Splinter cell – Operace Baracuda

Tom Clancy Steve Pieczenik

(2005)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Špionážní, Thrillery

Je tichý, neviditelný a smrtící – a je nejnovější zbraní v přední linii technologicky pokročilé války. Sam Fisher je speciálním agentem přísně tajného Třetího oddělení a má povolení špehovat, krást, ničit a zabíjet, aby ochránil Ameriku. Pracuje sám. Dokáže udeřit rychle. Je osamělým bojovníkem, inteligentním a tvrdým stejně jako nepřátelé, jimž je na stopě – avšak s jednou výhodou…

Jmenuje se Sam Fisher.

Je nezávislým agentem.

Je to Splinter Cell.

Když dojde na americkou svobodu, stojí jeden muž nad zákonem.

Je tichý, neviditelný a smrtící – a je nejnovější zbraní v přední linii technologicky pokročilé války. Sam Fisher je speciálním agentem přísně tajného Třetího oddělení a má povolení špehovat, krást, ničit a zabíjet, aby ochránil Ameriku.

Pracuje sám. Dokáže udeřit rychle. Je osamělým bojovníkem, inteligentním a tvrdým stejně jako nepřátelé, jimž je na stopě – avšak s jednou výhodou…

Jmenuje se Sam Fisher. Je nezávislým agentem. Je to Splinter Cell®.

Nové válečné technologie si žádají nový druh špiona.

SPLINTER

CELL®

OPERACE BARAKUDA

Tom

Clancy

SPLINTER

CELL®

OPERACE BARAKUDA

NAPSAL

DAVID MICHAELS

Přeložil Lukáš Dušek

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2007 Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2005 by Rubicon, Inc.

All rights reserved.

Z anglického originálu Splinter Cell

(First published by Berkley Books, New York, 2004)

přeložil © 2006 Lukáš Dušek

Redakce textu: Jiří Nussberger

Jazyková korektura: Jan Řehoř

Grafická úprava obálky © 2007 Bohumil Fencl

Tisk: CENTA spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-163-1

PODĚKOVÁNÍ

Autor a vydavatel by rádi poděkovali Raymondovi Bensonovi, který jim při práci na této knize nesmírně pomohl. Další poděkování za spolupráci a podporu, kterou nám poskytli, náleží zaměstnancům společnosti Ubisoft Entertainment, Mathieuovi Ferlandovi, Alexis Nolentové a Olivieru Henriotovi. Poděkování náleží také Vanesse Lordenové. A nakonec musíme srdečně poděkovat Jamesi McMahonovi a dr. Grace Stewartové za cenné připomínky a za odborné rady.

1

Mechanický budík OPSATu mě budí přesně v jedenáct hodin. Dokážu usnout takřka na povel, kdykoliv a kdekoliv, a takový mechanismus urychlující pulz v mém zápěstí se velice hodí. Je tichý a nevyskočím při něm, jako se mi to občas stává u normálního budíku.

Slyším, jak kolem mého malého stanu duje vítr. Předpověď počasí varovala před bouří, která by měla nastat kolem půlnoci, a zdá se, že ta bouře právě začíná. Paráda. Je silný mráz a už dávno by ze mě byl kus ledu, kdyby nebylo báječné technologie vyvinuté Třetím oddělením – bezmála komiksově vypadající kombinézy, těsně přiléhající k tělu, která mě ochraňuje před nehostinnými podmínkami okolního prostředí. Nejen, že mě kombinéza chrání před extrémními teplotami i silným mrazem, ale kevlarová vlákna částečně slouží i jako neprůstřelný materiál. Pokud střelec pálí z dálky, funguje to skvěle. Ovšem otestovat to nablízko nijak netoužím, děkuji pěkně.

Vylézám ze stanu a nejprve si prohlížím okolní temný les. Kromě zuřivého větru ale neslyším nic. Lambert mě varoval, že tak hluboko v lesích bych mohl narazit na vlky, ale asi jsem měl štěstí. Být já vlkem, zůstanu při takovém pekelném počasí zalezlý ve svém doupěti. Při minus dvaceti třech stupních Celsia venku žádná potrava neběhá. Pouze jeden dvounohý a dobře ozbrojený savec.

