivil se Fisher. Pochyboval, že by šlo o to druhé; v Kolobane prováděli údržbu a opravovali opotřebované nákladní lodě, nikoliv lodě válečné. Takže přepadení. Nemyslel, že by čekali výslovně na něj – spíše na kohokoliv, kdo přijde pátrat po případu Sogon-Trego. Ale jak mohli vědět, že tu bude?

V čem mu měli zabránit, co neměl zjistit a kdo byli „oni“? A další otázka, kterou musel vyřešit, zněla: je tu jen jeden odstřelovač nebo je jich víc?

Pomalu ustoupil zpátky mezi stromy, pak se otočil, minul palouk se stoly a doběhl k druhé řadě skladišť. Neustále si dával pozor na to, kdy se objeví strážce, a podél cesty hledal pozici, z níž by měl lepší výhled na ležícího odstřelovače.

Nastal čas zjistit, kolik hráčů je vlastně v poli. Sáhl dozadu, vytáhl z pouzdra SC-20 a nastavil páčku na vševidoucí oko. Namířil hlaveň na noční oblohu a stiskl spoušť. Tlumeně to zasyčelo, miniaturní kamera vylétla vzhůru a zmizela na černém pozadí.

Fisher přepnul OPSAT na kameru a byl odměněn pohledem na loděnice z ptačí perspektivy. Obraz se lehounce zakomíhal. To se rozprostřel aerosolový padák kamery.

Nejprve zabral kabinu a nastavil ji jako referenční bod. Pak přepnul na režim termovize. Odstřelovač, dosud nehybně ležící na střeše kabiny, se proměnil v červenou, žlutou a zelenou siluetu. Fisher proskenoval přístav a hledal další postavy na střechách či výše. Postavy pohybující se po zemi vynechal, pravděpodobně šlo o dělníky.

Po dvaceti vteřinách našel druhého odstřelovače. Svou pozici si vybral dobře. Přímo na střeše Fisherova cíle, administrativní budovy. Oba odstřelovači pokrývali veškeré přístupové cesty. Ale opět se naskýtala otázka: co vlastně hlídají? Co se o Sogonu anebo Tregu nemá nikdo dozvědět?

Fisher se chystal kameru vypnout a vyslat autodestrukční signál, ale odstřelovač na střeše se pohnul. Fisher se zorientoval okamžitě – ocitl se ve středu odstřelovačova nového palebného pole. Zničil kameru, nasadil si brýle a zaměřil se na střelce číslo jedna. Přístroj jej přiblížil tak, že viděl pouze optiku a hlavu v černé kápi.

Fisher padl k zemi.

Nad hlavou mu zasvištěla střela. Za ním se zvedl obláček prachu. Překulil se doprava. Na zem dopadl další projektil. Vyhoupl se do pokleku a úkrokem se ukryl za kmenem baobabu napravo od sebe.

Uplynulo pět vteřin, pak deset. Věděli, kde je, ale neměli dobrý výhled. Oba střelci po něm začali pálit současně a náhoda to být nemohla, což znamenalo jen jediné: sledovali ho, vizuálně nebo elektronicky. Přepnul na noční vidění a prohlédl si pečlivě své okolí. Pátral po možných pozorovatelích. Žádného nenašel. Zprava i zleva jej chránily baobaby, zezadu chatrče skladišť.

Takže ho sledovali elektronicky.

Byl prozrazen.

25

Jak a proč byl prozrazen, to bude muset počkat na později. Opravdu? Na mysli mu vytanula vzpomínka. Jak nazvala Grimsdottirová šifrovací program, který našla v datech stažených z kormidelní konzole Durocu?

Další mistrovské dílo Marcuse Greenhorna.

Další mistrovské dílo Marcuse Greenhorna…

Pohlédl na OPSAT na svém zápěstí. Mohla by to být pravda? Pomocí OPSATu proskenoval kormidelní konzoli Durocu i Greenhornův flash disk a prozatím každá šifra nebo virus, jehož byl Greenhorn autorem, sloužil především k tomu, aby ochránil toho, kdo jej najal.

Ukrývá se teď v OPSATu trojský kůň, s jehož pomocí jej nepřítel sleduje za využití jeho vlastních kanálů? Možné by to bylo. Existoval způsob, jak to zjistit. Nešlo sice o žádnou technologicky pokročilou metodu, ale postačí, když bude fungovat.

Sejmul OPSAT ze zápěstí a položil jej na zem u paty stromu. Pak ustupoval dozadu a kryl se za kmenem baobabu, dokud se neocitl na okraji hájku. Otočil se a utíkal rovnoběžně s řadou stromů, dokud si nebyl jist, že odstřelovači číslo dvě zcela zakrývají výhled budovy. Pak se opět otočil a zmizel ve stínu mezi dvěma skladišti.

Vyčkal, dokud kolem nepřejde nezletilý strážce, pak vylezl na prázdnou bednu a pomalu vystrčil hlavu nad okraj střechy. Sklopil brýle a zkontroloval odstřelovače číslo jedna. Muž stále ležel na stejném místě. A stále mířil na baobab kryjící OPSAT.

Fisher stiskl podkožní implantát. „Grim, Lamberte… Jste tam?“

„Slyšíme tě,“ odpověděl Lambert.

„Greenhorn prolomil další z vašich firewallů a použil další ze svých kouzel. OPSAT je infikován virem.“

„Cože?“ vykřikla.

Fisher jí objasnil situaci. „Nelze pochybovat, věděli, kam mířím a kdy.“

„To je mi líto, Same, nevím co na to říct. Greenhorn je… byl… dobrý. Zatraceně dobrý.“

„Nic se neděje. Přinesu OPSAT zpátky, ale musíme ho vyřadit. Dejte mi deset minut a pak vyšlete autodestrukční signál.“

„Poradíš si bez něj?“

Fisher se uchechtl. „Grim, já tuhle práci dělal ještě v době, kdy telefony měly šňůry. Já si nějak poradím. Lamberte, máme následující problém: věděli, že přijdu. Takže také asi vědí, proč jsem přišel a co hledám.“

„A zavčasu provedli úklid.“

„Správně. I když to raději prověřím, jeden nikdy neví.“

„Jak jsi na tom?“

„Pro tuto chvíli jsem v bezpečí, ale mají pokryté všechny přístupy k administrativní budově.“

Cílem mise byla civilní budova, pravidla proto zakazovala někoho usmrtit. „Nemusíš jednat v rukavičkách,“ řekl Lambert. „Na bojovníky použij plnou sílu.“

Fisher spojení ukončil. Neměl času nazbyt. Odstřelovači nebudou OPSAT hlídat věčně. Časem poznají, že byli oklamáni.

Znovu se plížil podle okraje baobabového hájku, dokud se nedostal na jeho druhý konec. Opět vklouzl do stínu mezi dvěma skladišti. Pomocí brýlí ověřil palebné postavení. Z místa, kde se nacházel, mohl sledovat oba odstřelovače. A oba odstřelovači ještě stále pozorovali kmen baobabu, za kterým ležel OPSAT.

Před ním zaskřípaly podrážky sandálů o štěrk. Mezerou v plotě vyšel mladistvý strážce s AK-47 přes rameno. Sam si připravil SC-20, přepnul na bavlněné klubíčko a vystoupil ze stínu.

„Psst!“

Chlapec se otočil. Fisher vypálil. Klubíčko zasáhlo mládence do prsou. Zakolísal, padl tváří k zemi. Fisher sebral bezvládné tělo i AK a odnesl strážce do stínu. Pak se vrátil zpět.

Zaujal palebnou pozici, zdvihl SC-20, lokty se opíral o kolena. S každým zvlášť by neměl problém, ale odstřelovači na sebe pravděpodobně viděli. Když vyřadí jednoho, druhý si toho okamžitě všimne.

Vybral si toho na střeše administrativní budovy, ten na kabině od jeřábu se neměl kde krýt a také neměl jak se rychle dostat pryč. Mířil, dokud zaměřovači kříž nespočinul na střelcově čele. Nadechl se, na moment dech zadržel a pak pomalu vydechl. Jemně a pomalu stiskl spoušť. SC-20 jej šťouchla do ramene. V dalekohledu viděl, jak sebou mužova hlava trhla a zalila ji krev.

Změnil pozici, přeorientoval se, zaostřil teleskop. Odstřelovač na kabině jeřábu skutečně viděl smrt svého spolubojovníka a už byl v pohybu, kutálel se směrem k žebříku. Fisher rychle upravil zacílení a vypálil. Muž sebou škubl a zůstal ležet.

Fisher stiskl podkožní implantát. „Dva spáči, uklizeno. Mířím k administrativní budově.“

Věděl, že v administrativní budově pravděpodobně nenajde nic. Jestli někdo věděl, že přichází, také asi věděl proč a to znamenalo, že veškeré stopy po Sogonu a Tregu byly z kolobanských záznamů odstraněny. Ale přesto si musel být jistý. A pravdou také bylo, že chtěl uspokojit svoji tvrdohlavost. Někdo si dal spoustu práce s tím, aby ho zabil, a to dráždilo jeho profesionalitu. Nebo snad jeho ego? Každopádně, práci dokončí.

Poklekl vedle vnější zdi administrativní budovy a prozkoumal dveře. Navzdory oprýskanému nátěru a omšelému vzhledu byly vybaveny kvalitním zámkem s ocelovou západkou a zesíleným sloupkem. Nepříjemné, ale ne nepřekonatelné. I dobrý zámek často nepředstavoval velký problém a tenhle podlehl paklíčům ve třiceti vteřinách.

Pootevřel dveře a rychle překontroloval situaci miniaturní kamerou v režimu nočního vidění i v režimu infračerveném. Budova byla dlouhá a rovná, sto na dvě stě stop, měla klenutý strop, za střešními okny byl vidět srpek měsíce. Prostor zaplňovaly především dřevěné bedny a police sahající až do stropu. Ty byly plné zásob, od rýže a kukuřičné mouky až po fazole a kávu. Tato budova sloužila rovněž jako překladiště potravin.

Na protějším konci budovy stála na podpěrách prosklená kancelář, přístupná pouze po schodech.

Příhodné místo na přepadení, pomyslel si Fisher.

Dal se napravo a začal postupovat podél zdi, držel se ve stínu. Obešel celé skladiště a ocitl se přímo pod kanceláří.

Přepnul brýle na infračervený režim a prostudoval podlahu nad sebou. Žádnou siluetu nespatřil. Poté přepnul na elektromagnetický režim. V proměnlivém černo-modrém obraze ho okamžitě zaujaly dva objekty, každý z nich měl vlastní elektromagnetické pole. Jeden se nacházel na vnitřní straně dveří, druhý u protější stěny kanceláře na kartotéce. Nebylo pochyb, nač se dívá: zdroj laserového paprsku a nějaký druh nálože. Otevřeš dveře, přerušíš paprsek, nálož vybuchne.

Zvážil své možnosti. Deaktivovat minu je možné, ale obtížné. A okna rovněž nepřipadala v úvahu. Když už je někdo dost chytrý na to, aby nastražil takovouto past, postará se i o okna.

Ale…

Pohlédl ke stropu. Možná.

Vrátil se podle zdi zpátky, pak přeběhl k jedné z polic a začal po žebříku na její straně šplhat nahoru. Vyšplhal až pod strop a sérií úkroků se přesunul na místo, kde mohl dosáhnout na jeden z nosníků. Zachytil se rukama, švihl nohama a přitáhl se.

Ručkoval po nosníku, dokud se neocitl nad střechou kanceláře. Srovnal se s paprskem a spustil se dolů. Došel k nejbližšímu střešnímu oknu. Bylo uzavřené na petlici, kterou otevřel špičkou svého nože.

Budovou se rozlehlo klapnutí.

Sam rychle zalehl a přepnul na infračervené vidění.

Přede dveřmi do budovy se krčil muž. Fisher přepnul zpět na noční vidění a spatřil, jak se dveře zavírají. Pohyb, Same! Nohama napřed proklouzl skrz okno, v podřepu dopadl na podlahu. Kancelář nebyla široká, na jedné straně stály, až do výše ramen, kartotéky, na druhé tři omlácené stoly z šedé oceli.

Přepnul na elektromagnetický režim. Jak předpokládal, podél oken se táhl druhý paprsek. Přepnul zpět na noční vidění a pomalu nakoukl přes spodní okraj oken.

Muž, celý v černém a s kuklou na hlavě, pokrčený utíkal rovnou ke schodům do kanceláře. Fisher přešel místnost, přikrčil se pod paprskem a přitiskl se ke zdi. Vytáhl z pochvy nůž.

Na schodech se ozvaly kroky, pak se zastavily. Ozvalo se tiché, dvojité pípnutí. Fisher přepnul na elektromagnetický režim – paprsek zmizel. Přepnul zpět na noční vidění. Dveře se otevřely směrem dovnitř. Fisher lehounkým dotykem sáhl na kliku a pohyb dveří zastavil.

Dlouhých pět vteřin se nedělo nic, pak se objevila postava. Našlapovala velice opatrně.

Fisher nikdy nezjistil, co zavdalo podnět k té akci… periferní vidění, intuice nebo něco jiného… ale muž se na něj znenadání vyřítil s dýkou v ruce. Fisher jej levou rukou chytil za zápěstí a prudce jím škubl, zatímco nohou dupnul muži na kotník. Muž začal padat a Fisher udělal ůkrok za jeho záda, popadl jej za bradu a švihl nožem. Nůž se zabořil vedle klíční kosti, přeťal krkavici, subclaviální artérii a krční žílu. Muž zalapal po dechu, škubl sebou a znehybněl. Fisher složil tělo na podlahu. Dveře se zavřely.

Mrtvolu prošacoval. Překvapení se nekonalo, muž u sebe nic neměl.

„Spáč, čisto,“ ohlásil do vysílačky.

Stáhl mrtvému muži kuklu. Tvář byla černá.

Domácí odborník. Ale kdo ho najal?

Hledal jen pár minut. Žádná z kartoték neobsahovala nic, co by se týkalo Trega nebo Sogona.

Stiskl podkožní implantát. „Lamberte, nic tu není.“

„Ani se nedivím. Vydej se na cestu domů.“

Fisher se otočil a měl se k odchodu. Pak se zastavil. Otočil se zpátky.

Na jedné z kartoték ležela zastaralá čtečka mikrofiši. Fisher se pousmál. Metody uchovávání záznamů v Kolobane oproti nejmodernějším trendům elektronického světa sice poněkud zaostávaly, ale přeci jen už nežili tak docela v době kamenné.

Ještě jednou kartotéku prohledal, bez úspěchu. Pak se obrátil ke stolům. Ve spodní zásuvce prvního z nich našel složku plnou mikrofiši. Bingo.

„Lamberte?“

„Slyším.“

„Odvolávám původní prohlášení. Přeci jen máme štěstí.“

26

GERMANTOWN, MARYLAND

Dvanáct hodin poté, co opustil loděnice v Kolobane a na určeném místě nastoupil do Ospreye, se Fisher ocitl doma. Věděl, že to dlouho nepotrvá. V krátkém čase najde Grimsdottirová na mikrofiších to, co najít potřebuje. Nicméně, vzhledem k dosavadním zjištěním, patrně půjde o další maskování a odvedení pozornosti, za nímž kdesi v pozadí stojí… kdo? Írán, nebo někdo jiný? Nakonec, ono to vlastně může být jedno, uvědomoval si Fisher. Události se nabalovaly na sněhovou kouli a ta se valila směrem na Teherán.

Zatímco trávil čas v Dakaru, pitvy těl nalezených ve spáleném skladišti kávy ve Freeport City byly dokončeny. Ve všech případech šlo o muže mezi devatenácti a dvaceti čtyřmi lety, všichni byli před svým upálením střeleni jednou ranou do hlavy a všichni byli spáleni hromadně a naráz, pravděpodobně byl použit petrolej. Špičky prstů byly mužům po smrti odděleny a zuby byly vyraženy hrubou silou.

Někdo si dal hodně práce s tím, aby identifikaci mužů znemožnil… a býval by uspěl, kdyby nebylo píle a vytrvalosti vrchního patologa FBI.

Dva důkazy totiž požár přežily: jedním z nich bylo částečně strávené jídlo v žaludku jednoho z oněch mužů, které svým chemickým složením odpovídalo rajčatovému protlaku nalezenému ve skladech Trega. A ať už mužům vyrážel zuby kdokoliv, zapomněl na jednu stoličku. A v té stoličce byla plomba. Trvalo jen pár hodin, než laboratoře FBI v Quantiku určily její složení.

Šlo o směs cínu a amalgámu stříbra, která se nalézala jedině v horách Zagros v Iránu.

Jak Lambert předpověděl, podnikl prezident první krok vedoucí směrem k válce s Íránem: nařídil bitevní skupině letadlových lodí Ronald Reagan, aby nejvyšší rychlostí zamířila do Ománského zálivu a dosáhla blízkosti íránských výsostných vod. 82. a 101. letecká divize v Iráku a v Kuvajtu už se nacházela ve stavu pohotovosti a stejně tak i 1. prapor 87. pěchotního pluku 10. horské divize.

Mezitím íránský velvyslanec u Organizace spojených národů v průběhu zvláštního zasedání kategoricky popřel, že by jeho vláda měla něco společného s incidentem s lodí Trego a ve Slipstone, a Rada bezpečnosti jednomyslně, ale zbytečně odhlasovala, že původce útoku na Spojené státy „je vinen porušením mezinárodního práva a ponese plnou odpovědnost“.

V arabském světě se, což se také dalo očekávat, reakce různily – umírnění muslimové, silně věřící i sekularizovaní, útoky odsoudili a vyjádřili americkému lidu svoji podporu i soustrast, radikálové katastrofu oslavovali na ulicích a pálili americké vlajky před ambasádami od Turecka a Súdánu až po Indonésii.

Fisher se snažil vychutnat si svůj odpočinek, ale zjistil, že nenalézá klid. Chtěl pokračovat a vypátrat celé to tajemství, i když na konci odhalení mohla stát, jak to prozatím vypadalo, katastrofa pro Írán. Ale dokud nebyly všechny otázky zodpovězeny, stále na něj čekala práce. Měla-li propuknout další válka na Středním východě, historie nakonec posoudí oprávněnost jednání Spojených států. A také přesnost práce amerických tajných služeb. Proto nesměly zůstat žádné pochybnosti, žádné otazníky.

Bylo pozdě odpoledne, když to vzdal a opustil dům. Dojel do města, koupil dva steaky s opečenými bramborami, kelímek nakyslé omáčky a balení šesti heinekenů, pak vyjel na dálnici číslo 270 a zamířil na sever k Fredericku, kde zastavil na parkovišti u domova s pečovatelskou službou Cedar Bend. Vzal jídlo, které nakoupil, došel k bytu číslo 302 a zaklepal na dveře. Uběhlo půl minuty a otevřel mu seschlý starý muž v modré vestě.

Sam zdvihl batoh. „Máš náladu na společnost?“

„Same! Rád tě vidím, rád tě vidím… pojď dál. Měl jsi zavolat. Moh‘ jsem tady mít ženskou,“ řekl Frank Bunch.

Sam se zašklebil. „To si zapamatuji pro příště.“

Frank Bunch byl starý rodinný přítel a původní vlastník útočného nože Fairbairn-Sykes. Samovi Frank nůž dal, když Fisher ukončil svůj výcvik u komanda námořní pěchoty. A přidal mu k tomu radu, na kterou Sam nikdy nezapomněl: „Násilí je snadné, žít s násilím ne. Vol opatrně.“

Bunch byl přítelem Samova dědečka od prvního dne ve speciálním výcvikovém táboře Camp X na březích kanadského jezera Ontario. Výcvik jejich přátelství upevnil a oba přežili ve zdraví i tucet leteckých výsadků do Němci okupované Evropy.

„Co je v tom pytli?“ zeptal se Frank.

Fisher položil batoh na linku. „Všechny věci, které ti doktor zakázal jíst.

„Ty můj chlapče! Sem s tím, jdu rozpálit gril.“

Steaky ogriloval Frank, jako ostatně pokaždé, naprosto dokonale, brambory orestoval, až kůrka zezlátla a lehce křupala. Do omáčky nasypal čerstvou pažitku, pivo nalil do předem vychlazených džbánků. Bylo to nejlepší jídlo, jaké Sam za poslední dobu jedl.

Když se najedli, posadili se na verandu a dívali se na zahradu. Do západu slunce zbývala hodina a zahrada tonula v oranžových odstínech. „Tak co je nového?“ zeptal se Frank.

„Všechno při starém,“ odpověděl Sam. Frank si myslel, že Sam už vládní služby opustil a živí se jako soukromý bezpečnostní konzultant. „Znáš to: schůze, obědy u aerolinek, nevalné hotely…“

Frank upil doušek piva a pohlédl na Fishera skrz brýle: „Zahrajeme si?“ Sam se usmál. Ani v důchodu neztratilo Frankovo myšlení nic na bystrosti. Ve svých osmdesáti čtyřech letech častěji Sama porážel, než prohrával. „Jasně. Ale tentokrát ne o peníze.“

„To bude nuda.“

„Pro tebe možná. Ale já musím mít příští týden za co chodit na obědy.“ Frank přinesl šachovnici a figury, odsunul stranou talíře a šachovnici rozložil. Hodili si mincí, na Sama připadli černí. Frank deset vteřin hleděl na šachovnici, pak provedl tah jedním pěšcem.

Královský gambit, pomyslel si okamžitě Sam. Bylo to Frankovo oblíbené zahájení, ale Sam už věděl dost na to, než aby se nechal nachytat. Jako člověk byl Frank naprosto upřímný a prost jakékoliv přetvářky – jako šachový hráč neměl s protivníkem žádné slitování a chladně kalkuloval. Sam už se mnohokrát nechal obelstít klamným výpadem pěšcem a falešným útokem střelce, který zaštítil královnu.

Hra trvala čtyřicet minut. Pak se Frank zamračil a vzhlédl. „Řekl bych, že to bude remíza.“

Sam stále upíral oči na šachovnici. Hlavou mu vířily myšlenky. Klamné výpady a falešné útoky střelcem… Když veškerý pohyb na šachovnici naznačuje královský gambit, vyjma jednoho osamělého pěšce kdesi v pozadí, ignoruje hráč gambit a soustředí se na pěšce? Samozřejmě ne. Pěšec je pouhý komár, hmyz, který bude utracen. Hráč se soustředí na královnu, nejnebezpečnější figuru na šachovnici. Snaží se zastavit a odvrátit útok královny…

„Same… Same, slyšíš mě, synku?“

Sam vzhlédl. „Co? Pardon?“

„Říkal jsem, že to bude asi remíza.“

Sam se usmál. „Ano, to asi bude, ale s tebou ji beru.“

Frank se natáhl, aby uklidil figury ze šachovnice, ale Sam ho zastavil. „Ještě je neuklízej. Nad něčím přemýšlím.“

27

TŘETÍ ODDĚLENÍ

Od chvíle, kdy zavolal Lambert se slovy „nástup“, uběhlo třicet minut. Fisher protáhl svoji kartu čtečkou a otevřel dveře konferenční místnosti. U stolu seděli Lambert, Grimsdottirová, Redding a, překvapivě, ředitel Odboru operací CIA, Tom Richards. Richards byl vedoucím jedné ze dvou nejdůležitějších divizí CIA, Odboru operací, který vysílá do terénu své agenty, aby získávali potřebná data. Odbor zpravodajství pak získané informace analyzuje.

Richardsova přítomnost nebyla dobrým znamením. Jakožto ředitel Odboru operací samozřejmě o existenci Třetího oddělení věděl, nicméně z organizačního hlediska byla CIA a Třetí oddělení jen vzdálenými příbuznými. Muselo se stát něco významného a Fisher tušil, oč asi jde.

„Posaďte se,“ řekl Lambert. „Tome, tohle je můj nejlepší agent. Pro jednoduchost mu budeme říkat Fred.“

„Rád vás poznávám, Frede.“

Fisher kývl.

Lambert se otočil na Fishera. „Došlo k určité změně. Tom nás přišel informovat na přímý příkaz prezidenta. Z důvodů, které zakrátko pochopíš, se ujmeme velení tomu, co bude následovat. A teď je řada na tobě, Tome.“

Richards otevřel složku, která před ním ležela na stole. „Jak jistě víte, hlavním izotopem, který jsme našli ve vodohospodářském systému ve Slipstone, bylo cesium 137. Je to přirozený vedlejší produkt jaderné fuze… ať už jde o výbuch jaderné zbraně nebo o použité palivové uranové tyče z reaktoru jaderné elektrárny.

Problém spočívá v tom, že cesium 137 je velice běžné. Je všude: v půdě na střelnicích, kde jsou testovány jaderné zbraně. Ve vzduchu, když dojde k úniku z jaderné elektrárny. Prakticky v každém jaderném odpadu. Nicméně, v řadě případů obsahuje cesium nečistoty nebo má proměnlivé složení. Podle toho, kde byl uran vytěžen, nebo, v případě uranových palivových tyčí, podle toho, jakou vodou byly chlazeny.

CIA si vede databázi izotopů od roku 1950. složení, kde byl izotop nalezen, pravděpodobný zdroj… a podobné věci.

Chvíli to trvalo, ale nakonec jsme dokázali identifikovat zdroj cesia nalezeného ve Slipstone. Za prvé, materiál nalezený na palubě Trega a vzorky ze Slipstone jsou shodné. Což není žádné překvapení. Za druhé, záznam v databázi je starý něco přes dvacet let.“

„Ze kdy?“ zeptala se Grimsdottirová.

„26. dubna 1986.“

Fisher to datum znal. „Černobyl.“

Richards přikývl. „Přesně tak. Toho dne se v Černobylu vymkl kontrole systémový test a následně explodoval reaktor číslo čtyři. Výbuch rozmetal do atmosféry několik tun cesia 137.“

„Jak moc jste si tím jisti?“ zeptal se Lambert.

„Že jde o cesium z Černobylu? Na devadesát procent.“

„Předpokládám, že nehovoříme o stopových množstvích, že ne?“ přidal se Redding.

„Ne, je to čisté černobylské cesium. V předních zátěžových nádržích Trega jsme našli tři sta padesát liber odpadu ze současných palivových tyčí.

„Z Černobylu?“ zopakovala nevěřícně Grimsdottirová. „Skutečně z Černobylu?“

„Ano. Odhadujeme, že kontaminace vodních zdrojů ve Slipstone si vyžádala asi tak třicet liber materiálu, takže dohromady jde přibližně o čtyři sta liber materiálu. Takové množství lze získat jen na jediném místě.

„Za tím vším ale nemůže být Rusko nebo Ukrajina,“ řekl Lambert.

„Ne přímo,“ odpověděl Richards, „ale rozhodně tam Íránci materiál získali. Jak, to nevíme. Doufáme, že vy nám to zjistíte. Někdo se musí vypravit na Ukrajinu… do Černobylu… a získat vzorek.“

Někdo, pomyslel si Fisher. Starý dobrý Fred.

„A trochu tam slídit,“ pokračoval Richards. Jestli ten materiál pochází z Černobylu, musíme vědět, kdo a jak jej získal. Nějak ho odtamtud odvézt museli. Pokud víme, je v jádře reaktoru číslo čtyři asi polovina nepoškozených palivových tyčí. Pod tím, čemu Rusové říkají ‚sarkofágl. Druhá polovina se rozlétla do okolní krajiny.“

Sarkofág je vhodný termín, řekl si v duchu Fisher. Po výbuchu se do Připjati, města nedaleko Černobylu, z něhož nakonec bylo evakuováno 135 000 obyvatel, začaly sjíždět tisíce vojáků a dobrovolníků z celého Sovětského svazu.

Kolem vířil radioaktivní prach a vše pokrýval vrstvou smrtonosného cesia. Narychlo zformované stavební čety míchaly tisíce tun betonu, které byly převáženy k ústí kráteru a lity dovnitř protrženou střechou, až konečně celou prasklinu zalil beton.

„Podle toho, co víme,“ navázal Richards, „byl odpad vyvržený mimo reaktor shromážděn a pohřben v nedalekých bunkrech.“

„Hlásili Ukrajinci nějaké krádeže?“ zeptal se Fisher. „Postrádali něco z toho?“

„Ne, ale ani to nás nesmí překvapovat. Zatraceně, ještě dlouho poté sovětská vláda vše označovala za.nepříliš významný incidenť. I kdyby chovali nějaké podezření, nelze čekat, že by se o ně s někým podělili.“ Fisher věděl, kam celá úvaha směřuje. Ať už o chybějícím odpadu věděli, nebo ne, v okamžiku, kdy by se taková informace dostala na veřejnost, stala by se Ukrajina… a logicky nepřímo i Rusko… spoluviníky, tichými partnery při útoku na Spojené státy a při incidentu, který nakonec pravděpodobně bude znamenat smrt pěti tisíc lidí.

Fisher si v duchu představil šachovnici. Co tento tah přinášel nového do hry? Byl to manévr, jehož úkolem bylo odpoutat pozornost? Bílý střelec vstoupí do cesty černému střelci… nebo je za tím něco víc? Osamělý pěšec, jemuž nikdo nevěnuje pozornost? Přesně tak to vypadalo: íránský královský gambit.

„Máme nějaké stopy?“ zeptal se Fisher. „Zvláštní zóna Černobyl zahrnuje velké území. Jistě nečekáte, že se tam budu toulat s Geigerovým přístrojem a spoléhat na štěstí.“

„Ne. Pracujeme na tom a snažíme se určit bunkry obsahující odpad, který nás zajímá. Také máme na Ukrajině své kontakty a ty nás mohou nasměrovat tím správným směrem.“

„Časový rozvrh?“

„Odjedeš do pěti dnů,“ zkonstatoval Lambert.

Richards zavřel svoji složku a vstal. „Zbytek nechám na vás. Frede, hodně štěstí.“

„Díky.“

Když Richards odešel, promluvil Lambert. „Same, je to dobrovolná mise. Můžeš odmítnout a nebudu se na nic ptát.“

„Pojedu. Jak často si člověk udělá výlet do Černobylu? Ale jednu otázku přesto mám: jak dlouho tam mohu pobýt, než mi začnou padat vlasy?“

„Déle, než by sis mohl myslet,“ odpověděla Grimsdottirová. „Neboj se, o to se postaráme. Až tam budeš, budu podávat průběžná hlášení.“ Pokračoval Lambert: „Díky CIA a jejímu úsilí máme další stopu…

i když možná falešnou. Každopádně, čeká na tebe. Grim?“

„Mikrofiše, které jsi našel v Kolobane, byly hotový zlatý důl. Nebylo tam nic konkrétního ohledně Trega nebo Sogonu, ale byly tam informace o dieselových motorech na palubě Trega.“

„Další stopa vedoucí do Íránu?“

„Možná ano, možná ne. Motory zakoupila a do Kolobane dovezla společnost Song Woo Limited z Hongkongu.“

„Další vrstva, jako u cibule.“

„Naneštěstí ta společnost v síti vůbec neexistuje.“

„Takže tam někdo bude muset zajet osobně,“ uzavřel Fisher.

28

HONGKONG

„Zpomalte,“ nařídil Fisher taxikáři, jehož angličtina byla nevalná, přesto ale pravděpodobně lepší, než dával znát. Řada taxikářů se nechtěla unavovat odpovídáním na věčné otázky turistů a nic neumlčí turistu tak dobře jako procítěné a dobře nacvičené hongkongské „he?“, jehož se Fisherovi dostalo i nyní.

„Zpomalte,“ zopakoval Fisher v kantonštině.

Taxikář zpomalil a Fisher si prohlížel řadu temných výkladů, kolem kterých právě projížděli. Nápisy na výkladech byly v čínštině, ale Fisher si zapamatoval právě ten jeden, který hledal. A našel ho na čtvrté výkladní skříni: SONG WOO LTD.

„Zastavte,“ nařídil v kantonštině.

Byla to spíš ulička než dopravní tepna, potemnělá a rovná. Na obou koncích tepal čilý noční kowloonský život, dělníci směřovali do práce a vraceli se ze směn, majitelé krámů k ránu zavírali. Celé předchozí odpoledne pršelo a chodník se pod osamělou pouliční lucernou matně leskl. V dálce, jako vzdálené melodie, zaznívaly zpěvné hlasy hovořící mandarínskou a kantonskou čínštinou.

Řídil se podle mapy, kterou dostal od Grimsdottirové. V hotelu na Hong Kong Islandu si vzal taxi, projel tunelem v Cross Harbor a skončil v nejrušnější části obchodní čtvrti Kowloonu. Která byla obchodní jen zčásti, jak už Fisher věděl, protože mnoho rodin bydlelo přímo nad svými obchody.

Výkladní skříň Song Woo Limited byla zvláštní ze dvou důvodů: za prvé, nacházela se mezi bylinkářstvím a kioskem nabízejícím dim sum, za druhé, nikdo tam nebyl. Což je v Hongkongu, jednom z nejzalidněnějších měst na planetě, malý zázrak.

„Co je na té ceduli?“ zeptal se, tentokrát anglicky.

„He?“

Podal dopředu přes opěradlo sedadla pětidolarovou bankovku… přibližně čtyřicet hongkongských dolarů.

„K pronájmu a telefonní číslo na zprostředkovatele.“ Řidič odříkal číslo.

Fakt, že uvolněný prostor dosud nebyl pronajat, znamenal, že Song Woo Ltd. jej uvolnila nedávno.

Fisher podal dopředu další bankovku: „Znáte to tady?“ Řidič po ní sáhl, ale Fisher ji ještě nepustil. „Jak dlouho tu byli?“

„Asi tak dva měsíce. Minulý týden zavřeli. Nikdy jsem tu nikoho neviděl.“

„Dobrá, odvezte mě zpátky.“

Řidič dojel na konec uličky a zahnul na hlavní třídu. Fisher počkal, dokud neujel tři bloky, a pak řekl: „Tady vystoupím.“ Zaplatil, poodešel a pak vytočil číslo na satelitním telefonu. Stiskl tlačítko rychlé volby. Odpověděla Grimsdottirová: „Linka čtyřicet dva.“

„To jsem já. Tetička Judy není doma, ale zanechala číslo k přátelům.“ Odříkal číslo na zprostředkovatele. „Zavolej jí a dej mi vědět, jak jsi dopadla.“

Jak si přeješ.“

Fisher zavěsil a šel. V dálce, nad spletitými střechami Kowloonu, protínala oblohu duhová světla reflektorů. Typický úkaz nočního Hongkongu, světla nad střechami mrakodrapů lemujícími břehy Victoria Harbor. A on stál tady, o pár mil dál, vedle klece plné kdákajících slepic. To bylo na Hongkongu to největší lákadlo: dva světy, tradiční a moderní, vtěsnané na prostoru zabírajícím jednu třetinu Rhode Islandu.

Chvíli se motal ulicemi a uličkami, dokud se neujistil, že jej nikdo nesleduje. Pak se vrátil zpátky na místo, kde se nacházela bývalá Song Woo Ltd. Příliš nedoufal, že v opuštěné kanceláři něco najde, přesto se tam ale musel podívat.

Ulička byla taková jako před chvílí: tmavá a prázdná. Bez své kombinézy se cítil napůl nahý, ale měl na sobě černé kalhoty a sako – když jej obrátil naruby – téže barvy.

Rozsvítil baterku a zadíval se na dveře. Pak baterku zhasl, vytáhl z kapsy svazek paklíčů a dal se do práce. Trvalo to jen dvacet vteřin. Cvaklo to a západka zámku se odsunula. Pootevřel dveře, vklouzl dovnitř a zase za sebou zavřel.

Kancelář nebyla větší než průměrná ložnice. A byla bez jakéhokoliv nábytku a polic. Dokonce zářivky na stropě scházely. Vzadu byly další dveře, zavřené. Za nimi byla komora, police prázdné. Jen v rohu na stole stála multifunkční tiskárna s faxem a kopírkou. Měla na sobě štítek s čínskými znaky.

Vytáhl satelitní telefon, pořídil snímek a odeslal jej Grimsdottirové s poznámkou „překlad?“ Odpověď dorazila za minutu:

EXCELSIOR OFFICE RENTALS CAMERON ROAD 15, STE 443 KOWLOON ZAVOLEJ, GRIM

Vytočil číslo a ona hovor přijala. „Cos mi to poslal?“

Vysvětlil. „Zdá se, že Song Woo nebyla jen výloha, asi tady i něco provozovali. A jestli si pronajali kopírku, nepronajali si taky počítače?“

„A jestli ano, nezapomněl někdo něco smazat? Dobrý nápad.“

„Něco ohledně zprostředkovatele?“

„Dělá se na tom, ale já si myslím, že najdeme jen další zavřenou společnost. Ale mám číslo jejich účtu u Excelsioru.“

Cameron Road byla jen deset minut jízdy taxíkem, ale místo další příhodně potemnělé uličky našel Fisher čtyřposchoďovou a moderní kancelářskou budovu. Chvíli před ní postával, pak přešel na druhou stranu ulice a postavil do jednoho tmavého vchodu. Odtamtud budovu sledoval dál.

Za předním oknem seděl u recepčního stolu ve tvaru ledviny strážný. Z výtahu vyšla žena v kostýmu tmavošedé barvy, prošla kolem recepce, zamávala, otevřela dveře a vyšla ven na ulici.

Fisher nejprve začal pátrat po možných přístupových cestách, ale pak se zarazil. Zde byla nejlepší zbraní trpělivost. Přední dveře nebyly zamčené a v cestě mu tedy stál jen jeden osamělý strážce. Bylo mu přibližně sedmdesát, zneškodnit jej nemohlo být nic složitého. Kromě toho, soudě dle šálku čaje na recepčním stolku, mohla zapracovat příroda sama.

Uplynulo pět minut, pak deset.

Strážce vstal, přešel na druhý konec haly a prošel dveřmi. Tolik tedy postarší muž a jeho močový měchýř, pomyslel si Fisher.

Rychle přešel ulici, vešel do haly a zamířil přímo k výtahu. Napravo uviděl dveře s piktogramem schodů. Prošel jimi.

Excelsior Office Rentals našel na čtvrtém poschodí. Zámek na dveřích byl o něco novějšího data než ten v Song Woo a jeho odemčení trvalo o chvilku déle. Když se dostal dovnitř, nalezl v postranní kanceláři kartotéku. V té vyhledal složku Song Woo a prostudoval ji.

Zavolal Grimsdottirové: „Song Woo si od Excelsioru zapůjčila dva počítače. Mám adresu jejich skladiště.“ Nadiktoval jí adresu.

„Same, je to kousek na sever, v Lo Wu.“

Špatné zprávy. Lo Wu je jen půl míle od čínské hranice. Od chvíle, kdy v roce 1999 vrátili Britové Hongkong Číně, platilo pro turisty, že čím víc na sever cestují, tím přísnější jsou bezpečnostní opatření, na které narážejí. Kromě normálních policistů hlídkovali v ulicích příslušníci Čínské lidové armády, množily se silniční zátarasy a častěji docházelo k zatčením… zejména obyvatel západu, kteří jen málokdy opouštěli hranice Hongkongu a, podle Pekingu, to neměli dělat vůbec.

„Vím, kde to je,“ řekl Fisher. „Nahraj mapu do OPSATu. Dojedu tam a budu zpátky dřív, než bys řekla ‚doživotní pobyt v čínském pracovním táboře“.“

29

LO WU

Fisher zaplatil řidiči, vystoupil a zabouchl dveře. Řidič vůz spěšně otočil a rychle vyrazil po špinavé cestě, zadní světla brzy zmizela v mlze. Fisher by býval dal přednost poněkud méně nápadnému způsobu infiltrace, než bylo světle žluté taxi, ale neměl moc času a další vlak z Kowloonu do Lo Wu jel až ráno. I tak musel zastavit tři různé vozy taxislužby, než našel řidiče ochotného zajet poblíž Lo Wu.

Z jeho strany se ničeho neobával. Hongkongští řidiči taxíků byli proslulí schopností okamžitě zapomenout, co jejich pasažér dělal, co říkal a kam jel. Nešlo ani tak o diskrétnost, jako o pud sebezáchovy. Od chvíle, kdy Britové předali kolonii Číně, se na povrchu zdánlivě nic nezměnilo, ale přesto pod povrchem panovalo značné napětí, protože lidé věděli, že Peking vše sleduje.

A jestliže čínská vláda sledovala Hongkong, zcela jistě sledovala Lo Wu, ze kterého bylo na hranice, co by kamenem dohodil. Zda je sledován i on sám v této chvíli, to Fisher nevěděl. Cesta byla prázdná, bez světel. Půl míle na sever byla vidět světla Lo Wu, o kus dál, po dalších pěti mílích, zářila ještě jasnější světla Šenzenu, nejjižnějšího čínského města s pěti miliony obyvatel.

Podle mapy od Grimsdottirové se sklad Excelsioru nacházel na jižním okraji Lo Wu, mezi jatkami a čističkou odpadních vod. A jen pár bloků od ústředí pohraniční policie. Vytáhl z kapsy OPSAT, zobrazil mapu a vryl si do paměti orientační body.

Ohrnul límec od saka a vydal se na sever.

Projela kolem něj jen tři auta a žádné nezpomalilo. To bylo dobré znamení. I tak mu ale u žaludku narůstal pocit strachu s každým krokem. Už se do Číny několikrát podíval a na žádnou z těch misí nevzpomínal s radostí. Jak armáda, tak Guoanbu… tajná čínská policie… si počínaly tvrdě a efektivně a nejprve zatýkaly, pak vyslýchaly.

Když se dostal na Kong Nga Po Road, odbočil doprava a ušel několik bloků. Pak opět zahnul, do malé průmyslové zóny. Skladiště Excelsioru stálo hned vedle plotu čističky odpadních vod. Fisher jej celé obešel a došel k nakládací rampě. Zkusil otevřít dveře. Byly zavřené. Vedle dveří byl bzučák. Vytáhl z kapsy baseballovou čepici, nasadil si ji, pak vytáhl štos papírů a bzučák stiskl.

Uplynulo třicet vteřin. Dveře se otevřely. Fisher sklonil hlavu. Z pod kšiltu se díval na pár zářivě naleštěných střevíců. Strážce.

„Šen-me?“ řekl mužský hlas. Co?

Fisher švihl vpřed rukou se štosem papírů a strážný po nich instinktivně sáhl. Fisher mu sevřel zápěstí a trhnutím jej vyvedl z rovnováhy. Strážce zavrávoral dopředu, Fisher obtočil svou paži kolem jeho krku a stiskl. Po několika vteřinách strážce v jeho náručí zplihl.

Fisher vytáhl bezvládné tělo ze dveří, odložil je stranou a zachytil dveře špičkami prstů, aby se nezavřely. Setrval nehybně a naslouchal. Jestli uvnitř byli ještě nějací další pracovníci, mohli se přijít podívat, co se děje. Ale nepřišel nikdo.

Vyjma žluté lampy se značkou východu nade dveřmi tonula nakládací hala ve tmě. Podle zdí byly naskládány bedny a krabice. Na protější zdi spatřil Fisher dvoje posuvné dveře. Odtáhl bezvládného strážce do stínu a zamířil ke dveřím.

Za nimi bylo vlastní skladiště. Bylo dlouhé a rovné s nízkým stropem, prostor byl rozdělen do čtyř sektorů, z nichž každý byl ohraničen policemi sahajícími od podlahy až po strop. V jednotlivých policích byly různé typy kancelářského vybavení, od kopírek až po psací stoly a reprodukce výtvarných děl, jejichž jediným úkolem bylo oživit holé zdi. Polici, kterou hledal, nalezl na konci druhého sektoru. Skrz mříž mohl vidět kovové police plné počítačů. Chvíli si hrál s paklíči, pak visací zámek povolil.

Pustil se do práce. Než ověřil sériová čísla všech počítačů, uběhlo dvacet minut. Neměl štěstí. Pak se zamyslel: Song Woo pronajaté vybavení vrátila teprve nedávno. Co pravděpodobně udělají zaměstnanci Excelsioru s čerstvě navráceným zařízením? Údržbu?

V posledním sektoru našel dvě police spojené tak, aby tvořily pracovní stůl. Na něm bylo půl tuctu počítačů a monitorů. Otevřel další visací zámek a začal kontrolovat čísla. Tentokrát ta správná našel prakticky okamžitě. Zavolal Grimsdottirové. „Mám je.“

„Výborně. Připoj mě.“

Fisher připojil pomocí kabelu USB OPSAT k prvnímu počítači.

„Tak to nic,“ řekla Grimsdottirová. „Přeformátovali pevný disk.“

Fisher připojil kabel USB k druhému počítači.

„Bingo. Soubory promazali, ale ne dost důkladně. Pořád jsou tu ještě data. Můžeš je stáhnout?“

„Rozkaz.“

O pět minut později opět vešel do nakládací haly. Když se dotkl prsty kulové kliky, zaslechl zaklapnutí dveří od auta a kroky směřující k venkovní rampě. Podíval se na hodinky: pět minut před půlnocí. Ze by výměna směn?

Bzučák u dveří zabzučel.

Fisher rychle udělal pár kroků k tělu bezvládného strážce a vyměnil své sako za jeho sako, svou čepici za strážcovu. Bzučák se ozval znovu.

„Wej!“ křikl hlas. Hej!

Na dveře zabušila pěst.

Fisher se nadechl a otevřel.

Příchozí právě napřahoval ruku, aby do dveří udeřil znovu. Dole pod rampou stálo dvoudveřové hongqui se symbolem magnetu na dveřích. Muž na okamžik na Fishera zíral, pak potřásl hlavou a otevřel ústa.

Fisher mu zasadil krátký, tvrdý úder do brady. Muž zavrávoral, klopýtl směrem dozadu, ztěžka dopadl na zadek, pak udělal salto vzad dolů z rampy. Fisher jej oběhl a zachytil. Z kapsy strážcova saka vytáhl klíčky od vozu, odtáhl tělo pryč, došel k vozu, sloupl ze dveří emblém, hodil jej na zadní sedadlo a odjel.

30

ČERNOBYL, UKRAJINA

Po devadesáti minutách téměř nehlučné jízdy zastavila Fisherova průvodkyně, Elena, vůz na kraji cesty a zhasla světla. „Musím si zakouřit,“ řekla dokonalou angličtinou s jen nepatrným přízvukem. Vystoupila a zapálila si. Fisher vystoupil také a protáhl se. Pod nohama mu zaskřípal štěrk.

Po celou poslední hodinu byla cesta prázdná a tmavá. Teprve nyní, když světla zhasla, si Fisher uvědomil, jaká tma je. Po obou stranách cesty se ve tmě ztrácely bažiny. Skutečně se nacházeli uprostřed pustiny.

Od výletu do Hongkongu do přistání na kyjevském letišti Borispol uplynulo až příliš krátkých šest hodin… dost právě na to, aby doručil pevný disk, který ukradl ve skladišti v Lo Wu, Grimsdottirové, vyslechl pokyny ohledně mise v Černobylu od Lamberta a pak si na dvě hodiny zdříml na gauči v prázdné kanceláři.

Z víru hlučného nočního života Hongkongu přímo do tichých a opuštěných pustin kolem Černobylu. Ani si nebyl jist, v jakém časovém pásmu nyní běží jeho vnitřní hodiny.

„Jste nervózní,“ řekl Eleně.

„Vy ne?“ Elena si potáhla a odklepla. Bylo jí dvacet sedm, byla vysoká a štíhlá, kaštanově hnědé vlasy měla stažené do ohonu. „Když jsem pracovala pro vaši zemi, shromažďovala jsem informace. Já je získávala, oni je odebírali. Nikdy sem nikoho nevyslali. Proč by sem vůbec někoho posílali?“

Elena Androtovová pracovala jako bioložka u PRIA, Pripjaťské průmyslové výzkumné asociace, která spravovala třicetikilometrovou zakázanou zónu kolem nyní nechvalně známé černobylské jaderné elektrárny. Obava z toho, že ukrajinská a ruská vláda nesdílí se zbytkem světa dostatečně informace o následných procesech po černobylské katastrofe, dovedla Elenu jednou o dovolené na americký konzulát v Bulharsku. Nabídla, že bude dodávat informace o tom, co se ona a její kolegové dozvědí o dění v zakázané zóně.

Ideologie, pomyslel si Fisher. Jedna ze čtyř PIKE. Lidé většinou nabízeli a souhlasili se spoluprací s cizími výzvědnými službami z jednoho ze čtyř následujících důvodů: Peníze, Ideologie, Kompromis nebo Ego. Elena nikdy nežádala o peníze nebo uznání a nebyl na ni vyvíjen žádný nátlak. I když jí CIA byla vděčná za informace, nikdy nešlo o nic světoborného. Její kontakt jí opakovaně připomínal, že může kdykoliv přestat a nikdo se jí nebude na nic ptát.

Fisher chápal její obavy z tohoto nenadálého zvratu situace. Šest let přijímaly její kontakty mlčky informace s prostým „děkujeme, ozvěte se, až budete mít něco nového“. A nyní byla, bez dalšího vysvětlení, požádána, aby dělal průvodkyni nějakému záhadnému tajnému agentovi.

„Jak dlouho tu pracujete?“ zeptal se. Odpověď na tuto otázku znal, ale chtěl ji rozptýlit.

„Šest let. Přišla jsem sem rovnou z univerzity. Chtěla jsem pomoci.“

„Tak?“

„To mi povězte vy. Kolik myslíte, že kvůli Černobylu zemřelo lidí?“

„Oficiální číslo znělo třicet jedna.“

Elena si odfrkla. „Třicet jedna! Dvakrát tolik požárníků zemřelo pět minut poté, co dorazili na místo, následkem záření gama. Fíí! A byli pryč!“

„Kolik tedy?“

„Za posledních dvacet let, bereme-li v potaz Ukrajinu a Bělorusko, bych to odhadovala na dvě stě tisíc. A ptám se: jak mohu pomoci, když celý svět ještě stále věří číslu třicet jedna?“

„Proč neodejdete?“

„Z mé smlouvy zbývá ještě rok,“ odpověděla a trochu se uvolnila. Potáhla si z cigarety. „Pak možná odejdu. Pryč z Ukrajiny.“ Vzhlédla a pohlédla na Fishera. „Možná pojedu do Ameriky.“

Byla to spíš otázka než tvrzení.

Fisher přikývl: „S tím bych vám možná mohl pomoci. Ale teď musíte vy mě dostat dovnitř zakázané zóny. Vy mě dostanete dovnitř, já se postarám o zbytek.“

„Skutečně? Zakázaná zóna. OK, Jamesi Bonde, co víte o zakázané zóně?“ Aniž by čekala na odpověď, ukázala Elena směrem dál po cestě. „Za tím kopcem je kontrolní stanoviště. O dalších třicet kilometrů dál leží Černobyl! Třicet kilometrů! To je… to je…“

„Osmnáct mil,“ doplnil Fisher.

„Osmnáct mil. Dalších patnáct kilometrů za ním leží město duchů.“

„Myslíte Připjat‘?“ Před katastrofou býval Připjat‘ idylickým městem s padesáti tisíci obyvateli, kde žila většina pracovníků z Černobylu a jejich rodiny. Posledních dvacet let bylo to místo opuštěné.

„Ano, Připjat‘. To zavinila ta nehoda. Tak špatné to bylo… je. Vezmu vás tam. Pocítíte ty duchy. Chodí po ulicích.“ Elena se zasmála a něco si zamumlala. „Třicet jedna lidí. Pehe!“

„Říkáte to velice zapáleně. Bylo to tak vždy?“

„Ale ne. Kdysi jsem byla jako všichni ostatní. Věřila jsem oficiálním zprávám. Proč by nám naše vláda o něčem takovém lhala? Je tu od toho, aby nás chránila. Byla jsem naivní. Přišla jsem sem a oči se mi otevřely.

I vaše se otevřou… budete-li chtít vidět.“

„Budu.“

„Výborně.“ Podívala se na hodinky. „Zpátky do vozu. Musíme jet.“

31

Jeli dalších deset minut, pak, na Fisherův pokyn, opět zastavili. „Kontrolní stanoviště je kilometr odsud,“ řekla. „Pamatujete si, kam máte jít?“

Fisher sáhl dozadu pro batoh a vystoupil. „Pamatuji. Sejdeme se tam za patnáct minut.“

„Za patnáct minut.“

Zavřel dveře, poklepal na střechu a ona odjela. Světla vozu za chvíli zmizela v mlze. Hodil si batoh na záda a sešel dolů po náspu na kraj močálu. Nasadil si na zápěstí OPSAT, chvíli studoval mapu, pak si nasadil i brýle, přepnul na noční vidění a rozeběhl se.

Na Fishera a na Elenu čekala dvě kontrolní stanoviště. První se nacházelo na hranici třicetikilometrové zakázané zóny a hlídala jej ukrajinská armáda. Každý voják musel ve strážní službě u zakázané zóny strávit šest týdnů.

Do zóny nesměl vjet žádný neschválený vůz. Návštěvníci museli svá vozidla zaparkovat před kontrolním stanovištěm, projít kontrolou, která si je zaznamenala, a na druhé straně nafasovali jeden ze schválených „kontaminovaných“ vozů.

Vnitřní kruh, jedenáctikilometrovou zónu kolem reaktoru číslo čtyři hlídalo druhé kontrolní stanoviště, kde si návštěvníci museli vyměnil vůz podruhé… kontaminovaný za ještě kontaminovanější… a také si museli převléci. Civilní oblečení, které následně bylo dekontaminováno bylo v plastikových pytlích odvezeno zpátky na stanoviště číslo jedna kde čekalo na návrat svého majitele. Místo něj obdrželi návštěvníci modré kombinézy, obuv z umělé hmoty, rukavice a bílé chirurgické masky.

Podle PRIA bylo používání schválených vozů nejen nebezpečné lidskému zdraví, ale navíc by jejich interakce se světem mimo zónu mohla přinést „neodhadnutelné ekologické následky“.

Po deseti minutách běhu dorazil Fisher k pásmu zakrslých borovic a zastavil se. V korunách stromů se proháněl vítr, větve skřípaly a vrzaly. Bylo chladno, přitáhl si límec těsněji ke krku.

Ať už to byla náhoda, nebo úmysl – což Fisher nevěděl – linie stromů v tomto případě lemovala vnější část zóny. I když ta myšlenka byla iracionální, napadlo ho, zda za touto linií bude svět vypadat jinak. Bude tráva hrubší nebo křehčí? Bude voda cítit jinak? Nebyly to příliš inteligentní myšlenky, ale taková už je povaha radioaktivního zamoření… neviditelný jed, který neponechá nic netknuté, dokonce ani lidskou představivost.

Odtrhl se od takových myšlenek a počal se opět soustředit na svou práci.

Půl míle od něj na západ bylo první stanoviště. Zklidnil dech a zaposlouchal se. V bažinách se zvuk nesl daleko a po několika vteřinách rozlišil vzdálené zaklapnutí dveří od auta, pak hlasy hovořící ukrajinsky. To odjíždí nebo přijíždí nějaký návštěvník. Pravděpodobně to druhé – touto dobou by Elena měla projít kontrolou a pak počkat u parkoviště se schválenými vozy.

Vstal a začal si hledat cestu skrz pás borovic.

Po několika stech yardech začal porost řídnout a skrz větve začalo prosvítat našedlé světlo. Když dosáhl okraje stromoví, zastavil se. Před ním se rozprostíralo parkoviště vysypané štěrkem, na němž stála osobní vozidla i náklaďáky. Jediným osvětlením byla sodíková výbojka na vršku sloupu uprostřed pozemku. Jak Elena předvídala, vždy flirtující strážní jí vybrali její oblíbený vůz: jasně červený Opel Kadett z roku 1964. Fisher viděl její siluetu na místě řidiče.

Ze zažitého zvyku vyčkával dalších deset minut. Neobával se o její důvěryhodnost. Ale přeci jen pracovala pro CIA již šest let a sama mohla vzbudit podezření a zavdat příčinu ke sledování.

Kryt stromy obešel celé parkoviště a ujistil se, že nikdo další v okolí není. Pak došel k opelu, v němž seděla Elena, a nastoupil. Ona otočila klíčky, zařadila, vycouvala z parkoviště a pokračovala v cestě dál.

„Co vám trvalo tak dlouho?“ zeptala se. „Je všechno v pořádku?“

„Všechno je v pořádku. Jen už nejsem tak rychlý, jak jsem býval. Stárnu.“

„Vy? Nesmysl. Mně připadáte v pořádku.“ Upřeně hleděla na čelní sklo.

„Díky.“

„Rádo se stalo.“ Poklepala prsty na volant. „Jste ženatý?“

„Ne. Vdaná?“

„Ne.“

Dalších deset minut mlčeli, pak promluvila Elena: „Ochutnal jste někdy boršč? Pravý ukrajinský boršč?“

„Nemyslím.“

„Umím skvělý boršč.“

„Já ani nevím, co to je.“

„Začnete vepřovým, pak přidáte fazole, řepu, citron, zeleninu, šťovík, vinný ocet, rebarborovou šťávu, česnek… Je to lahůdka. Já vám ho u– vařím.“

„Odkud bude ta zelenina?“

Zasmála se. „Myslíte, zda ji nepěstujeme tady? Ne, dováží ji zvenku. Z Kyjeva.“

„Dobrá.“

„Zbývá jen pár hodin do svítání. Chcete pokračovat do vnitřní zóny? Předpokládala bych, že se tam odplížíte raději v noci.“

Fisher měl u sebe potřebné dokumenty a měl připraven krycí historku, která by jeho přítomnost zde vysvětlovala, ale rozhodně se chtěl styku s úřady raději vyhnout. Stanovil si, že v zakázané zóně může strávit tři dny. K tomu, aby vykonal svoji práci a snažil se dostat pryč co nejdřív, jej vedly i další důvody než jen ty bezpečnostní. Bojová skupina amerických lodí mířila do Ománského zálivu a události se dávaly do pohybu. Irán vyslal vlastní námořnictvo, aby se vypravilo vstříc tomu americkému. Napětí poroste, padnou první výstřely.

„Jak víte, že se budu plížit?“ zeptal se.

Úkosem na něj pohlédla: „Máte takové oči. Oči… oči určitého druhu.“

„Abych vám nezůstal dlužen odpověď: ano, v noci to bude lepší.“

„Výborně. Takže teď ne. Měl byste vidět Pripjat‘. Ukážu vám věci, které na fotografiích neuvidíte.“

Turistická vyjížďka v plánu nebyla, ale když už měl čas… a zvědavý byl také. „Jeďte.“

Jeli dalších patnáct kilometrů – sedm mil – a po cestě projeli východně od vesnice Černobyl na břehu Pripjaťské řeky, která v době havárie napájela chladící okruhy.

Elena objela Černobyl obloukem a zamířila na východ. Minuli tucty dalších vesnic. Všechny byly opuštěné, až na několik set tvrdohlavých starých rolníků, kteří se vrátili navzdory vládním výstrahám a vyhláškám. Elena překládala cedule psané cyrilicí: Jampol, Malyj Čerevač, Zapolje… jedna za druhou vystupovaly ze tmy a zase mizely. Míjeli dřevěné ploty a dřevěná stavení, z nichž mnohá se již rozpadala, byla porostlá mechem a křovím, drátěné ploty zarostlé psím vínem a zohýbané do nejrůznějších úhlů, budovy a ohrady tak primitivní, že si Fisher málem připadal, jako by odcestoval o sto let zpátky v čase.

„To je neskutečné,“ řekl Fisher.

„To ještě nic není. Jen počkejte.“

Když se přiblížili k městu, ustoupily farmy a stodoly menším budovám ze šedivého betonu a omšelých hnědých cihel. Veškeré nápisy byly psány cyrilicí, ale přesto některé budovy vykazovaly určité univerzální znaky: benzinová pumpa, potraviny, banka… Zakrslé borovice a močály brzy ustoupily prázdným parcelám a dlážděným křižovatkám.

K Připjati přijeli ze západu, takže první Fisherův pohled na panoráma města byl na pozadí osvětlen paprsky vycházejícího slunce. Obdélníkové bloky budov, vysokých a rovných, krátkých a prázdných, vyvstaly z linie terénu. V příšeří byly temné a bezrozměrné, jako kdyby je namaloval filmový výtvarník.

Jak se blížili k okraji města a světla přibývalo, začaly vystupovat detaily.

Připjat‘ byla v mnoha ohledech typickým sovětským městem své éry. Budovy, a to jak obytné paneláky, tak čtyřposchoďové školy a úřední budovy, byly vystavěny v šedých blocích. Téměř vše tu působilo jako z Lega – geometricky pravidelné bloky byly rovnoměrně rozloženy kolem ulic a následně příslušně označeny: obytný blok 17, lidová banka 84, úřední komplex 21. Jediné barvy, které Fisher zahlédl, byly barvy na omšelých nástěnných malbách s revoluční tematikou na bočních stěnách některých budov. Blonďatí muži se železnými svaly v záplavě nekonečných zlatých obilných polí, v jedné ruce srp, jasné oči tvrdě upřené k nějakému vzdálenému horizontu.

Co Fishera udeřilo do očí, byl absolutní klid. Jestliže venkovské farmy zdánlivě uvízly kdesi v roce 1800, Pripjat‘ zamrzla v onom osudném dubnovém dni roku 1986. Prázdné automobily stály uprostřed křižovatek, jejich dveře byly dosud otevřené, jak pasažéři vystoupili a utekli pryč. V kufrech a ve skříňkách a na trakařích zůstalo prádlo, nádobí a pánve. Na chodnících ležely zarámované obrazy.

Jako ve Slipstone, pomyslel si Fisher.

Minuli základní školu. Hřiště, kdysi volná plocha obklopená stromy, zvolna zarůstalo plevelem a křovinami. Ocelové konstrukce dětských prolézaček ovíjelo psí víno, dětský domeček ve tvaru slona dávno zrezavěl. Dveře školy zůstaly otevřené dokořán… Fisher si představil utíkající děti a učitele. Když škola zmizela ve zpětném zrcátku, spatřil Fisher dětskou panenku sedící uprostřed pískoviště.

Tak takhle, uvědomil si, bude vypadat nukleární Armageddon.

‚Je to tu všude takové?“ zeptal se.

„Ano. A dalších tři sta let bude. Potrvá to dlouho, než zamoření zmizí. Někdy se sem zajedu podívat, abych si připomněla, jak to doopravdy vypadá. Ale nikdy ne v noci. Nikdy sem nejezdím v noci.“

„To chápu.“

Pak minuli šestiposchoďovou obytnou budovu, další šedivý kvádr s balkony po celé délce. Všechny dveře na šestém patře vedoucí na balkon byly otevřené. Po chvilce došlo Fisherovi proč. Okna hleděla směrem na jihovýchod, k elektrárně. Vrchní poschodí muselo nabízet ničím nezakrývaný výhled na explozi reaktoru a následný požár. Představil si ženy v zástěrách a děti v pyžamech, jak sledují to jedinečné divadlo a ještě si přitom neuvědomují, co se to vlastně stalo. Nevědí, že už na ně padá mrak neviditelného cesia. Na mnohých balkonech v nižších patrech byla oranžovou a červenou barvou namalována vybledlá čísla.

„Co je to za čísla?“ zeptal se Fisher.

„Příkaz k evakuaci byl vydán až ráno poté, co mnoho dětí odešlo do školy. Lidé označili své balkony čísly evakuačních autobusů, aby, až se ze školy vrátí, děti našly ty správné.“

„Můj Bože,“ zamumlal Fisher.

„Už jste viděl dost?“

Fisher přikývl, ale dál zíral z okna.

32

Jeli směrem na jih deset minut. Teprve pak Fisher spatřil první známku toho, že se blíží k samotnému Černobylu. V dálce se nad mokřinami objevil obelisk. Komín. Když se přiblížili, bylo zřejmé, že je komín natřen červenými a bílými horizontálními pruhy. Vedle stál jeřáb, který, jak odhadoval, sloužil při neustálých rekonstrukcích sarkofágu, který už po letech začínal poněkud chátrat.

Dvanáct kilometrů od elektrárny zatočila Elena ze silnice na štěrkem vysypanou cestu, která vedla skrz porost borovic. Po několika stech yardů zahnula na příjezdovou cestu. Zastavila před bungalovem v rančerském stylu natřeném žlutou barvou. Podobně jako farmy, které viděl Fisher v opuštěných vesnicích, tonul i bungalov v záplavě popínavých rostlin, které se táhly podle zdí, okapů a nad krytým vchodem jako hadi ustrnuvší v pohybu.

„Ústředí PRIA se nachází ve vnitřní zóně,“ řekla Elena a vystoupila. „Moskva je vybudovala rok po katastrofe. Samozřejmě tam trávíme jen nejnutnější čas.“

„Komu patří toto místo?“

„Mně. Bývalo místního stranického šéfa z Kyjeva. Když tenkrát elektrárnu postavili, Moskva nařídila hlavounům, aby si tu postavili chaty a dokázali, že elektrárna je bezpečná. Oficiálně by všichni vědci z PRIA měli žít v renovovaném obytném bloku jižně od Připjati.“

„Ten jsem viděl,“ řekl Fisher a sáhl na zadní sedadlo pro ruksak. „Nic moc.“

„Učiněná nádhera, že? Tohle místo je mnohem lepší. Zvenku to nevypadá nijak zvláštně, ale střechou nezatéká a izolace je v pořádku. Kromě toho tady nebyl oblak.“

„Nerozumím.“

„Oblak radioaktivního prachu. Většina z něj byla odváta na západ a na sever, směrem k Bělorusku. My jsme na východní straně elektrárny. Pojďte dál.“ Vykročila. Uvědomila si, že Fisher ji nenásleduje, otočila se a usmála. „Klid. Vidíte tohle?“ Ukázala na přístroj, který vypadal jako větrník. „To je dozimetr. Kontroluji jej dvakrát denně. Můžete mi věřit, tohle je jedno z nejčistších míst v Černobylu.“

„Biolog se nezapře,“ odpověděl Fisher a vykročil směrem k verandě. Jsem velice opatrná. Jednou bych ráda měla děti.“

Nasměrovala Fishera do volné ložnice, kde si odložil batoh. Pak došel za Elenou do kuchyně. Klečela a přikládala do kamen. Zavřela dvířka a vstala. „Posaďte se. Čaj bude za pár minut.“

Vzala ze skříňky bochník černého chleba a plechovku ostružinové marmelády a položila je na stůl. Na okenním parapetu vybrala jablko, omyla je a nakrájela na misku.

„Voda pochází z nové artéské studny,“ řekla dřív, než se mohl zeptat. „I tu kontroluji každý den.“

„Promiňte,“ řekl Fisher. „Na tohle si člověk musí trochu zvyknout.“

„Nemusíte se omlouvat. Když jsem sem přišla poprvé, chovala jsem se úplně stejně. Nechtěla jsem se ničeho dotknout. Dokonce jsem zadržovala dech, aniž bych si to uvědomovala. To je přirozená reakce.“ Posnídali a Fisher jí pomohl uklidit. „Musím na pár hodin do práce,“ řekla, když si utírala ruce do ručníku. „Mám rozdělané pokusy s tříhlavým orobincem.“

Fisher na ni zamžoural, zda si z něj neutahuje.

„Myslím to vážně. Prakticky všechen orobinec kolem chladicí nádrže reaktoru zmutoval. A to jsou ještě celkem neškodné změny. Měl byste vidět některé kapry, co z té nádrže vytáhli.“ Vtáhla rty a zakryla si oči. „Odporní.“

Fisher se zasmál.

„Vrátím se kolem poledne. Cestou zpátky musím něco ověřit ve vesnici… něco se povídalo. Mohlo by vás to zajímat.“

„Oč jde?“

„Napřed se tam podívám. Jděte si lehnout. Kdyby někdo klepal, neodpovídejte.“

Fisher se pokusil usnout, ale tělo odmítalo spolupracovat, takže přerušovaně podřimoval několik hodin a pak vstal a procházel se po domě. Elena měla zajímavou kolekci knih, kterou skladovala ve starém čínském sekretáři v obývacím pokoji. Tituly se různily: od Tolstého a Balzaca až po Stephena Hawkinga a Danielie Steelovou. Našel i krabici od mléka plnou starých nahrávek, převážně z éry big bandu. Založil do gramofonu poctu Mancinimu a začetl se do anglického vydání Vojny a míru. Četl, dokud se Elena nevrátila.

Když přišla, držela tašku s potravinami.

„Boršč?“ zeptal se Fisher.

„Pochopitelně. Slíbila jsem vám to.“

Když uklidili nákup, posadili se a poobědvali studené řezy, sýr a víno. „Nuže,“ otázal se Fisher, „co ta fáma?“

„Ověřila jsem si to. Nebyla jsem si jista, jestli si to pamatuji správně, ale říká se, že zhruba před čtyřmi měsíci se v noci ztratili dva vojáci. Nikdy je nenašli. Všichni, včetně místního velitele, si myslí, že dezertovali. Naposledy mířili k bunkrům, na něž jste se vyptával. A já vím, kdo je viděl naposledy: Alexi. Je mu devadesát pět, ale bystrý rozum neztratil. Je to starý veterán.“

„Bude s námi mluvit?“

Elena se usmála. „Alexi miluje mluvení. Za Velké vlastenecké války byl velitelem u tankistů. Tvrdí, že než ho u Kursku zajali, zničil osmnáct pantherů. Zbytek války strávil v pracovním táboře v Polsku. Zajdeme za ním večer, po boršči. Koukám, že jste objevil mou knihovnu.“

„Omlouvám se, nechtěl jsem…“

Elena zamávala rukou. „Ne, ne, chtěla jsem vám ji ukázat. Já uklidím, vy si jděte číst. Možná budete mít víc štěstí, než jsem měla já.“

„Myslel jsem, že Vojna a mír je pro všechny Rusy povinná četba.“

„Náramná legrace. Já to zkoušela už čtyřikrát. Nudí mě až hrůza. Kromě toho, já jsem Ukrajinka.“

33

Krátce po setmění opustili Elenin bungalov. Fisher měl žaludek plný boršče tak dobrého, že se cítil podveden, že musel až doposud žít bez něj.

Odpoledne přišla fronta nízkého tlaku a přinesla temná oblaka a studené mrholení. Světla kadetu proťala tmu a osvětlila vyježděné koleje pokryté námrazou. Topení, které fungovalo jen na plný výkon, vydávalo zvuk, který Elena popsala jako „papoušek ve větráku“.

Změna počasí byla a nebyla požehnáním. Oblaka a nedostatek světla hvězd poskytnou Fisherovi příhodné podmínky, ale mrholení a klesající teplota pokryjí pole a močály vrstvou ledu, který bude na každém kroku praskat.

Nebyl si jist, jaký význam má přikládat historce o zmizelých vojácích. Dezerce byla v ukrajinské armádě běžná… zejména, což si dovedl představit docela dobře, mezi vojáky střežícími Černobyl. Mnozí odvedenci byli mladí a měli jen nevalné vzdělání a vše, co o Černobylu věděli, bylo, že se to stalo před jejich narozením nebo že byli tehdy příliš mladí, než aby si to pamatovali, a že je místo otrávené, plné duchů a nemocí. Přesto ale ta historka představovala jistou stopu.

Jeli dvacet minut po cestě na jih od Pripjaťské řeky. Tři míle od elektrárny sjela Elena ze silnice a přejela po vratkém mostě na východní břeh řeky. V březovém hájku stála chatrč. Ve světle reflektorů mohl Fisher rozeznat, že je postavena z hrubých březových planěk spojených něčím, co vypadalo jako směs hlíny a slámy. Střecha byla pokryta

Kadet zastavil a Elena zhasla světla.

„Tady žije po celý rok?“ zeptal se Fisher.

Přikývla. „Posledních osmnáct let. V zimě tu má teplo, dokonce větší než u mě doma. Navštěvuji ho jednou týdně a nosím mu boršč.“

„Šťastný to muž.“

„Proč – to jste si myslel, že jste jediný muž, kterému jsem uvařila boršč? Muži…“

Fisher natáhl ruku vpřed, aby otevřel, ale Elena ho zastavila. „Ať Alexi vyjde ven a přesvědčí se, že jsem to já. Alexi nemá cizince rád a umí zacházet s brokovnicí.“

„A s tankem,“ dodal Fisher.

„Taky.“

Dveře chatrče se otevřely a objevila se lucerna. V její záři spatřil Fisher vyzáblou tvář a vousem zarostlou bradu. Elena otevřela okénko a zavolala něco v ukrajinštině. Alexi houkl něco zpátky a zamával na ně.

„Slíbil, že vás nezastrelí. Řekla jsem mu, že nesete boršč.“

Fisher boršč nenesl, ale Elena ano a zatímco Alexi jedl, seděli potichu. Když dojedl, vylízal talíř. Vnitřek chatrče nevypadal tak, jak by Fisher mohl očekávat. Stěny byly natřené máslově žlutou barvou. Kromě kuchyně tam byly dvě místnosti s postelemi a větší místnost s otevřeným ohništěm.

Podobně, jako většina osádek tanků ze druhé světové války‘, byl i Alexi malý a šlachovitý. Jeho svalstvo svědčilo o těžké práci. Ruce měl tak mozolnaté, že vypadaly jako kožené rukavice.

Alexi odložil talíř stranou a sundal z police láhev vodky a tři pohárky. Napili se všichni. Pak Elena s Alexim několik minut hovořila. Nakonec se obrátila na Fishera.

„Popovídá si s vámi. Řekla jsem mu, že nepracujete pro vládu… nemá naši vládu rád… a že píšete knihu o tom, co se dělo s Černobylem od katastrofy.“

„Ať nám řekne o té noci… o té noci, kdy zmizeli ti vojáci.“

Elena Fisherova slova přeložila a pak začal mluvit Alexi. Ona překládala.

„Říká, že to bylo po půlnoci a on chytal ryby v chladicí nádrži u elektrárny. Viděl, jak na se druhé straně objevil vojenský náklaďák. Objel nádrž a zamířil k „mohylám“… bunkrům… ale než tam dojel, vypnul motor a zhasla světla. O pár minut později se objevil další náklaďák, ale ten přijel z opačného směru a zaparkoval čelem k vojákům.

Muži, kteří vystoupili z druhého náklaďáku, neměli uniformy, tak byl zvědavý. Proplížil se rákosím, aby viděl lépe. Z vojenského náklaďáku vystoupili dva vojáci, z druhého vozu čtyři civilisté. Několik minut spolu hovořili, poté čtyři civilisté zmizeli za náklaďákem a když se opět vynořili, měli na sobě ‚skafandry‘ jako kosmonauti.“

„Ochranné kombinézy,“ poznamenal Fisher.

„Taky bych řekla.“

Alexi pokračoval.

„Dva z těch mužů nesli bedny. Všichni šli za jeden bunkr. Vojáci se opírali o vůz a kouřili.

Po dvaceti minutách se čtyři muži vrátili od bunkru a nesli bedny zpátky, tentokrát po dvojicích. Naložili bedny na druhý náklaďák, sundali si kombinézy a připojili se k vojákům.

Opět několik minut hovořili, pak jeden z civilistů otevřel dveře od druhého náklaďáku, vytáhl kufřík a donesl ho vojákům. Jednomu z nich kufřík podal. A tehdy… tehdy se to stalo.“

„Co?“

Zvedla ruku, aby ho umlčela, pak se naklonila k Aleximu a položila mu ruku na předloktí. Chvíli spolu hovořili, pak se zaklonila a zamračila. Otočila se na Fishera.

„Říká, že zatímco první civilista předával kufřík, ti tři další vytáhli pistole a zahájili palbu. První voják zemřel hned, ale ten druhý byl rychlejší. Jak padal, vypálil dvakrát ze samopalu a jednoho civilistu zabil. Pak vůdce… tedy muž s kufříkem… oba vojáky obešel a každého z nich střelil pro jistotu do hlavy. Pak dobil a vyprázdnil svůj zásobník do tváře mrtvého civilisty. Nakonec ti tři odtáhli těla za jednu z ‚mohyl‘, nastoupili do náklaďáku a odjeli.

Říká, že pak pohřbil civilistu i oba vojáky v lese za bunkrem.“

„Vy jste o tom věděla?“ zeptal se Fisher.

„Věděla jsem jen to, co se říká: že Alexi viděl ty vojáky v tu noc, co zmizeli.“

„Řekl o tom někomu?“

Elena se zeptala. „On si myslí, že ano, ale není si jistý, možná je zmatený.

Jak to?“

„On tvrdí, že o tom řekl zdejšímu veliteli.“

34

Na místo, které jim popsal Alexi, se dostali za patnáct minut. Ale než tam dojeli, požádal Fisher Elenu, aby zastavila. Natáhl se a zhasl světlo uvnitř auta. Otevřel dveře.

„Setkáme se za dvě hodiny na hlavní silnici.“

„Pojedu s vámi. Pomohu vám.“

„Nejlépe mi pomůžete tím, že pojedete domů a počkáte. Musím zařídit pár věcí a sám se budu pohybovat rychleji. Otevřete kufr.“

Poslechla ho. Fisher obešel auto a vytáhl batoh s vybavením, které mu Elena připravila… pár speciálních kombinéz s ochrannými kuklami, respirátor, brýle, boty a dvoje rukavice.

„Pamatujete si, jak to všechno správně použít?“ zeptala se.

„Ano.“

„A pásku? Kolem zápěstí, kotníků a krku? Abyste byl zcela izolován.“

„Dám si pozor.“

Fisher zavřel dveře a Elena odjela. Počkal, dokud světla kadeta nezmizela za zatáčkou, pak si navlékl batoh a vešel do lesa.

Fisher si nemyslel, že Alexi je zmatený. Věřil starému veteránovi každé slovo. Někdo zaplatil přístup do zakázané zóny a někdo zaplatil vstup do jednoho z bunkrů a to rozhodně nejsou věci, které lze koupit od páru řadových příslušníků ukrajinské armády. Ale od výše postavených důstojníků už ano. Například od místního velitele. Fisher netušil, zda velitel dopředu věděl, že jeho muži budou zavražděni, ale podle

Eleny důstojník, o němž byla řeč, plukovník, odešel přede dvěma měsíci do výslužby a odstěhoval se do letoviska Jalta na břehu Černého moře.

Alexi trval na tom, že mu plukovník poté, co vyslechl historku o střelbě, poděkoval, přislíbil, že proběhne důkladné vyšetřování, a zavázal jej k mlčení. Alexi mu tak docela nevěřil, takže mu řekl, že mrtví vojáci i zohavený civilista byli odvezeni v onom druhém náklaďáku.

„Civilista jej tolik nezajímal,“ řekla Elena, „ale nemyslel si, že plukovník jednal správně v případu mrtvých vojáků. Byli to druzi ve zbrani, zasluhovali vojenský pohřeb.“

Fisherovi nebylo jasné, proč nechal plukovník Alexiho naživu, ale hádal, že to bude mít něco společného s Alexiho reputací v oblasti Černobylu. Když zmizí dva mladí vojáci, je to dezerce. Kdyby zmizel Alexi, byla by to záhadou, o kterou by se místní zajímali.

V duchu si představoval mapu, kterou mu Elena nakreslila, a postupoval temným lesem, dokud nedošel k bystřině, podle níž zamířil na východ. Bystřina ústila do zátoky porostlé rákosím a orobincem. Nyní se nacházel na východním okraji chladicí nádrže.

Vytáhl Geigerův počítač a přejel nad zemí a listovím. Rychlé tikání ozývající se v jeho uchu vyvolávalo husí kůži, ale hodnoty byly ještě přijatelné. Podle Grimsdottirové bude vystaven celkové expozici odpovídající třem rentgenovým vyšetřením plic.

Nad pobřežním porostem se pnul obrys jaderné elektrárny. Stál čtvrt míle od místa nejhorší jaderné katastrofy v historii.

Následující ráno po explozi lidé pracující na odstranění následků havárie konečně pochopili, že boj s požárem prohrávají. Požár nebyl živen jen taveninou ze zbývajících palivových tyčí, ale také vysoce hořlavým grafitem, který se sloupával z pouzder tyčí. Absorbenty neutronů shazovali z helikoptér.