Rychle balím stan. Díky unikátní kamufláži vypadá zdálky jako sněhem pokrytý balvan. Aby náhodný pozorovatel odhalil, co se pod ním skrývá, musel by si jej prohlédnout zblízka. Další šikovná věcička, tentokrát produkt NSA, Národní bezpečnostní služby. Je ironií, že pouze několik přísně vybraných příslušníků NSA o existenci tajného Třetího oddělení vůbec ví. Jsem elitním zaměstnancem vlády Spojených států a na prstech by šlo spočítat, kolik lidí vlastně ví, co to takový „nezávislý agent“ je. A abych pravdu řekl, ani všechny ty lidi neznám. Pominu-li svého bezprostředního nadřízeného, plukovníka Irvinga Lamberta, a malý tým pracující v nenápadné, zastrčené budově stranou od hlavního ústředí NSA ve Washingtonu, D. C., vůbec netuším, kteří senátoři nebo vládní úředníci vědí o Třetím oddělení. Prezident o nás ví určitě, ale ani on by se ke mně nehlásil, kdyby mě chytili. Jinými slovy: byl bych sám, umyli by si ruce a předstírali, že jsem nikdy neexistoval.

Zabalím stan a nasadím si brýle. Noční vidění funguje uprostřed ukrajinské sněhové bouře docela dobře. Mohl bych si připadat jako doktor Živago, ale – na rozdíl od něj – já do stromů narážet nebudu.

Obuchiv leží pět mil na jih odsud. Já se nacházím někde mezi touto malou vesničkou a Kyjevem ležícím na severu, kde má mise začala. Ve skutečnosti je správná ukrajinská výslovnost „Kyjiv“, a nikoliv „Kyjev“. A to platí i pro „Obuchiv“, který býval „Obuchovem“. Od chvíle, kdy v roce 1991 získala Ukrajina nezávislost, snaží se lidé všechna ruská místní jména měnit na ukrajinská. Nicméně Rusové to dál všechno vyslovují po svém.

Cestovat po svobodné Ukrajině dnes není žádný problém, proto jsem si bez potíží vyzvedl na americké ambasádě v Kyjevě své vybavení a opatřil si SUV na cestu do Obuchivu. Musel jsem se smát – Ford Explorer XL z roku 1996 měl najeto už 120 000 mil. Ale funguje bez poruch. Z vesnice jsem pak během dne dostopoval doprostřed lesů a na noc se utábořil v téhle zimě. Výzvědná služba Třetího oddělení potvrdila, že třetí hangár Krámu pro letoun typu Stealth – který byl zničen před několika měsíci v Turecku – se nachází na mýtině za lesem a je stále používán. Satelitní snímky zachytily přijíždějící a odjíždějící vozidla a muže vcházející a zase vycházející z hangáru. O jeden hangár poblíž Baku v Ázerbájdžánu jsem se již postaral. Speciální vojenská jednotka vyhodila do povětří ten druhý ve vesnici Volovo na jih od Moskvy. Organizace utrpěla vážné škody, ale její vůdci se nevzdali. Podle výzvědných služeb přemístili své ústředí z Ruska někam na Dálný východ, snad na Filipíny nebo do Hongkongu. To se teprve ukáže. Jednou z hlavních priorit Třetího oddělení v posledních měsících bylo nalézt čtyři vůdce takzvaného Krámu a popohnat je před spravedlivý soud. Nebo je zabít – podle toho, co bude v dané chvíli možné.

Hlavou toho všeho je Gruzínec jménem Andrej Zdrok. Na seznamu je první položkou. Dalšími vůdci jsou generál ruské armády Prokofjev (o příbuzného slavného skladatele se nejspíš nejedná, řekl bych), bývalý prokurátor Oskar Herzog a bývalý plukovník KGB Anton Antipov. Pokud se mi podaří nalézt jakoukoliv stopu, jakoukoliv informaci vedoucí k úkrytu těchto čtyř mužů, je má mise splněna a mohu se vrátit domů.

„Vidím tě, Same.“ To je plukovník Lambert. Slyším jej díky implantátům ve svých uších. Mohu komunikovat s týmem ve Washingtonu – tedy je-li dobrý signál. Když chci odpovědět, aktivuji stiskem implantát ve svém hrdle.

„Blížím se k areálu. Co je na satelitu?“

„Nulová aktivita. Můžeš dovnitř.“

Kráčím potichu lesem, podrážky mých bot vydávají na sněhu tlumený zvuk. S tím se ale nedá nic dělat. Nicméně vážně pochybuji o tom, že tak hluboko v lesích budou mít nějaké hlídky. Až se dostanu k hangáru, budu ovšem muset být opatrnější. A jak hustý porost řídne, hangár se postupně rýsuje přímo přede mnou.

Přikrčím se a obhlížím prostor. Budova, která dřív sloužila jako hangár, stojí na konci ranveje. Ať už ten stealth pilotoval kdokoliv, musel být dobrý – hned za ranvejí se opět tyčí vysoké stromy. Kolem hangáru se rozkládají další a menší budovy. Pravděpodobně kanceláře a buňky pro osazenstvo základny. Pozemek obklopuje plot pod proudem. Nerovná, nyní sněhem pokrytá cesta vycházející z brány vede lesem směrem k dálnici míjející Obuchiv. Cedule „Vstup zakázán“ a „Nevstupujte“ zjevně dostatečně odrazují náhodně zvědavce.

V areálu jsou zaparkovány tři sněžné skútry značky Tajga. Před jedněmi dveřmi stojí osamělý strážce a kouří cigaretu. Zatraceně. Pokud vypnu proud v plotu, někdo uvnitř se o tom dozví.

Počkat. Něco přijíždí po cestě. Skrz stromy prokmitávají světla a jsou slyšet motory.

„Máš společnost, Same,“ říká mi Lambert. „Vypadá to na motorku, možná skútr a automobil. Objevily se tu z ničeho nic.“

„Vidím je.“

Rychle se houštím kradu k bráně a zaléhám do sněhu. Většinou je má vrchní maskovací kombinéza černá, ale ta, kterou mám na sobě nyní, je určena speciálně do ruské a ukrajinské zimy – proto je kompletně bílá a skvěle splývá s okolním prostředím. Až se budu potřebovat ztratit ve tmě, rozepnu ji, svléknu a ukáže se ta černá vespod.

Bzučení plotu znenadání utichne. Museli vypnout proud. Brána se začíná otevírat.

Nejprve mě míjí skútr Tajga řízený osamělým řidičem a vjíždí do otevřené brány. O několik sekund později ho následuje černý mercedes. Nejprve se ujistím, že už žádné další vozidlo nepřijíždí, a pak vyrazím vpřed a proklouznu branou, která se začíná zavírat. Ležím, nehýbu se a čekám, zda mě někdo nezpozoroval. Zatím nikdo, je to v pořádku. Je na čase stát se chameleónem a změnit cestovní bílou na jinou barvu.

Balím kombinézu do batohu, vstávám a začínám se plížit vpřed. Držím se přitom ve stínu. Krčím se za studnou a pozoruji nově příchozí. Vystupují z automobilu před malou budovou. Strážce, kterého jsem pozoroval už dříve, jde k vratům hangáru a odemyká je. Pak je otevírá a řidič i se skútrem zajíždí dovnitř. Za okamžik vychází zase ven a strážce vrata hangáru opět zavírá – ale nezamkne je. Řidič mercedesu nechává běžet motor, i když ostatní čtyři vystoupili. Pozorně si je prohlížím a v důstojníkovi bezpečně rozpoznávám generála Štefana Prokofjeva. Další muž vypadá jako Oskar Herzog, ale je-li to skutečně on, nechal si narůst nevábný vous. Třetího muže nedokážu identifikovat. Je menší než ostatní a má dlouhé černé vlasy. Vypadá jako Rasputin. Čtvrtý muž je další voják, pravděpodobně generálův osobní strážce. Rychle pořizuji pomocí OPSATu několik snímků a okamžitě je odesílám přes satelitní šifrované připojení do Washingtonu.

Dveře hlavní budovy se otevírají. Na prahu stojí dva muži. Mávají na čtyři nově příchozí a ti kráčí směrem k budově. Potřásají si rukama a pak se dveře zavírají.

Řidič vystupuje z automobilu a zdraví řidiče skútru. Hovoří spolu rusky, snad něco o počasí. Strážce nabídne řidiči skútru cigaretu a pak zajdou za roh. Jakmile mi zmizí z dohledu, vyrazím směrem k hangáru – je to asi dvacet metrů – a nakouknu do vrat. Tam, kde bývalo letadlo, jsou nyní bedny, skútry a několik automobilů. Nic zajímavého.

Sáhnu do batohu a vytáhnu jednu z těch užitečných malých věciček, které pro mě Třetí oddělení vytvořilo. Vypadá jako hokejový puk, je ale samozřejmě menší. Povrch je magnetický. Rychle se přesouvám za mercedes, přikrčím se a umístím zařízení na podvozek. Kov narazí na kov a ozve se tichounké cinknutí. Stisknu tlačítko na OPSATu a ověřím příjem signálu.

Je čas podívat se do budovy. Beru za kliku, ale je zamčeno. Zaklepu a nahlas zahvízdám. Má ruština není nic moc, ale na pár krátkých frází to – v případě nutnosti – postačí.