V průběhu šesti dní nasypali do místa, kde býval reaktor, kde co. Pět tisíc tun… něco kolem deseti milionů liber… olova, písku, jílu, dolomitu, sodného fosfátu a kapalných polymerů oheň spolykal, než byl konečně, týden po výbuchu, uhašen. Mnozí z pilotů, kteří nad místem havárie přelétali, ozáření nepřežili.

Za chladicí nádrží stály bunkry. Byly uspořádány ve čtvercích po devíti, jednotlivé čtverce od těch sousedních oddělovalo sto yardů volného prostoru. Mohyly, které nebyly ničím jiným než nákladními kontejnery o velikosti autobusu, byly zakryty vrstvou zeminy a poté zality betonem. Podobně, jako všude v Černobylu, vzala si nakonec příroda zpět, co bývalo její, a pokryla bunkry křovím a podrostem. Kdyby nevěděl, že tam jsou, mohl si Fisher snadno splést mohyly s přirozeným terénem.

Postupoval rákosím, dokud se nedostal na druhou stranu. Už už se chystal přejít přes cestu, když zaslechl zvuk motoru. Přikrčil se.

Na cestě se objevil pár světel. Automobil se pohyboval pomalu a zastavil u první řady bunkrů. Po mohylách několikrát přejel reflektor. Vůz popojel vpřed a vše se u další skupiny bunkrů opakovalo. Když se vůz přiblížil, zjistil Fisher, že se jedná o GAZ-67, sovětský džíp ze druhé světové války. Na předních sedadlech seděli dva vojáci.

Džíp nakonec dojel až vedle Fishera, opět zastavil, prosvítil mohyly a pokračoval dál. Po dlouhých deseti minutách zmizel GAZ konečně v zatáčce a nakonec i z dohledu. Ale každých několik sekund se objevilo pronikavé světlo, prošlo dalším čtvercem bunkrů a pak zase zhaslo.

Fisher přeběhl cestu, seběhl dolů po náspu a zamířil vysokou travou směrem k bunkrům. Vytáhl Geigerův počítač. Hodnoty poněkud vzrostly, ale ještě stále se nacházely v přijatelném rozmezí.

Podle Alexiho se civilisté zajímali o bunkr číslo 3, který ležel od cesty nejdál. Fisher proběhl mezi dvěma mohylami, zahnul doprava a zastavil se u čísla 3. Opět zkontroloval Geigerův počítač. Ještě stále to, bylo v pořádku.

Obešel mohylu, nasadil si brýle a přepnul na režim termovize. Obraz byl ohromující. Půda pod jeho chodidly byla tmavomodrá, pak zvolna přecházela do neónově modré a pak následoval zlom. Oranžová a žlutá začínala u základny mohyly a táhla se až nahoru.

Po dvaadvaceti letech dokázal radioaktivní odpad stále vyzařovat teplo skrz několik stop zeminy a vrstvu betonu. Fisher opět pocítil mučivé obavy. Nemysli, Same, přikázal si v duchu. Udělej, co máš, a rychle odsud zmiz.

Otevřel ruksak a hrabal se v něm, dokud nenašel skládací lopatku. Rychle ji složil. Začal znovu obcházet mohylu a zhruba každou stopu zkusmo zabořil lopatku do podrostu a zeminy. Po deseti stopách lopatka najednou propadla do prázdna. Několikrát ji otočil, odhrabal trochu zeminy a rozšířil malý otvor. Rozsvítil baterku a namířil ji dovnitř.

Ve vrstvě drnů byl tunel a na jeho konci poklop ze zrezavělé oceli.

35

Odložil lopatku a zkontroloval tunel Geigerovým přístrojem. Čísla tentokrát poskočila znatelně. Popadl svůj vak a odstoupil. Vybral si místo, kde zem nepokrývaly keře, a vykopal díru dvě stopy širokou a dvě stopy hlubokou.

Navlékl si všechny ochranné pomůcky. Začal kombinézou, skončil respirátorem. A důkladně se ujistil, že je všechno na svém místě, že jsou všechny zipy a všechna zapínání zapnutá, a nakonec všechny švy důkladně obtočil páskou tak, jak mu nakázala Elena. Bez ohlednu na jeho výbavu byla zcela neoblomná, co se času stráveného v kontejneru týkalo: „Ne víc než čtyři minuty. Nedotýkejte se ničeho, čeho se dotýkat nemusíte. Do ničeho navrážejte, o nic se neotírejte. Jděte pomalu… velice pomalu, jako byste kráčel vodou.“

Fisher zapnul lampu na hlavě a vrátil se k mohyle. Začal rozšiřovat tunel. Bylo to nakonec jednoduché. Ať už tu před ním byl kdokoliv, odvedl těžkou práci za něj. Ústí tunelu bylo jednoduše zakryto nařezanými větvemi, na něž kdosi nakladl trny opatrně vytrhané z opačného konce mohyly.

Po pěti minutách práce odkryl celý tunel. Byl čtyři stopy vysoký a dvě stopy široký, vedl přímo ke zrezavělým dveřím kontejneru. Ty byly zabezpečeny závorou. Na zemi ležel hlínou pokrytý visací zámek, jehož řetěz byl přeštípnut v půli.

Dal si pauzu a zklidnil dech. Kombinéza, rukavice i obuv byla chemicky ošetřena, aby zadržovala absorpci radioizotopů – jenže zadržo– vala také tělesné teplo. Cítil, jak mu pot stéká po zádech, na krku i na bocích. Uvnitř respirátoru syčel jeho dech. Brýle měl zamlžené, ale protože byl nervózní a nechtěl se ničeho dotýkat možná už zamořenými rukavicemi, nechal to tak být.

To vše bylo jen zlomkem toho, co záchranáři po explozi museli vytrpět, uvědomoval si Fisher. Nebylo dost lidí, ani času, stovky vojáků a civilistů strávily v ochranných kombinézách celé dny, pracovaly na místě havárie a budovaly nad ním ochranný sarkofág.

Odložil lopatu a nakoukl dovnitř. Následoval světlo z lampy na své hlavě a vkročil do tunelu. Padaly na něj kamínky a hlína. Kolem hlavy mu trčely kořeny jako kostlivé prsty. Došel až ke dveřím kontejneru. Zhluboka se nadechni.

Uchopil závoru a zatlačil. Napůl očekával, že uslyší zaskřípání zrezavělého kovu, ale byl překvapen, jak nehlučně se petlice odsunula. To vzbudilo jeho zvědavost, prohlédl si mechanismus zblízka. Leskl se olejem. Tep se mu zrychlil. Tady to všechno začalo. Před několika měsíci prošli stejným tunelem čtyři muži, naolejovali západku, vešli dovnitř a ukradli radioaktivní odpad, který skončil na palubě Trega a otrávil jedno celé město.

Napůl otevřel dveře. Vyvalila se hromada sypké zeminy. Nehybně vyčkal, dokud vše nepominulo a otevřel dveře úplně. Posvítil si dovnitř. To, co se tyčilo před ním, vypadalo jako po prsa vysoká vrstva z černošedého popela a drobných částic kovu. Ve skutečnosti tomu tak i bylo, jen s tím rozdílem, že tahle stěna byla ještě i po dvaadvaceti letech tak vysoce radioaktivní, že přímá expozice by jej zabila do několika minut.

Až doposud malá část Fisherovy mysli shledávala toto vše příliš fantaskním, než aby tomu uvěřila. Nyní ležel důkaz na dosah ruky.

Část odpadu totiž chyběla. Někdo ji nabral těmi dvěmi lopatkami, které ležely pohozené na zemi.

Pomalu a opatrně vycouval z kontejneru zpátky do tunelu. Z kapsy na levé nohavice své kombinézy vytáhl tubu o obsahu kávového šálku, na přechovávání vzorků. To byla poslední část výbavy, kterou mu Elena dala. Tuba byla vyrobena z odlehčeného titanu, tvořily ji dvě vrstvy, byla vyložena olovem a uzavřena víčkem se závitem.

Odšrouboval víčko. Uvnitř byla druhá tuba, tentokrát o velikosti palce. Ve správné poloze ji zajišťovaly tři hroty na pružinách. Vytáhl tubu a odšrouboval druhé víčko. Uvnitř byla miniaturní titanová lžička, velká asi jako lžička na čaj čtvrtinové velikosti.

Se lžičkou v jedné ruce a tubou v druhé se Fisher vrátil zpátky dovnitř kontejneru. Chtěl pokleknout a také už to málem udělal, když si vzpomněl. Do ničeho nevrážejte, o nic se neotírejte. Rozkročil se, aby udržel rovnováhu, a pak se předklonil. Pomalu zasunul špičku lopatky do hromady odpadu u svých nohou. Vyčkal, až se popel usadil, pak přesypal obsah lžičky do tuby. Tento postup zopakoval ještě pětkrát, dokud tubu nenaplnil. Odložil lžičku a vycouval z kontejneru do tunelu. Tam vložil menší tubu do větší a zašrouboval obě víčka.

Ani si neuvědomil, že zadržuje dech. Uvolni se a vydechl. Zavřel dveře kontejneru a nasadil zpátky závoru.

Přesně v souladu s Eleninými pokyny, na nichž neodbytně trvala, sundal vrchní rukavice a odložil je, popadl tubu, došel k ústí tunelu a odložil tubu ven. Vrátil se, sundal si boty a položil je vedle rukavic. Pak tunel definitivně opustil.

Obklopila ho jasná a chladná noc. Musel odolat pokušení strhat ze sebe všechnu výstroj. Uklidni se, Same. Už to máš skoro za sebou. Chybělo už jen pár kroků a bude hotov.

Došel k díře, kterou vykopal, a pomalu začal sundávat svoji výstroj. Jednotlivé části odkládal do jámy. Pak si sundal i vnitřní vrstvu, tenkou bavlněnou kombinézu, kterou mu dala Elena. Zůstal zcela nahý. Z batohu vytáhl kanystr s galonem vody a celý se omyl, od hlavy až k patě, posledními několika decilitry vody omyl povrch tuby se vzorkem.

Smetl z pokožky a vlasů zbytky vody, oblékl si šaty a posadil se, aby se v klidu vydýchal. Potil se a nohy měl jako z gumy.

Na druhé straně mohyly zaslechl motor GAZu. Popadl ruksak, zaběhl na mohylu a zalehl. Za několik vteřin přejelo prostorem světlo reflektoru. Otevřený tunel ale minulo. Zablikalo. Zvuk motoru GAZu se začal vzdalovat a nakonec zmizel.

Zasypal díru a zakryl ústí tunelu. Nasadil si batoh, zapnul OPSAT. Alexiho popis umístění hrobů byl dost detailní na to, aby dokázal na OPSATu najít orientační body, takže věděl, kam má zamířit. Vklouzl do lesa a zamířil na severovýchod.

Alexi pohřbil vojáky společně, pod jedním smrkem, z jehož větví vyrobil malý kříž. Civilistu prostě zahrabal v mělké jámě dál v lese. Po patnácti minutách chůze ověřit Fisher orientační body na OPSATu. Správné místo našel.

Měl určité tušení a potřeboval je ověřit.

Pomocí skládací lopatky určil obvod hrobu. Poté kopal podél okrajů, dokud nenarazil na něco pevného. Ponořil ruku do hlíny a šátral, dokud se pevného objektu nedotkl. Bylo to zápěstí. Maso připomínalo shnilou tykev.

Pomalu to zápěstí zvedal, dokud se z hlíny nevynořilo předloktí následované ramenem. Do nozder mu pronikl zápach rozkladu a hniloby. Přivřel oči a polkl. Nyní už věděl, jak je tělo orientováno, a začal odhazovat hlínu, aby odkryl celou mrtvolu.

Alexi uložil muže tváří vzhůru a ruce mu zkřížil na prsou. Čtyři měsíce v zemi odvedly své dílo: uhnila většina kůže a odhalila pletence svalů, které byly potaženy plísní a nabraly zelenočernou barvu. V některých místech byla odhalena kostra. Pozorně prozkoumal obě paže. Konečky prstů scházely. I tvář byla změněna k nepoznání, vyjma zbytků kůže a masa kolem lícních kostí a očních důlků. Ale i ty byly potrhány, jak Fisher předpokládal, kulkami.

Nakláněl se dopředu, až byla tvář mrtvoly vzdálena jen několik palců od jeho tváře. S jistotou to říct nešlo… nebyl žádný způsob, jak to prověřit dokonale… ale Fisher by přísahal, že oči měly vnější epikantální záhyby. Epikantální záhyby Asiata.

36

TŘETÍ ODDĚLENÍ

„Vsadil bys na to svůj život?“ zeptal se Lambert. „Vsadil bys na to válku?“

Fisher otázku zvážil. Instinkt mu říkal „ano“, ale Lambertova námitka rovněž měla svůj smysl: v sázce byly životy… Mnoho tisíc životů, které budou ztraceny ve válce, jež navždy změní nejen Střední východ, ale také světovou pozici Ameriky. A rozhodnutí takové váhy se nestavějí na instinktech.

„Svůj život ano – válku… ne.“

Fisher byl přesvědčen, že se odehrává širší hra a že všechny figury dosud netáhly. Ale kdo byl hnacím motorem toho všeho? Důkazy proti Íránu byly relativně konzistentní: FBI měla ve vazbě tři podezřelé, všichni tři mluvili a jejich výpovědi ukazovaly na Teherán. A čím mohl on takovou stopu popřít? Zničenou jachtou a mrtvolou, která mohla, ale nemusela mít rysy Asiata.

Poté, co pořídil tucet snímků mrtvoly a hrob opět zakryl, vrátil se zpátky lesem po cestě, kterou prve přišel, na hlavní silnici. Elena tam na něj čekala, jak slíbila.

Beze slova jej odvezla pryč a zastavila několik bloků od kontrolního stanoviště. Jejich rozloučení bylo neohrabané. Něco mezi nimi za uplynulé dva dny bezesporu vzniklo, ale Fisher věděl, že situace je beznadějná. Krátce se zamyslel nad tím, že by ji vzal sebou – k čertu s CIA –, ale rychle se s tou myšlenkou rozloučil. Kdyby je chytili, šla by do vězení a on, to při nejlepším, k výslechu. V sázce bylo příliš mnoho a neměl moc času. Mohl jen, jak slíbil, promluvit s CIA jejím jménem.

Mlčky přikývla.

„Proč tedy ty rozpaky?“ tázal se Lambert.

„Myslíte, proč se nechovám jako vzorný voják? Proč zkrátka nepřikývnu na rozkaz a nevyrazím? Známe se přece dobře, Lamberte.“

„To ano. A vím, jak nesnášíš politiku.“

„Když to celé začalo, řekl jste mi, že prezident chce mít všechno ověřené a prověřené do poslední tečky dřív, než někdo zmáčkne spoušť. Považujte tohle za ‚i‘ bez té tečky.“

Dveřmi do konferenčního sálu prošla Grimsdottirová: „Plukovníku, něco na tom být může.“ Posadila se ke stolu a poslala Lambertovi složku z manilového papíru. „Vytáhla jsem pěkný náklad dat z toho pevného disku, který Sam přivezl z Hongkongu.“

Lambert chvíli studoval složku. „Můžeš mi to říct anglicky?“

„Za prvé, nalezla jsem nepřehlédnutelné stopy po Marcusovi Greenovi. Myslím, že už mu začínám rozumět. Nebyl tam žádný virus, ale napsal kód zabudovaného firewallu. Škoda, že už je po něm. Vůbec by mi nevadilo se s ním znovu střetnout.“

Zazvonil telefon u Lambertova předloktí a on hovor přijal. Chvíli poslouchal. „Přiveďte ho nahoru.“ Zavěsil. „Tom Richards.“

Když Fisher přistál na Andrewsově letecké základně, předal vzorek z Černobylu zvláštnímu kurýrovi CIA, který jej odvezl do laboratoře ministerstva energetiky v Oak Ridge k analýze.

„Než bude tady,“ řekl Fisher, „potřeboval bych malou laskavost.“ Popsal Eleninu situaci. „Má toho dost, plukovníku. Dříve či později ji chytí.“

Lambert přikývl, ale Fisher spatřil pochybnost v jeho očích. I když byly užitečné, nebyly informace, které Elena dodávala CIA, světoborné a co se otázky života a prostředků týče, pravděpodobně možné riziko nestálo za to.

„Zkusím to, Same, ale sám víš, co asi řeknou.“

„Zatahejte za nitky.“

Zazvonil zvonek. Lambert stiskl tlačítko na stole, zabzučelo to a zakódovaný zámek se otevřel. Dovnitř vešel Tom Richards a posadil se. „Nemám moc času, takže přejdu rovnou k věci: vzorek přivezený z Černobylu vykazuje totální shodu s tím, co jsme našli na palubě Trega a ve Slipstone. Nelze o tom pochybovat.“

„Co to znamená pro nás?“ zeptal se Lambert.

„Prezident má dnes večer promluvit k národu. Hodinu předtím se sejde s velvyslanci Ruské federace a Ukrajiny. Vzkaz bude jednoduchý: ať už to bylo zaviněno nedbalostí nebo ne, Moskva a Kyjev nesou stejný podíl viny na tom, že nedokázaly jaderný odpad řádně zabezpečit.“ Richardsova slova představovala to, co veřejnost v následujících týdnech bude slýchat znovu a znovu od senátorů, zástupců, Bílého domu a Pentagonu. Tento výstřel směrem na Rusko a Ukrajinu byl obviněním a zároveň výstrahou: nepokoušejte se míchat do toho, co bude následovat.

Otázka zněla: bylo už příliš pozdě na to, aby šlo celou mašinérii zastavit, než padnou první výstřely?

„To jsou tvrdé údery, Tome,“ řekl Lambert.

„Důkazy hovoří jasně. Materiál pochází z Černobylu, pachatelům jej pravděpodobně prodal ukrajinský důstojník. Radioaktivní odpad na palubě lodi, která měla ztroskotat na našem pobřeží, a ve vodohospodářské síti jednoho z našich měst. Podle posledního sčítání už ve Slipstone zemřely přes čtyři tisíce lidí. Někdo se za to zodpovídat musí.“

„To ale neodpovídá na moji původní otázku,“ řekl Lambert. „Co to znamená pro nás? Dokud mi nebude řečeno jinak, prezidentův původní rozkaz stále platí. Dál pokračujeme ve své misi.“

Richards pokrčil rameny. „To už není moje věc, plukovníku. Já dělám to, co prezident chce po mně.“

„To my taky. A teď trochu kolegiálni upřímnosti, Tome. Co si myslí Langley?“

Richards zavřel svoji složku a opřel se. „Důkazy jsou dobré, téměř nezvratné. Ale máme takový pocit… zpravodajů mají takový pocit… že nám něco podstatného uniklo.“

„Vítejte v klubu,“ poznamenal Fisher.

„Můj problém spočívá v následujícím: dohromady představují operace Trego a Slipstone něco mnohem komplexnějšího, než co se přihodilo jedenáctého září. Šlo o sofistikované operace a finanční náklady a potřebné zázemí byly enormní. Pro mě osobně to většinou znamená něco na úrovni státu. A nemohu se zbavit pocitu, že jsme ty muže chy– tili trochu snadno… až příliš snadno. Možná ne toho na palubě Trega, ale ty ze Slipstone rozhodně. Byli ledabylí. Pomalí. Neměli ani připravený plán na to, jak zmizí. Rozdíl mezi provedením operace a tím, jak se ti hoši chovali potom, je zneklidňující.“

„Možná Teherán chtěl, aby je chytili,“ poznamenala Grimsdottirová. „Díky tomu mohou svoji účast popřít nebo si připsat zásluhu – záleží na tom, kam se nakonec vítr otočí.“

„Přemýšleli jsme už nad tím,“ odpověděl Richards. „Jenže nakonec veškeré naše spekulace nic nezmění. Války už vypukly kvůli mnohem menším provokacím a důkazům. Máme podporu Kongresu, Spojených národů a většiny světa.“ Richards se podíval na hodinky. Zavřel svoji složku a vstal.

„Děkujeme za to, že ses tu zastavil, Tome,“ řekl Lambert.

„Bylo mi potěšením. Hodně štěstí, vy všichni.“

Když Richards odešel, promluvil Lambert: „Slyšeli jste ho. Hodiny odbíjejí. Po dnešním prezidentově projevu budeme stát na pokraji války. Máme něco, co by ukazovalo, že kráčíme špatným směrem?“ Grimsdottirová si odkašlala. „Já možná ano.“

37

„Každý z nás je jedno velké ucho,“ odpověděl jí Lambert.

Je to vlastně ironie,“ řekla Grimsdottirová. „Ať už ten pevný disk před návratem do Excelsioru zkoušel mazat kdokoliv, odvedl slušnou práci… totiž, býval by odvedl slušnou práci, kdyby nebylo Greenhornova firewallu. Ten ochránil část disku a dokonce i mezipaměť. A tam jsem našla tohle.“

Ukázala jim výpis, který Fisherovi připadal jako řada čísel oddělených dvojtečkami, tečkami a středníky. Část toho výpisu byla zvýrazněna a byla jim povědomá:

207.142.131.247 „Adresa IP,“ řekl Fisher.

Adresa IP – neboli adresa internetového protokolu – je jedinečným identifikátorem přiděleným každému zařízení v síti… směrovačům, serverům, počítačům, faxů, prostě všemu.

„Zlatá medaile pro pana Fishera,“ řekla Grimsdottirová. „Je to ta nejlepší stopa, jakou jsme si mohli přát. Tato konkrétní adresa IP mě dovedla k poskytovateli služeb v Hongkongu, který mě zase dovedl k jednomu účtu a ten mě pro změnu dovedl k mateřské společnosti jménem Shinzhan Network Solutions sídlící v Šanghaji. Shinzhan se specializuje na bezdrátové připojení k Internetu.

Podle jejich záznamů daný účet vysílá broadbandový pětimegabytový signál na ostrov u pobřeží Číny. Ostrov se jmenuje Cche-c‘ Ma-ťi.“

Grimsdottirová se odmlčela a na každého z nich se podívala. „Nic? Žádná reakce?“

Fisher i Lambert potřásli hlavami.

„Cche-c Ma-ťi je ostrov, kde před patnácti lety údajně zmizel Paj– kchang Šek.“

Fisher se naklonil dopředu: „Řekni to ještě jednou.“

„Paj-kchang Šek. To je jeho ostrov… alespoň tak se to říká.“

Fishera překvapovalo, že do hry vstupuje toto čínské jméno, stejně, jako jej překvapovalo, že toto jméno vůbec slyší.

Paj-kchang Šek byl nazývám čínským Howardem Hughesem. Kolem roku 1930 vlastnil Šekův otec malou flotilu vlečných člunů v Šanghaji. Když po druhé světové válce začala Čína obnovovat svou zdevastovanou ekonomiku a infrastrukturu, Šek senior přednesl vládě následující nabídku: dejte mi výhradní práva na všechny lodě potopené za války ve Východočínském a v Jihočínském moři a já vám na oplátku prodám zpátky všechen kov, který Čína tolik potřebuje.

Šek senior a vláda uzavřeli dohodu a Šeková rodina se pustila do práce, včetně mladého Paj-kchanga, který nejprve sloužil jako uklízeč na lodi svého otce, poté jako lodní důstojník a nakonec jako kapitán. To mu bylo šestnáct. Po vítězství komunistů v občanské válce přenesla Šeková rodina své podnikání do Hongkongu.

Šek senior časem odešel do důchodu a v roce 1956 předal své impérium Paj-kchangovi. To už se ze záchranných prací vzmohl na transport, výrobu, výrobu zbraní, zemědělství a důlní činnost.

Dalších čtyřicet let stál Šek junior u kormidla Shek International a jeho podnikání rostlo. V roce 1990 byla síť Šekových podniků odhadována na šest miliard dolarů. O rok později, jako kdyby někdo znenadání otočil vypínačem, se Paj-kchang Šek změnil.

Začal se chovat zcela nevyzpytatelně. Docházelo u něj k nenadálým výbuchům vzteku, rozkázal, že členové představenstva musí na schůze chodit v kloboucích, neustále se pohyboval z místa na místo a v každém ze svých sídel setrval přesně jedenáct dní, prý přestal pořádně jíst a přijímal jenom kašovité směsi. A tak pokračoval seznam dál.

Správní rada se několikrát pokusila převzít kontrolu nad společností, ale bez ohledu na narůstající počet excentrických výstupů byl nadále schopen společnost vést. Osobní chování bylo ze dne na den bizarněj– ší, ale jeho smysl pro obchod neselhával – a Shek International nadále vykazovala narůstající zisky.

V roce 1991 znenadání svolal tiskovou konferenci, což u něj bylo velice vzácné. Dostavil se ve smokingu s dlouhými šosy a s vycházkovou holí. Oznámil, že odchází do ústraní, aby se věnoval „duchovním záležitostem“, a že svoji pozici v Shek International prodal správní radě za šestnáct amerických dolarů. Poté nešikovně proměnil svoji hůl v kytici květů, uklonil se a odešel. Naposledy byl viděn, a také vyfotografován, jak nastupuje do své limuzíny a odjíždí.

Za posledních patnáct let narostly fámy a pověsti o komplotech ohledně osoby Paj-kchang Šeka do mytických rozměrů, ale jedno měly společné: je stále naživu a svůj čas tráví v ústraní, odloučen od vnějšího světa v nějakém bezpečném útočišti.

„Nechápejte mě špatně,“ řekl Fisher, „jsem rád, že konečně máme něco, co podporuje mé tušení, ale přesto mě myšlenka, že naším hlavním podezřelým je někdo, kdo se producíroval na veřejnosti v plaveckých brýlích orámovaných zlatými penízky, poněkud znervózňuje.“

„Nápodobně,“ opáčil Lambert.

Grimsdottirová rozhodila rukama. „Taková jsou fakta: motory Trega zakoupila společnost Song Woo International, která měla účet u Shinzhan Network Solutions a tentýž účet platí za satelitní internetové připojení ostrova Cche-c‘ Ma-ťi ve Východočínském moři.“

„Což může a nemusí být domov samotáře, který může a nemusí být šílený a který může a nemusí být naživu,“ dopověděl Fisher.

„Přesně tak,“ odpověděla Grimsdottirová, „vyjma jednoho detailu.“ Namířila ovladač na jednu z obrazovek, objevil se džunglí důkladně porostlý ostrov. „Podle hodnověrných zpráv má Cche-c‘ Ma-ťi bezpečnostní systém hodný vojenské základny: hlídkové čluny, senzory, ozbrojené stráže, ploty. Ať už tam Paj-kchang Šek je, nebo ne – což nevím –, jsou tam na své soukromí pěkně hákliví.“

Fisher na snímek několik sekund zíral. „To zní jako pozvánka.“

38

HELIKOPTÉRA PAVE LOW, VÝCHODOČÍNSKÉ MOŘE

Od chvíle, kdy helikoptéra opustila leteckou základnu Kadena na Okinawě, letěla tři hodiny a jednou ve vzduchu natankovala. Pak pilot zpomalil a začal se vznášet na místě. Vibrace, které Fisher posledních šest mil pociťoval, se zmenšily na pouhý třas. V ušním implantátu se ozval pilotův hlas. „Pane, jsme na místě.“

„Rádiové spojení?“

„Žádné. Budeme muset počkat. Víte, jak to u olihní chodí, asi se ztratili.“

„Mějte s nimi slitování, majore.“ Fisher si zkontroloval hodinky. Byli na místě včas, zpoždění měla ponorka.

„Jak jsme na tom s palivem?“

„Dobře. Nevím, jaké čáry provozujete, ale máme pro sebe jednu celou Kometu.“

Kometa byla přezdívka tankovacího letounu KC-135 Stratotanker, který sloužil jednak k doplňování paliva za letu a jednak jako simulátor stavu beztíže pro kosmonauty. Toho druhého dosahoval prudkým stoupáním a klesáním, přičemž se pasažéři ocitali ve stavu beztíže a mnohým se také dělalo špatně. V této chvíli kroužil stratotanker z Kadeny ve výšce 35 000 stop připraven helikoptéře doplnit palivo, kdykoliv bude zapotřebí.

Na protější lavičce seděli dva palubní střelci-specialisté. Poslední hodinu byli zabráni do karetní hry s názvem Gin. Posádka Pave Low byla na převoz nebezpečných lidí do nebezpečných oblastí zvyklá, proto brala vše se stoickým klidem a nekladla žádné otázky. Kromě toho, že kývli Fisherovi na pozdrav, když nastoupil, si ho už ani nevšimli.

MH-53J Pave Low je snem každé tajné služby a zvláštní jednotky. Je určena k rychlé přepravě vojáků do zakázaných oblastí a také k jejich evakuaci. Je rychlá, tichá a vybavená systémy, které neponechávají nic náhodě: infračerveným radarem FLIR, globálním pozičním systémem GPS, radarem pro sledování terénu a radarem pro orientaci v terénu.

Fisher pohlédl z okna. Navigační snímače byly vypnuté, ale měsíční světlo ozařovalo hladinu oceánu dvacet stop pod helikoptérou. Z jejího povrchu se zvedala vodní tříšť. Další specialitou helikoptéry Pave Low bylo zařízení umožňující, ve spolupráci se systémem GPS, vznášení na místě nad určitým, přesně vybraným bodem s odchylkou šesti palců.

Po deseti minutách se opět ozval pilot: „Máme společnost, pane. Mečoun je na místě a připraven vás vyzvednout.“

„Rozumím. Řekněte jim, že to bude do pěti minut.“

„Jakou výšku byste rád?“

„Deset stop. A nezdržujte se.“

Jste si jist?“

„Ano, leťte domů. Díky za svezení.“

Pokynul oběma specialistům, ukázal na sebe a obrátil palec dolů. Oba muži se dali do práce. V kabině se rozsvítila červená světla, všichni tři si navlékli záchranné vesty. První muž pokynul Fisherovi, aby vstal a obrátil se zády. Zkontroloval mu výstroj. Pak ho poklepal na rameni.

Druhý muž odsunul dveře. Rozkročil se na prahu a jednou rukou se přidržoval rámu dveří. Pokynul Fisherovi. Otáčení rotorů Pave Low se mu ozývalo až v žaludku. Dveřmi dovnitř vnikla chladná tříšť a ucítil na rtech slanou chuť.

Muž u dveří si podržel vysílačku u ucha a řekl něco do mikrofonu. Ukázal Fisherovi pět prstů, ještě jednou pět prstů, nakonec plochou dlaň: stojíme na deseti stopách.

Fisher přikývl.

Druhý muž vytáhl z vesty chemickou světlici, zlomil ji v půlce a podržel ji, dokud nezačala vydávat zelené světlo. Vyhodil ji ze dveří. Do– padla na hladinu a začala se pohupovat. V okolní tmě skýtala Fisherovi orientační bod. Muž u dveří ustoupil na stranu a pohybem ruky naznačil „až po vás“.

S napřímeným tělem a rukama zkříženýma na prsou se ponořil do studené vody. Hukot rotorů Pave Low okamžitě ztichl a Fisher si na vteřinu, než vyplul na hladinu, ticho vychutnával. Nahoře zdvihl ruku a vztyčil palec. Muž v helikoptéře zavřel dveře a červené světlo za nimi zmizelo. Helikoptéra začala stoupat vzhůru, zatočila doleva a zmizela v temnotách.

Někde napravo to zabublalo a zasyčelo. O třicet vteřin později se ve tmě objevil světlý bod, zablikal jednou, dvakrát. Fisher k němu zamířil.

Ponorka třídy Los Angeles USS Houston SSN-713 s kódovým označením Mečoun se vznášela těsně pod hladinou, palubu omývala voda, věž vyčnívala nad hladinu jako dvoupatrová budova. U provazového žebříku na palubě čekal v pokleku námořník. Fisher po žebříku vyšplhal. Jestli onomu námořníkovi připadalo zvláštní vyzvedávat uprostřed Východočínského moře osamělého muže, nedal to na sobě znát ani mrknutím oka.

„Kapitán vás zdraví, pane. Následujte mě, prosím.“

Vedl Fishera směrem na záď. Minuli věž a došli k otevřenému poklopu. Pod žebříkem čekal další námořník. Držel ručník a dvě modré kombinézy s emblémem „Semper Vigilans“ na prsou.

Když se Fisher usušil a převlékl, byl proveden rádiovým střediskem a doveden do velitelského centra. Kapitán Houstonu s modrou baseballovou čapkou se zlatými dubovými listy na kšiltu postával u stolu s diagramy. Fisher byl na okamžik vyveden z rovnováhy. Kapitán byl totiž jeho starý přítel.

„Vítejte na palubě, cizinče,“ řekl kapitán Max Collins.

Fisher mu potřásl rukou a zasmál se. „Žádám o svolení ke vstupu na palubu.“

„Svolení uděleno.“

„Rád tě vidím, Maxi. Už je to nějaká doba.“

„To je. A pokud si dobře vzpomínám, naposled jsme nemuseli ten tvůj mizernej zadek vytahovat z vody. Nastoupil jsi na palubu jako normální člověk.“

„Nechtěl jsem, aby sis myslel, že jsem změkl.“

Domovským přístavem Houstonu byl Apra Harbor na Guamu. Tam Fisher naposledy v rámci jedné ze svých misí nastupoval na palubu ponorky. Předtím už se oba párkrát potkali. To byl ještě Fisher u zvláštních jednotek námořnictva. Collins byl pravděpodobně nejlepším specialistou celé flotily na to, aby dopravoval zvláštní agenty a operativce do těžko přístupných zakázaných oblastí, a také na to, aby je odtamtud zase živé dokázal odvézt.

Ve Fisherově případě Collins jednou doplul do přísně střeženého přístavu Nampo v severní Koreji, urazil dvaadvacet mil od ústí řeky Taedong a pak čekal v mrazivém tichu u dna osmnáct hodin, dokud Fisher nedokončil svou misi a nevrátil se.

Collins pokaždé přičítal svůj úspěch své posádce a mimořádné „auře“ ponorky Houston. Respektive jejímu nedostatku. Ponorky třídy Los Angeles byly poháněny elektrickými turbínovými motory napájenými jadernými reaktory a byly tak tiché, že si vysloužily hovorový název „díry plovoucí ve vodě“.

Collins se zašklebil. „Změkl? Na to tě už znám příliš dobře. Nedáš si šálek kávy?“

Posadili se v Collinsově kabině, jejíž prostor zabíral rozkládací stůl, pryčna, malé umyvadlo a zrcadlo. Na ponorku celkem luxus. Na dveře zaklepal stevard. Předal Collinsovi podnos se dvěma šálky a karafou s kávou. Collins nalil Fisherovi, pak sobě. Pod nohama cítil Fisher lehký hukot motorů Houstonu.

„Právě jsem koukal na průzkumné snímky,“ řekl Collins. „Ty provádíš další soukromou invazi na nějaký ostrov. Čert tě vem, Same.“

Fisher upil kávy, byla horká, hořká a přelouhovaná… jak už to u námořnictva bývá. Měl ji takovou rád. Jenom plním rozkazy, Maxi. Jak to vypadá?“

„Odporně. Oč jde?“ Collins se zasmál sám pro sebe a rychle dodal: „To je jedno, nechci nic vědět. S trochou štěstí tě tam vysadíme za čtrnáct hodin. Napřed si zdřímni, pak ti ukážu, co tě vlastně čeká.“

39

Tak, jako vždycky, ukolébaly zvuky ponořené ponorky Fishera do hlubokého spánku. Kombinace tichého hukotu motorů, lehkého syčení vody klouzající podél vnějšího pláště a šumu vzduchové ventilace fungovala jako trankvilizér.

Potřeboval se vyspat. Od chvíle, kdy se dostal na Trego, měl plné ruce práce a i když byl na tento životní styl zvyklý, věděl, že stres a nedostatek spánku časem člověka dostihne, zpomalí jeho reakce a jeho myšlení, což si vzhledem k tomu, kam mířil, nemohl dovolit.

Po čtyřech hodinách se Collins do kabiny vrátil, šetrně Fishera probudil, strčil mu pod nos další šálek kávy a zeptal se: „Tak co, Růženko, prospala ses dost?“

Fisher zamručel, posadil se, nohy spustil na podlahu. „Vím já?“ Vzal si šálek a upil. Bylo to horké a cítit solí.

„Za deset minut v důstojnické jídelně,“ řekl Collins.

Byl tam za pět minut. Jako většina prostor v ponorce, i důstojnická jídelna byla zaplněná věcmi: tři páry vinylových sedaček, k palubě přimontované stoly, malá kuchyňka ve výklenku. Zdi lemovaly obrázky Houstonu, nejstarší zachycoval položení kýlu.

Spolu s Collinsem tam čekal i jeho výkonný důstojník, Marty Smith. Fisher Smithe osobně nikdy neviděl, ale znal jeho reputaci. V půlce kariéry změnil Smith svůj dosavadní postup, opustil rozvědku u námořnictva a začal sloužit ve flotile. Prošel si celým spektrem příslušných funkcí: zásobování a správa, výzbroj, sonar, strojovna a nakonec výkonný důstojník. Do dalších pěti let pravděpodobně bude velet vlastní ponorce.

Fisher se posadil a Collins poradu zahájil. „Požádal jsem Martyho, aby se k nám přidal, protože sloužíval u rozvědky. Bude mít k materiálu, který tady máme, určitě nějaké připomínky.“

Collins rozevřel složku a rozprostřel po stole sérii fotografií o rozměrech osm krát deset palců. Všechny ukazovaly Šekův ostrov Cche-c‘ Ma-ťi, ovšem z různých výšek, úhlů, při různém rozlišení a v různých formátech, včetně infračerveného, elektromagnetického a nočního vidění. Všechny byly pořízeny satelitem nebo při přeletech P-3 Orion, které probíhaly, zatím co byl Fisher na cestě do Kadeny.

„Začneme od začátku,“ řekl Smith. „Cche-c Ma-ťi je součástí Cou– šanského souostroví v ústí zátoky Changčou u Šanghaje. Souostroví je tvořeno čtrnácti sty ostrovy roztroušenými na oceánské ploše o rozloze sedmdesáti mil. Jen sto z nich je obydlených. Cche-c‘ Ma-ťi má přibližně sedm tisíc akrů, devět čtverečních mil.“

„Terén?“ zeptal se Fisher.

„Na severní straně ostrova je malá zátoka a přírodní přístav. Z jihu, východu a západu je ostrov malou pevností. Úzké pláže a padesát stop vysoké útesy. Vnitřek ostrova pokrývá deštný prales o třech patrech tu a tam narušovaný vystupujícími skalisky, skalními jehlami a hřebeny.“

„Roztomilé.“ Fisher upil doušek kávy.

„A teď něco veselého,“ poznamenal Smith a přistrčil jednu fotografii přímo před Fishera. Byl to snímek pořízený P-3, ale byly na něm zvýrazněny barvy. Smith načrtl perem světlou čáru, která sledovala kontury útesů. „To je cesta. Špinavá a rozbahněná, přesto ale dost široká pro tohle.“ Hrotem pera ukázal na obdélníkový objekt.

„Džíp.“

„Ano. Celkem šest jich objíždí útesy ve dne, v noci, za slunného počasí i za deště. V každém z nich jsou dva ozbrojení strážci.“

„Nějaký režim?“

„V tomto případě dobré zprávy: mají svůj rozvrh. Vaši lidé naládovali data do vašeho tentononcu. Říkala, že prý budete vědět, o čem mluvím.“

Fisher přikývl. OPSAT. Hodná Grim.

„Až se dostanete přes cestu, čekají na vás tři míle trmácení deštným pralesem. Další dobré zprávy: žádné patroly, žádné elektromagnetické emise. To znamená žádné kamery, žádné senzory. Vzhledem k prostředí by pravděpodobně stejně byly nepoužitelné. Ale také špatné zprávy: ať už půjdete kteroukoliv cestou, narazíte na dvě skalní stěny a tři soutěsky.“

Tato skutečnost, víc než kterákoliv jiná, vyřadila ze hry padák. Skákat do džungle s několika rostlinnými patry je riskantní samo o sobě, ale vzhledem k hustotě porostu zde ani nešlo říct, kam vlastně dopadne. Prolétnout korunami stromů jen proto, aby člověk zjistil, že se řítí do propasti, to nadšení dostatečně přibrzdí.

„Jakmile projdete džunglí,“ pokračoval Smith, „dostanete se k tomu, co pracovně označuji jako ‚vnitřní kruh“. Ať už to místo patří komukoliv, soukromí si střeží náramně. V okruhu jedné míle kolem sídla – k němuž se dostaneme za chvíli – vysekali deštný prales na nízký podrost. Matka příroda je ale stále na naší straně. Džungli nelze kontrolovat, ale v lese už to možné je. Ale jestli vám nevadí lezení po zemi…“

„Lezení po zemi přímo miluju,“ zamumlal Fisher. „Předpokládám, že tam už kamery a senzory jsou?“

Smith přikývl. „Spousta. Ale všechny jsou v tom vašem…“

„Tentononcu.“

„Tak. Teď stráže: vnitřní kruh je rozdělen do dvanácti zón, jako na hodinách. Každou zónu hlídá jeden strážce, pohybují se náhodně. Žádné trasy, žádné rozvrhy, alespoň doposud ne.“

To bylo a nebylo příjemné. Stráže na náhodných obchůzkách se mohou objevit kdykoliv a kdekoliv a přesně podle Murphyho zákona se samozřejmě objeví v tom nejnevhodnějším okamžiku. Na druhou stranu, každý strážce je jen člověk a lidská mysl podvědomě tíhne k určitému pořádku a systému. S trochou trpělivosti by mohl Fisher najít alespoň nějakou pravidelnost a nepozorovaně proklouznout.

„Rádiové signály?“

„Všichni strážci mají vysílačky, ale žádné pravidelné hlášení se, jak to tak vypadá, nekoná.“

„Takže asi kamery,“ poznamenal Fisher.

Bylo pravděpodobné, že se každý strážce ve stanovenou dobu musí objevit před nějakou z kamer a dát příslušné znamení „všechno v pořádku“. A když ne, tak se mu ozve nadřízený anebo vypukne poplach.

„Jakmile opustíte les, čeká vás padesát yardů otevřeného a dobře posečeného trávníku.“

„Děláte si legraci.“

„Ne. Na jednom ze snímků byl zahradník na pojízdné sekačce. Za trávníkem je dvanáct stop vysoký plot s ostnatým drátem.“

„No samozřejmě.“

„Ale není v něm proud. Ostrov se nachází na vnějším okraji souostroví, takže tam často řádí bouře a to znamená spoustu větrem neseného nepořádku. Je dost těžké udržet pod proudem plot, který musíte každou chvíli opravovat a neustále na něj něco dopadá. Jsou tam ovšem senzory. Nedokážeme zjistit, zda pohybové, dotykové nebo jiné.

Nyní samotné sídlo.“ Smith postrčil po stole další fotografii. „Je tam centrální budova… ta se střechou z červených cihel. Šestiposchcďová čínská pagoda. Je obklopena menšími budovami, kde bydlí personál, kde mají skladiště, dílny, všelijaké účelové prostory, všechno je to uvnitř oplocení. Hodně stráží, přibližně osm na směnu. Ohledně pagody nevíme nic. Žádné detaily vnitřku. Tam si budete muset poradit sám.“ Max Collins se usmál. „Jestli si to dobře pamatuji, tak to ti, Same, jde ze všeho nejlíp, ne?“

Fisher byl deset vteřin zticha a vstřebával detaily. „Kdy budeme na místě výsadku, Maxi?“

„Zbývá už jen šedesát mil, ale máme v cestě pár třiadevadesátek.“ Collins měl na mysli čínské jaderné ponorky Hunter-Killer typu 093. Byly skoro tak tiché jako ponorky třídy Los Angeles a byly solidně vybaveny sonary, vpředu, na bocích i pasivními vzadu. Jako by to nestačilo, říkalo se ještě, že Moskva poskytla Pekingu dostatek technologií na to, aby Číňané dokázali zkopírovat ruské torpédo Škval údajně schopné dosáhnout rychlosti 200 až 230 mil za hodinu.

„Může chvilku trvat, než mezi nimi prokličkujeme.“

Telefon na stěně zapípal a Collins zvedl sluchátko. Chvíli poslouchal, pak zavěsil. „Máme tady hovor na velmi nízké frekvenci.“

Velmi nízké frekvence se používají při spojení s ponorkou plující pod hladinou. Fisher následoval Collinse a Smithe do řídícího centra, kde předal palubní důstojník Collinsovi svazek papírů. „Vynořujeme se kvůli signálu, pane.“

Collins přelétl očima zprávu a obrátil se na Fishera. „Někdo s tebou chce mluvit.“

Tak to nebudou dobré zprávy.

„Palubní důstojníku, navažte spojení.“

„Rozkaz, pane, navazujeme spojení.“

V řídícím centru zavládl ruch a Houston se vynořil do hloubky, v níž mohl přijímat signál. Trvalo to šest minut. „Jsme na příjmu, kapitáne.“

V „Výborně.“ Otočil se na Fishera: „Za mnou.“

Fisher následoval Collinse do rádiového centra, kde čekal vrchní radista. „Spojení navázáno, šifrování běží, volací kód Xerxes.“

„Děkujeme. Ponechte nás o samotě.“

Vrchní radista odvelel z místnosti své podřízené a zavřel za sebou dveře. Fisher si nasadil sluchátka a zapnul mikrofon. „Poslouchám, Xerxe.“

„Same, máme problém. Přede dvěma hodinami došlo k incidentu a týkal se záchytné bojové letecké hlídky,“ oznámil Lambert. Kdykoliv někde hlídkuje americká letadlová loď, střeží ji doprovodné letky, většinou F-14 Tomcaty nebo F/A-18 Hornety.

„Íránci tvrdí, že jsme narušili jejich vzdušný prostor. Vyslali letku F-16. Trochu se kočkovali, párkrát se zaměřili a nakonec se dvě letadla srazila… jeden z jejich falconů s jedním z našich hornetů. Oba piloti se museli katapultovat.“

„Dobrý Bože,“ řekl Fisher. Když ještě Američané kamarádili s Íránem, prodal Pentagon Íránskému letectvu stovky F-16 falconů a tomcatů. „Eskalace?“

„Ještě ne. Oba piloty se podařilo zachránit, ale tohle je jen začátek. Příště už to nebude srážka. Příště už po sobě vystřelí.“

A jakmile k tomu dojde, jsme vlastně ve válce.

„Jestli má Šek na ostrově něco, co nás může nasměrovat jinam, potřebujeme to.“

40

Lehkými tempy ploutví plaval Fisher vpřed, dokud se břichem neotřel o jemný písek pláže. Cítil, jak mu záda omyla vlna, a neviděl skoro nic, protože měl před očima samou pěnu. Když se vlna stáhla, zvedl hlavu a vrchní část masky se vynořila nad hladinu. Před sebou viděl linii pláže vysypané bílým pískem, za ní útesy, stěnu skvrnitých šedých skal.

Vybral si dobu vrcholícího přílivu ze dvou důvodů: za prvé, s přílivovými vlnami se snáze dostane na břeh a déle se bude alespoň částečně nacházet ve vodě, za druhé, čím vyšší příliv, tím menší plochu pláže bude muset překonat a tím méně bude riskovat prozrazení.

Collins i tentokrát dostál své reputaci, bezpečně dovedl Houston na sever do srdce Východočínského moře, minul čínské třiadevadesátky a vplul do zátoky Changčou do oblasti Čou-šanského souostroví. Pro účely podobných misí byla zadní paluba ponorky vybavena malým suchým dokem a miniponorkou SDV, nicméně povaha této Fisherovy mise její použití neumožnila. Takže jednoduše opustil ponorku a těch půl míle k ostrovu doplaval sám.

Počasí mu prozatím přálo. Obloha byla jasná, jen občas měsíc zakryla oblaka. Podle předpovědi Collinsova důstojníka postupovala z Jihočínského moře tropická bouře a hnala před sebou stěnu dešťových mraků.

Fisher sáhl dozadu a vyndal dalekohled. Prohlédl si vršky útesů a pátral po nějakém pohybu či světle. Nespatřil nic. Dalekohled zase uklidil a natáhl levou ruku, aby spatřil displej OPSATu. Stiskl tlačítko a v nazelenalé záři se objevila mapa Cche-c‘ Ma-ťi.

Grimsdottirová odvedla svou obvyklou pečlivou práci a připravila mapu ve třech různých zobrazeních: standardní topografické zobrazení terénu, elektromagnetický profil a infračervený režim. Ostrov byl rozdělen tak, jak uvedl Smith: útesy, cesta, vnější deštný prales, vnitřní částečně vymýcená zóna, sídlo. Celá řada pestrobarevných symbolů označovala kamery, senzory, strážné zóny a ploty.

Když se tak zadíval na pevnost, kterou Paj-kchang Šekův ostrov de facto byl, pocítil Fisher jisté napětí. Klid, Same, přikázal si v duchu. Pěkně jeden krok za druhým. Jedna kamera, jeden senzor, jedna hlídka.

Ponořil masku do vody a začal se palec po palci plazit vpřed.

O deset minut později už měl pláž za sebou a ukrýval se mezi skalami u úpatí útesu. Vlny syčivě omývaly písek a když ustoupily, zanechávaly za sebou pěnu. Postupoval podle útesu, dokud konečně nezískal jasný výhled až nahoru. Pak vyčkal.

Jeho čekání nebylo dlouhé. Po pouhých osmi minutách spatřil v listoví pár světel. Světla se zastavila a zhasla. Po několika vteřinách se rozsvítil reflektor. V měsíčním světle spatřil Fisher postavu stojící na okraji útesu. Strážce si posvítil dolů, přejel paprskem světla po skalách.

Pak reflektor opět zhasl a rozsvítila se světla vozu. Začala se vzdalovat.

Fisher stiskl tlačítko se symbolem zámku vedle displeje OPSATu. Na cestě začal blikat symbol ve tvaru červeného kosočtverce. Džípy konaly své objížďky podle pravidelného rozvrhu. Stačilo určit místo a čas u jednoho z nich a pak už šlo vysledovat i ty ostatní. Jeden po druhém se na cestě objevovalo zbývajících pět džípů na různých místech ostrova.

Měnící se čísla u každého z nich ukazovala dobu zbývající do chvíle, kdy dosáhnou Fisherovy pozice. Do příjezdu dalšího zbývalo šest minut. Stiskl komunikační záložku, rychle napsal krátký vzkaz – „jsem na suchu“ – a zprávu odeslal. Vzhledem k mimořádně vysoké úrovni zabezpečení se s Lambertem dohodli, že obvyklé procedury poněkud omezí a budou navazovat spojení jen minimálně.

Vrátil se k místu, které si před chvílí vybral, a začal šplhat nahoru.

Útes byl snem i noční můrou. Směs granitu se spoustou laterálních puklin, které tvořily dobré přirozené záchyty, a vulkanického čediče, který byl místy zcela vyhlazen nepřízní počasí a místy drsný, lámavý a hrubý.

Často přepínal mezi nočním a normálním viděním, nahoru se dostával jen pomalu a klikatě mezi jednotlivými granitovými plochami. Když byl v polovině, OPSAT na zápěstí zavibroval, pak podruhé. Pravou rukou se pevně zachytil a zdvihl zápěstí s OPSATem k tváři, aby na displej viděl.

Jeden z červených kosočtverců se pohyboval po cestě kolem útesu a směřoval k jeho pozici. Podle časového údaje ji měl dosáhnout za šedesát sekund… padesát pět…

Pomalu přeručkoval doleva pod malou vyvýšeninu. Když do ní narazil ramenem, přikrčil se a celý se pod ni vmáčkl. Pravou rukou se zachytil ve škvíře, kotníky se zapřel, levou ruku nechal volně viset.

Nad sebou uslyšel zvuk motoru. Zakvílely brzdy. Bouchly dveře od auta. Pak se ozvaly kroky na štěrku a zašustilo listoví. Po vrcholu útesu přejelo světlo reflektoru, sem a tam, pak pryč. Fisher pohlédl dolů a zjistil, že kužel přejíždí po pláži. Pak světlo zhaslo.

Počkal, dokud zvuk motoru nezmizel. Pohlédl na OPSAT. Další džíp se na nacházel na východní straně ostrova a pomalu k němu směřoval. Sedm minut.

Šplhal dál.

Zbývaly mu ještě dvě minuty, když konečně dosáhl na porost přečnívající okraj útesu. Chvíli šátral, pak nahmatal kořen a vytáhl se nahoru. Plazil se podrostem až k okraji cesty. Rychle provedl kontrolu v elektromagnetickém a nočním režimu, nic. Zkontroloval OPSAT: jedna minuta.

Den předtím pršelo a cesta byla rozbahněná… vynikající prostředí pro zachování stop. Fisher kráčel po travnatém okraji, dokud nenašel místo, kde byly do bahna napůl zabořeny dva ploché kameny. Skočil na první kámen a zaslechl motor džípu. Rychle přeskočil na druhý kámen, pak na protější okraj cesty, přikrčil se a vklouzl do křoví. Tam zalehl.

Na cestě se objevil pár světel. Půl stopy od Fisherova obličeje přejelo kolo zastříkané blátem. Džíp zastavil a dveře se otevřely. Nějaký hlas cosi zavolal v mandarínštině. Odpověď se ozvala o kus dál. První hlas patřil řidičovi za volantem, druhý strážci, který prohlížel útesy.

Po půl minutě se džíp zase rozjel.

Fisher pohnul rukou a pohlédl na displej OPSATu. Zobrazil mapu. Před ním ležel okraj deštného pralesa. Tři míle původní a nijak neudržované džungle, dva hřebeny, tři strže.

Do rozednění zbývalo šest hodin.

41

Fisher došel k malému potoku deroucímu se podrostem a dal si krátkou pauzu.

Na papíře vypadaly tři míle v šesti hodinách jako legrace. Jenže on už v džungli žil a bojoval, někdy celé měsíce, a věděl, že na tom nic jednoduchého není, především v noci ne. Každý krok, každý nádech, každý dotyk ruky provázelo riziko.

Noční vidění nebylo prakticky k ničemu. Občas narazil na volný prostor, ale většinou se prodíral kompaktním hustým podrostem, takže viděl jen listí a větve, které se za ním zase okamžitě zavíraly. Skoro každý druhý krok se musel přikrčit nebo provléknout kolem nějaké překážky. Koruny stromů nahoře zakrývaly vše, jen občas prosvitla obloha a měsíční svit. A to, co se dolů dostalo, nočnímu vidění stačilo jen stěží.

Teplotu, která kolísala kolem třiceti dvou stupňů Celsia, doplňovala devadesátiprocentní vlhkost vzduchu. Periferním viděním mohl sledovat, jak se na všech stranách hemží noční obyvatelé džungle a prchají, když se přiblíží. Odhalenou kůži mu podrápaly různé trny a pilovité listy. Létající hmyz, některý tak malý, že lidským okem už neviditelný, jiný velký jako čtvrťák, mu vířil kolem uší a nosu.

A i když byl každý metr pohybu džunglí vyčerpávající, věděl Fisher, že fyzická únava je jen špičkou ledovce. Žádné jiné přírodní prostředí na planetě nepůsobí na lidskou psychiku tak jako džungle. Hustý podrost zakrývá jakékoliv orientační body. Všechno tvoří jednolitou masu. Místo, kde jste byli před deseti minutami, je stejné, jako místo, kde jste nyní. Pokud se dostatečně neovládáte, vplíží se vám do mysli beznaděj a následují ji panika a mentální paralýza.

Přes veškerá nebezpečí ale Fisher džungli miloval. Vše se vyrovnávalo. Stejnému nebezpečí jako vy čelili i vaši protivníci, tatáž masa zeleně, která ukryla je, ukryla i vás. Rozdíl mezi zabitím nepřítele a smrtí z jeho ruky spočíval v trpělivosti, vytrvalosti a odhodlání.

Posadil se na břeh potoka a opřel se zády o kmen stromu. Namočil si šátek do vody. Byla překvapivě chladná. Otřel si tvář a krk, ten chlad byl osvěžující. Sundal si z opasku polní láhev a ponořil ji. Džungle vysávala vlhkost z těla neuvěřitelnou rychlostí… a každý nádech a každá kapka potu jsou pak dalším krokem ke kolapsu z přehřátí.

Položil láhev na stranu a naplnil ji, pak ji vytáhl, vhodil dovnitř dvě tablety oxidu chlóru a láhev pro třepal. Pak zašrouboval víčko. Voda v džungli většinou obsahovala dostatek bakterií, virů a mikroorganismů na to, aby vás zabila nebo přinutila strávit v nemocnici celé měsíce, během nichž si budete přát, abyste byli mrtví.

Prales všude okolo kypěl životem, většinou šlo o různé druhy hmyzu, od mravenců a pavouků až po brouky. Nahoře ve větvích v korunách stromů se občas probrala opice. Ucítil pohyb na stehně. Velice pomalu si nasadil brýle a pohlédl dolů. Přes jeho nohu pochodovala řada mravenců, každý nesl kus listu o velikosti půldolaru.

Zkontroloval OPSAT. Byl na cestě hodinu a urazil půl míle. Ověřil koordináty – postupoval správným směrem. Vstal, překročil potok a pokračoval dál.

Razil si cestu vnitrozemím ostrova a hodiny se vlekly. Ve tři ráno narazil na stezku deset palců širokou. Vinula se k severu, dal se po ní. Po hodině se začala vytrácet. Ve vzduchu pocítil změnu. Pokles teploty mohl znamenat jen jediné: blízkost vody.

Uslyšel ji dříve než spatřil. Kdesi nalevo se ozýval tlumený hukot. Povrch stezky byl stále nerovnější a kamenitější, kameny pod nohama klouzaly. Stezka se stočila doprava a sestupovala dolů. Brzy se hukot změnil v nezaměnitelné šumění vody. Stezka klesala ještě dalších dvě stě yardů, pak podrost zřídl a Fisher se ocitl na malém granitovém výběžku. Před ním byl další takový výběžek, oba výběžky oddělovala deset stop široká průrva. Udělal krok k okraji a pohlédl dolů.

Průrva byla dvacet stop hluboká. Na dně mezi křivolakými granitovými stěnami tekla řeka. Směrem doleva tok stoupal a končil malým vodopádem.

Fisher pochyboval o tom, že by našel místo s dostatkem prostoru, aby se mohl rozeběhnout a průrvu přeskočit. A netrefit se znamenalo smrt. Řeka dole by ho mezi kameny semlela napadrť. Hledat ani příliš moc nemohl, džungle byla hustá a na některých místech dosahovala až k samému okraji průrvy. Na takových místech skok vůbec nepřipadal v úvahu. Takže dolů.

Sledoval stezku dalších čtvrt míle, dokud nevystoupala a průrva se nerozšířila na třicet stop. Zde tekla voda pomaleji, byla mělčí, byly v ní balvany. Ale Fisher věděl dost na to, aby vodní tok nepodceňoval. Pořád to byly peřeje třídy pět. I kdyby mu voda sahala jen do pasu, byl proud dost silný, aby ho mohl strhnout.

Pozorně si balvany prohlédl. Byly dost velké, aby se na ně vešel, a dělilo je jen pár stop. Byly pokryté chaluhami. Podíval se na hodinky. Zaostával za plánovaným rozvrhem a netušil, jak se dostane dolů. Nicméně, musel to zkusit.

Asi minutu si promýšlel trasu, pak došel k okraji, přidřepl si a skočil. Skočil jako žabák a dopadl na kámen břichem. Jeho nová kombinéza posílená kevlarem absorbovala většinu nárazu, ale i tak mu dopad vyrazil dech. Vzpamatoval se, zvedl se a přeskočil na další balvan. To opakoval ještě pětkrát, dokud se nedostal na protější břeh.

Našel puklinu s přírodními římsami. Bahno mezi kameny obsahovala množství zvířecích stop. Stezka k napajedlu. Vylezl po ní vzhůru. Nahoře zjistil, že stezka pokračuje dál.

V pět hodin, hodinu před rozedněním, se Fisher nacházel sto yardů od vymýcené části lesa obklopující Šekovo sídlo. Prohlédl si linii stromů dalekohledem. Šekovi lidé odvedli slušnou práci a udržovali džungli na uzdě. Podrost vysekali téměř úplně a ponechali jen po kolena sahající trávu a malé stromky.

Na tomto místě končila úmorná nuda a začínala zajímavá práce. Mezi Fisherem a oploceným areálem leželo půl míle prostoru, kde byl podrost takto vysekán. Byl obsazený strážemi, senzory a kamerami.

Začal hledat místo, kam by se mohl zahrabat a přečkat den. Musel kvůli němu půl míle na západ: mrtvý strom, který spadl na skupinu balvanů. Vybral si díru pod kmenem stromu, zakryl ji křovím a rostlinami, které opatrně vytrhal i s kořeny a znovu zasadil. Zvadlé listí by dobrá hlídka přehlédnout neměla.

Když byl se vzhledem úkrytu spokojen, vlezl si dovnitř a zamaskoval se. Kus po kuse ze sebe sundal výstroj a vše si rozložil na dosah ruky. Než mohl ulehnout, zbývala ještě jedna věc.

Napsal na klávesnici OPSATu zprávu:

KONTROLNÍ BOD JEDNA, NA MÍSTÉ. VŠE V POŘÁDKU.

NOVINKY?

Odpověď přišla po dvaceti sekundách.

ÍRÁNSKÁ PONORKA TŘÍDY KILO SE POKUSILA

PRONIKNOUT DO PROSTORU BOJOVÉHO USKUPENÍ

REAGAN V OMÁNSKÉM ZÁLIVU. BYLA ZAPUZENA,

ZMIZELA POBLÍŽ POLOOSTROVA JASK. PROBÍHÁ

MIMOŘÁDNÉ ZASEDÁNÍ RADY BEZPEČNOSTI OSN.

Eskalace.

42

Den ubíhal pomalu. Fisher nehybně ležel ve svém úkrytu, chvílemi podřimoval, chvílemi pozoroval Šekovo sídlo, které bylo za denního světla částečně vidět mezi stromy. Nad střechami okolních budov se tyčila červenými taškami pokrytá pagoda a tu a tam zahlédl nějakého strážce nebo dělníka. Ve všech případech šlo o Číňany.

Co se imaginárního rozdělení pozemku podle ciferníku týkalo, ležel přibližně na devíti hodinách. Každá ze dvanácti zón zabírala přibližně akr. Krátce po rozednění prošel třicet stop od Fisherova úkrytu ozbrojený strážce, ale od té chvíle už nikoho nespatřil. To znamenalo, že stráže přes den obhlídky nekonají.

Podle mapy na OPSATu se v korunách stromů před ním nacházely čtyři zamaskované kamery. Jejich dosah znázorňoval otáčející se kužel. Dostat se kolem nich ve dne možné nebylo. Pokrytí bylo příliš důkladné, času příliš málo.

V poledne, kdy vedro vrcholilo a vlhkost vzduchu dosahovala maxima, vyšli z brány tři dělníci v bílých košilích a slaměných kloboucích, dvě hodiny chodili po oblasti s udržovaným podrostem a systematicky vysekávali rostliny mačetami a kosami. Pak se opět vrátili do areálu.

Fisher po zbytek odpoledne ležel tak nehybně, jak jen to dokázal, šetřil vodou i energií, počítal hlídky, hledal slepá místa, zapisoval si poznámky a čekal na setmění.

Myslel na Paj-kchang Šeka.

Spojení toho jména a případů Trego a Slipstone bylo nyní nezvratné, přesto to ale nedávalo žádný smysl. Proč by excentrický miliardář, který se před patnácti lety uzavřel na svůj vlastní ostrov, organizoval jaderný útok na Spojené státy? Jistě, že na to měl dost peněz, ale co by ho k tomu mohlo vést? A proč do celé té věci zatáhl Irán? Co tím sledoval?

Krátce před setměním sledoval dalekohledem, jak nastupuje noční směna. Strážci se po dvojicích i o samotě shromažďovali okolo hlavní brány, dokud jich nebyl tucet. Každý z nich měl poloautomatickou pušku Heckler & Koch MP-5. Velitel je přivolal k sobě, obeznámil je s instrukcemi a s několika si promluvil. Zkontrolovali si zbraně, vyzkoušeli vysílačky, pak se brána otevřela a strážcové vyšli ven.

Čas nastoupit do práce. Fisher si postupně naskládal veškerou výstroj a vybavení do příslušných kapes a pouzder. Zkontroloval pistoli a SC-20. Vložil obaly od potravinových dávek do předem připravené díry a zakryl je hlínou.

Za branou se strážci rozešli do okolí. Každý muž zamířil do vymezené oblasti. Hlídače své zóny si Fisher v duchu překřtil na ‚Pařez, protože muž měl krátké nohy a soudkovitý trup. Ten na místo dorazil po pěti minutách a začal provádět obchůzky. Pohyboval se konstantním tempem, systematicky a pečlivě, kroky prováděl promyšleně, pozorně sledoval okolí, pušku měl připravenou. To řešilo jednu z Fisherových otázek: kde sebral Šek ochranku. Jestli byl tento muž průměrným představitelem zdejší ostrahy, šlo o Vysloužilého vojáka, dost možná bývalého příslušníka nějaké zvláštní jednotky. Ti nedělají moc chyb a také nepřehlížejí zdánlivě nedůležité detaily.

Noc nastala rychle. Během dvaceti minut se šero změnilo na úplnou tmu. Přesně tak rychle utichlo bzučení denního hmyzu a nastala klasická noční kakofonie vřískání, kvákání a skřehotání, kterou se vyznačuje každá džungle.

S tmou přišlo i nutkání dát se do pohybu, protože nedodělaná práce čekala, ale Fisher je potlačil. Měl před sebou dalších osm hodin noční tmy a když to bude nutné, byl připraven využít každou minutu. Pomocí nočního vidění a termovize sledoval svůj ‚Pařez* a jeho dráhu napříč pozemkem. Po čtyřiceti minutách věděl dost. I tento muž opakoval jisté vzory: napřed tvar písmene Z, pak N a tak pořád dokola.

Fisher vyčkal na vhodný okamžik i vzhledem k pohybu kamery, vyklouzl ze svého úkrytu a rozeběhl se. Utíkal nahrbený a skončil v podrostu ve slepém místě, mimo záběr. Pařez se nacházel nalevo od něj, nyní kráčel po obvodu sektoru. Fisher zkontroloval OPSAT. Kamery – jedna napravo, jedna nalevo – mířily za něj, jejich záběry se téměř dotýkaly místa, kde stál, ale ne přímo.

Narovnal se, přeběhl dvacet stop směrem vpřed, přikrčil se za strom. Zkontroloval Pařezovu pozici. Ten se nacházel třicet stop od něj, na deseti hodinách. Počkej, přikázal si. Počkej. Za vysekaným lesem na něj čekalo to nejobtížnější. Padesát stop posečeného trávníku a na konci plot. Trávník od lesního porostu oddělovala řada ibišků. Dobře se na ně dívalo, ale z hlediska zabezpečení to byla chyba a on ji hodlal využít.

Počkal, až Pařez přejde kolem a zmizí mezi stromy, udělal několik kroků vpřed a těsně minul průsečík dvou kamerových kuželů, narovnal se, tryskem se rozeběhl, překonal osmdesát stop k ibiškům, padl na břicho a doplazil se k okraji trávníku. Tam zůstal nehybně ležet.

Tráva byla pokrytá rosou a na kůži chladila. Koutkem oka zahlédl, jak na jednom z ibiškových květů přistála nějaká opozdilá včela nebo vosa, setřela si z nožiček pyl a zase odlétla. Za plotem mohl pozorovat zadní stěnu jedné z budov. Pod okapem byly přibližně ve vzdálenosti deseti stop rozmístěny reflektory. Nesvítily, což znamenalo, že je ovládají senzory. A ve sloupcích plotu byly namontovány otočné kamery. Všechny, vyjma jedné, prostřední, směřovaly ven. Přepnul brýle do elektromagnetického režimu.

Každou kameru obklopovala pulzující aureola. Jedinečný elektromagnetický profil. Podobně, jako se radiologové naučí luštit na pohled obskurní rentgenové snímky, naučil se Fisher číst elektromagnetické vzory. Dokázal odhadnout, že kamery jsou vybaveny nočním viděním.

Čekal ho náročný oříšek a načasování muselo být perfektní.

Ležel a díval se.

O čtyři minuty později se zpoza rohu budovy vynořil strážce. Zastavil se, otevřel malý zapuštěný panel a zadal na klávesnici kód. To bylo poprvé, co Fisher nějaký panel spatřil, ale jeho funkci pochopil hned.

Strážce kryt panelu zavřel a prošel kolem plotu, zprava doleva. Žádný reflektor na pohyb nezareagoval. Uprostřed plotu u kamery obrácené dovnitř se strážce zastavil na tři vteřiny, pak pokračoval dál a zmizel za druhým rohem budovy.

Tato procedura Fisherovi ledacos napověděla. Strážný minul panel na druhém rohu, to znamenalo, že pohybové senzory vypnul na určitou dobu. Dovnitř obrácená kamera představovala kontrolní bod. Strážce neměl brýle s nočním viděním – šlo o rutinní kontrolu vnitřní oblasti. Trávník, živý plot, ani lesní porost ho nezajímal, nenesl za ně odpovědnost.

Vyřadit pohybové detektory bylo snadné. Fisher si sundal ze zad SC– 20, opřel si ji o předloktí a zamířil. Zaostřil jednou, podruhé. Kříž mířil na reflektor. Vypálil. Cinklo to, prasklo sklo. Znovu namířil, znovu vypálil a vyřadil vedlejší reflektor. Zasunul SC-20 zpátky do pouzdra.

Poté vytáhl z pouzdra na opasku předmět podobný teleskopu a nasadil jej na pistoli. Zapnul spínač. S tichým zabzučením naběhla rušička kamerového signálu. I když plnila svou funkci dobře, Fisher ji nepoužíval příliš rád ze dvou důvodů: měla velkou spotřebu a on se snažil nenosit víc baterií, než bylo nezbytně nutné, a také vyžadovala velice přesné a precizní míření. Stačilo, aby se člověku zatřásla ruka nebo špatně došlápl, a mohl interferenci přerušit. Podíval se na OPSAT. Kamery na plotě se otáčely v pravidelných cyklech, jejich záběry se překrývaly a zase oddělovaly… překrývaly a oddělovaly…

Za živým plotem v lese to zapraskalo, to prošel po jednom ze svých písmen Pařez.

Záběry kamer se překrývaly a oddělovaly… překrývaly a oddělovaly…

Teď‘.

Poklekl, zamířil na nejbližší kameru, stiskl spoušť rušičky a vyrazil vpřed. Kráčel pravidelným krokem, zamířenou pistolí ani nepohnul. Kamera tikala, to svou práci odváděla rušička.

Když byl tři stopy od plotu, uvolnil spoušť a přitiskl se k pletivu.

V bezpečí. Pro tuto chvíli. Kamery nepokrývaly všechno, mechanismus jejich nastavení obvykle ponechával slepé místo podle plotů a zdí.

Vyčkal, až kamery dokončí své otáčení, vylezl na plot, přehoupl se vzad a prodral se ostnatým drátem. Skončil s rukama i nohama roztaženýma a vypnutý do oblouku. V duchu děkoval kombinéze a kevlarovému vláknu, které, kromě střel, chránilo i před ostnatým drátem.

Odstrčil se nohama a švihnul rukama nahoru a dopředu. Odraz, společně s napružením pletiva, jej vymrštil. Provedl salto vzad a v podřepu přistál na trávníku. Rychle udělal úkrok k plotu a nehybně strnul přímo pod kamerou namířenou dovnitř. Počkal, dokud se nepootočila, tryskem doběhl k rohu budovy. Zahnul za roh, podle zdi pokračoval k dalšímu rohu, tam se zastavil a vyhlédl.

Stál u kraje krátké cesty. Padesát stop nalevo od něj byl další plot, napravo otevřená garáž pro dvanáct aut. Šest míst bylo prázdných, na šesti parkovaly džípy. Přesně takové, jaké sledoval na cestě na útesy.

OPSAT na jeho zápěstí zavibroval. Na obrazovce se objevila zpráva:

PŘÍCHOZÍ HOVOR… KANÁL ČTYŘI.

Kanál čtyři byl vyhrazen pro důsledně šifrovaný a maskovaný přenos hlasu. Co mohlo být tak důležité, aby kvůli tomu někdo rušil rádiový klid? Stiskl podkožní implantát. „Připraven na lince čtyři.“

43

Než promluvil Lambert, uplynulo pět vteřin. „Same, zachytili jsme rádiový signál ze Šeková sídla. Vysílá někdo v hlavní budově. Pověz mu to, Grim.“

„Je to přenos na frekvenci vyhrazené operativcům CIA. Na podrobnosti se mě skutečně neptej… dělám na tom… ale asi tam uvnitř někoho mají.“

„CIA sleduje Paj-kchang Šeka? To nedává žádný smysl.“

„Možná ne,“ přitakal Lambert, „ale to už není naše starost. Jestli tam někoho mají, zkusíme to využít.“

„Z toho v Langley radost mít nebudou.“

„O Langley se postarám já – ty najdi toho agenta. Grim ti posílá data na OPSAT.“

Fisher pohlédl na obrazovku. Počkal, až se přenos dokončí, pak zaostřil na mapu ostrova a na pagodu. Nakonec pagoda zabírala celý displej. V severovýchodním rohu budovy blikal žlutý bod.

„Vidím ho.“

„Nemáme plány vnitřku. Nevíme, jestli je nahoře nebo dole… zkrátka kde přesně je.“

„Já si s tím nějak poradím. Víme alespoň, kdo to je? Informátor? Agent? Kdo?“

„Nevíme,“ odpověděl Lambert. „Ponechám vše na tvé úvaze. Zkrátka, jestli tady někoho mají nasazeného na Šeka, využij ho. Ať to stojí, co to stojí.“

Faleš. Fisher měl překvapení rád zrovna tak, jako každý jiný člověk – jenže o Vánocích a v den narozenin, ne uprostřed mise. Na druhou stranu, jak se tak vždycky říká, tajní agenti mají očekávat… a řešit… neočekávané.

Vklouzl do garáže. Špinavá podlaha byla cítit benzinem a olejem. Podél zadní zdi došel až ke třetímu džípu. Lehl si na záda a nasoukal se pod vůz. Z kapsy vytáhl disk z umělé hmoty o velikosti čtvrťáku. Uvnitř bylo šest gramů bílého fosforu. Zapálený bílý fosfor hoří plamenem o teplotě pět tisíc stupňů Farenheita. Bude-li potřeba, zajistí vpravdě působivou krycí show, protože zapálí palivovou nádrž a vůz vyletí do povětří. Odloupl krycí vrstvu a přilepil disk k nádrži. Pak na displeji OPSATu zobrazil příslušnou nabídku a zkontroloval signál.

Vylezl, postavil se a zpoza zdi garáže vyhlédl ven. Cestu po obou stranách lemovaly budovy. Končila příjezdovým okruhem u pagody. Všechny budovy byly temné, vyjma třetí budovy na levé straně. Tam se za jedním oknem se záclonou svítilo. Zevnitř se ozývala modernizovaná verze tradiční čínské hudby a mužský smích.

Strázní mimo směnu, nebo dělníci? Kdyby šlo o to první, bylo dobré vědět, odkud se v nenadálém případě přiřítí posily.

Kradmo se dostal na druhou stranu cesty a našel si místo, z nějž mohl nahlédnout za záclonu. Nasadil si brýle a zaostřil na něco, co vypadalo jako karetní stolek. Pohnula se ruka a odebrala mahjongový kámen. Ozval se smích a potlesk. Majitel ruky vstal. Fisher spatřil pouzdro na pistoli u opasku. To odpovídalo na otázku: strážní.

Fisher se zamyslel a nutkání rozmístit přísavné nástěnné miny rychle potlačil. Jedna mina na dveřích a jedna pod oknem by si nepochybně poradily se všemi uvnitř, ale také by přilákaly zbytek ochranky. Méně je někdy více. A žádné stopy.

Přesunul se podle domku strážných a držel se přitom cesty. Nakonec našel další houští ibišků, které lemovalo příjezdový okruh. Přikrčil se. Za křovím se nabízel již ničím nezakrytý výhled na pagodu.

Průzkumné snímky svou práci odvedly jen prabídně. Šestipatrová pyramida připomínala svatební koláč se zmenšujícími se vrstvami, v tomto případě šedesát stop vysoký. Takhle zblízka si Fisher mohl učinit přesnější představu o velkolepé kompozici. Přízemní patro pyramidy měřilo na délku sto stop. Jinými slovy, základna měla rozlohu deseti tisíc čtverečních stop. Další patro bylo poloviční a tak to šlo směrem nahoru. Vršek pyramidy nebyl větší než normální ložnice.

Exteriér byl zařízen v červené a černé, nátěr byl tak silný, že se lak v měsíčním světle leskl. Svažující se střechy, každá o něco kratší než ta předchozí, byly pokryty terakotovými taškami. Podepíraly je masivní dřevěné nosníky. Okapy lemovaly papírové lampióny, které na schody a verandy vrhaly světle žlutou tlumenou záři.

Ať už Paj-kchang Šek šílený byl nebo ne, architektonickým vkusem disponoval.

Fisher napočítal celkem čtyři strážce, dva u předních schodů, dva na straně natočené k němu. Další dvě strany neviděl, ale musel předpokládat další čtyři strážce, celkem osm.

Nicméně v bezpečnostním systému pagody našel skulinku… a podobně, jako v případě ibiškových keřů všude po okolí, i ta se týkala terénních prvků. Na třech stranách totiž pagodu lemovaly akáty. Měly tlusté a pokroucené kmeny, robustní větve. Fisherovi trochu připomínaly květy brokolice. Stromy sahaly až do výšky třetího podlaží.

Prostor příjezdové cesty překonal palec po palci a vleže. Než se dostal ke kmeni akátu, trvalo to dvacet minut. Pak se konečně mohl postavit a nadechnout. Vyklonil se za kmenem a zkontroloval, zda jsou strážní na svých místech. Byli. Sáhl po větvi nad hlavou a vytáhl se vzhůru.

Větev, kterou si už dříve vybral, směřovala od kmene v horizontálním směru a končila několik stop nad hlavami strážných. Opět ke slovu přišla trpělivost. Kdyby příliš spěchal nebo zpanikařil, byl by s ním konec. Strážní by ho z toho stromu sestřelili.

Dal se do pohybu. Větev se zužovala, až nebyla širší než kůl v plotě. S každým krokem se lehce prohnula a on se musel zastavit a chvíli setrvat nepohnutě. Zdvihl se lehký vánek a strom se mírně chvěl, ale on své štěstí až tak moc pokoušet nechtěl.

Krok… stát. Krok… stát. Krok… stát.

Trvalo pět minut, než překonal posledních deset stop, ale konečně se dostal až na konec. Jednou nohou spočinul na střeše, ujistil se, že pevně stojí a drží rovnováhu, a pak druhou nohu z větve zvedl.

V podřepu se přesunul k okraji balkonu. Opatrně přes jeho okraj vysunul kameru a rychle provedl kontrolu v nočním režimu, v infračerveném režimu i v režimu elektromagnetickém. Nic.

Přehoupl se přes zábradlí.

44

Ocitl se v prázdném pokoji. Dle silné vrstvy prachu a větrem naváté špíny na podlaze z týkového dřeva soudě, musela být prázdná už několik let. Došel ke dveřím a přitiskl k nim své ucho. Neslyšel nic. Prostrčil pode dveřmi miniaturní kameru. Uviděl prázdnou chodbu. Pohyb kamery zvířil prach a ten se nyní míhal kolem čočky.

Fisher otevřel dveře. I za nimi byla podlaha pokrytá rovnoměrnou vrstvou prachu. Žádné stopy, žádné otisky. Prach vypadal jako čerstvě napadaný sníh. Ratanové stěny byly holé, ale ještě bylo možné vidět obrysy na místech, kde kdysi visely obrazy.

Co to všechno mělo znamenat? Kromě očividně chybějícího nábytku a silné vrstvy prachu všude kolem měl nepříjemný pocit i z místa samotného. Bylo opuštěné a zanedbané.