Slyším kroky a pak strážce odemyká. Rozrazím dveře, sáhnu po něm, vytáhnu ho ven a dávám mu hlavičku, na kterou jen tak nezapomene. Ostrý okraj brýlí mu rozsekne nos, ale to přežije. Bezvládné tělo odtáhnu za roh hangáru a ukryji za generátorem. Pak si pospíším zpátky k předním dveřím, vypnu noční vidění a vstupuji dovnitř.

Chodba je prázdná, ale z pokoje kdesi na jejím konci slyším hněvivé hlasy. Vedle je toaleta, vklouznu tedy dovnitř a zavřu za sebou dveře. Otevírám kapsu na nohavici a vyjmu z ní mikrofon s nasazeným kalíškem. Přitisknu kalíšek ke zdi a nastavím OPSAT tak, aby přijímal signál. Ve sluchátkách nyní slyším, o čem hovoří. Ruština je někdy dost komplikovaná, ale částečně tomu rozumím. Nahrávám a současně ke mně promluví Carly St. Johnová, dočasný technický vedoucí Třetího oddělení.

„Pokusím se ti poskytnout přibližné shrnutí, Same,“ říká Carly, „později to přeložíme pořádně.“

Nejvíc hovoří generál nebo Herzog. Vypadá to, že zbývajícím dvěma mužům pořádně nadává.

„Je to něco o tom, jak pokazili tamto i ono,“ říká Carly, „a o porušení bezpečnosti. Prý ‚zavírají pobočku‘.“

Jeden z mužů protestuje a jeho hlas zní ustrašeně. Patrně přijde i o něco jiného než jen o práci.

PRÁSK! PRÁSK! Dva výstřely mnou trhnou. Poté následuje zvuk dvou těl dopadajících na podlahu. Generál nebo Herzog něco zamumlá a pak čtyři nově příchozí opustí místnost. Projdou zpátky chodbou, minou toaletu a opustí budovu. Rozhostí se mrtvé ticho.

Otevřu dveře a nakouknu do chodby. Prázdná. Rychle zamířím do místnosti a skutečně tam leží zkrvavená těla dvou mužů, kteří přivítali generála a jeho společníky. Pořídím pár snímků a zamířím k předním dveřím. Pomalu je pootevřu a vykouknu ven. Čtyři muži stojí u mercedesu a generál vydává vysílačkou rozkazy. Řidič automobilu i řidič skútru už se mezitím vrátili.

„Budeš mít další společnost, Same,“ říká Lambert. „Přijíždějí další tři vozy. Raději bys odtamtud měl zmizet.“

Má pravdu – v bráně na protější straně pozemku vidím další světla. Vojenská vozidla. Dva náklaďáky a tank! Mercedes odjíždí a náklaďáky přijíždí přesně na jeho místo, srdce mi začíná pořádně tlouci. Vyskočí alespoň osm ozbrojených vojáků – Rusů, ne Ukrajinců – a zamíří rovnou ke dveřím, přesně tam, co stojím.

Zatraceně. Otáčím se a utíkám na druhou stranu budovy, míjím místnost, kde došlo k popravě, a vbíhám do prostoru, kde je několik lůžek. Evidentně zde žili ti, co právě přišli o práci. Na zdi je ventilační šachta krytá mříží. Slyším, jak vojáci vstupují do budovy a utíkají chodbou. Vystoupím na jedno z lůžek, sundám mříž a začínám se soukat do šachty. Ale už je pozdě. Jeden z vojáků vstupuje do místnosti a zahlédne podrážky mých bot mizející uvnitř. Křičí na ostatní. Ozvou se vystřely a nárazy kulek do zdi.

Plazím se šachtou jak nejrychleji mohu. Naštěstí narazím na křižovatku dřív, než voják strčí do šachty pistoli a začne mířit. Šachta zahýbá vzhůru, kulky prolétají pode mnou a já začínám šplhat na střechu. Vojáci se za mnou nepouštějí. Zcela jistě počítají s tím, že mě chytí nahoře.

Mříž na střeše už nejde sundat tak lehce. Musím vytáhnout svoji Five-seveN a ustřelit roh té zatracené věci. Pak pistoli opět schovám do pouzdra a mříž konečně odstraním. Vysoukám se na sněhem pokrytou střechu. Okamžitě se spustí palba, střely mi hvízdají nad hlavou. Ale vojáci nemají dobrý výhled, proto je výhoda na mé straně – dokud budu ležet. Sáhnu do jiné kapsy a vytáhnu nouzovou světlici. Nic moc, ale snad postačí na to, aby vojáky na chvíli oslepila. Vyhodím ji vzhůru. Světlice vybuchne a celý areál zaplaví ostré světlo. Palba na okamžik utichne. Vstanu a přeběhnu střechu na druhou stranu, k hangáru. Není to zrovna velký skok. Dopadnu měkce do sněhu. Překulím se a vstanu. Ale přímo přede mnou je řidič skútru. Pistoli značky Makarov má už napůl vytaženou, když ho kopnu do hrudi. Krav Maga. Kop jej odhodí zpět a pistoli upustí. Pohnu se vpřed a provedu další kop, tentokrát do slabin. To ho dorazí. Klekám si nad něj a rychle prohledávám kapsy kvůli klíčkům od skútru. „Díky,“ říkám rusky. „Někdy ti je vrátím.“