Porozhlédl se po okolí a nalezl další tři místnosti ve stejném stavu, jako byla ta první: prázdné. Chodba měla tvar znaménka plus. Na jejím severním konci nalezl spirálové schodiště. Vystoupal po něm do dalšího patra.

I když bylo další poschodí co do rozlohy poloviční, mělo stejný profil. Zkontroloval všechny místnosti a výsledek byl opět tentýž: byly prázdné. Vyšel po schodech do pátého patra a nalezl tytéž čtyři místnosti, prázdné. Pokračoval dál. Na konci schodiště ale tentokrát narazil na zamčené dveře.

Vypáčil zámek a dveře otevřel. Ten pohyb zvířil mračno prachu, které poletovalo kolem lampy na jeho čele. Jenže tím prachem podobnost s předchozími patry také končila. Zdi této místnosti od sebe dělilo maximálně deset stop a všude byly naskládané kartonové krabice. Okna byla zakrytá načerno natřenou překližkou.

Fisher otevřel nejbližší krabici. Vevnitř byly prázdné rámy, obnošené oblečení, kartáč na vlasy… zbytky osobních potřeb. Nahlédl do jiné krabice: více méně totéž. Už se chystal odejít, když něco jeho pozornost přeci jen upoutalo. Za jednou z krabic byl roh dřevěné bedny.

Nyní se Fishera zmocnila zvědavost. Odstrkal a rovnal krabice, aby se ke dřevěné bedně dostal. Otevřel západky a zdvihl víko. Uvnitř byl silný plastikový pytel, zcvrklý, jako kdyby z něj někdo vysál veškerý vzduch. A v tom plastikovém pytli bylo pokroucené hnědé… cosi. Naklonil se, aby si tu věc prohlédl zblízka.

Trvalo jen několik vteřin, než si uvědomil, na co se to vlastně dívá.

Byla to lidská tvář.

Ucukl o pár palců. Pak se znovu naklonil na pytel. Jak někdo vysál veškerý vzduch, tělo i tvář vyschly, ztmavly jako stará kůže a pokožka se napjala přes ostré okraje a hrany kostí. Přesto Fisher tu tvář nakonec rozeznal.

Paj-kchang Šek.

Vyvolal na OPSATu komunikační nabídku, aktivoval šifrování a stiskl podkožní implantát.

„Dobré zprávy a špatné zprávy,“ oznámil Lambertovi.

„Napřed ty dobré.“

„Našel jsem Šeka.“

„Skvěle. Ty špatné?“

„Je z něj křížala.“ Vysvětlil, jak to vlastně myslí. „Prohledal jsem spodní patra, ale nic tam nebylo. Myslím si, že tu pět let – nebo déle – nikdo nebyl.“

„Ale něco nebo někdo tam pořád musí být. Nač jinak ta ostraha? Všechny ty stráže?“

„Dobrá otázka. Ještě pořád funguje ta frekvence CIA?“

Odpověděla Grimsdottirová. „Beze změn. Vypadá to jako signál. Volání o pomoc.“

Fisher sešel dolů, minul spodní patra a došel až na druhé podlaží. To bylo stejné jako ta nad ním, jen větší. Dvanáct set čtverečních stop, každá místnost byla velká jako malý domek. Došel ke schodišti a zamířil dolů.

Přízemí se od horních pater lišilo. Místo čtyř místností tam byla jen jedna, vypadala jako opuštěné skladiště. A nebyl tam žádný prach. A ani žádný nábytek, žádné zařízení. Uprostřed každé ze čtyř stěn byly masivní dvojité dveře vedoucí ven.

Fisher se zastavil uprostřed a snažil se vše nějak vyhodnotit.

Ozvalo se hlasité cvaknutí.

Vytáhl pistoli a rychle se rozhlédl.

Za ním se u zdi objevila čtvercová výseč světla. Dveře. Okamžitě doběhl ke schodům a skoro vylétl do druhého patra, kde se přikrčil. Opatrně nahlédl dolů a zadíval se na dveře.

Ty se otevřely. Dovnitř vstoupil strážce v uniformě, dveře za sebou zavřel a zamířil k těm protějším. Fisher se bleskově rozhodl. Strhl si ze zad SC-20, přepnul na bavlněné klubíčko, zamířil a stiskl spoušť. Zasyčelo to a projektil zasáhl strážce do stehna. Strážce zavrávoral, zakymácel se a svezl se na zem.

Čas na nějaké ty otázky a odpovědi.

Po tom, aby je při rozhovoru někdo rušil, Fisher nijak netoužil. Popadl bezvládné strážcovo tělo a vyvlekl je až na horní poschodí. Tam je uložil vedle bedny se Šekovou mumií. Ruce i nohy svázal jednorázovými plastovými pouty. Posadil se a čekal.

Záměrně střelil muže do stehna, aby látka neúčinkovala příliš dlouho. Po dvaceti minutách začal strážný přicházet k sobě. Fisher rozsvítil lampu na svém čele a namířil mu světlo do očí.

Strážný zamžoural a pokusil se hlavu odvrátit. Zamumlal si něco v čínštině. Přibližně, jak Fisher napůl domyslel, to znamenalo Co se to, ksakru, děje?

„Rozumíš anglicky?“ zeptal se Fisher.

Po několika vteřinách strážný odpověděl. „Ano, rozumím.“ Mluvil se silným přízvukem, ale sdostatek srozumitelně.

„Jestli budeš dělat rámus nebo jestli budeš lhát, zastřelím tě. Rozumíš?“

Ze strážcovy tváře zmizely poslední známky omámení. „Co se to děje? A kdo jste?“

Fisher otázky ignoroval. „Jak se jmenuješ?“

„Lok.“

„Pro koho pracuješ?“

„To já nevím.“

Pravda. „Jak ses sem dostal?“

„Loni jsem odešel z armády. Mého přítele najala soukromá agentura. Platí dobře. Tak jsem se taky přidal. Poslali mě sem.“

Pravda. „Kdy to bylo?“

„Před šesti měsíci.“

Pravda. „Když nebudeme počítat venkovní stráže, kdo tu s tebou ještě je?“

„Nikdo.“

Lež. Fisher pohnul pistolí tak, aby se hlaveň ocitla vedle lampy a Lok na ni viděl. „Tak to byla první a poslední lež, která nebude mít žádné následky. Zkusíme to znovu: kdo je tu s tebou?“

Lok ztěžka polkl. „Je jich šest. Jsou dole v suterénu. Nevím, co jsou zač. Pracují v místnosti… kam my nesmíme.“

„A ty nikoho z nich neznáš?“

„Ne.“

Fisher mu věřil. Soukromých bezpečnostních agentur byla celá řada a podstata jejich práce se velice různila, od ranařů, kteří někomu zpřeráželi kosti v temných uličkách, až po profesionální vojáky chránící důležitou a váženou klientelu. Zdálo se, že tady jde o ten druhý případ. Lok a jeho kolegové nemuseli o tom, koho vlastně hlídají a proč, nic vědět.

„Říká ti něco jméno Paj-kchang Šek?“ položil Fisher další otázku. Lok přikývl. „Už jako chlapec jsem toho slyšel spoustu. Prý zmizel.“

„Zmizel tady.“

„To se taky říkalo, ale já ho tu nikdy neviděl.“

Právě se o něj opíráš, synku.

Fishera napadal jen jediný důvod, proč by někdo udělal ze Šeka vysušenou mumii a převzal jeho ostrov: anonymita. Je víc dobrých důvodů, proč si počínat s takovou mírou utajení: za prvé, udržet legendu o tom, že poustevník Šek se zakopal na svém ostrově a stále tam je, naživu; za druhé, něco tam ukrýt a hlídat. A ať už to bylo cokoliv, Fisher nepochyboval, že je to v suterénu.

45

Vyslýchal Loka ještě dvacet minut, pak jej uspal šipkou do krku. Ponechal ho v Šekově pohřební komoře a zamířil dolů, k zapuštěným dveřím. Podle Lokových instrukcí našel západku v podlahové liště a zlehka do ní kopl. Dveře se otevřely. Podle okrajů se rozlilo světlo. Postavil se na stranu a dveře úplně otevřel. Počkal deset sekund a nakoukl za roh. Nikdo tam nebyl.

Vkročil dovnitř a dveře za sebou zavřel. Nacházel se v krátké chodbě, na jejímž konci byly další dveře. Ve výšce brady dospělého muže bylo malé okénko s tvrzeným sklem. Pod ním byly namalovány tři žluté trojúhelníky v černém kruhu – symbol pro jaderný kryt. Omšelé provedení naznačovalo, že symbol pochází ještě ze Šekových časů, pravděpodobně šlo o původní součást pagody. Další doklad podivínství bývalého majitele.

Fisher natáhl ruku vzhůru a vyšrouboval žárovku nad svou hlavou, pak si nasadil brýle, přepnul je na noční vidění a nakoukl do okénka na dveřích. Opět nikdo.

Prošel dveřmi a ocitl se ve vybetonované místnosti. Velká žlutá šipka na levé zdi směřovala dolů. Na podestě blikala zářivka. Zamířil tedy dolů. Držel se u zdi a úzkostlivě si dával pozor na to, aby jeho stín nepřesáhl okraj zábradlí. Na první podestě odšrouboval další žárovku. Dál pokračoval v sestupu. Úplně dole byly další dveře s okénkem, skrz které spatřil čísi zátylek.

Strážný stál příliš blízko dveří, než aby mohl riskovat kameru – a bez toho, aby věděl, zda muž společnost má či ne, nepřicházel vpád v úvahu. Takže plán B.

Vytáhl pistoli, kterou zabavil Lokovi. Udělal pár kroků zpátky a položil ji na zem. Pak se stáhl ke schodišti v šachte. Vytáhl svoji pistoli, přepnul na šipky, vypálil na dveře. Šipka škrtla o ocel a odrazila se. Hlava v okénku se otočila. Fisher couvl pod schody, přitiskl se zády ke stěně a připravil pistoli k normální střelbě.

Dveře zaskřípaly. Tři vteřiny se nedělo nic, pak kdosi promluvil. Čínsky, znechuceně, otráveně. Fisher odhadoval, že to bude něco jako „Dobrá – který idiot ztratil pistoli?“

Na betonu zacvakaly podrážky bot. Fisher si představil, jak muž jde, a počítal kroky: čtyři… pět… šest. První stupeň…

Fisher se odlepil od zdi a pohnul se vpřed s namířenou pistolí. Muž zaregistroval pohyb a začal se otáčet, jenže příliš pozdě. Fisher vypálil. Střela vnikla do strážcovy hlavy pod levým ušním lalůčkem. Pomalá střela měla devastující účinek, v okamžení zničila strážcův mozkový kmen. Tělo se svezlo na stranu, ale jakmile se začalo pohybovat, ocitl se v pohybu už i Fisher. Bezvládnou mrtvolu zachytil a odtáhl ji pod schodiště. Rychle zkontroloval, zda na schodech či na zdi není krev, a otřel dvě místa. Pak zvedl Lokovu pistoli.

Letmým nakouknutím zjistil, že chodba je krátká a prázdná. Na každé straně byla jedna místnost, na konci dveře jak od trezoru. Za nimi se musela nacházet „ta místnost“, jak ji označil Lok. Na zemi byly černé gumové dlaždice, které tlumily vibrace. Šek s výdaji na svůj úkryt pro soudný den nešetřil.

Fisher zkontroloval komunikační nabídku na OPSATu: záhadný signál CIA byl stále přítomen a pokud něco neminul nahoře nebo dole nebylo ještě jedno poschodí, musel přicházet z první místnosti napravo.

Čas vyřešit hádanku.

Vsunul kameru pod dveře. To, co spatřil, vypadalo jako pokoj na koleji. Dvě jednoduché postele, jedna u levé stěny, jedna u pravé. Mezi nimi stůl, u každé postele skříň na šaty. Na levé posteli ležel muž. Ten se znenadání posadil a spustil nohy na zem. Byl to Číňan. Promnul si tváře a rozhlédl se.

Je nervózní.

Vytáhl kameru zpode dveří, na okamžik se zamyslel. Nejjednodušší řešení bývá často to nejlepší. Vytáhl pistoli a ukazováčkem potichu na dveře třikrát zaklepal. Postel uvnitř zapraskala, ozvaly se kroky. Dveře se pootevřely.

Fisher nedal muži šanci nějak zareagovat. Prošel dveřmi, dlaní se opíral muži o hrudník, do tváře mu mířil hlavní pistole. Muž couval, dokud nenarazil na okraj postele. Na tu pozadu upadl.

„Ani slovo,“ varoval ho Fisher.

S ústy dokořán zvedl muž ruce a přikývl. „Dobrá, dobrá…“

Mluví anglicky. Dobře modulovaný hlas, jen malý přízvuk. „Ticho,“ nakázal Fisher. „Slož ruce na prsou.“

Muž jej poslechl a Fisher si prohlédl místnost. Oblečení bylo jen v jedné z obou skříní. Takže muž neměl spolubydlícího. Fisher se nad ním rozkročil. „Vezmeme to zkrátka. Já budu mluvit, ty budeš poslouchat. Posledních několik hodin jsi vysílal signál na operační frekvenci CIA.“

„Ne, já…“

„Ale ano. Pověz mi proč.“

Muž váhal.

„Kdybych s tím měl já nějaký problém, tak už jsi mrtvý. Fakt, že nejsi, by ti měl něco napovědět. Fakt, že nejsem Číňan, by ti měl také něco napovědět. Buď mi budeš věřit, nebo ne, ale nemám čas, který bych tu s tebou mohl zbytečně ztrácet.“ Srovnal hlaveň pistole s mužovým čelem.

„Dobrá, dobrá, počkej. Je to v zásuvce psacího stolu.“

„Otevři ji. Pomalu.“

Muž ho poslechl. Vytáhl bílý přehrávač 30GB iPod Video, odpojil kabel a podal ho Fisherovi. „Za stolem je telefonní zástrčka, tam jsem to připojil.“

„Šikovné,“ poznamenal Fisher. „To je tvé?“

„Ne. Dal mi to můj kontakt.“

Tím musel být agent CIA z dálněvýchodního oddělení. Upravený iPod pravděpodobně měli na svědomí čarodějové z vědeckotechnického oddělení v Langley. Fisher podal muži iPod zpět.

„Teď odložím pistoli.“ Muž přikývl a Fisher se posadil na protější postel.

„Jak se jmenuješ?“

„Heng.“

Tvář měl bílou jako křída a jeho oči byly podlité krví, měl pod nimi černé kruhy. Byl unavený a vyčerpaný a Fisher věděl, že nedostatkem spánku to není. Ať už byl Heng kýmkoliv… agentem, informátorem nebo něčím jiným… nacházel se už delší dobu v neustálém stresu.

„Co vlastně děláš?“ zeptal se Fisher.

Jako co dělám tady nebo co dělám pro CIA?“

„To druhé.“

„Poslední rok jim dodávám informace o Čao Kuan-jinovi.“

Fisherovi bylo, jakoby spolknul celý kornout zmrzliny naráz. „O kom?“

„O Čao Kuan-jinovi.“

Do skládačky, kterou se Fisher po celou dobu snažil vyluštit, zapadl obrovský dílek.

46

Byl-li, nyní již mumifikovaný, Paj-kchang Šek čínskou variaci na téma Howard Hughes, pak Čao Kuan-jin byl protějškem Dona Corleoneho. Jen o něco krutějším.

Po deseti letech hvězdného vzestupu na žebříčcích čínských gangů a triád se stal Čao nekorunovaným králem čínského podsvětí, kterému vládl již dvacet let. Nezákonná práce, ilegální transport, hry a herny, prostituce, drogy… vše, co provází každodenní život čínského zločinu, bylo nějakým způsobem, větším či menším, pod Čaovou kontrolou. Zejména poslední uvedená kategorie, drogy, v průběhu posledních osmi let velice upevnila jeho pozici. Vlastnil něco, co bylo známo pod názvem..jagged“.

Jagged byl syntetický drogový derivát vyrobený Čaovými vlastními chemiky a byl snem i noční můrou každého narkomana. Droga byla tucetkrát návykovější než metamfetamin a svému konzumentovi poskytovala extázi podobnou snovým vizím způsobeným heroinem kombinovanou s přílivem energie způsobeným kokainem… a to všechno s bezproblémovým dojezdem, který pokaždé trval kratší a kratší dobu, takže narkoman nakonec nevydržel bez dávky víc než jednu, dvě hodiny. Abstinenční příznaky mohly trvat měsíc i déle a podobaly se krvácivé horečce: zvýšená teplota, bolesti hlavy, křeče, zvracení, průjem, krvácení z očí a ekchymóza neboli tečkovité krvácení.

Z hlediska výroby šlo o malý zázrak. Potřebné chemické komponenty byly všude, od přísad do potravin a pesticidů až po léky na alergii a domácí čisticí prostředky. Všechno bylo levné, legální a spotřeba a výroba všeho z toho prakticky neregulovatelná. Za osm let, co byl jagged v oběhu, odolal všemu pokusům o výrobu napodobenin. Čao Kuan-jin zůstal jediným výrobcem – a stal se jedním z nejbohatších lidí na Zemi.

V prvních třech letech své existence se jagged rozšířil jako mor z Cíny do Vietnamu, Thajska, Kambodže a Indie. Pak opustil Asii a pokračoval na území Ruska a bývalých států Sovětského svazu, východní a západní Evropy a nakonec i do Ameriky. Kam jagged přišel, tam míra závislosti i kriminality vzrostla raketovým tempem. Šířil se na středních i na vysokých školách i na předměstích, závislost na něm se zmocňovala pravidelných i víkendových uživatelů.

Justiční systémy postižených zemí byly zahlceny. Státní a federální zákonodárci nestačili uvolňovat peníze dost rychle na to, aby bylo kam dávat nejen usvědčené vlastníky této drogy, ale také viníky všech zločinů, které s ní nezbytně kráčely ruku v ruce: prostituce, krádeží, vražd, přepadení a znásilnění.

Fisher příslušné statistiky četl a také viděl na ulici výsledky v praxi. Během pěti let od chvíle, kdy se jagged objevil ve Spojených státech, překonala míra jeho používání… a tedy i míra závislosti na něm… veškeré ostatní drogy. Jagged zasáhl 9,2 % populace, téměř 27 milionů lidí. Na každých deset lidí ve Spojených státech připadal jeden těžce závislý na jaggedu, který vám dokázal podříznout krk kvůli několika drobným v kapse.

Tím byla konečně zodpovězena otázka kdo. Cao Kuan-jin měl dost prostředků na to, aby si koupil cokoliv a kohokoliv potřeboval. Otázkou zůstávalo, proč by prováděl útok s lodí Trego a útok na Slipstone a proč by se měl snažit zinscenovat válku mezi Íránem a Spojenými státy. Fisher doufal, že by mu tuto otázku mohl zodpovědět Heng.

„Co děláš pro Čaa?“

„Rozvědčíka,“ odpověděl Heng. „Býval jsem na druhém oddělení čínské zpravodajské služby Guoanbu.“

„Odbor zahraničních operací.“

„Ano. Jeden z Čaových lidí mě naverboval. Jagged mě stál sestru a bratrance. Myslel jsem si, že proniknu do Čaovy organizace a…“ Heng se zastavil a rozhodil rukama. Já nevím, co jsem si vlastně myslel.

Za nadřízenými jsem jít nemohl, Čao má své lidi všude. Má tolik peňez…

„Tak ses nabídl CIA.“

Heng přikývl. „Věděl jsem, že mají v Tchaj-pej neoficiální pobočku, tak jsem to zařídil tak, abych si tam zajel na dovolenou a kontaktoval jsem je.“

„Cos jim poskytl?“

„Obávám se, že nic moc. Nemyslím, že jsem Čaovým jediným rekrutem. Provádí nějakou operaci, ale má to rozdělené na části. Já provedu kousek, někdo jiný provede jiný kousek… určitě víte, jak to myslím.“ Fisher usoudil, že Heng si zaslouží vědět, co všechno je v sázce. „Víš o Slipstone?“

„Viděl jsem to v novinách, ano.“

„Myslíme si, že je za tím Čao. Má něco společného s nukleárním odpadem z Černobylu.“

Heng zavřel oči a povzdechl si. „Víte, jednou jsem měl šanci zabít ho. Měl jsem to udělat.“

„Možná dostaneš druhou,“ řekl Fisher. „Ale pro tuto chvíli potřebuji tvé oči a uši tady. Kdys naposledy hovořil se svým kontaktem?“

„Před měsícem, možná před měsícem a půl. Tou dobou zvýšil Čao bezpečnost a věci se začaly dít. Komunikace nebyla možná.“

Čtyři až šest týdnů, řekl si v duchu Fisher. Tou dobou musel Čao rozjet operace Trego a Slipstone. Fakt, že Heng byl na tomto místě a stále inkognito, naznačoval, že Čao zdaleka ještě nerealizoval celý svůj plán. „Cos pro něj dělal naposledy?“

„To bylo přede dvěma týdny. Se dvěma z jeho osobních strážců jsem jel do Turkmenistánu, do Ašgabatu. Setkali jsme se tam s jedním Íráncem…“ Dva muži, které věznila FBI, měli zcela jistě spojitost s Ašgabatem. První společné body.

„A? Znal jsi ho? Dozvěděl ses jméno?“

Heng potřásl hlavou. „Předal jsem mu balíček a prošel jsem s ním plány operace. Šlo o nějaký nájezd. Měl jsem jenom mapu, bez popisků. Bylo to někde u pobřeží, ale nic jsem tam nepoznával. Troufnu si říct, že šlo o nějaký druh vojenského zařízení, ale to je vše. Hádám, že někdo jiný tomu muži předal další materiály vztahující se k té operaci. Jak už jsem řekl…“

„…rozdělené na části, já vím. Namaluj mi to.“

Heng zpaměti nakreslil mapu, ale žádná její část Fisherovi nic neříkala.

Vyslýchal Henga dál, ptal se na Čaovy aktivity v nedávné době i v minulosti, ale neobjevovalo se nic, co by dávalo hlubší smysl. Heng převážně plnil roli kurýra.

„Možná něco užitečného přece jen vím,“ vzpomněl si. „V Ašgabatu jsem se setkal s Íráncem v soukromé rezidenci. Vím, kde je. A znám jméno: Mardžání. Ailar Mardžání.“

„Podívám se na to. Co je za těmi dveřmi od trezoru?“

„Čaovo nervové centrum. Komunikační zařízení, počítače, satelitní linky… všechno.“

„Kolik jich tam je?“

„Tři nebo čtyři.“

„Je tam Čao?“

„Ne, ale myslím, že brzy přijede. Ale nevím kdy.“

Fisher se zamyslel. Počkat na Čaa a zkusit ho chytit nebo zabít? Nebo zmizet s tím, co má a ví? Vybral si druhou možnost. Ať už se Čao chystal k čemukoliv, nebyla žádná záruka, že jeho smrt či zmizení to zastaví. Kromě toho, i když by se útok na Čaa možná podařil, tak dostat se z tohoto ostrova živý… s Čaem nebo bez… už byla docela jiná záležitost. „Víš, že tě odsud nemůžu dostat,“ řekl Hengovi.

„Vím.“

„Dávej si pozor a měj oči otevřené. Když to bude možné, navaž kontakt.“

Heng přikývl.

„Poslední otázka: jak se dostanu do Čaova nervového centra?“

Heng odvedl Fishera chodbou k prvním dveřím doleva. Fisher vypáčil zámek a vklouzli dovnitř. Byla to provozní místnost s ventilací, několika skříněmi plnými různých věcí a otevřeným kruhovým otvorem v podlaze, lemovaná ocelovými pláty zajištěnými řetězem s visacím zámkem.

Fisher poslal Henga zpátky do jeho pokoje, vypáčil visací zámek a odstranil jeden z plátů, čímž odhalil otvor široký dvě stopy. Ucítil závan chladného vzduchu, který voněl hlínou. Před lety, vysvětlil Fisherovi Heng, když Šek nařídil výstavbu pagody, se do základů dostal příval vody, takže zvedli pilíře krytu, aby jej monzunové deště neohrožovaly. Kdyby Fisher odstranil ten plát o dva měsíce dříve, našel by tam ne zeminu, ale malé jezírko. Díra sloužila jako jímková tůň pro nadbytečnou vodu.

Fisher vypnul lampu, prolezl otvorem a uzavřel jej za sebou plátem.

Brýle s nočním viděním se s tichým zabzučením zapnuly a odhalily hlínu a betonové pilíře. Vpravo od něj zablikal pár rudých očí, krysa zapištěla a zmizela.

Začal lézt směrem doleva a počítal po stopách, dokud se chodba neocitla nad ním. Přizpůsobil směr a lezl dál. Dostal se k horizontálnímu ocelovému plátu, který začínal nahoře v podlaze a zasahoval do země dole. To budou trezorové dveře. Prolezl kolem plátu. Po dalších deseti stopách narazil na druhý plát. Vnitřní dveře. Za ním dopadalo na hlínu modré světlo ve čtvercových průřezech.

Mříže v podlaze představovaly zálohu k ventilačnímu systému, objasnil Fisherovi Heng. V Čaově nervovém centru běžela řada elektrických spotřebičů a všechny potřebovaly dobré chlazení.

Fisher zpomalil, popolezl o několik palců a zastavil se. Před dalším pohybem chvíli naslouchal. Po deseti stopách zaslechl tiché bzučení elektrických přístrojů a tlumeně hovořící hlasy. Mluvily čínsky. Vypnul brýle a plazil se pomalu vpřed, dokud neuviděl skrz mříže.

Hleděl na zadní stěnu křesla a pár nohou spočívající na zemi. Neznámý seděl u počítače. Fisher se pohnul o palec doprava, aby viděl skrz další mříž. Tam zahlédl roh plazmové obrazovky. Natáhl krk a spatřil logo stanice: CNN. Přesunul se pod další mříž. Na zdi viselo cosi, co připomínalo ze spodu osvětlený plát plexiskla. Šířku Fisher určit nemohl, ale zdálo se, že sahá od podlahy až do stropu.

Byl to průhledový displej, podobný jako ten, který měl Fisher na vnitřní straně své masky nebo jako displej na čelním skle stíhačky. Na něm byla mapa se značkami a poznámkami. Oblast, kterou mapa znázorňovala, byla povědomá a po chvilce si ji zařadil:

Perský záliv, západní pobřeží Iránu.

47

Právě ve chvíli, kdy se z vody padesát yardů vpravo od něj vynořila věž Houstonu, se na horizontu objevil srpek vycházejícího slunce. Na palubě ho přivítal námořník. „Vítejte zpět, pane.“

„Jsem moc rád, že jsem zpět,“ řekl Fisher a myslel to vážně.

Celý zbytek noci strávil tím, že opustil pagodu, prošel zpátky kordonem strážných hlídkujících na přilehlých pozemcích, pak skrz střed ostrova k cestě nad útesy. Sešplhal dolů na pláž, kde mezi kameny ukryl potápěcí přístroj. Byl unavený, ale zato mu v těle koloval přebytek adrenalinu. Jeho mozek se horečnatě snažil dát dohromady vše, co na ostrově zjistil.

Otřel se ručníkem, převlékl se do suchých šatů a v řídícím středisku pozdravil Collinse a Martyho Smithe. „Tak co? Našels‘ to, po čem jsi vždycky toužil?“ zašklebil se Smith.

„Mnohem víc,“ odpověděl Fisher. „Maxi, potřebuji, abys okamžitě odeslal žádost o transport a opustil oblast co nejrychleji.“

„Špatné zprávy?“ zeptal se Collins.

„Obávám se, že ano. Jenom ještě přesně nevím jaké.“

Collins vedl Houston na sever, pak na východ, propletl se oblastí hlídanou třiadevadesátkami, pak se ponořil do cestovní hloubky a zvýšil rychlost na dvacet uzlů. O dvě hodiny později zavolal Fishera do řídícího střediska, popřál mu štěstí a poslal ho nahoru. Sto yardů od levoboku se nad hladinou oceánu vznášel Osprey. Zadní rampa byla sklopená.

Ven se nakláněl Redding, jednou rukou se držel lanoví v nákladním prostoru, druhou na Fishera mával.

Po dvou minutách už Fisher seděl v Ospreyi a díval se na Lambertovu tvář na monitoru. Rychle svého nadřízeného seznámil s novými skutečnostmi.

„Čao Kuan-jin,“ zamumlal Lambert. „To jsem nečekal.“

„Ani já ne. Ale vím, kdo tomu dá smysl.“

„Tom Richards. Zavolám ho sem. Jestli tvůj nový kamarád Heng nelže, jde CIA po Čaovi. A teď k tomu Ašgabatu… Zopakuj to jméno ještě jednou.“

„Ailar MardžáníMardžání.“

Obraz na monitoru se rozdělil do dvou polovin, napravo byl Lambert, nalevo Grimsdottirová. „Už se na tom pracuje,“ ohlásila. „Mám to. Ailar Mardžání je bývalým šéfem KNB – turkmenské verze CIA. Má bohatou složku. Zlý hoch. Porušování lidských práv, úplatkářství, obchod se zbraněmi, vazby na Hizballáh…“

„Další stopa vedoucí do Iránu,“ odvětil Fisher.

Lambert několik vteřin mlčel a přemýšlel. „Dobrá, řeknu Richardsovi, aby zahájil honbu na Čaa.“

„A taky by měl vědět, že je potřeba dostat Henga pryč. Má už toho dost. Co nevidět udělá nějakou chybu.“

„Vyřídím. Připraven na malý výlet do Ašgabatu?“

„Vždycky jsem se chtěl podívat do Ašgabatu. Dostaňte mě tam a já dostanu Mardžáního.“

Ve skutečnosti Fisher v Ašgabatu nikdy nebyl a představoval si středoasijské republiky přesně tak, jako většina obyvatel západu… vzdálený zapadákov, prašný a drsný. Možná to platilo pro venkovské oblasti, nicméně Ašgabat byl, jak Fisher zjistil při pohledu z letadla, přesným opakem takové představy a úchvatným místem.

Ašgabat leží v kotlině mezi jižním okrajem pouště Karakum, která pokrývá devadesát procent země, a pohořím Kopet Dag, pásmem deset tisíc stop vysokých vrcholků táhnoucích se podél íránské hranice. Je to moderní město s pěti miliony obyvatel, čistými dlážděnými promenádami a náměstími, fontánami a monumenty, směsí tradiční islámské architektury a moderních budov a sítí malých zavlažovacích kanálů, které napájejí svěží městské parky a zahrady.

A pomníky. Veliké množství pomníků vesměs věnovaných jedinému muži: doživotnímu prezidentovi Turkmenistánu a otci všech Turkmenů, Saparmuradovi Nijazovovi. Nijazov, bývalý sovětský úředník, vládl své zemi jako absolutní autorita. Jeho podobizny byly zkrátka úplně všude… na zdech, na autobusech, na šálcích na kávu, na tričcích s krátkým rukávem, ve školách, v muzeích… a sochy rovněž tak: Nijazov na hřebci, Nijazov s dítětem v náručí, Nijazov přísně hledící na odsouzené zločince, Nijazov pořádající společenské akce. Změnil turkménskou abecedu, přejmenoval dny a měsíce a napsal Ruhnamu neboli Knihu duše – praktického i spirituálního průvodce, jehož výtisk musí vlastnit každý obyvatel Turkmenistánu.

Nijazovovu vládu nešlo označit jinak než jako diktaturu a Fisher věděl, že jeho železnou ruku podporovala důkladná síť tajné policie a výzvědných služeb.Čím dřív se dostane k Ailaru Mardžánímu a opustí Ašgabat, tím lépe.

Rozhodně šlo o místo, kde se člověk snadno mohl ztratit, aniž by o něm ještě někdy někdo uslyšel.

Dostat se tam tak rychle znamenalo strávit spoustu času ve vzduchu a Lambert musel zatahat za nitky.

Devadesát minut poté, co opustil Čou-šanské souostroví, dosedl Osprey na přistávací plochu na základně v Kadeně. Tam už na Fishera čekal technik, který jej odvedl k čekajícímu F-15D Eagle. Fisher dostal výstroj, pomohli mu na zadní sedadlo a pilot jej instruoval dvěma slovy: „Ničeho se nedotýkejte.“ Po pěti minutách už byl Eagle ve vzduchu a směřoval na jihozápad.

Fisher byl unavený, a tak rychle usnul. Poprvé se vzbudil, když stíhačka za pomoci KC-135 Stratotankeru doplňovala za letu palivo, podruhé, když přistávali v Afghánistánu na kábulském letišti. Tam na něj čekal další muž, tentokrát příslušník pozemních vojsk, který jej odvedl k čekajícímu tryskáči Gulfstream V. Fisher tipoval, že půjde o součást malé vzdušné flotily cestovních letounů, kterou disponovala CIA.

Let z Kábulu trval sotva dvě hodiny. V okamžiku, kdy gulfstream se zakvílením brzd dosedl na přistávací dráhu ašgabatského letiště, uplynulo celkem osm hodin od chvíle, kdy Fisher opustil Cche-c‘ Ma-ťi.

Fisher z letadla nevystoupil, ale rozvaloval se na jedné ze sklopených sedaček, zatímco probíhala kontrola motorů zapříčiněná signálem výstražného světla, který letadlo údajně donutil přistát. Chýlilo se k večeru, když vedoucí technického týmu strčil hlavu do dveří a oznámil pilotovi, že žádnou závadu nenašli. Letadlo mohlo odletět.

Jakmile se opět ocitli ve vzduchu, spojil se pilot s ašgabatskou věží a vyžádal si povolení několikrát zakroužit, aby se ujistil, že se výstražné světlo znovu nerozsvítí, a pak pokračovat směrem na jihovýchod.

„Osm set stop,“ oznámil pilot palubním telefonem. „Seskok za tři minuty.“

To už si Fisher navlékal padák.

Z postranních dveří gulfstreamu vyskočil Fisher ve výšce tisíc stop čtyři míle od Ašgabatu. Vyčkal dvě vteřiny a zatáhl za pojistku. Zašustilo to, padák se rozprostřel a Fisher se pod ním zakomíhal.

Podle Grimsdottirové odešel Ailar Mardžání do výslužby dostatečně zaopatřen. Bývalá hlava turkmenské rozvědky si vystavěla arabeskami zdobené sídlo osm mil od Ašgabatu v předhůří Kopet Dagu.

Fisher sledoval blikající značku na OPSATu. Na zem dopadl ve zvlněné a travou porostlé krajině mezi městem a horami. I za nedostatku světla Fishera krajina překvapila – kdyby nevěděl až příliš dobře, kde je, mohl by ji snadno zaměnit za západní Dakotu nebo východní Montanu. Noc byla teplá, teplota se pohybovala okolo jednadvaceti stupňů Celsia, obloha byla jasná a bezmračná. V trávě a mezi stromy se proháněl slabý vánek.

Fisher si nasadil výstroj, pohlédl na OPSAT a dal se do běhu.

Po míli se zastavil na jednom vršku. Lehl si na břicho a vytáhl dalekohled.

I na vzdálenost míle či dvou bylo Mardžáního sídlo příliš impozantní na to, než aby je šlo přehlédnout. Rozsáhlý komplex bílých obdélníků a oblouků na úpatí hor. Ve všech oknech rezidence se svítilo. Fisher si je všechna prohlédl, ale nespatřil nikoho. Na různých místech rostly trsy palem, které byly zespodu osvětleny. Fisher zaznamenal dvě fontány, v každé tryskala voda.

Pokračoval ve své cestě a přes návrší se přiblížil až na čtvrt míle od rezidence. Držel se mezi kopečky a ve vysoké trávě. Na tuto vzdálenost už zahlédl osamělého strážce stojícího nalevo od příjezdové cesty překlenuté obloukem. Za branou bylo nádvoří s živým plotem, uprostřed jezírko ve tvaru ledvinky. Strážce ani tak nestál na stráži, jako se spíš opíral o oblouk klenoucí se nad vjezdem a svůj AK-47 měl opřené o zeď pár stop od sebe. Fisher se ani nebyl jist, zda je ten muž vzhůru.

Zamířil doleva a plazil se travou, dokud se nedostal na padesát yardů od vjezdu. Vytáhl z pouzdra na zádech SC-20, zamířil na strážného, pak zapátral do dalších hlídačích. Ale stále žádného neviděl. Ani infračervený sken nic neprokázal. Vrátil se ke strážnému u brány a zalícil mu na hruď.

Zmáčkl spoušť. Strážný sebou trhl a svezl se podle zdi na zem. Fisher rychle změnil cíl a odstřelil reflektor na zemi. Pak vyčkal, až se objeví další strážce, aby zjistil, co a proč nesvítí. Uplynulo pět minut. Nepřišel nikdo.

Zasunul SC-20 do pouzdra a začal se plazit dopředu. Když oblouk nad příjezdovou cestou zablokoval výhled z oken sídla, postavil se a zbytek doběhl. Popadl AK-47, zahodil je do vysoké trávy, pak popadl za límec bezvládného strážce a odtáhl jej stranou.

Otočil se doleva a postavil se za keř.

Napravo zaskřípal štěrk. Otočil se znovu. Po příjezdové cestě přicházel muž, zastavil se pod obloukem. Na rameni měl zavěšený kalašnikov. Muž se rozhlédl na obě strany a zavolal: „Ašíku?“

Zatraceně.

48

Fisher si sundal masku, odložil ji stranou, sedl si, opřel se o zeď a sklonil bradu na prsa. Vytáhl pistoli a podržel ji vedle svého boku.

„Ašíku?“ zavolal muž znovu.

Fisher zasténal bolestí. Koutkem oka uviděl, jak se muž otočil. Fisher namáhavě pozvedl paži a opět ji nechal klesnout.

‚Ašíku!“

Muž se rozeběhl k bráně. Když doběhl ke křoví, Fisher zvedl pistoli a střelil ho přímo do čela. Muž vydal zvuk a padl obličejem k zemi do prachu vedle něj. Fisher jej uchopil za zápěstí a zatáhl do stínu vedle prvního strážce.

Tak to jsou dva.

Pomalu a pečlivě prohledal zbytek pozemku, pohyboval se přitom ze stínu do stínu, obešel zeď po vnitřní straně, byl ve střehu a pátral po dalších strážcích a také se pravidelně díval do oken, zda nezahlédne nějaký pohyb.

Našel jen jednoho dalšího strážce, který se procházel po keři lemované cestě na východní straně budovy. Fisher počkal, až strážce projde kolem něj, pak vyrazil, zacpal mu zezadu rukou ústa a zabořil nůž do jamky vedle klíční kosti. Strážce sebou jednou škubl, pak se přestal hýbat.

I toto tělo odtáhl Fisher z dohledu.

Došel k zadní části domu, kde byla nad bazénem prosklená veranda. Na rozdíl od horních poschodí na ní nesvítilo žádné světlo. Vyjma ti chého klokotání provzdušňovačů v bazénu a vzdáleného hukotu ventilace bylo všude ticho.

Dveře na verandu byly vyrobeny z nepříliš kvalitního hliníku, tlačítkový zámek vypáčil za patnáct vteřin. Vklouzl dovnitř. Pocítil příval studeného vzduchu. Chvíli se nadechoval a chladil si tvář.

Mardžání měl zcela zjevně zálibu v bílé barvě a jejích odstínech. Zdi, kožené pohovky a koberec byly krémově bílé. V okolí se nacházelo několik turkmenských výtvarných objektů a soch. Na protější straně vedlo nahoru schodiště.

Fisher stoupal přikrčený, schod za schodem, dokud nenahlédl za balustrádu z tmavého kovu. Jak se dalo očekávat, i další místnost byla převážně bílá. Podlahu tvořily dlaždice s drsnou strukturou prokládané světle modrou mozaikou. Pod okny stála křesla, za nimi byla vidět cesta.

Fisher došel na vrchol schodiště a prohledal patro. Našel gurmánskou kuchyni se zařízením z nerezové oceli, jídelnu a místnost lemovanou knihovnami. Vystoupal do druhého patra: domácí posilovna, tři ložnice pro hosty a koupelna s parní lázní, saunou a vířivkou.

V polovině cesty do třetího patra konečně zaslechl nějaké hlasy. Zastavil se. Byla to televize.

„Opět vítejte u Amerického idolu. Další soutěžící nám předvede…“ Následoval šum. „Ale Rieky…“ Další šum a pak zazněl hudební motiv z Gilliganova ostrova.

Fisher se smutně usmál. Mardžání si svůj důchod opravdu užíval.

Bývalého turkmenského ministra našel v malém pokoji s okny hledícími na zadní bazén. Muž byl zabořen v bílém koženém křesle, na klíně měl pytlík brambůrků a v ruce držel ovladač namířený na televizi. Fisher se stáhl a nejprve prohledal zbytek patra, teprve potom se k místnosti vrátil. Na obrazovce si hrál Gilligan se šimpanzem. Tahali se o kokosový ořech.

Fisher si nasadil brýle s nočním viděním, několika kroky došel ke křeslu, kde seděl Mardžání, vytáhl nůž, přiložil ho Mardžánímu na hrdlo a řekl: „Ani slovo. Strážní jsou mrtví. A jestli se k nim nechceš připojit, budeš mě poslouchat.“

Podle toho, co zjistila Grimsdottirová, Mardžání anglicky trochu uměl a jeho rychlé přikývnutí to potvrdilo. „Kdo jste? Co chcete?“

Otázky takřka klasické. Za ty roky už zjistil, že lidé, kterým někdo položí nůž na krk a jejichž doménou boj není, zpravidla říkají „Prosím, nezabíjejte mě“. Padouši naopak vždycky řeknou něco podobného, jako právě pronesl Mardžání, a v hlase jim přitom zazní nevole nebo rozhořčení.

Fisher mu zašeptal do ucha: „Do toho prvního ti nic není. Co se toho druhého týče, chci tě zabít, ale dám ti šanci, abys mi to rozmluvil.“

Odtáhl Mardžáního chodbou a po cestě zhasínal světla, která míjeli. Skončili v ložnici. Fisher popadl polštář, který ležel na posteli, pak Mardžáního dovedl do koupelny a ukázal na vířivou lázeň. Zavřel dveře, posadil se na toaletu vedle vířivky. Mardžání byl tlustý, černé vlasy měl sčesané dozadu, pod nosem měl křivý knírek. Fisherovi nejvíc ze všeho připomínal klasického westernového lumpa.

Světla v koupelně Fisher nerozsvítil, takže byla tma. Mardžáního oči těkaly sem a tam, rukama se držel okraje vany. Tvář se mu leskla potem. Fisher ho nechal sedět ve tmě a v tichu. Nakonec to Mardžání nevydržel. „Je tu někdo?“ vyhrkl. „Hej, je…“

„Jsem tady.“

„Co chcete?“

„To už jsme si řekli. Teď ti položím pár otázek. Jestli se mi odpovědi nebudou líbit, tak v té vaně zemřeš. Žádný další Gilliganův ostrov, žádné další Miluju Lucy – rozumíš?“

„Víte, kdo já jsem? Tohle nemůžete!“

Fisher vytáhl nůž a zlehka dloubl Mardžáního do stehna. Ten vyjekl a ucukl, snažil se uhnout.

„Co tohle?“ zeptal se Fisher. „To taky nemůžu?“

„Jste blázen!“

„Sedni si, natáhni nohy, sundej si boty a ponožky a opři se rukama po stranách vany.“

„Proč?“

„Máš na to tři vteřiny.“

Mardžání ho poslechl.

„Před dvěma týdny jsi tu měl návštěvu,“ spustil Fisher. „Číňana se dvěma tělesnými strážci a Íránce s vlastními tělesnými strážci. O čem spolu mluvili?“

„To nevím.“

Mluvil pravdu. Heng říkal, že se s Íráncem setkal o samotě.

„Jak dlouho tu byli?“

„Dvě, možná tři hodiny.“

I to byla pravda. Fisher se zatím ptal na to, co už věděl, aby se zorientoval, zvykl si na Mardžáního tón, výrazy tváře, modulaci hlasu. „Kdo byl v místnosti v průběhu toho setkání?“

„Ten Číňan a ten druhý muž,“ odpověděl Mardžání. Při slovech „ten druhý muž“ lehce zaváhal.

„Přijeli spolu, nebo zvlášť?“

„Zvlášť. Proč se…“

„Kdo byl ten Íránec?“

Fisher se natáhl a uchopil Mardžáního za nohu. Tentokrát už ale ne jemně. Mardžání vykřikl a sáhl vpřed. „Ani hnout,“ nařídil Fisher, „nebo ti uříznu prst.“

Mardžání se zdráhavé narovnal. Dolní ret se mu třásl.

Už to skoro je, pomyslel si Fisher. Stres z toho, že nic nevidí a že nemůže vědět, co bude dál a kam bude směřovat další výpad, Mardžáního psychiku rychle deptal.

Fisher polechtal Mardžáního růžové chodidlo špičkou Fairbairn-Sykese, pak čepel odtáhl. Mardžání se zakroutil a odhrnul rty, až ukázal zuby. „Prosím, nedělejte to…“

Jméno toho Íránce.“

Mardžání zaváhal, přivřel oči. „Prosím, já ho neznám…“

Fisher si opět pohrál s nožem, tentokrát několik vteřin, pak toho nechal. „Chceš si tu odpověď rozmyslet?“

Já nevím, kdo to je, přísahám. Objevil se a…“

Fisher popadl polštář a hodil mu ho do klína. „Co… co to je?“

„Polštář,“ opáčil Fisher. „Dej si ho na tvář.“

„Proč? Proč?“

„Tady bude výstřel hlasitý.“

Z Mardžáního tváře vyprchala veškerá barva. „Prosím, já nemůžu…“ Fisher ho nechal půl minuty vzlykat, pak se zeptal: „Tak chceš změnit svou odpověď? Povíš mi, kdo byl ten Íránec?“

Mardžání přikývl a začal mluvit.

49

Když Mardžání domluvil, měl Fisher nějaké odpovědi a mnohem víc otázek.

Uspal Mardžáního šipkou, spoutal mu ruce a nohy jednorázovými plastikovými pouty, pak ho snesl dolů do garáže. Tam stál sněhobílý H1 Alpha Hummer. Strčil Mardžáního dozadu. Připoutal ho k jednomu z poutek a vlezl si na přední sedadlo. Klíčky byly zastrčené v zapalování.

O třicet sekund později projel po příjezdové cestě, ventilaci měl puštěnou na plný výkon. Projel pod obloukem, zahnul doleva a zamířil na severozápad. Světla měl vypnutá, měsíční světlo postačovalo. Zmocňovala se ho deprese. Jel patnáct minut, vršky začaly přecházet v plochý okraj pouště Karakum. Zastavil a vypnul motor. Stiskl podkožní implantát.

„Motyko, tady je srp, přepínám.“

„Slyším tě, srpe,“ odpověděl Bird. V Kábulu doplnili palivo a pak Osprey s Reddingem následoval Gulfstream. Přeletěli přes hranice Turkmenistánu a přistáli šedesát mil od Ašgabatu v poušti.

„Požaduji odvoz, stop; dva pasažéři, stop; souřadnice jedna – dva – dva – tečka – pět a tři-dva-tečka-tři; maják vysílá, konec.“

„Rozumím, srpe, vyrážím.“

Osprey se objevil po dvanácti minutách. Letěl nízko, lopatky rotorů se matně leskly.

„Vidím tě, motyko,“ ohlásil Fisher. „Prosím, potvrdit.“ Zapnul a vypnul mlhová světla hummera.

„Potvrzuji, srpe, vidím tě.“

Osprey přistál několik set yardů od něj na malém návrší. Po rampě sešel dolů Redding, aby Fisherovi pomohl s Mardžáním. „Přítel?“ zeptal se.

„On si to nemyslí, ale hodit se nám bude.“

Zatímco se Redding staral o nechtěného pasažéra, vešel Fisher do kokpitu. „Birde, jak to vypadá na radaru?“

„Báječně. Zatraceně, Turkmenistán nemá vojenskou radarovou stanici na tisíc mil okolo. Mohli bychom tu trčet celé dny.“ Pohlédl úkosem na Fishera. „Nebudeme tu trčet celé dny, že ne?“

„Ne. Ale pozor si dávej.“

Fisher došel na záď a posadil se ke komunikační konzoli. Na monitoru se objevil Lambert: „Jak jsi na tom?“

Jsem venku a v bezpečí. Mardžáního zaplatil Hengovým prostřednictvím Cao, ale Mardžání neví, od koho ty peníze byly. O Čaovi nikdy neslyšel. Nevím, jestli tomu věřím, ale nebyl čas se tím zabývat podrobněji. Tvrdí, že Heng se setkal s Íráncem jménem Kavad Abelzada. Ten pochází z vesnice Sarani hned za hranicí. Narodil se tam a vyrostl tam.“

Než mohl Lambert nějak zareagovat, ozvala se Grimsdottirová. „Hledám…“

„Mám tady Toma Richardse,“ řekl Lambert. „Řekl jsem mu o Čaovi. Myslím, že má něco, co my nemáme, chybějící dílek.“

„Sem s ním.“

Obrazovka se rozdělila a objevila se Richardsova tvář. „Už to sice víte, ale ano, vyšetřujeme Čaa… my, Britové a Rusové.“

„Nechte mě hádat: jagged.“

Richards přikývl. „Před třemi lety podepsal prezident vysoce tajný výnos deklarující, že šíření jaggedu je zjevnou a přítomnou hrozbou naší národní bezpečnosti. Moskva a Londýn už se s efekty obeznámili na vlastní kůži, takže nedalo příliš práce je přesvědčit, aby do toho šli s námi. Operaci vedeme pod krycím názvem Jupiter.

Válku proti Čaovi vedeme společně s ruskou SVR a britskou MI6 už dvacet osm měsíců. Začali jsme u jeho bočních aktivit, odřezávali fi– nanční zdroje, zachytávali transporty, ničili sítě řadových agentů a spojek… takové ty věci.“

„Ví o tom Peking?“

„Zatraceně, ne. Čao má v kapse tolik politiků a generálů, že jsme už dávno ztratili přehled.“

„Dál.“

„Když jsme mu pokazili vedlejší podnikání, opřeli jsme se proti němu přímo. A začali jsme klíčovými osobnostmi.“

„Jak moc klíčovými?“ zeptal se Fisher.

„Velice. Většinu Čaova impéria řídí rodinní příslušníci… bratři, synovci, strýcové. Začali jsme je odstraňovat jednoho po druhém.“

„Zopakujte to ještě jednou…“

„Každý stát vyslal speciálně vycvičené týmy. Neměli jsme na výběr – jsme ve válce zrovna tak, jako kdyby vybuchovaly bomby.“

Fisher nebyl ani tak šokován Richardsovým přiznáním, že CIA nasadila do pole týmy zabijáků, jako spíš tím, že se prezident odhodlal k takovému kroku. Ať už správný byl, nebo ne, dostane-li se někdy operace Jupiter do povědomí veřejnosti, ukončí výsledný skandál prezidentovu kariéru a kariéry všech, kdo s tím mají něco společného. „Kolik jste jich už odstranili?“ zeptal se Fisher.

„Šedesát dva. Dvacet tři rodinných příslušníků, třicet devět dalších podřízených.“

„A Čaovo impérium?“

„Začíná se hroutit. Dalších šest měsíců a je v koncích. Distribuce jaggedu bude skomírat a nakonec zcela ustane.“

A to je Čaův motiv, uvědomil si Fisher. Pomsta a boj o přežití. Dvacet tři příslušníků jeho vlastní rodiny zavražděno, desítky miliard dolarů v sázce. Čao odpověděl na válku, kterou mu vyhlásila Amerika, Rusko a Británie, po svém. V přímém boji by nemohl zvítězit, tak zvolil strategii hodnou spisu Mistra Suna O umění válečném.

Spáchat nejničivější útok na vlastní půdě Spojených států v historii, zaplést do toho Írán, který už je novým světovým strašákem. Amerika odpoví tak, jak lze očekávat, začne se schylovat k válce. Do celého fiaska se zapojí Ukrajina, jejíž ukradený nebo prodaný jaderný odpad hraje svoji roli. V té chvíli už spád událostí, rozhořčení na všech světových stranách a íránský vzdor udělají své. Spojené státy, Británie a jejich spojenci, ať už byli jacíkoliv, budou zataženi do nevyhnutelné a možná i beznadějné třetí světové války na Středním východě, Ukrajina se stane světovým vyvrhelem, protože ponese kvůli své neschopnosti anebo zkorumpovanosti odpovědnost za smrt pěti tisíc nevinných obětí. Na všech stranách budou mrtví a po mnoho dalších let bude tou poslední věcí, která by zrovna politiky ve Státech, v Rusku a v Británii trápila, jméno Čao Kuan-jin.

V tom nejhorším si Čao dopřeje alespoň pomstu – v tom nejlepším pomstu a ještě k tomu získá šanci obnovit své impérium.

„Plukovníku, to je ono. To je podstata Čaovy partie.“

„Souhlasím,“ přitakal Lambert. „Ale můžeme to uspokojivě dokázat?“

„S Kavadem Abelzadou bychom mohli,“ ozval se Richards. „On představuje chybějící článek. On musel Čaovi dodat posádku Trega a muže ze Slipstone.“

Na linku se opět připojila Grimsdottirová. „A já myslím, že vím proč. Před osmnácti měsíci propustili Abelzada z vězení. Byl politickým vězněm Teheránu devět let. Byl uznán vinným a usvědčen z podněcování vzpoury radikálů* a ‚spiklenectví za účelem svrhnutí vlády íránské islámské republiky*. Když ho poslali do vězení, měl tisíce fanatických stoupenců. V den, kdy ho odsoudili, se v Teheránu odehrálo sedmnáct sebevražedných bombových atentátů.“

„No, když Abelzada označí za nebezpečného radikála Teherán, tak to už o něčem svědčí,“ poznamenal Fisher. „Grim, nevíš, jaké problémy se svou vládou vlastně měl?“

„Koukám na to… Tady: požadoval, aby vláda otevřeně vyhlásila válku Spojeným státům, Izraeli a všem jejich spojencům. A cituji: ‚Musíme západní civilizace s konečnou platností zlikvidovat a posít zemi kostmi nevěřících. Cokoliv menšího je urážkou Alláha.“*

„Roztomilé,“ řekl Lambert. „Takže Čao se nějak dozvěděl o Abelzadových spádech, kontaktoval ho a nabídl mu šanci nejenom svrhnout vlastní vládu, ale ještě k tomu zatáhnout Ameriku do krveprolití… a to všechno za pár loajálních fanatiků.“

„Jasný zvuk polnic,“ zkonstatoval Fisher. „Chápu, že takové nabídce nedokázal odolat.“

„Jak ho dostaneme?“ zeptal se Richards. „Můžu dát dohromady tým, ale to potrvá…“

Fisher mu skočil do řeči. Já vám řeknu, jak ho dostaneme. Jsme dvacet mil od hranie. Pět mil za nimi leží Sarani. Vlítneme tam, přistaneme mu na baráku a popadneme ho za flígr.“

„Tak jednoduše?“ podivil se Richards.

Jednoduše ne,“ odpověděl Fisher. „Aleje to nejlepší příležitost, jakou zrovna máme. Plukovníku?“

Fisherův nadřízený na obrazovce si promnul kořen nosu a na chvíli zavřel oči. Pak vzhlédl. „Je tvůj, Same.“

50

Bird vypnul motory. Seděli potichu a potmě a Lambert se zatím snažil zajistit připravovanou misi. Turkménsky vzdušný prostor je jako cedník – Irán je stěna plná radarových stanic se vzájemně se překrývajícím dosahem a protilietadlovými raketami a bateriemi rozmístěnými podél celé hranice. Ty jsou navíc v neustálém kontaktu s velením íránských vzdušných sil. Když někoho zpozorují v Turkmenistánu, přiláká to zvědavost – v Íránu déšť raket a stíhaček řítících se rychlostí 2 machů.

Zrovna teď mluvil Lambert s Národním úřadem pro průzkum a požadoval nouzové přesměrování satelitů, konkrétně dvou radarových satelitů, které držely Írán pod neustálým dohledem. Radarové satelity, jejichž jména zněla například Lakros, Onyx nebo Indigo, obíhaly zemský povrch ve výšce čtyři sta mil, vážily patnáct tun a měly rozměry školního autobusu… a dokázaly zachytit objekty tak malé, jako je kniha, v dešti, v mlze nebo v noci.

„Stahujeme nové mapy,“ ozval se z kokpitu Bird. „Máte je na obrazovce.“

Redding sedící u komunikační konzole přepnul na navigační síť Ospreye. Fisher se naklonil blíž, aby mu neunikly detaily. Nový obraz vypadal jako standardní topografická mapa terénu mezi jejich současnou pozicí a vesnicí Sarani, ale navíc byl obohacen daty z radarového satelitu. Výsledkem byl trojrozměrný obraz.

Mapa byla proložena tečkovanou žlutou čarou, která začínala na místě, kde Osprey právě stál, zahýbala kolem Ašgabatu, proplétala se skrz pohoří Kopet Dag a končila mezi uskupením staveb a křižovatek tvořících ves Sarani.

Redding pomocí trackballu na konzoli obraz obracel a převracel, měnil rozlišení a perspektivu z ptačího pohledu na first-person. Otáčel kolečkem a obraz se měnil, jako když letí dravec kaňonem s příkrými stěnami. Pak se kolečka dotkl znovu a vrátil se do výchozí pozice.

Jestli nás poryv větru mrští proti jedné z těch stěn, jsme na cucky.“

„Toho bych se nebál,“ odpověděl Fisher. „Bird je schopen prohnat tuhle věc řadou fotbalových branek rychlostí čtyři sta uzlů. Já se bojím něčeho jiného.“ Poklepal na displej.

Napříč pohořím byly roztroušeny pulzující rudé čtverce. Každý označoval radarovou stanici a s ní spojenou baterii.

Fisher došel do kokpitu. Bird a Sandy se nakláněli nad konzoli a studovali snímky z radarových satelitů. „Co si o tom myslíte?“ zeptal se jich.

„Myslím, že chci přidat,“ zamumlal Bird s očima upřenýma na obrazovku.

„Dostaneš nás tam a zase zpátky v jednom kuse a zaplatím ti z vlastní kapsy.“

„Od tebe, Same, budu chtít steak.“

„Platí. Dokážeš to?“

„Ano, ale nemohu zaručit, že z vás nevytřesu kosti.“

„Máš na drátě Lamberta,“ oznámil Redding. Uvolnil sedadlo Fisherovi. „Do toho, plukovníku.“

„Čerstvé zprávy, Same. Prezident autorizoval uskupení Reagan k úderným operacím. Začnou s pozicemi raket země-země podél pobřeží, od poloostrova Jask až po ostrov Khark.“

To dávalo smysl, íránské námořnictvo mělo stovky raketových pozic, většina z nich se zaměřovala na úžinu u ostrova Hormuz, přirozený předěl mezi Ománským zálivem a zálivem Perským. Každou čtvereční stopu hladiny pokrývaly střely, od Silkwormů až po C-801. Fakt, že se letecké síly skupiny Reagan zaměří na raketové pozice, mohl znamenat jen jednu jedinou věc: 5. flotila se připravuje na vstup do úžiny a nabírá kurz k pobřeží Íránu. Jestli chtějí Íránci udeřit jako první, učiní tak ve chvíli, kdy uskupení do úžiny vpluje.

„Kdy začnou?“

„Dnes ráno, před rozedněním. DESRON 9 začne jako první. Jakmile se ocitnou na pozici, můžeme očekávat rakety Tomahawk a letecký úder.“

DESRON 9 byla úderná hladinová skupina torpédoborců. Rakety odpálené z lodí budou mířit na íránská velitelská a kontrolní stanoviště a radarové stanice dál ve vnitrozemí. Fisher se podíval na hodinky: devět hodin. Tolik času měli na to, aby sehnali důkaz, že roli Íránu v celé té záležitosti nastrojil Čao Kuan-jin.

„Odlétáme do deseti minut,“ řekl Fisher. „Budeme-li mít štěstí, vrátíme se s Abelzadou v několika hodinách. Plukovníku, neustále myslím na Hengovu schůzku v Mardžáního rezidenci. Informoval Abelzadu o útoku na vojenská zařízení… někde podél pobřeží.“

„Předám zprávu. Všechny základny na západním i východním pobřeží mají pohotovost.“

„Výborně. Jestli má Čao v rukávu nějaké eso, je to tohle. Otázkou je, co přesně udělá a kdy svou kartu zahraje?“

Osprey se odlepil ze země a zamířil na severozápad. Vznášel se třicet stop nad kopečky a vysokou travou a nabíral rychlost. Letěli potmě, bez navigačních světel, a všechny zdroje vysílající nějaký signál byly vypnuté: radiový odpovídač, vysílačka i vyhledávací infračervený radar.

Během několika minut obletěli Ašgabat, který se rozprostíral patnáct mil od nich. Fisher sledoval světla pohybující se na dálnicích a v ulicích.

Přeletěli černý ovál jezera a železniční koleje a pak se terén začal měnit, kopečky přešly v předhůří Kopet Dagu. Redding seděl u konzole a sledoval mapu, podle které se orientovali Bird a Sandy. Jedna za druhou pod nimi mizely vesnice. Fisher na obrazovce odečítal jejich jména… Bagir, Chuli, Firjuza… dokud nezmizely všechny a nezbyla jen pustina.

„Jsme pět mil od hranic,“ oznámil Bird.

Fisher přešel do kokpitu a poklekl mezi sedačkami. Skrz čelní sklo mohl sledovat Kopet Dag, ostré vrcholky a hřebeny tyčící se proti černé noční obloze.

Na Birdově konzoli začalo blikat červené světlo, pak se ozvalo pípání. Mechanický ženský hlas oznámil: „Pozor, radar na…“ Bird stiskl tlačítko a hlas přehlušil: „Reddingu?“

Já to vidím. Jsme na okraji jeho dosahu. Změna kurzu za třicet sekund.“ Bird pohlédl na Fishera. „Radši se drž. Divoká jízda začíná.“

51

„Pozor!“ zvolal Redding. „Blíží se hranice. Pět… čtyři… tři… dva… jedna!“

Fisher se chytil opěradel a Osprey ostře zatočil.

V kokpitu se začal ozývat výstražný radarový signál. Fisher uličkou zahlédl přes Reddingovo rameno monitor. Redding změnil zobrazení, displej se rozdvojil: napravo se objevilo zobrazení z ptačí perspektivy, nalevo v režimu first-person. Zobrazení z ptačí perspektivy ukazovalo dva pulzující rudé čtverce na vrcholcích napravo a nalevo. V režimu first-person směřoval do kaňonu mezi oběma štíty. Po stranách se mihly žulové stěny s rozeklanými výstupky.

„Změna kurzu za dvacet vteřin,“ oznámil Redding. „Nový kurz dva – dva – jedna, lehký sestup na třicet stop.“

Nyní se radarové signály obou stanic překrývaly. Fisher se podíval dopředu. Pohled skrz čelní sklo vyvolával závrať. Černá linie horizontu se vlnila a měnila podle toho, jak Bird kopíroval terén.

„Pozice protiletadlových raket SAM dvě míle na pravoboku,“ oznámil Redding.

„Ušetři mě námořnické hantýrky,“ křikl Bird. „Řekni kde!“

„Dvě míle vpředu napravo! Změna kurzu, tři… dva… jedna… teď!“ Fishera to přitisklo k opěradlu, pak to s ním trhlo na stranu. Osprey zatočil. Na celé ploše Reddingova monitoru naskočil režim first-person. Prolétali průsmykem mezi dvěma vrcholky. Křídla Ospreye zaujímala vůči zemskému povrchu vertikální polohu.

„Připravte si sáčky,“ zvolala Sandy a výskla si.

Výstražný radarový signál utichl.

„Co dál?“ zeptal se Bird.

„Tři míle před námi je Sarani,“ odpověděl Redding. „Brzy se zdvihne hřeben. Musíme stoupnout na pět set stop a pak zase rychle slítnout dolů.“

Dvacet sekund bylo ticho, pak se zase začal ozývat výstražný signál.

„Ostře doleva!“ zavelel Redding.

Osprey se obrátil. V tu chvíli přišel k vědomí Mardžání. Ruce a nohy měl připoutané k síťoví v nákladním prostoru, ústa zalepená páskou. Vydal přidušený výkřik. Zakoulel očima. Fisher na něj mrkl a zamával mu.

„Prr!“ křikl Redding. „Přímo doprava! Teď‘!“

Fishera to hodilo opačným směrem. Žebry narazil do opěradla. Z přihrádky vypadl pytlík, sklouzl po palubě, odrazil se od Mardžáního a skončil na rampě.

„Co to, sakra, bylo?“ zavolal Bird.

„Zaměřovači radar,“ odpověděl Redding. „Pozice protilietadlových raket SAM. Nebyla na mapě!“

„Mají nás?“

„Pochybuji. Na zaměření neměli dost času.“

„To vždycky rád slyším,“ přidal se Fisher. „Optimismus.“

Z kokpitu se ozvala Sandy: „Vidím hřeben. Hej, Reddingu, ten bude o trochu vyšší než pět set stop.“

„Ne, čtyři sta devadesát jedna přesně. Věř mi, máme rezervu devět stop.

„Devět stop…,“ odfrkl si Bird. „Tomu já říkám rezerva.“

„Začínáme stoupat, tři… dva… jedna…“

Fisher nespouštěl oči z Reddingova monitoru. Hřeben, zubatá linie skal a korun stromů, se tyčil přímo před nimi. Pak byl najednou pryč. Pod nohama něco zaškrábalo o trup letounu, jako když velká štětka přejede po bubnu.

„Asi jsme vzali nějaké větve!“ křikl Bird.

„Dolů, dolů, dolů!“

Bird nahnul páku dopředu. Osprey začal klesat. V kokpitu se ozval mechanický hlas: „Pozor, pozor, hrozí srážka. Stoupejte, stoupejte, stoupejte…“

„Umlč ji, Sandy.“

Hlas utichl a nahradil jej, prakticky okamžitě, další výstražný signál. „Jsme na vnějším okraji,“ řekl Redding. „Zatáčka za deset sekund. Rychlá klička doprava, pak nahoru a doleva.“

Klička? Fisherovi výraz „klička“ rozhodně nezněl jako letecký termín. „Kolik zbývá radarů?“ zeptal se Bird.

„Tenhle a ještě jeden, pak máme klid. Zatoč!“

Tentokrát byl Fisher připraven. Zapřel se nohama o podlahu, záda přitiskl k opěradlu. Svíral opěrky, až mu klouby zbělely. Osprey málem udělal přemet. Fisher měl žaludek až v krku. Před obličejem mu prolétl polystyrénový šálek na kávu, spadl na palubu a odkutálel se. „Tomuhle, Birde, říkáš klička?“ křikl Fisher.

„Ne, synku, to byla superklička. Vítej na projížďce.“

„Poslední radarová stanice před námi, jedna míle,“ oznámil Redding. Fisher pohlédl na monitor. Osprey letěl nízko nad údolím pokrytým velkými balvany. Výškoměr udával osmnáct stop. Výstražný radarový signál zapípal, pak na pár vteřin umlkl, pak opět zapípal.

„Letíme pod nadirem, nemohou nás zachytit,“ zkonstatoval Redding. „Podle trupu se rozbíhají vlny prachu.“

„Nadirem?“ zopakovala Sandy. „Ty sis zase listoval v encyklopedii, Wille?“

„To znamená…“

Já vím, co to znamená, hlupáčku.“

„Budeme zatáčet,“ zvolal Bird. „Horizont klesá. Uvidí nás.“

„Ostrá zatáčka doprava, sedm sekund,“ odvětil Redding. „Kurz nula– –devět-osm.“

„Nic nevidím,“ postěžovala si Sandy.

„Je tam rokle, věřte mi. Je tam.“

Jak široká?“

„Dost. Pozor… tři… dva… jedna, teď!“

Redding měl pravdu: rokle byla široká dost. Ale jen tak tak a Bird v kokpitu mumlal „vedle… vedle… vedle…“ a neustále měnil kurz, aby se vyhnul skalním výčnělkům. Po třiceti vteřinách se rokle začala rozšiřovat a přecházet do dalšího údolí.

„Blíží se přistávací zóna,“ zvolal Redding. „Malá zatáčka doleva, pak uvidíte koryto řeky. Přistaneme na břehu.“

Po několika vteřinách se ozval Bird. „Vidím ji, vidím. Zatraceně! Jestli to není ten nejhezčí prašný plácek na planetě…“

Osprey dosedl na zem, Fisher si odepnul pásy a začal si navlékat výstroj. Redding mu podal OPSAT. „Máš tam novou mapu. Čtyři míle odsud, v Qoppozu, je vojenská stanice. Posílají pravidelné hlídky, ale v tomhle terénu bys je měl slyšet na míle daleko.“

Fisher přikývl a došel do kokpitu. Bird se zakláněl ve své sedačce, láhev iontového nápoje měl na půli cesty ke ústům. Ve vlasech se mu leskly kapky potu. „Prima jízda, vy dva,“ ohodnotil je Fisher.

„Jsme rádi, že jste rádi,“ opáčila Sandy.

„Nenechte motory vychladnout. Když budu potřebovat…“

„Zavolej a minutu a půl poté ti hodíme lano.“

Fisher sešel dolů po rampě, zatočil a rozeběhl se. Zbývala ještě míle, než se údolí změní v kotlinu, ve které leží Sarani, a pochyboval, že v tuto hodinu bude někdo vzhůru a venku. Přesto trasu měnil, kličkoval mezi skalisky a vždy se po několika stech yardů zastavil a zapátral po známkách pohybu nebo tepla.

V měsíčním světle vypadal terén jak z jiného světa: ostré skalní věže směřující proti noční obloze, příkré stěny, hromady balvanů, některé velké jako dům. Prach byl tak jemný, že se přesýpal jako mouka. Každý krok rozvířil malý obláček.

Po dvanácti minutách běhu mu OPSAT prozradil, že se blíží k cíli. Zpomalil a začal si cestu vybírat pozorněji. Směřoval od balvanu k balvanu, dokud se neocitl u hřebene. Zalehl a připlazil se k okraji.

Dole, čtvrt míle od něj, ležela Sarani. Všude byla tma a ticho, jen v několika oknech se svítilo. V dálce dvakrát zaštěkal pes. Zvuk se chvíli odrážel od skal, teprve pak se vytratil do úplného ticha.

Ves Sarani tvořilo několik tuctů stavení z nepálených cihel v odstínech okrové a krémové. Uprostřed byla náves a malá mešita. Některá stavení stála v řadách na protějším svahu, ta poslední už se tiskla ke skalnímu převisu. Nad každým vchodem se klenul oblouk.

Fisher zkontroloval mapu na OPSATu. Otáčel ji a měnil měřítko, dokud nenašel dům Kavada Abelzady. Byl to jeden z domů pod převisem. Zaostřil a nejprve si vše prohlédl v režimu nočního vidění – které neukázalo nic – pak v režimu infračerveném. Opět nic. Už se chtěl podívat vedle, když jeho pozornost upoutalo červené zamihotání. Vedle Abelzadova domu se pohnula mužská paže. Někdo tam byl, seděl potmě. Vedle něj ležel jakýsi objekt. Fisher ten obrys poznal snadno: AK-47.

Kde je jeden strážce, budou i další… zejména vzhledem k tomu, kdo Abelzada vlastně je. Tisíce fanatických následovníků… Nelze pak říci, kolik obyvatel jeho vlastní vesnice za něj bez váhání položí své životy, aby jej ochránili. Prakticky všichni, tipnul si Fisher, což bude důvod, proč se po svém propuštění z vězení uchýlil sem. Kdyby ho Teherán chtěl znovu, musel by si ho vybojovat.

Fisher si prohlédl celé úbočí a hledal snadný přístup, ale potěšen nebyl. Cesta k Abelzadovu domu vedla přes celou vesnici a nahoru po úzké klikaté cestičce. Kdyby ho z okna zahlédla jedna jediná osoba, bude v pasti bez úniku.

Zbývala mu jen jediná možnost.

52

Ta jediná možnost znamenala zůstat tu o hodinu déle, ale nebylo zbytí. Projít celou vesnicí by byla sebevražda.

Stáhl se zpátky z útesu, otočil se a začal po zadku klouzat dolů. Dole na OPSATu zobrazil mapu a pět minut ji studoval, otáčel a zvětšoval, dokud nenašel to, co hledal.

Pak se rozeběhl.

Širokým obloukem oběhl Sarani. Směřoval ke štěrbině ve stěně kaňonu, která představovala počátek jeho cesty. Trhlina nebyla širší než deset stop a skalní stěna byla pětkrát tak vysoká. Po několika stech yardů se štěrbina větvila, jeden konec směřoval na východ, druhý na západ. Fisher si vybral ten východní a pokračoval jím, dokud neskončil v suchém korytu. Tím šel další míli na sever. Koryto se rozšířilo do rokle. Skála tu byla hladší, omletá staletími sezónních průtrží. Fisher se zastavil, nabral dech a zkontroloval OPSAT. Byl na západním konci Sarani.

Nyní se mělo ukázat, jestli dával na hodinách zeměpisu pozor.

V dobách dešťů se tímhle korytem řítily potoky vod z horních poloh pohoří Kopet Dag a podle snímků ze satelitů nesly okraje náhorní plošiny známky těch mnoha let přívalů. V období monzunů to znamenalo vodopády, v bezvodých periodách přirozené skalní komíny.

To, co potřeboval najít, hledal patnáct minut: hluboká, vertikální puklina ve skalní stěně s mírným sklonem a spoustou výstupků. Začal šplhat dolů.

Pět stop pod horním okrajem se zastavil. Zavřel oči a naslouchal. Vítr hvízdal ve skalních záhybech a přinášel nahoru pach hořícího tabáku. Poposunul se, zapřel se nohama o skálu, vytáhl z pouzdra SC-20 a přepnul na vševidoucí oko. Chvíli odhadoval rychlost větru a vystřelil.

Zasunul SC-20 do pouzdra, zkontroloval displej OPSATu a přepnul režim kamery na termovizi. Plošina se jevila jako tmavomodrý ovál. Nalevo, za okrajem plošiny, viděl malé oranžové skvrny. To mohla být vychládající kamna v domech v Sarani.

Pět set yardů před ním byly dvě nehybné postavy v odstínech žluté, červené a zelené. Postavy se ukrývaly za skalami u severního a západního okraje. Dva odstřelovači, na každý kaňon vedoucí k Sarani jeden.

Chytré, pánové. Ale ne dost.

Vševidoucí oko zvolna mířilo pryč, přelétlo Sarani a směřovalo do údolí. Nechal kameru uletět ještě půl míle a vyslal pokyn k autodestrukci.

Vyšplhal zpět těch několik stop, vytáhl se na okraj a ukryl se za balvanem. Zapřel SC-20 a zahleděl se do teleskopu. Nyní už věděl, kam se má dívat a na co se má dívat. Oba odstřelovači byli v nazelenalém zobrazení jasně vidět. Vzdálenost Fishera netrápila, ale vítr vanoucí nad plošinou nebyl zanedbatelný.

Mířil, dokud kříž v zaměřovači nespočinul na zátylku hlavy prvního z obou střelců. Pak zamířil o osmnáct palců doprava. Vypálil. Střela zasáhla muže za pravým uchem, kde vytryskl tmavý obláček. Fisher znovu zaostřil, zacílil na druhého střelce, chvíli mířil a upravil odměr s ohledem na vítr, opět stiskl spoušť.

Vítr… a tedy zvuk… měl v zádech, plošinu přecházel opatrně. Svou pozici upravoval podle OPSATu, dokud se nedostal přímo nad cíl. Zastavil se několik stop od hrany srázu, k okraji se doplížil a nahlédl dolů.

GPS prostě miluju.

Hleděl totiž na zadní dvorek Abelzadova domu.

Dvorek byl vydlážděný kamennými dlaždicemi a lemovala jej šest stop vysoká zeď z cihel. V rohu pod skalou rostl strom obsypaný granátovými jablky. Napravo na lavičce seděl muž vyzbrojený AK-47, kterého pozoroval už dříve. Nyní spočívala střelná zbraň strážci na klíně a on leštil hlaveň hadříkem.

Fisher ucouvl a potichu se přesunul doprava, nad granátovník. Pak opět popolezl k okraji. Vytáhl z kapsy na opasku chemickou světlici a hodil ji dolů. Přistála za stromem. Dopad ji aktivoval, začala zářit. Světlo okamžite přilákalo mužovu pozornost. Vstal, obešel strom, došel ke světlici a zvedl ji. Fisher ho střelil přímo do zátylku.

Fisher do pukliny ve skále zaklínil skobu, uvázal lano na karabinu a začal slaňovat tváří ke stěně. Deset stop nad zemí, když se ocitl na jedné úrovni s okrajem střechy, se pomalu přetočil dozadu a zůstal viset hlavou dolů.

Zadní dveře byly otevřené. Skrz ně viděl Fisher něco, co vypadalo jako jídelní koutek, a vedle kuchyni. V chodbě se na zdi odrážely stíny tančících plamenů.

Opět se přetočil a spustil se posledních deset stop. Odepnul od opasku lano a udělal úkrok za strom. Půl minuty čekal, díval se a naslouchal. Nic.

Přešel k zadním dveřím.

Vrátka vedoucí na postranní cestu zaskřípala, pak se ozval kovový zvuk. Na štěrku zaskřípaly podrážky. Fisher vytáhl pistoli, ukročil ke zdi a zády se k ní přitiskl. O vteřinu později se zpoza rohu vynořila hlaveň AK-47, za ní muž.

„Samade?“ zašeptal. „Samade?“

Fisher ho střelil ze strany do hlavy a vyrazil vpřed, aby zachytil padající tělo. To se mu podařilo, ale strážcova levá noha sklouzla a vykopla na stěnu hrst štěrku. Fisher tělo rychle položil na zem, zasunul pistoli do pouzdra a vytáhl SC-20. Udělal krok ke dveřím a nakoukl dovnitř.

Přes jídelní koutek přeběhla postava a zamířila do chodby.

Fisher vkročil do dveří, přelétl pohledem koutek a kuchyni a pokračoval za postavou do chodby. Na levé i na pravé straně byly dva vchody, oba temné. Rychle je zkontroloval: dvě prázdné ložnice. Na konci chodby se ozval zvuk, jako když na kámen dopadne kov, a Fisher si okamžitě představil, jak zazní prudce otevřené víko kovové bedničky položené na dlažbě. Pak zaslechl mačkání papíru a hukot ohně.

Tryskem proběhl chodbu. Na konci vykoukl doprava, nic. Na levé straně byl malý pokoj s potrhaným orientálním koberečkem, polštářky a otevřeným ohništěm. U ohniště klečel muž a házel do plamenů papíry.

„Ani hnout!“ rozkázal Fisher.

Muž zkameněl. Otočil se. Jeho profil osvětlily plameny. Byl to Abelzada.

Na okamžik si Fishera prohlížel, pak zúžil oči.

„Nedělej to!“ varoval ho Fisher.

Ale již ve chvíli, kdy ta slova vypouštěl z úst, se Abelzadova ruka začala pohybovat. Popadl předmět, který mu ležel vedle nohy, a začal se otáčet. Ve světle ohně se zaleskla hlaveň pistole. Abelzada něco vykřikl, volal o pomoc.

Potřeboval Abelzadu živého, moc jej potřeboval živého. Ale v té pozici, ve které se Abelzada nacházel, nešlo s jistotou zaručit, že ho výstřelem pouze poraní. A nebyl čas přepínat nastavení munice SC-20. Fisher vypálil do krbu vedle Abelzadovy hlavy. Muž nehnul brvou a pokračoval v pohybu, hlaveň pistole se zvedala…

Fisher bleskově zamířil a stiskl spoušť.

Abelzada se zakymácel, dosedl na paty, svezl se na stranu a skončil ve fetální pozici. Jeho pistole zazvonila o kamennou podlahu. Fisher vyskočil vpřed a zkontroloval ho. Abelzada byl mrtev. Náboj o půl palce minul biceps a prolétl podpažím. Zasáhl srdce.