Vstávám a utíkám k hangáru, přitom se ohlédnu. Skupina vojáků z budovy vynáší složky, dokumenty, mapy a počítače. Velký úklid. Tahle pobočka Krámu definitivně zavírá. Ruský tank – jeden ze starších T-72 – se přesunuje do palebné pozice. Hodlají hangár zdemolovat a zničit veškeré stopy jeho existence. Zbytek vojáků, pochopitelně, pátrá po mně.

Skútr Tajga je stále tam, kde jej řidič předtím zanechal. Nasedám, otáčím klíčky a startuji. Tajga je lehký sportovní model, přesně takový, jaký nyní potřebuji. Skútr vyrazí z hangáru jako střela. Vojáci mě, samozřejmě, zpozorují a ozvou se výkřiky. Přidávám plyn, rychle míjím tank a mířím k bráně. Přitom srazím jednoho vojáka na zem.

Palba z kulometu rozstřikuje okolní sníh. Na zadní nárazník narážejí střely a na moment to vypadá, že skútr je poškozen. Motor zakašle a zaječí, ale situaci zvládnu. Když prolétávám branou, řítím se skoro šedesátkou.

Kdesi za mnou se ozve 125mm tankový kanón. Právě vystřelil na budovu. Rána otřese okolními stromy a já mohu cítit tepelnou vlnu exploze, která se tam vzadu, víc než sto yardů za mnou, právě odehrála. Pak následuje série menších explozí – pravděpodobně výbušniny, které do budovy umístili vojáci.

Několik vojáků mě na zbylých skútrech sleduje. Přepínám své brýle na noční vidění a vypínám světla skútru. Pak náhle zahýbám ze silnice do hustého lesa a proplétám se mezi stromy. Pokoušet se manévrovat v takové rychlosti je šílenství, ale já šílenec nejspíš jsem. Mezi sebevraždou a trochou šílenství nakonec ještě stále je rozdíl.

Světla skútrů, které mě sledují, rovněž opouštějí cestu a míří do lesa. Zatraceně, všimli si toho. Nu, uvidíme, zda se mnou dokážou držet krok. Zvyšuji rychlost na sedmdesát pět. Stromy se kolem míhají úděsnou rychlostí. Musím se plně soustředit na řízení a zapomenout na ty chlápky za sebou. Poslední, co by mi scházelo, je obejmout nějaký pevný kmen.

Střelba. Vzduch nad mou hlavou krájejí střely. Trochu se přikrčím, čímž ovšem omezím své řidičské možnosti. BUM! Skútr se otře o strom a vyletí vzhůru. Sekundu či dvě se vznáším ve vzduchu a pak tvrdě dopadnu na zem. Bohudíky, ne na strom nebo na kámen.

Pronásledovatelé se blíží. Nakonec se zdvihnu, převrátím tajgu zpátky na podvozek a znovu ji nastartuji. Přidám plyn a vyzkouším volant. Ujde to. Když ho budu držet trochu nalevo, pojede ta věc rovně.

Opět palba. Báječné.

Ještě zrychlím a ponořím se do tmy přesně v okamžiku, kdy se za mnou ozve hlasitá rána. Jeden z mých pronásledovatelů se rovněž seznámil s okolním porostem. To je sice plus na mé straně, nicméně strom vzplanul. A pokud se oheň rozšíří, budou to mít pronásledovatelé snazší. Musím ty chlápky setřást a to rychle.

Stisknu implantát ve svém hrdle. „Je tam někdo? Slyšíte mě?“ ptám se.

„Slyšíme tě, Same,“ odpovídá Lambert.

„Sledujete mě?“

„Máme tě na satelitu. Vsadím se, že chceš navigátora.“

„Ten by se moc hodil.“

„Obávám se, že nemůžeš zpátky na hlavní silnici do Obuchiva. Hemží se to tam vojáky. Budeš muset doleva, k Dněpru.“

„K řece?“

„Ale no tak, tak