Fisher se rozhlédl a horečnatě přemýšlel… skříňka u Abelzadových nohou byla ještě stále z většiny zaplněna listinami. Na nedalekém křesle ležela kožená brašna. Popadl ji a nacpal do ní papíry.

V dálce se ozvaly hlasy volající něco ve farsí.

Stiskl podkožní implantát. „Motyko, tady je srp, přepínám.“

„Slyším.“

„Motyko, nastal volný pád; opakuji, volný pád.“ Přeloženo: jsem na útěku. „Zaměřte můj signál, je tady horko.“

„Rozumím, drž se, srpe. Jsme na cestě.“

Šanghaj

„Zpráva ze Sarani, strýčku.“

Čao vzhlédl. „Ano?“

„Došlo tam k přestřelce.“

„Útočníci?“

„Jen pár. Odhadují to na méně než tucet vojáků.“

„Tak to nejsou Íránci. Abelzada?“

„Mrtev. Pálil dokumenty, když ho zabili. Ale jestli mluvil…“

„Nemluvil.“ Čao se odmlčel. Složil ruce na desku stolu, zavřel oči. Chvíli tak setrval. Situace na šachovnici se změnila, jedna figura odpadla. Čao si představil průlom v linii a svého protivníka, nyní sebejistého, jak táhne vpřed. Mohl by Abelzada zničit celou strategii? zamyslel se. Ne, íránská vláda neměla u zbytku světa potřebnou důvěryhodnost. Jakékoliv popření by nic neznamenalo.

„Co Abelzadův tým?“ zeptal se Čao.

„Na místě a připraven.“

„V tom případě na tom nezáleží. Posloužil svému účelu. Ve skutečnosti je to šťastná náhoda. Víš proč?“

Zamyslel se Sun. „Abelzada byl fanatik. Nakonec by býval mohl promluvit… aby si získal uznání.“

Čao se na synovce usmál. „Velmi dobře. Jsem potěšen.“

Sun se rovněž usmál. „Synchronicita, že?“

„Dokonalá synchronicita.“ Ještě zbývá jeden další tah.

53

O dvě hodiny později už se nacházeli mimo íránský vzdušný prostor a 110 mil jihovýchodně od Ašgabatu. Přelétali poušť Karakum a směřovali do Afghánistánu.

Bird svůj slib dodržel. Osmdesát vteřin poté, co přijal Fisherovo volání, proletěl burácející Osprey kaňonem, přeletěl nad střechami vesnice, trochu vystoupal, zahnul nad plošinu a spustil rampu dvacet stop od Fishera.

Když Fisher nacpal papíry do kožené brašny, zamkl přední vchod a umístil na protější stěnu přísavnou minu. Vyšel zadním vchodem. Dvě další miny rozmístil podél stezky, pak vyšplhal po útesu nahoru, aby počkal na Osprey. Když nastupoval na rampu, ozvala se exploze z vnitřku Abelzadova domu, následoval ji křik, nakonec zazněly dvě další exploze ze stezky.

Osprey se odlepil ze země a Bird šel na plný výkon. Plošinu nad vesnicí opustil stejnou cestou, kudy přiletěl. Ozvalo se na půl tuctu výstřelů z různých stran, ale Osprey zahnul do kaňonu a ztratil se ve tmě.

Cesta z Iránu proběhla hladce. Bird využil těch několik hodin, prostudoval mapy a upravil letový plán. Kolem radarových stanic podél hranice se dostali bez incidentu a jen s minimální účastí výstražného radarového signálu.

Nyní seděli Redding a Fisher v kabině a probírali se Abelzadovými dokumenty.

„Ano, je to všechno ve farsí,“ poznamenal Redding.

Já tu mám něco v mandarínské čínštině,“ řekl Fisher.

Podíval se na hodinky: do chvíle, kdy vplují torpédoborce uskupení Reagan do Hormuzské úžiny, zbývalo šest hodin.

Něco se musí stát, pomyslel si Fisher. Čao svoji hru naplánoval velice pečlivě… pravděpodobně nejrůznějšími přípravami strávil rok nebo dva. Nespokojil by se jednoduše s nadějí, že rozpoutané události samy budou směřovat tím správným směrem. Jaký je jeho závěrečný tah? Všechny základny na východním i západním pobřeží Spojených států měly pohotovost.

Jaký byl ten poslední úkol, který měli Abelzadovi následovníci splnit?

Po dvou hodinách vstoupili do afghánského vzdušného prostoru. Fisher seděl u komunikační konzole a čekal, až bude jeho hovor přepojen do konferenční místnosti Třetího oddělení. Na obrazovce se objevila Lambertova tvář. Fisher vynechal úvodní část: „Abelzada je mrtvý.“ Vysvětlil situaci. „Když jsem ho našel, klečel u ohně. Většinu toho mám… několik tuctů stránek ve farsí, něco v mandarínštině. A máme Mardžáního. Myslím, že když dostane správnou motivaci, řekne nám toho víc.“

„Moment.“ Lambert se znovu objevil po deseti sekundách. „Nejlepší překladatele a nejlepší lidi schopné vést výslech má CENTAF.“ Měl na mysli ústřední velení amerického letectva na základně AI Udeid v Dauhá v Kataru. „Dejte mi své ETA, já vám zajistím průlet vzdušným prostorem uskupení Reagan.“

Fisher přepnul kanály, dostal od Birda kýženou odpověď a přepnul zpátky. „Budeme muset doplnit palivo na základně námořnictva v Hérátu. Odsud tam budeme za pět hodin.“

„Postarám se o to,“ přitakal Lambert. „Řekni Birdovi, ať chytí vítr do zad.“

Naneštěstí nechytili vítr do zad, ale protivítr, takže o pět hodin později přelétávali z pákistánského pobřeží Makrat nad Arabské moře. Jejich doprovod tvořily dvě pákistánské stíhačky Mirage III. Ty změnily geometrii křídel, rozlétly se do stran a jejich navigační majáčky brzy zmizely ve tmě. Do rozednění zbývala stále ještě hodina, ale Fisher už na horizontu ve směru, kde leží Indie a pnou se Himálaje, viděl první oranžové záblesky.

Bird zatočil s Ospreyem na západ a směřoval do Ománského zálivu. Když nabrali nový kurz, přešel Fisher k okénku na druhé straně letounu a vyhlédl z něj. Trvalo jen chvíli, než na hladině oceánu našel to, co hledal: přibližně soustředný kruh mnoha světelných bodů… bitevní uskupení Reagan směřující přímo k Hormuzské úžině. O něco dál před ním válečné lodě skupiny DESRON 9, které již vplouvaly do úžiny a byly připravené na utkání s íránským válečným loďstvem, pokud se Teherán k takovému měření sil rozhodne. Fisher věděl, že jakákoliv přestřelka bude znamenat konec manévrování a příprav a začátek skutečné války.

Z palubního telefonu v kokpitu zazněl hlas s americkým přízvukem: „Motyko, tady je CoalDust nula-šest, přepínám.“

„Rozumím, slyšíme vás.“

„Doprovodíme vás do Dauhá. Udržujte aktuální kurz a přepněte na kanál pět kvůli letové kontrole v Port Royal.“

„Rozumím,“ potvrdil Bird.

Fisher skrz okno spatřil obrysová světla na křídlech stíhačky F-14 Tomcat.

Za ním něco zabručel Redding. Pořád ještě seděl na podlaze a měl kolem rozložené Abelzadovy listiny.

„Nějaký problém?“ zeptal se Fisher.

„Umím trochu farsí i trochu mandarínsky, ale ne dost na to, abych se v tom vyznal, aby to dávalo nějaký smysl.“

„Ještě hodinu a budeme v AI Udeidu. Tam se o to postarají.“

„Ano, ano… podívej se na tohle,“ brumlal dál Redding a podržel štos papírů. „Je zřejmé, že Abelzada nebo někdo další tohle překládali, ale to jsou jen útržky a zlomky. Tak například tohle písmeno tady…“ Fisher došel blíž. Když míjel Mardžáního, který byl ještě stále připoután k přepážce, pohlédl zajatec na Fishera a pokusil se zakřičet i přesto, že měl roubík. Fisher na něj namířil ukazováček. „To jsou špatné způsoby.“ Přidřepl vedle Reddinga. „Tak ukaž.“

Redding ukázal na jeden z čínských znaků. „Tohle znamená hada nebo červa, řekl bych. A tohle tady… myslím, že je to znak pro látku. Jaký to dává smysl?“

„Dej si pauzu. Nebo se z toho zblázniš.“ Fisher se zase postavil a pře šel k oknu.

„Myslím… a tohle bude… kočka. Takže ‚časná kočka polapí látkového červa?“

Fisher se otočil. „Co? Co j si to řekl?“

„Časná kočka polapí látkov…“

Fisher zvedl ruku, aby Reddinga umlčel. Kočka. Had. Látka.

„Co je, Same?“

„Řekl jsi, že ten znak může znamenat hada nebo červa.“

„Ano. A kočka a látka.“

„Mohlo by jít o hedvábí?“

Redding se zamyslel a pokrčil rameny. „Asi ano. Proč…“

„Silkworm,“ zamumlal Fisher.

54

Fisher si pospíšil ke konzoli, na obrazovce se objevili Lambert a Grimsdottirová. „To nebude americká základna, plukovníku. To bude někde tady… někde tady.“ Poreferoval o Reddingově snaze rozluštit dokumenty v mandarínské čínštině. „Jeden znak znamená červa, látka může být hedvábí, další kočku.“

„Střely Silkworm,“ dopověděl Lambert.

„Přesně tak. A to druhé budou čluny Cat-14.“

Po celá desetiletí prodávala čínská vláda Iránu protilodní střely země-země HY-2/3/4 „Silkworm“. V posledních pěti letech mu začala prodávat i rychlé hlídkové čluny Cat-14, většinou pro zvláštní jednotky. Čluny Cat byly schopné dosáhnout rychlosti přes padesát uzlů… téměř šedesáti mil za hodinu… a nést dvanáct střel Silkworm, z nichž každá měla dolet šedesát mil a nesla k ničení lodí určenou hlavici o hmotnosti dvanácti set liber.

„Dobrý Bože,“ zamumlal Lambert.

„Tak se nad tím zkusme zamyslet: pobřežní baterie raket Silkworm jsou důkladně střeženy, zejména v tomto okamžiku. Abelzadovi muži nemohou proniknout na íránskou námořní základnu, ukrást člun Cat-14 a v klidu zase uniknout. Co zbývá?“

„Vzhledem k Čaovým možnostem můžeme předpokládat, že si nějaké střely Silkworm dokázal opatřit. Předpokládejme, že Abelzadovi muži měli i své vlastní zdroje. Jak ty střely použijí? Jak nejlépe udeří na bitevní skupinu Reagan?“

Fisher chvíli přemýšlel. „Loděnice.“

„To musíš vysvětlit,“ opáčil Lambert.

„Průzkumné letouny skupiny Reagan pořídily snímky každého vojenského zařízení na pobřeží. My hledáme loděnici, kde opravují čluny Cat-14. Najděte nějaké, které prošly údržbou, menšími opravami… Loděnice nebývají tak důkladně zabezpečené jako základny námořnictva.“

Lambert pochopil. „Caty, které jsou funkční, ale bez raket.“

„Přesně tak.“

Grimsdottirová se dala do práce a ohlásila se po deseti minutách, „íránské námořnictvo má ve službě dvacet šest člunů Cat-14. Dvacet dva z nich operuje a naše námořnictvo je všechny sleduje. Žádný z nich se nenachází do osmdesáti mil od bitevního uskupení. Čtyři jsou v docích… Jeden čeká na novou posádku, tři na opravy a údržbu.“

„Ty doky na monitor.“

Na monitoru se zobrazil celkový pohled na íránské pobřeží. Dva body byly označeny rudými kruhy: jeden u Halileh, jižně od námořní základny Bušehr hluboko v Perském zálivu, druhý poblíž Kordapu, jižně od ústí Hormuzské úžiny.

„Nad Kordapem jsme právě přeletěli,“ řekl Fisher Lambertovi. „Zavolejte do Port Royalu, ať nás chvíli nesledují. Vrátíme se tam a zkontrolujeme to.“

Ozval se Redding: „Tomcaty…“

„To jsou bojové letecké hlídky,“ řekl Fisher. „Nejsou vybaveny proti pozemním cílům. Musí nasadit nějaké hornety.“

„Jak moc jsi si tím jistý, Same?“ zeptal se Lambert.

„Tak půl na půl. Jestli se pleteme, nic se neděje. Jestli máme pravdu…“

„Dobrá, tak počkej. Já se za chvíli ozvu.“

Fisher vstal a doběhl do kokpitu. „Birde, zpomal a připrav se na otočku.“

Lambert se vrátil rychle. Fisher vzal hovor v kokpitu. „Máte volnou ruku. Jen nedělejte žádné nenadálé obraty směrem k uskupení.“

Fisher kývl na Birda, který provedl s Ospreyem elegantní obrat.

„Posílají do Kordapu letadla?“ zeptal se Fisher.

„Ne. Operační důstojník z navigačního centra mě zdvořile sice, ale přesto odmítl. Prý nemají čas na nějaké marné pokusy. Vědí, kde každý jednotlivý člun Cat-14 je.“

„Ze kdy naposled?“

„Nevím. Jaké je vaše ETA do Kordapu?“

Sandy nehlasně vyslovila „třicet“.

„Půl hodiny, plukovníku.“

„Hlavně se nenechte sestřelit. Íránci mají ve vzduchu F-16, hrají si s leteckou obranou skupiny Reagan. Začínají být pěkně agresivní.“ Přerušil je Bird. „Plukovníku, sežeňte mi povolení k přistání v Dubaji.“

„Co? Proč?“

„Věřte mi. Já vám to pak vysvětlím.“

„Dobrá…“

Fisher se bokem Birda zeptal: „Co se děje?“

„Malý trik. Íránci nás sledují od té chvíle, co jsme opustili Pákistán. Já se držím přístupové trasy na Dubaj. Trochu klesnu a budeme simulovat přistání. Jakmile se ocitneme mimo radar, zamíříme tam, kam chceme. Trochu se to protáhne, ale zato nám to ušetří nějaké ty rakety za ocasem.“

Fisher se usmál. „Líbí se mi, jak přemýšlíš.“

Bird stále klesal, přešel do vzdušného prostoru Spojených arabských emirátů a zamířil podle pobřeží. Když dosáhli výšky jednoho sta stop, provedl ostrý náklon, opsal půlkruh a zamířil opačným kurzem do Ománského zálivu. Po dvaceti minutách oznámil: „Blíží se íránské pobřeží. Kordapské loděnice máme tři míle před sebou. Zapínám vyhledávací radar.“

„Hoď mi sem dozadu obraz,“ zavolal Fisher a posadil se ke konzoli. Na monitoru se objevil obraz, vypadal jako rentgenový snímek. Obraz zvolna klouzal nad oceánem.

„Loděnice jednu míli před námi,“ oznámil Bird. Výstražný protiradarový signál začal pípat.

„Jenom to zkoušejí,“ zvolal Bird. Ještě nás nemají.“ O deset sekund později: „Už by tam na okraji něco mělo být.“

Bylo. Mezi dvěma výběžky pobřeží ležely kordapské doky. Fisher snadno rozeznal čtyři mola, několik jeřábů trčících k nebi a shluky konstrukčních i výrobních budov. Napočítal celkem čtyři plavidla.

„Vezmi to doprava,“ křikl Fisher. „Potřebuji si ta mola lépe prohlédnout.“

Bird naklonil Ospreye a nabral kurz na přístavní hráze.

Fisher si prohlížel jednotlivá plavidla. Čluny Cat-14 mají charakteristický obrys, jehož příčinou jsou především dva raketomety sloužící k odpalování střel Silkworm naklánějící se nad levobokem i pravobokem.

„Nejsou tady.“

„Jsi si jistý?“ zeptal se Redding.

„Jsem. Birde, dostaň nás odsud pryč.“

Osprey opět zahnul, přeletěl nad loděnicí a zamířil nad moře. Po minutě a půl opustili íránské teritoriální vody a Bird začal stoupat.

Problém, řekl si v duchu Fisher.

Za normálních okolností by ho nějaký osamělý hlídkový člun, který se snaží dostat ke skupině Reagan, vůbec netrápil. Jako hlídkové lodi sloužily většinou křižníky Aegis, které by zaměřily a zničily cat dávno před tím, než by se dostal na vzdálenost, z níž odpálí raketu Silkworm. Ale nyní nešlo o normální okolnosti. Uskupení bylo rozděleno, DESRON 9 proplouval Hormuzskou úžinou a rozmístění zbývajících hlídkových lodí poskytovalo prostor k manévrování velkým letadlovým lodím. Ústí úžiny bylo jen šest mil široké… příliš málo pro celou bitevní skupinu. Za takových podmínek mohl rychlý člun proniknout na dostatečnou vzdálenost a udeřit. A ze dvanácti silkwormů zkrátka alespoň jeden něco zasáhne.

„Dejte mi na linku Lamberta,“ zavelel Fisher. „Musí se spojit s navigačním centrem…“

„Pomalu s tím!“ zvolal Bird. „Podívej se na displej, Same.“

Fisher pohlédl na monitor. Přímo před nimi zabíral negativní obraz vyhledávacího radaru člun Cat-14. Vedle něj byla nákladní loď. Jak se přibližovali, Fisher začal rozlišovat osoby na palubách obou plavidel, které se hemžily a snažily si vyhledat kryt.

Z kokpitu se ozval výstražný radarový signál.

„Jdou po nás!“ křikl Bird.

Signál přešel do stabilního tónu.

„Zaměřili raketu!“

Na monitoru uviděl Fisher oblak bílé, který se objevil nad zádí catu. „Odpálili! Raketa byla odpálena z ramene. Na levoboku!“

Osprey provedl ostrý náklon. Fishera to vyhodilo ze sedačky. Srazil se s Reddingem a společně se svalili na podlahu. Fisher se chytil řemenů a přitáhl si Reddinga.

‚Aktivní navádění!“ zkonstatoval Bird. „Mají nás!“

Osprey zase zatočil.

„Vypustit klamné cíle!“ zavelel Bird.

Kolem Ospreye se rozprsknul vějíř klamných cílů.

„Klamné cíle venku!“ odpověděla Sandy.

Uplynuly dlouhé tři vteřiny. Na pravé straně Ospreye to zadunělo. V trupu se objevil tucet nepravidelných otvorů o velikosti čtvrt dolarové mince.

„Zásah!“ ohlásila Sandy.

Skrz dveře kokpitu mohl Fisher pozorovat, jak se ruce obou pilotů míhají nad řídícími pulty, jejich hlasy se vzájemně překřikovaly a horečně kontrolovali důležité ukazatele: tlak oleje, hydrauliku, teplotu, palivo…

„Jsme v pořádku, jsme v pořádku,“ křičel Bird.

„Kde je cat?“ zeptal se Fisher.

„Na pravé straně, dvě míle od nás. Jsou třicet mil od vnějšího okraje bojového uskupení.“

Takže už v dostřelu raket. Doběhl do kokpitu. „Můžete nalétnout na ně… myslím přímo nad ně?“

Jasně… Co máš za lubem?“

Fisher mu to pověděl.

Bird na něj úkosem pohlédl. „Ježíši, Same… Pošlou na nás další rachejtli. Právě jsme měli čiročirou kliku. Příště ji možná mít nebudem.“

Fisher to věděl, ale taky věděl, že jestli Abelzadovi muži na americké loďstvo odpálí jediného silkworma, válce už nepůjde nijak zabránit. Iránský hlídkový člun vyzbrojený íránskými střelami, který vyjel z íránské loděnice…

V několika hodinách pak bude na Irán dopadat déšť amerických leteckých a lodních střel.

„Udělej to,“ nařídil Fisher.

55

Bird provedl manévr a srovnal ocas Ospreye s blížícím se člunem Cat, nyní míli vzdáleným. Sandy zapnula vysílačku a začala naslepo vysílat varování na pohotovostních operačních kanálech bojového uskupení.

„Reagane, taky je Motyka. Dávejte si pozor, íránský rychlý hlídkový člun se blíží k vašemu vnějšímu kruhu na pozici jedna – nula – devět. Reagane, taky je Motyka…“

Redding sedící u komunikační konzole zavolal na Sama Fishera: „Cat pluje rychlostí čtyřiceti pěti uzlů a zrychluje. Od bitevní skupiny ho dělí dvacet pět mil.“

Na tuto vzdálenost doletí střela silkworm rychlostí 0,9 machu k hlídkovým lodím za méně než dvě minuty.

„Kde jsme my?“

„Půl míle před nimi, přímo v jejich dráze.“

„Birde,“ zavolal Fisher, „spusť mi rampu!“

„Spouštím rampu.“

Ozvala se Sandy. „Reagan nás zaregistroval. Posílají fregatu a křižník, míří k nám.“

Rampa se s rachotem otevřela, pojistky zapadly. V příšeří počínajícího svítání mohl Fisher sledovat podpěrky vedoucí k oběma rotorům. O něco dál byla vidět příď catu prořezávající vlny.

„Začni snižovat rychlost, Birde,“ zavelel Fisher. „Jak daleko jsou, Wille?“

„Čtvrt míle.“

Fisher poklekl. Otevřel pravou přední západku přidržující Skipjack na palubě. Pak se přesunul k vedlejší západce a provedl totéž.

V kokpitu kvílet výstražný signál – další střela byla zaměřena.

„Už nás zase mají!“ křikl Bird.

Fisher začal uvolňovat zadní pojistky, uvolnil jednu, přesunul se k další. Letmo přitom vyhlédl přes otevřenou rampu. V záři vycházejícího slunce se na můstku na levoboku rýsovala silueta muže. Na rameni měl temný, podlouhlý objekt. Raketa. V té chvíli vyšlehl ze zadní části raketometu plamen.

„Raketa odpálena,“ houkl za sebe a uvolnil poslední západku.

Opřel se ramenem o Skipjack a zatlačil.

Běh času v jeho mysli se zpomalil. Zvuk výstražného raketového signálu slábl, spolu s ním slábly i hlasy Birda a Sandy, kteří na sebe vzájemně pokřikovali v kokpitu.

Skipjack sklouzl z rampy, jednou se odrazil od hladiny, pak zamířil vpřed a začal se divoce otáčet. Kormidelník catu musel nadcházející kolizi zaregistrovat. Snažil se zatočit, ale příliš pozdě. Skipjack narazil do catu bokem. Fisherovi se nakratičko naskytl pohled na můstek mizející v oblaku trosek, pak ale Bird zahnul ostře doprava.

„…držte se… už se řítí!“ křičel Bird. „Zvedni tu rampu, zvedni ji! Klamné cíle!“

„Odhozeny!“

Fisher ucítil ruku na rameni, táhla ho od zvedající se rampy.

„Držte se, bude to pecka!“ pokračoval Bird. „Už nás má…“

Osprey se otřásl jako po zásahu gigantickým kladivem. V trupu se objevil rozeklaný otvor o velikosti basketballového míče.

Prostor plnil Birdův hlas: „Motor zasažen, motor zasažen!“

„…vypni ho!“

„…požární systém!“

Trvalo jim to dvě minuty, ale společně Bird a Sandy situaci zvládli, vypnuli poškozený motor a uhasili oheň. S jedním motorem se Osprey nakláněl doprava.

Fisher se otočil na Reddinga. „Uvaž lano.“

Došel do kokpitu. Sandy vysílala nouzové volání: „Reagane, tady je Motyka. SOS, SOS, SOS. Zasáhli nás raketou…“

„Kde je?“ houkl Fisher. „Kde je cat?“

„Sakra, nevím…“

„Najděte ho. Dostaňte mě na palubu.“

„Cože?“

„Musíme si být jistí, Birde. Dostaňte mě tam.“

Bird natočil nepoškozený motor do tří čtvrtin vertikály a kroužil, dokud nezpozorovali člun v bočním okénku. Cat se houpal na hladině. Bird zpomalil a kroužil nad zádí. Fisher si připnul karabinou lano k opasku, vyskočil ze dveří a prolétl vzduchem až na palubu. Odepjal karabinu, vytáhl SC-20 a přepnul na přísavné generátorky vysokého náboje.

Z člunu byl nyní vrak. Skipjack při nárazu vybuchl a ta exploze zničila odlehčenou horní část konstrukce catu. Na palubě se povalovaly úlomky laminátu a hliníku. Laminát Fisherovi praskal pod nohami.

Napravo zahlédl pohyb. Otočil se. Z podpalubí stoupal nahoru po žebříku člen posádky člunu. Jeho tvář byla pokrytá krví. V ruce držel pistoli. Fisher stiskl spoušť. Generátorek zasáhl muže do prsou. Ztuhl, zachvěl se a spadl dolů ze žebříku.

Fisher zaslechl zasténání. Natáhl krk a snažil se určit odkud. Zasténání se ozvalo znovu. Fisher se otočil a uviděl muže ležícího na pravé straně. Natahoval se k zábradlí a pokusil se vstát. Fisher mu dál nevěnoval pozornost a zamířil na záď. Když se sklonil k palubnímu raketometu sloužícímu k odpalování silkwormů na pravoboku, zaslechl stabilní pípání přicházející zleva. Poklekl a vyhlédl zpoza stojanu.

U přístupového panelu raketometu na levoboku klečel muž. Na panelu pípalo červené světlo. Muž stiskl několik tlačítek. Fisher se vztyčil a rychle k němu došel.

„Hej,“ houkl.

Muž na okamžik ztuhl, pak se podíval přes rameno.

„Co jsem říkal o hraní si s raketami?“

Muž se otočil zpátky k panelu a natáhl prsty k tlačítkům. Fisher ho střelil do zátylku.

Našel žebřík a slezl po něm do podpalubí. Našel tři další členy posádky, jednoho mrtvého, dva živé, v různých stavech vědomí. Vstoupil do strojovny a našel posledního muže ukrývajícího se v rohu za potrubím.

Fisher na něj namířil SC-20.

„Zabij mě,“ zamumlal muž. „Zabij mě…“

Fisher zavrtěl hlavou. „Je mi líto, kamaráde, zamítá se. Čeká tě schůzka s vyšetřovatelem.“

56

LETECKÁ ZÁKLADNA AL UDEID, DAUHÁ, KATAR

Kapitán letectva otevřel dveře do konferenčního sálu a pohybem ruky pozval Fishera dovnitř. Fisher se převlékl, odložil svou speciální kombinézu a dostal jednu běžnou pilotní. Byla mu těsná v rozkroku. Když šel, měl legrační pocit.

Konferenční sál byl prázdný až na pár křesel a několik tisků na stěnách zobrazujících různé okamžiky z historie leteckých sil. Na protější zdi byla plazmová obrazovka. Lambert už v sále seděl. „Ahoj, Same.“

„Plukovníku.“

„Roztomilý převlek.“

„Kdy odsud odlétáme?“

Zmaření útoku catu vyvolalo dramatickou reakci. S křižníky Aegis v čele změnilo uskupení Reagan svůj kurz a začalo se stahovat do Ománského zálivu, DESRON 9 plul jako zadní stráž.

Křižník a fregata, které se odloučily od hlavní skupiny, aby se střetly s hlídkovým člunem, dorazily na místo čtyřicet minut poté, co Fisher přistál na palubě catu. Výsadková četa z fregaty našla Fishera sedícího na palubě a obklopeného pěti Abelzadovými muži. Všichni byli spoutáni a měli roubík.

Nyní, o dvanáct hodin později, bylo stále zachováváno jeho, Reddingovo, Birdovo a Sandyno inkognito. Zcela zřejmě byli všichni oficiálně oklasifikováni jako něco speciálního, na co se nevztahují žádná omezení, což Fisherovi nanejvýš vyhovovalo… snad kromě toho, že mu nikdo nemohl anebo nechtěl sdělit, co se vlastně děje v normálním světě. Samozřejmě, vzhledem k tomu, jak se na scéně zjevili a co sebou přivezli… íránský rychlý hlídkový člun se dvěma raketami Silkworm, houf íránských radikálů a rozhořčeného bývalého turkmenského ministra obrany… se ani nešlo divit.

„Ty zkrátka víš, jak se uvést,“ poznamenal Lambert.

„Tak jsem si to nepředstavoval, plukovníku.“

„Já vím. Ale svou práci jsi odvedl a to se počítá.“

Fisher přikývl. „Tak jaké jsou novinky? Co na to světové burzy? Četl jste nějakou dobrou knihu? Jsme ve válce s Iránem?“

Lambert se usmál. „Ne, nejsme ve válce. Dokumenty z Abelzadova domu a posádka z catu stačily. Ve skutečnosti je to úžasná ironie: byli tak naplněni pýchou nad svým ‚slavným útokem na velikého Satana‘, že od chvíle, kdy přistáli, nezavřeli pusu. Jejich vlastní fanatismus je jejich nejhorším nepřítelem.

Souvislosti, které jsme dali dohromady a které spojují Čaa, Trego, Slipstone a Abelzadu, prezidentovi postačily. A ve chvíli, kdy tu spolu mluvíme, Saúdové svými kanály předávají prezidentův vzkaz Teheránu. Jak zareagují oni, to je ve hvězdách, ale jelikož je Abelzada problém, který nedokázali vyřešit, hádám, že dychtivě skočí po příležitosti vzájemného příměří. Během několika dalších dní se Reagan pomalu stáhne z Arabského moře a Irán povolá své námořní síly zpátky na základny.“

„A jak se tohle všechno vysvětlí zbytku světa?“ zeptal se Fisher.

„To je dobrá otázka.“

„A není to naše starost.“

„Přesně tak.“

„Co Čao?“

„Do hodiny bude v Oválném pokoji sedět čínský velvyslanec. Vyjádření bude podobné tomu pro Teherán: Čao byl váš problém, vymknul se vám z rukou a nic jste s tím neudělali. V tichosti nám ho doručte, nebo se celý svět dozví, jak strčil čínský král zločinu půl Pekingu do kapsy, zabil pět tisíc Američanů, proměnil město v Novém Mexiku na radioaktivní skládku a málem v Perském zálivu odstartoval třetí světovou.“ ‚A když odmítnou spolupracovat nebo Čao uteče do zahraničí?“

„Věčně se schovávat nemůže,“ pokrčil Lambert rameny.

57

O OSMAČTYŘICET HODIN POZDĚJI, RED LION NULA-ŠEST

Fisherovi se v uchu ozval pilotův hlas: „Pane, přelétáme přes hranici.“

„Jak jsme na tom?“

Odpověděl důstojník pro elektronické systémy: „Ani pípnutí. A pokud to někoho tam dole zajímá, jsme let KAL na cestě do Moskvy.“

Ve skutečnosti seděli v letounu MC-130E Combat Talon. Ale díky CIA odpovídal cestovní kód, který vysílali, standardnímu komerčnímu letu korejských aerolinií ze Soulu sledujícímu standardní oficiální letový plán.

„Vzdálenost?“ zeptal se Fisher.

„V rizikové oblasti budeme za dvacet minut. Pokud si Severokorejci něco nerozmyslí a nepošlou na nás stíhačky, budeme v zóně za sedmdesát minut.“

„Vzbuďte mě za půl hodiny,“ požádal Fisher.

O dva dny dříve, ve chvíli, kdy začal Írán i Spojené státy stahovat své vojenské síly a region se pomalu navracel ze samého prahu války, na kterém stál, vyvolalo prezidentovo ultimátum předané čínskému velvyslanci v Pekingu paniku.

Osm hodin po převzetí ultimáta proběhl současný útok na Čaova sídla v Šanghaji, Nankingu a Čangšou i na jeho útočiště na ostrově Cche-c‘ Ma-ťi. Cao ale na žádném z těchto míst nebyl. Zmizel. V po– hotovosti byl každý pohraniční přechod, každý přístav a každé letiště, přesto se po něm slehla zem.

O třicet hodin později – to zrovna přistávali Fisher, Redding, Bird a Sandy ve Státech – byl monitorovací stanicí NSA v Japonsku zachycen známý signál na operační frekvenci CIA. Zpráva byla předána Třetímu oddělení.

„To je Heng,“ řekl Fisher. „Ten jeho speciální iPod.“

„Souhlasí,“ potvrdila Grimsdottirová. „Stejná frekvence, stejná struktura.“

„Můžeš to zaměřit?“ zeptal se Lambert.

„Pracuju na tom…“ Odpověď přišla po dvou minutách. Na plazmové obrazovce vyskočil satelitní obraz. „Provincie Liaoning v severovýchodní Číně. Je-li Heng stále s Čaem a jsou-li v pohybu, zdá se, že míří na jediné místo na světě, kde ho přijmou.“

„Severní Korea,“ uzavřel Fisher.

Člen posádky odpovědný za stav technického vybavení zkontroloval Fisherovu výstroj a popruhy, poklepal ho na rameni a dovedl k otevřeným dveřím. Ve výšce 35 000 stop byl vzduch proudící dovnitř dveřmi velice chladný. Posádka byla oblečena v kombinézách a měla masky. Fisher cítil chladno kolem manžet své kombinézy a gumových okrajů kyslíkové masky a brýlí.

Rozkročil se a zapřel se rukama po obou stranách dveří. Za nimi neviděl nic jiného než tmu, nezřetelné obrysy křídel talonu a rytmické blikání navigačních snímačů.

Nadechl se, zavřel oči a v duchu si představil Sářinu tvář.

Opět jej někdo poklepal na rameni.

Světlo nad jeho hlavou změnilo barvu z červené na žlutou.

Pak na zelenou.

Skočil.

Podobně, jako při seskoku na Trego, i nyní se Jestřáb rozevřel a rozložil a Fishera to okamžitě nadneslo. Pohlédl doprava, světla talonu se ztrácela v temnotě, až zmizela docela. Zvuk motorů utichl a Fisher plaval v prázdnotě, v níž jediným zvukem bylo svištění větru.

Z talonu vyskočil šest a půl míle nad povrchem země a 110 mil od svého cíle. Jen tento způsob infiltrace a použití Jestřábu dávalo naději na to, aby nepozorovaně proklouzl podél série radarových stanic na čínsko-korejské hranici: seskok z velké výšky s bezprostředním otevřením padáku.

Vyzkoušel přezky, napřed se stočil doprava, pak doleva, pak je zajistil. Zvedl ruku s OPSATem, přitáhl si ji k obličeji a aktivoval navigační displej. Grimsdottirová proložila satelitní mapu oblasti sedmi orientačními body. Vrstvou mraků měl proletět přibližně ve dvanácti tisících stopách. Pokud bude dodržovat kurz, ocitne se nad řekou Jalu tvořící přirozenou hranici mezi Čínou a Severní Koreou. Řeka ho dovede přímo k cíli.

Podle fotoprůzkumné družice KH-12 Crystal si Čao jako útočiště vybral opuštěný buddhistický klášter na břehu řeky Jalu, třicet mil severovýchodně od Dandongu. Jak dlouho tam Čao chce setrvat, to Fisher netušil. Předpokládal, že to bude výrazně záležet na tom, jak rychle pro něj mocenské struktury v Pchjongjangu pošlou speciální jednotku. Fisher se modlil, aby se tam dostal jako první. Jestli se Čao dostane do Severní Koreje, ocitne se mimo dosah Spojených států.

Ve výšce 11 500 stop prolétl Fisher vrstvou mraků. Hluboko pod ním se třpytila Jalu jako klikatá stříbrná stužka vlnící se terénem. Na obou březích se nacházely shluky světel, vesnice a města podél hranice.

Opět zkontroloval OPSAT a zatáhl za pravé poutko. Jestřáb jemně opsal spirálu a dostal se do kurzu směřujícího na další kontrolní bod osm mil nad klášterem.

Fisher zatáhl za obě poutka a začal klesat.

Ve třech tisících stopách se stužka, kterou byla řeka Jalu, změnila na sedm mil široký vodní tok. Čtyři míle od sebe konečně spatřil střílnami vybavené zdi kláštera a hrotité věže zvedající se nad koruny stromů lesa na severním břehu. Zatočil příslušným směrem.

Bez problémů přistál na mýtině míli od kláštera. Věnoval pět minut skládání Jestřába a tomu, aby ho nacpal do batohu, pak si důkladně prohlédl okolí. Vše bylo v pořádku, vešel tedy do lesního podrostu a zamířil na jihovýchod.

Když urazil půlku své cesty, stočil se opět ke břehu řeky Jalu. Tam seděl mezi stromy, naslouchal a sledoval okolí, dokud se neujistil, že skutečně není nikým sledován. Slezl dolů po břehu a vklouzl do vody. Uchopil ho proud. Střídavě se rozhlížel po člunech, střídavě kontroloval OPSAT. Nechal se unášet deset minut, pak doplaval ke břehu a vylezl z vody ven. I když klášter neviděl, nacházel se přibližně tři sta yardů na jih od něj. Zbývala jen stráň porostlá lesem.

Začal šplhat nahoru po stráni. Chodil od stromu ke stromu, dokud v porostu nenašel volné místo. Namířil SC-20 k nebi, vypálil vševidoucí oko a pušku zasunul do pouzdra. Na OPSATu si prohlédl klášter vykreslený v černozeleném obrazu malé kamery.

Klášter, který byl opuštěn na počátku devatenáctého století, připomínal spíše středověkou pevnost než duchovní útočiště. Fisher to pokládal za stopu vedoucí k rozřešení otázky, proč byl vlastně opuštěn. Chovali se místní obyvatelé nebo autority nepřátelsky? Osm stop vysoké vnější klášterní zdi by tomu nasvědčovaly. Stejně tak strážní věže v jednotlivých rozích. Na vnitřním nádvoří stály zbytky tří pagod. Jedna velká uprostřed, dvě menší po stranách.

Jednotlivé budovy spojovaly vydlážděné cesty. Několik obloukových můstků ukazovalo, kde kdysi bývaly bystřiny a jezírka. Vnější zdi byly na několika místech rozbité, stejně tak i dlážděné cesty a pagody. Střecha největší budovy vypadala, jako by ji na jednu stranu nahnula gigantická ruka; nakláněla se – aniž by byla jinak poškozená – směrem k pagodě. Další dvě stavby se částečně zhroutily v hromady kamenných bloků; v obou případech zůstaly zachovány zbytky střech, ale ve zdech byly mezery odhalující interiér.

Přepnul na infračervený režim. Neviděl nic. Jestli tam byl Čao a jeho strážci, museli být někde ukrytí a čekali na své korejské dobrodince. Jistě budou mít hlídky, uvědomoval si Fisher, a také už začínal tušit, kde ty hlídky najde.

Vypnul kameru a vyslal autodestrukční signál.

Podíval se na mapu na OPSATu. To, co hledal, se mělo nacházet nalevo od něj…

A nacházelo, ve vzdálenosti deseti yardů. Starý odvodňovací kanál, tři stopy široký, čtyři stopy vysoký. I když byl nyní zarostlý a částečně ucpaný nánosy, stále plnil svou funkci a odváděl dešťovou vodu z nádvoří dolů k řece.

Fisher spustil nohy přes okraj a seskočil dolů. Přepnul brýle na elektromagnetický režim, zapátral po signálech, které mohly prozrazovat senzory, ale nenašel nic. Čao se pravděpodobně vypařil hned, jak se začal jeho plán hroutit, a od té doby byl na útěku. Klášter měl být jen poslední zastávkou na jeho cestě do bezpečí.

Fisher hodlal vynaložit všechny síly na to, aby se do bezpečí nedostal.

Vyrazil vpřed kanálem.

58

Přibližně padesát yardů od kláštera porost stromů zřídl a ukázaly se hradby. Nalevo a napravo stály dvě strážní věže. Použil dalekohled a zaostřil na jednu z nich.

V obdélníkovém okně jedné věže stál muž, na parapetu měl položenou pušku. Fisher zkontroloval druhou věž: druhá hlídka. Obě hlídky vyhlížely eskortu ze Severní Koreje, což znamenalo, že s Čaem pravděpodobně udržují rádiový kontakt.

Vytáhl SC-20, v duchu si hodil mincí, zalícil na muže, který prohrál… strážce ve věži nalevo… a střelil jej přímo do čela.

Kanálem se dostal až ke zdi a chtěl pokračovat pod ni, ale v té chví li k němu promluvil tichý hlas, hlas instinktu, a varoval jej. Zastavil se. Přepnul brýle do elektromagnetického režimu.

Dvanáct palců od něj se na každé straně ve výšce pasu nacházel emitor signálu o rozměrech brožované knížky. Miny.

Fisher zalehl na břicho a plazil se dál, až se dostal za miny. Pak zdvihl hlavu a proskenoval okolí. Žádný pohyb, žádné tepelné zdroje, žádný elektromagnetický signál. Skrz pokrývku mraků vykoukl měsíc a nádvoří zalilo mléčné zašedlé světlo. Na pravé straně, v místě, kde stýkaly dvě zdi, byly dveře vedoucí do přízemí věže. Vylezl z kanálu a ke dveřím rychle doběhl.

Uvnitř věže nalezl spirálové schodiště. Kráčel po popraskaných schodech pomalu a opatrně, každou chvíli se zastavil a pozorně naslouchal.

V polovině zaslechl šoupnutí podrážky o kámen. Přikrčil se, vytáhl pistoli, ale pak stoupal dál.

Tři stupně pod vrcholem schodiště se přikrčil znovu. Před ním byl vchod. Za ním stál u okna strážce, jeho siluetu osvětloval měsíc. Fisher zasunul pistoli do pouzdra a vytáhl nůž. Neslyšně prošel dveřmi, jednou rukou strážci ucpal ústa, druhou přiložil čepel nože na jeho hrdlo.

„Dobrý večer,“ řekl v mandarínské čínštině. „Anglicky rozumíš?“ Fisher poodtáhl ruku a muž zašeptal: „Ano, anglicky rozumím.“

„Kde je Čao?“

„Nevím.“

Fisher zatlačil hrot nože muži pod bradu. „Nevěřím ti. Řekni mi, kde je Čao, a dožiješ se rána.“

„Prosím… já to nevím. Někdo večer dorazil, ale já nevím, kdo to byl a kam šli.“

„Pracuješ pro Čaa, je to tak?“

„Ano.“

„Ale nevíš, kde je?“

„Ne, prosím…“

Fisher cítil, že muž mluví pravdu. Sejmul mu z hrdla nůž, udeřil jej za ucho rukojetí a nechal spadnout.

Hengův iPod stále vysílal. Signál pravděpodobně vycházel ze zbytků nejmenší pagody poblíž severní zdi. Fisher přešel nádvoří, pak obešel všechny pagody. Chtěl si pospíšit a rychle najít Henga, ale přinutil se jednat pomalu a s rozmyslem. Jestliže někde nastražil Čao past, ty ruiny by se k tomu hodily nejlépe.

Vrátil se k menší pagodě a vstoupil dovnitř dírou ve zdi. Interiér byl částečně zaplněn kamennými bloky z horních pater, která se nad ním otevírala. Podle zdi vedly schody, prakticky rozervané vedví, a končily až nahoře.

Fisher se proplétal sutinami a sledoval signál, dokud se neocitl u čtvercového otvoru v podlaze. Dolů vedly schody a ztrácely se ve tmě. Začal sestupovat. Na konci schodů nalezl koridor, většinou nepoškozený, cestu blokovalo jen několik hromad kamene. Po obou stranách chodby byly potemnělé vchody, na protějším konci čtverec matného světla. Na okamžik byl dezorientován, ale pak pochopil. Koridor vedl k druhému obdobnému vstupu v centrální pagodě. Světlo bylo světlo měsíce dopadající do onoho protějšího vchodu.

Zkontroloval OPSAT. Hengův signál se nacházel dvacet stop před ním, na pravé straně. Vyrazil vpřed, pistoli vytáhl z pouzdra, prohlížel místnosti, které míjel. V každé z nich byly zbytky dřevěného lůžka. Tady bydleli.

Když došel k šestému vchodu, začal symbol na OPSATu rychle blikat. Přitiskl se ke zdi a nakoukl za roh.

Na podlaze ležela schoulená postava. Fisher přistoupil blíž. Vedle postavy ležel bílý iPod. Přepnul brýle do infračerveného režimu, poté do elektromagnetického režimu a zkontroloval, zda nějaký signál ne prozrazuje nástrahu. Ale nenašel nic. Nakročil dopředu a nohou postavu převalil. Byl to Heng.

Fisher chvíli nehybně stál. Nejprve si myslel, že to musí být past. Vyběhl z místnosti a rozhlédl se na chodbě doprava i doleva. Chodba byla prázdná a tichá. Rozmístil pár min, jednu na každé straně dveří, a vrátil se k Hengovi. Zapnul lampu na svém čele a nahmatal pulz. Byl slabý, ale byl.

Zadní strana Hengovy hlavy byla pokryta zaschlou krví. Fisher ji opatrně prohmatal prsty. Nakonec našel otvor s nepravidelnými okraji. Střelili ho do hlavy. Lebeční kost byla roztřepená, část ůlomků pronikla dovnitř. Fisher hmatal dál, dokud nenašel pevnou bouli… pravděpodobně střelu ráže .22… pod kůží na čele.

Fisherovy útroby zabouřily vztekem. Popravili ho ukázkovým způsobem, nepovedlo se jim to a tak ho tady nechali pozvolna umírat. Náboj zezadu nevnikl do lebky přímo, ale našikmo, narazil na kost a podle ní pokračoval, až skončil vepředu.

Opatrně, protože držel Hengovu hlavu, aby se nehýbala, obrátil tělo na záda. Nazdvihl víčka a zkontroloval oči. Levé bylo nehybné, zornice zmizela. Poškození mozku. Střela způsobila krvácení do mozku a následný otok. Byl zázrak, že přežil tak dlouho. Fisher zkontroloval uši, z obou vytékala krev.

Pokusil se na Hengově těle najít další zranění, ale nenašel žádné. Rozlomil pod Hengovým nosem kapsli se čpavkovou solí. Heng za chraptěl a jeho oči se otevřely. Fisher ho pevně držel, aby nemohl pohnout hlavou. „Nehýbej se,“ zašeptal.

Heng několikrát zamrkal, pak své vidoucí oko zaostřil na Fishera. „Ty… co tu…“

„Nedokázal jsem najít iPod, jako je ten tvůj, tak jsem si ho přišel půjčit.“

Malounko se pousmál, ale pohnula se jen jedna strana jeho úst. „Střelili mě…,“ zamumlal. „Musel jsem si kleknout. Cvakla spoušť… nechápu to. Co se děje?“

Umíráš. Umíráš a já s tím nemohu vůbec nic udělat. Heng nemohl cestu na místo, kde je vyzvednou, přežít. Fisherovi to připadalo nespravedlivé. Přežít výstřel přímo do hlavy jen proto, aby člověk nakonec zemřel na krvácení do mozku.

„Přežil jsi, to se děje,“ řekl nahlas. „Doktoři tomu budou říkat zázrak.“

Heng se napůl zasmál. Jeho levá zornice se zvrátila a už tak zůstala. „Hengu, musím najít Čaa. Kde je?“

„Tady ne.“

„Cože?“

Heng několikrát zamrkal, jak se snažil utřídit si myšlenky. „Přijeli jsme sem včera… ne, předevčírem. Severokorejci nás měli, ehm…“

„Vím o Severokorejcích. Co bylo dál?“

„Našli můj iPod… přišli na to. Čao sebou vzal tři nebo čtyři muže, zbytek tu zůstal se mnou.“

„Kdy to bylo?“

„Pár hodin poté, co jsme přijeli sem.“

Zatraceně. Cao měl dva dny náskok.

„Same, má toho víc.“

„Čeho? Čeho má víc?“

„Odpadu z Černobylu. Já to viděl.“

Fisher sotva vkročil na rampu a už oslovil Reddinga. „Musím mluvit s Lambertem.“

„Problém?“

„Můžeme tomu tak říkat.“ Fisher došel do kokpitu. „Birde, jak dlouho to potrvá do Kunsanu?“

„Napřed musíme letět při zemi, pod dosahem radaru, dokud neopustíme Korejskou zátoku. Pak asi tak hodinu.“

„Tak rychle, jak jen to bude možné, aby nás nesestřelili.“

„Ty jsi tady šéf.“

Ozval se Redding. „Same, máš tu Lamberta.“

Fisher se posadil ke konzoli. Na obrazovce se objevil Lambert: „Ano?“

„Čao je pryč. Už asi tak dva dny. Klášter byla falešná stopa.“

„Co Heng?“

Fisher si povzdechl. Heng.

Klečel vedle Henga a díval se, jak umírá. Zvážil možnosti a došel k rozhodnutí. Vzhledem k tomu, čím vším Heng prošel… co všechno pro Spojené státy udělal… zasluhoval si šanci, i když ta šance byla příliš malá, než aby se s ní dalo vážně počítat.

Použil zbytky dřevěného lůžka a řemen, který našel v jedné ze svých kapes. Svázal dohromady konstrukci a doufal, že udrží Hengovu hlavu v tak stabilní poloze, jak jen to bude možné. V hloubi duše věděl, že to patrně nebude příliš velký rozdíl, ale čím méně se bude Heng hýbat, tím déle vydrží.

Když byl hotov, nechal Henga ležet a rychle oběhl klášter, po vnitřním i vnějším obvodu, aby se ujistil, že na něj nikde nečeká žádné další nemilé překvapení. Pak se vrátil, naložil si Henga na záda a snesl jej ze svahu dolů k řece. Položil Hengovy ruce na svazek planěk, které svázal dohromady, a odstrčil je od břehu do říčního proudu.

O dvě hodiny později, po deseti mílích, se dostali k vesnici jménem Gulouzi. Na mapě na OPSATu blikal kontrolní bod, vedle něj země pisná délka a šířka. Dotlačil Henga ke břehu a pak, sleduje koordináty, došel do malé zátoky s molem.

Tam, jak bylo přislíbeno, čekal malý říční sampan. Jak to CIA zařídila, Fisher nevěděl a ani ho to nezajímalo. S trochou štěstí se dalo očekávat, že je osamělý rybářský člun s jedním stěžněm bez problémů doveze až na kýžené místo.

Fisher si navlékl místní oděv, který našel složený pod lavicí na zádi, pak odrazil a zamířil k místu, kde zanechal Henga.

Trvalo to zbytek noci. Několik hodin před setměním dosáhli ústí řeky Jalu a zamířili do Korejské zátoky. Hodinu poté se objevil Osprey, klesl na deset stop nad hladinou oceánu a vznášel se vedle sampanu.

„Nepřežil,“ řekl Fisher Lambertovi. „Zemřel během plavby po řece.“

„To je mi líto, Same. Čaa dostaneme. Teď už nám neuteče.“

„A ten odpad? Podle Henga toho měl ještě několik set liber.“

„Čao běží o život. I kdyby ten odpad měl, brzy jej přestane bavit vláčet ho sebou. Najdeme ho a najdeme i ten materiál. No tak, Same, svou práci jsi odvedl.“

59

OSPREY

Lambert nabídl, že do Kunsanu pošle gulfstream, aby mohl Fisher odletět domů v zaslouženém pohodlí, ale Fisher to odmítl a chtěl zpátky letět s Reddingem, Birdem a Sandy. Nakonec, zažili toho společně nemálo a zdálo se správné, aby domů letěli spolu. Kromě toho se cítil Fisher natolik unavený, že vlastně po žádném komfortu netoužil… stačila nějaká horizontální plocha, kde se mohl natáhnout.

A také se toho všeho potřeboval zbavit. Všechno si promyslet a na chvíli nemyslet na nic. Až se dostanou zpátky do Fort Meade, budou ho čekat celé dny podávání hlášení a zpráv, protože se úřady budou snažit dát dohromady, co se to vlastně semlelo v Perském zálivu a jakou roli v tom Třetí oddělení sehrálo.

Jestli to bylo pouhým vyčerpáním nebo něčím dalším, to Fisher nevěděl, ale Hengova smrt mu nedopřávala klidu. Ten muž obětoval všechno, aby CIA pomohl ve válce proti Čao Kuan-jinovi, a to ve chvíli, kdy jeho vlastní vláda nedělala nic. Podle Richardse Heng nikdy nepožádal ani o peníze, ani o uznání, ani o cestu někam pryč – a podle všeho, co Fisher znal, právě toto byla definice odvahy. A co z toho měl? Kulku v hlavě a pomalé umírání na palubě sampanu uprostřed řeky Jalu. A ačkoliv Fisher věděl, jak to všechno bylo, část jeho já si stále nebyla jista, zda nemohl něco udělat lépe nebo zda nemohl udělat víc.

Fisher spal hluboce, ale přesto si uvědomil, že čísi ruka třese jeho ramenem. Otevřel oči a jeho ruka automaticky sáhla po pouzdru s pistolí, které si odepjal už před mnoha hodinami.

„Klídek, Same,“ řekl Redding. „Klídek.“

Fisher si promnul oči. „Promiň. Kolik je hodin?“

„Něco po půlnoci. Jsme padesát mil od Eugene v Oregonu. Zaspal jsi doplňování paliva.“

„A proč jsem vzhůru teď?“

„Máš Lamberta na telefonu.“

Fisher se posadil ke konzoli. Lambert na obrazovce měl zarputilý výraz. Fisher se okamžitě zcela probral. „Co se děje?“

„Od chvíle, co jste opustili Kunsan, se Grim snažila dát skládačku dohromady. A něco našla. Pověz mu to, Grim.“

„Same, pamatuješ si na Duroc… tu jachta, co na ni z Trega přestoupili…“

„Pamatuji.“

„Vysledovala jsem registraci. Patřila muži jménem Feng Jintao, čínskému mafiánovi ze San Franciska. FBI tvrdí, že Jintao pracuje pro Čaa.“

„Dobrá. Propůjčil Duroc a svou posádku k tomu, aby se postarala o posádku z Trega. Tak ať FBI toho bastarda zatkne.“

„A v tom je ten problém: Jintao má dvě další jachty. Jednu v Monterey, druhou v Los Angeles. Obě jachty opustily přístav před osmi hodinami, aniž by o tom uvědomily příslušné úřady. Tu z Los Angeles jsme našli – míří zpátky do přístavu. Námořnictvo vyslalo torpédoborec, aby ji chytil, a na cestě je helikoptéra s týmem SEAL.“

„A ta druhá?“

„Tu našli opuštěnou na mělčině poblíž Eureky v Kalifornii. Podívej se na satelit.“

Obraz se změnil na šedivý obrys pobřeží. V pravém dolním kvadrantu viděl Fisher to, co bezpochyby byla opuštěná Jintaova jachta na pláži. Paluba byla nakloněná na stranu.

„A tady je termosnímek,“ pokračovala Grimsdottirová.

Obraz se podruhé změnil a zaostřil. Na zádi byl žlutočervený bod. „Je ti to povědomé?“

„Jako Trego,“ odpověděl Fisher.

„Ano, ale ne tak intenzivní. Je to zbytkový signál. Ať už tam bylo cokoliv, je to pryč.“

Promluvil Lambert. „Agenti FBI z poboček v Sacramentu a San Francisku míří do Eureky, ale pár hodin jim to potrvá. Uvědomili jsme eureckou policii a šerifa okresu Humboldt, ale ti nejsou vybaveni na…“

„Já vím,“ přerušil ho Fisher. Otočil se na Birda: „Slyšel jsi to?“

„Jasně. Plnou rychlostí tam budeme za padesát minut.“

„Jděte do toho,“ řekl Lambert. „Budeme vás zásobovat aktualitami.“

Znovu se Lambert ozval po dvaceti minutách: „Eurecká policie našla na místě jménem Spruce Point Rail Adventures zastřeleného muže. Byl to noční strážný. Provozují tam takové ty románové turistické atrakce… projeďte se starým vlakem podle pobřeží… prohlédněte si gigantické sekvoje… a podobné.“

„A schází jim lokomotiva?“

„Obávám se, že ano. Lokomotiva, tři osobní vagony a služební vagon. Policie si není jistá, jak dlouho je ten muž mrtvý, takže nevíme, jaký má ten vlak náskok. Grim ti na mapu zakresluje trať. Vede ze severu na jih a končí v Olemě, severně od San Franciska.“

Čaova nezvyklá metoda cestování do San Franciska dávala smysl, alespoň Fisherovi ano. Po jedenáctém září řada pobřežních měst s přístavy, včetně San Franciska, nainstalovala síť radiačních detektorů. Připlout nenápadně na Jintaově jachtě by bylo nemožné.

„Odpal pár set liber radioaktivního odpadu v San Francisku a na Slipstone rázem všichni zapomenou,“ řekl Fisher. „Bude tam pustina po staletí. Jsou na trati nějaké výhybky nebo semafory? Nemohou ten vlak odklonit nebo zastavit?“

„Před padesáti lety byly, ale dnes už nejsou. Trať vede přímo podle pobřeží. Snažíme se vlak zaměřit systémem Keyhole, ale trať má tři sta mil a většina z toho vede hustými lesy a horskými průsmyky. Bude těžké ten vlak najít. A navíc to není obyčejná lokomotiva – podle Grimsdottirové tuhle upravili, aby mohla jezdit na delší výlety. Takže jezdí rychleji. Až šedesát mil v hodině.“

Byl jen jeden způsob jak ten vlak zastavit, uvědomoval si Fisher. F-16 nebo F-15 mohla odpálit laserem naváděnou střelu Paveway, ale následná exploze by radioaktivní materiál rozmetala na míle daleko. Bylo by samozřejmě lepší, kdyby se tak stalo mimo San Francisco, ale ve skutečnosti i tato možnost zůstávala nepřijatelnou.

„Takže to provedeme postaru,“ řekl Fisher. „Poletíme nad tratí, dokud ji nedoženeme.“

„A pak?“

„Pak budeme improvizovat.“

60

OSPREY

„Máme ji, Same,“ řekl Lambert. „Je osmdesát mil na jih od Eureky, mezi Cedar Creekem a Blue Flats. Obraz ze satelitu má na monitoru, je to přímý přenos.“

Na snímku byl silně zalesněný hornatý terén. Nejprve neviděl Fisher nic, pak se z linie stromů vynořila lokomotiva následovaná třemi osobními vagony a služebním vozem. Z komína se táhl černý dým. Vlak projel zatáčku a opět zmizel v lese.

„Grim, máš infračervený snímek?“

„Jasně. Tady.“

Vlak se objevil znovu. Uprostřed třetího vagonu – posledního osobního vagonu před služebním vozem – byl žlutočervený ovál.

„Jak jsme daleko, Birde?“ zeptal se Fisher.

„Dvacet minut.“

„Šerif okrsku Humboldt má na cestě tým SWAT. Jsou ve vzduchu a pár minut před vámi. Zkusí dostat své lidi na střechu vlaku.“

O patnáct minut později zavolal z kokpitu Bird: „Už je vidím. Klesám na pět set.“

Fisher do kabiny doběhl a vyhlédl skrz čelní sklo. Před nimi letěla přímo za služebním vozem helikoptéra s týmem SWAT. Lokomotiva supěla do kopce. Světlomet helikoptéry se soustředil na ni, ale Fisher v kabině žádný pohyb neviděl. Po obou stranách trati rostly sekvoje a borovice a jejich větve byly tak blízko, že se zdálo, že se o vlak přímo otírají.

„Humboldte, tady jsou federál nula-devět,“ ohlásil do vysílačky Bird. „Držíme se nad vámi na šesti hodinách. Jsme připraveni vám pomoci.“

„Rozumím, federále, buďte ve střehu. Zkusíme dostat muže na střechu.“

Monitor na konzoli Ospreye pracoval v režimu vyhledávacího infračerveného radaru. Závěr scény vypadal jako rentgenový snímek. Fisher se natáhl a dotkl se místa na displeji. Bird přikývl a stiskl tlačítko u mikrofonu. „Humboldte, máte před sebou úzkou rokli. Dvě míle.“

„Rozumím, federále.“

Helikoptéra zvýšila rychlost a klesala, dokud se neocitla deset stop nad střechou druhého osobního vagonu. Z otevřených dveří se rozvinulo lano. Po laně začal dolů šplhat příslušník zásahové jednotky. Fisher uviděl postavu, která se objevila na spojovací plošince mezi lokomotivou a prvním vagonem. Následoval záblesk světla, pak další, pak rychle za sebou další čtyři.

Ve vysílačce se ozval pilotův hlas: „…střílejí po nás… střílejí po nás. Vytáhněte ho zpátky!“

Muž na laně sebou škubl, jako kdyby dostal elektrickou ránu, pak ochabl a začal se klátit.

„…dostal to… Bože všemohoucí, dostal to.“ V pozadí slyšel Fisher zvuk střel narážejících na čelní sklo helikoptéry. „Zvedám to…!“ Helikoptéra vystoupala a zahnula nad stromy, pak zvolnila, až se ocitla v jedné Unii s Ospreyem. Fisher se podíval ven postranním okénkem. Ve dveřích helikoptéry stáli dva muži a vytahovali nahoru muže na laně.

„Federále, tady je SWAT Humboldt. Máme jednoho mrtvého a porouchaný chladicí systém. Budeme si muset najít místo a přistát.“

„Rozumím, Humboldte. Hodně štěstí. Federál končí.“

Helikoptéra ještě víc zpomalila, pak zatočila a zamířila nad korunami stromů směrem na západ.

Bird se otočil na Fishera. Jsi na řadě, Same.“

„Asi to trochu schytáme.“

Bird se zakřenil. „Kdyby nás chtěli sundat, museli by mít něco většího než takovou pistolku.“

„Myslel jsem si to. Dej mi dvě sekundy nad střechou a pak se ztrať.“

Když vjel vlak do soutěsky, vystoupal Bird na tisíc stop a zvolnil. Nechal vlak trochu předjet. Za krátko se vlak ze soutěsky vynořil, z komína se dál valil černý dým. Bird nalétl za služební vůz na konci vlaku, držel se asi dvacet stop od trati.

„Jak vysoká ta věc přibližně je, Sandy?“ zeptal se Bird.

„Dvanáct stop… ne, třináct. Proč?“

„Nechci skýtat větší cíl, než bude nezbytně nutné. Same, Wille, připravte se. Něčeho se držte. Trochu to drcne.“

Fisher si pospíšil do kabiny, kde Redding kontroloval SC-20 a pistoli. Obě zbraně mu podal. „Nabito. Ostré.“

Fisher si zbraně vzal, upravil si popruhy a zasunul SC-20 do pouzdra na zádech, pistoli do pouzdra na stehně.

„Šedesát sekund,“ oznámil Bird. „Same, rampa jde dolů.“

Rampa se s rachotem začala sklápět. Do kabiny zavanul vítr. Na pozadí pravidelného hukotu motorů Ospreye slyšel Fisher synkopické bafání lokomotivy. A cítil kouř. Došel k okraji rampy a přidřepl. Dvacet stop pod ním ubíhala trať, pár železných kolejnic a míhající se dřevěné pražce.

„Připravte se,“ křikl Bird. „Jdeme na to.“

Objevila se spojka služebního vozu, následovala střecha, pak kopule s okénky. Fisher se na ni usilovně zaměřoval a snažil se ignorovat větve míhající se po obou stranách.

Na okamžik se ohlédl na Reddinga. Ten stál u ovládacího panelu rampy a dával mu znamení. Fisherovo tělo se napnulo. Rampa se s trhnutím spustila a narazila na střechu. Škubnutí bylo větší, než Fisher předpokládal, a srazilo jej na zadek. Levá noha sklouzla přes okraj. Trhnul sebou zpátky.

„Maličko po nás střílejí, Same,“ zazněl zepředu Birdův hlas.

Ještě chvilku… ještě chvilku…

Udělal kotoul dolů po rampě na střechu služebního vozu a rozplácl se. Redding zamával a rampa se okamžitě začala zvedat. Osprey vystoupal, zvolnil, ocitl se vzadu, zatočil nad stromy a zmizel.

V přední části vlaku, u tendru lokomotivy, stály dvě postavy. Skrz kouř byly vidět hlavně. Jestli střílely přesně, to nevěděl, ale ani na tom nezáleželo. Začal se plazit vpřed.

Vlak se řítil vpřed a nabíral na rychlosti. Fisherův žaludek sebou škubl dolů a on si uvědomil, že vlak začíná sjíždět z kopce. Doplazil se k okraji střechy, zachytil se, sklopil brýle a nasadil si je, přepnul na noční vidění a nahlédl přes okraj.

Díval se do okna. Za oknem stál muž a držel si u ucha vysílačku. Otočil se, spatřil Fishera, vytáhl pistoli a vystřelil. Okno se roztříštilo. Fisher ucukl, ale ne dost rychle. Na bradě a na krku ucítil horkou krev. Vytáhl z kapsy tříštivý granát, vytrhl pojistku, napočítal jedna – jedna – tisíc a hodil granát do okna. Zaduněla exploze. Když se přes okraj naklonil podruhé, muž ležel na zemi.

Kousek od jeho hlavy narazila do střechy vagonu střela. Vzhlédl a uviděl na střeše druhého osobního vagonu muže běžícího směrem k němu. Převalil se napravo, vytáhl pistoli a dvakrát vypálil. První střela šla mimo, druhá muže ale zasáhla doprostřed těla. Muž se předklonil a dopadl na kolena, svezl se na stranu a skutálel se k okraji střechy. Spadl dolů na násep.

Fisher se doplazil posledních několik stop, otočil se, spustil dolů nohy a seskočil na plošinku. Když dopadl, otevřely se dveře třetího vozu. Stál v nich muž a držel Magnum .357, mířil Fisherovi na hrudník. Několik vteřin na sebe zírali. Pak se za mužem objevila tvář. Čao. „Zastřel ho, pitomče. Střílej…!“

Fisher věděl, že nemůže udělat nic. Střela ho zasáhne. Jeho nová kombinéza s kódovým označením „RhinoPlate“ měla poprvé projít reálným testem. Nehodlal však dát střelci šanci, aby zvedl zbraň a střelil ho do hlavy, rychle proto sáhl pro pistoli.

Muž vypálil. Fisher uviděl záblesk u ústí hlavně, uslyšel ránu a ucítil na hrudní kosti úder jako od velikého kladiva. Náraz jej odhodil na dveře. Přitom ale dokázal zdvihnout pistoli a střelit muže do krku. Čao stojící za mužem uhnul na stranu. Fisher pohnul rukou a vypálil ještě dvakrát, ale Čao už byl pryč.

Fisher se natáhl dopředu, zašátral po klice na dveřích, nahmatal ji.

Dveře se otevřely, pistole mu vypadla z ruky a zmizela kdesi na trati. Spadl na podlahu. Překulil se, doplazil se ke dveřím, zabouchl je.

Bolest na prsou byla ochromující. Nemohl popadnout dech, měl pocit, jako by mu na hrudníku ležela kovadlina. Ale byl naživu. Kombinéza splnila svůj úkol a obstála.

Ležel na podlaze a lapal dál po dechu, dokud neucítil, jak vlak začal stoupat. Vydrápal se na nohy a rozhlédl se. Žhavý bod byl někde tady, někde v tomto vagoně… Vagon rozdělovala ulička, po obou stranách stály řady laviček pro pasažéry. Deset stop od sebe zahlédl roh ocelové skříňky. Byla pod lavičkou. Doběhl k ní a poklekl.

Běžná nerezová ocel. Bednička nebyla větší než průměrné zavazadlo. Víko bylo zajištěno petlicí a zámkem. Položil na víko svoji dlaň. Bylo teplé na dotek.

A mám tě.

Vlak dál stoupal a skříňka se posunula a vklouzla dál pod lavičku.

Zamyslel se. Co vlastně chtěl Čao s tou skříňkou udělat? Jistě to měl promyšlené, musel mít nějaký plán… A ten patrně musel být složitější než „hodím tu bednu do sanfranciské zátoky“. Musel mít připravený způsob, jak maximalizuje spad…

Přiložil k víku ucho a druhé ucho si zacpal prstem. Trvalo pár vteřin, než přestal vnímat zvuk lokomotivy a vítr svištící dovnitř roztříštěným oknem. Když ty zvuky postupně utichly, zaslechl ještě něco dalšího. Lehounké mechanické hrčení.

Setrvačník.

Pak se dostavila další myšlenka: Cao byl v koncích, ponížený a na útěku. Jeho impérium bylo v troskách, jeho rodina mrtvá. Nemohlo jej uspokojit, že k pomstě dojde. Jeho ego vyžadovalo, aby on sám…

Aby on sám zmáčkl tlačítko.

Fisher se vztyčil. Hrudí mu projela bolest, na chvíli jej zkroutila. Potlačil ji, proklopýtal uličkou, nechtěl upadnout na zem. Došel ke dveřím, otevřel je.

Přes plošinku viděl Čaa sedícího ve dveřích druhého osobního vozu. Nohy měl roztažené před sebou. Alespoň jedna z Fisherových střel našla svůj cíl. Jedna strana Čaova krku a jedna jeho tvář byla zalita krví. Pravá ruka mu nehybně visela podél těla. Své oči upíral na Fishera. Levou ruku natáhl na druhou stranu, sáhl do svého saka.

Fisher zavrávoral dopředu, ale ztratil na plošince rovnováhu a klesl na kolena. Zkusil vstát. Zkusil to znovu. Chytil se zábradlí a přitáhl se vpřed.

Čaova ruka se vynořila s mobilním telefonem. Otevřel jej, začal palcem něco vyťukávat na klávesnici. Fisher vytáhl z pochvy nůž a zabodl jej Čaovi do stehna. Čepel musela zasáhnout kost. Čao zaječel a telefon upustil. Telefon sklouzl k okraji plošinky. Fisher se natáhnul a chytil jej konečky prstů. Na displeji bylo devíti místné číslo. Pod ním slova: „Odeslat? A/N?“

Stiskl „ne“ a telefon zavřel.

Cao se svíjel, tvář měl zkřivenu bolestí. Zdravou rukou se natahoval pro nůž, který mu trčel z nohy. Fisher jeho ruku odstrčil. Sevřel rukojeť sám a nůž otočil. Čao zaječel znovu a prohnul záda. Fisher nůž z rány vytrhl a zasunul jej zpět do pochvy. Postavil se a pohlédl dolů na Čaa. „Je na čase, abychom se rozloučili, ty a já.“

Čao neodpověděl, ale otočil hlavu a pohlédl na něj.

„Zádné výmluvy,“ pokračoval Fisher. „Je lepší se rozejít, dokud jsme ještě kamarádi.“

Popadl Čaa za nohu a vytáhl jej z dveří přímo na plošinku. Použil pár jednorázových plastických pout; tím prvním připoutal k zábradlí Čaovu levou ruku, tím druhým pravou ruku. Když manipuloval s tou pravou, Čao zasykl. Pak sevřel čelist a procedil skrz zuby: „Táhni k čertu.“ Jednou možná ano,“ odvětil Fisher, „ale ne dnes.“

Naklonil se přes okraj plošinky a podíval se dopředu. Lokomotiva byla téměř na vrcholku kopce. Fisher poklekl, sáhl dolů ke spojce mezi vagony a sevřel druhou páku, která spojku uvolňuje. Trhnul s ní na stranu. Kovově to zařinčelo.

„Co to děláš?“ zeptal se Čao.

„Abych pravdu řekl, jak tomu říkáte tam u vás v Číně, to nevím.“ Lokomotiva konečně vyjela vrchol kopce, na okamžik ztratila rychlost. Pak ji opět nabírat začala – to počalo klesání. „Ale tady u nás se tomu říká šachmat.“

Zatáhl za páku.

EPILOG

KYJEV, UKRAJINA… O ŠEST TÝDNŮ POZDĚJI

Fisher se zastavil před sedm stop vysokou postavou. Nad hustým plnovousem a orlím nosem hleděly zúžené oči nesmiřitelně na to, co – jak si představoval – musely být nekonečné ruské stepi. V levé ruce držel obr rubíny vykládanou válečnou palici, dvakrát větší než baseballová pálka. Na jejím konci byla železná koule o velikosti fotbalového míče posetá železnými trny.

Pod voskovou figurínou byla umístěna deska s dlouhým popiskem v cyrilici. Na spodku ale bylo i pár řádků anglicky: „slovanský válečník z 18. století“. Za figurínou byla nástěnná malba zobrazující hořící vesnici. Před vojáky na koních utíkaly ženy s dětmi.

Další den v životě typického slovanského válečníka z osmnáctého století.

Kyjevské muzeum voskových figurín mělo do madam Tussaudové v Londýně daleko. Scházela postava prince Williama, Brada Pitta a Richarda Nixona. Zato ale byla k mání řada postav z ruské a ukrajinské historie, které majitelé často ohodnotili přívlastkem „slovanský válečník“ nebo „světec“. Na Fishera se tam nikdo neusmál, ani vosková figurína, ani jediný návštěvník. Zcela zjevně mělo zdejší muzeum návštěvníků jen velice málo.

On si ale svůj odpočinek i tak užíval. Byl to poměrně těžce zasloužený odpočinek.

Když Fisher zatáhl za druhou páku, podruhé to kovově zařinčelo. Pak se služební vůz a třetí osobní vagon počaly od Čaova vagonu vzdalovat. Fisher si to načasoval dobře. Lokomotiva, kterou zbavil dvou vagonů a kterou nyní nikdo nebrzdil, začala rapidně zrychlovat a hnala si to z kopce o sto šest. Čao, roztažený a připoutaný na plošince, přitom po celou dobu z Fishera nespouštěl oči. Ani tehdy, když Fisherův vagon na vrcholku zpomalil, zastavil se a počal couvat.

Fisher proběhl osobním vagonem a přes plošinku na opačné straně zpátky do služebního vozu, kde našel brzdu. Zavěsil se na ni celou svojí vahou. Služební vůz dál couval a sjížděl pozadu z kopce, ale brzda zabrala a začala oba vagony zpomalovat. Služební vůz naplnil kouř a brzda se rozpálila, ale nakonec, po dvou minutách, se oba vagony definitivně zastavily na úpatí kopce.

O třicet minut později zaslechl v průsmyku ozvěnu motorů helikoptéry. Objevila se dvojice blackhawků. Přilétla blíž a zatímco se vznášela nad tratí, vyskákali muži ve standardních modrých větrovkách FBI a se zbraněmi v rukou se rozeběhli k Fisherovi.

Hodinu poté dorazil čtvrtý blackhawk a z něj vystoupila pátrací skupina pro výjimečné jaderné situace. Obklopila oba vagony a převzala Čaův kontejner.

Když ho dva dny nato otevřela na bezpečném místě, nalezla v něm 245 liber radioaktivního odpadu.

Třetí blackhawk byl vyslán, aby nalezl Čaovu lokomotivu a první dva vagony. Vlak vykolejil na úpatí na druhé straně kopce a narazil přímo do skály. Čaovy ruce byly stále připoutány u zábradlí na plošince. Zbytek jeho těla ležel dvě stě stop od nich pod jedním z kol lokomotivy.

V Perském zálivu zatím přetrvávalo křehké příměří mezi americkými a íránskými silami – bojové uskupení Reagan se stahovalo do Arabského moře, íránské letecké a námořní síly do svých základen. Týden poté, co Saúdové přetlumočili vzkaz amerického prezidenta Teheránu, vrátila se většina bojových sil k normálnímu stavu.

Analytici a komentátoři světových zpravodajských kanálů spekulovali a rozvíjeli teorie o tom, proč se oba státy zarazily na samém počátku války, obě vlády zatím vedly nenápadné rozhovory prostřednictvím Saúdů. Američané si jen neradi přiznávali, že byli lstí málem dovedeni k počátku třetí světové války, a Irán nehodlal přiznat, že se mu vlastní fanatici vymkli z ruky, nesloužili jeho záměrům a nesli přímou odpovědnost za smrt 5 289 Američanů ze Slipstone. A co víc, oba prezidenti zažili bezprostřední přítomnost možného začátku války a ani jednomu z nich se nelíbilo, co se vlastně dělo.

Podle toho, co říkal Lambert, se v Oválné pracovně dlouho debatovalo, jak budou podrobnosti ohledně sledu událostí, který málem vyústil ve válku, sděleny světu. Nezbyl nikdo, koho by šlo obvinit tak, aby to zaujalo americkou veřejnost. Jak se dalo očekávat, Íránci i Číňani si pospíšili, aby vykreslil Abelzadu a Čaa jako zvrhlé zločince, kteří jednali bez podpory i vědomosti své vlády. Fisher si byl celkem jist, že na konci všeho budou události vyhodnoceny jako „skvělý příklad mezinárodní kooperace kulturně odlišných národů, která zabránila olbřímímu teroristickému spiknutí“. A dál už odvedou svoji práci média, která vyplní mezery a zahrnou zvědavou veřejnost knihami, filmy a dokumenty.

Fishera už to moc nezajímalo. Udělal, co měl, a přežil. Zbytek už nebyl důležitý.

Fisher pohlédl doleva a uviděl, jak obloukem prošel muž a postavil se vedle trpasličí postavy v typickém oděvu příslušníka východní pravoslavné církve, která měla v jedné ruce gigantickou bibli a v druhé bronzovou kadidelnici. Fisher už si popis figury prostudoval. Šlo o „svátého z 18. století“.

Muž, který právě vstoupil, stanul před světcem, několik vteřin se jej prohlížel, pak se posadil na lavičce před ním. Po několika minutách vstal a odešel, zanechal po sobě brožuru. Fisher došel k lavičce a posadil se. Brožura, kterou po sobě muž zanechal, byla v přeložena v půli, levý horní roh byl nadvakrát ohnutý. Kdyby byl roh přeložen jinak, byl to pro Fishera „únikový signál“. Není tu bezpečno, odejdi.

Jestli ten muž byl agentem nebo vyšetřovatelem CIA, to Fisher nevěděl. Ale svou práci odvedl, což bylo vše, na čem záleželo. Jejich cíl byl pod dohledem a zároveň nebyl pod dohledem nikoho jiného. Fisher brožuru rozložil. Na vnitřní straně obalu byla dvě slova: kozácký sál.

Fisher ji našel na lavičce před postavou, která, jak odhadoval, musela být kozákem: kožené boty až pod kolena, zakroucené kníry, ústa pootevřená uprostřed výkřiku při útoku na neexistujícího nepřítele.

Došel za ni a zastavil se. „Kdybych se k tomu měl vyjádřit já, tak bych řekl, že se zuřivě vzteká nad druhořadým borščem,“ řekl potichu.

Elena se otočila. Její oči se rozšířily a ústa několikrát naprázdno polkla. Nevydala však ani hlásku. Teprve až za několik vteřin. „Co…? Co tu děláte?“

„Prohlížím si voskové figuríny – nebo na to nevypadám?“ Posadil se vedle ní.

„Bylo mi řečeno, že se tu setkám s… přítelem.“

„Nemohl. Požádal mé, abych to vzal za něj.“

Elenina víčka se zatřepetala úlekem. „Co se stalo? Nechápu, co se vlastně děje.“

Fisher vytáhl z kapsy obálku a položil ji na lavičku mezi ně. „Otevřete ji.“

Poslechla ho a chvíli na obsah obálky zírala. „To je pas.“

„To není jen tak ledajaký pas,“ opravil ji Fisher. „To je váš pas. Říkala jste, že byste možná odejela do Států, ne?“

„Samozřejmě, ale…“

„Naše letadlo odlétá za dvě hodiny.“

Elena svraštila čelo, pak si povzdychla. Odložila obálku zpět na lavičku, několik vteřin váhala, pak po ní znovu sáhla. „Nemohu jen tak odjet.“

„Proč ne?“

„Protože… protože… já nevím.“

„Záleží na vás, Eleno. Mám pár známých a jsem si jist, že se někde ve vládě najde práce pro biologií poznamenanou znalkyni boršče.“

Pět minut seděli potichu a po většinu té doby pravděpodobně vedla Elena spor sama se sebou. Náhle se k němu otočila a řekla: „Tak ano.“

„Ano?“

Odhodlaně přikývla. „Ano.“

Usmál se. Napřáhl ruku. „Mimochodem, já jsem Sam.“

„Ne Fred?“

„Ne.“

Elena mu potřásla rukou. „Ráda tě poznávám, Same.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai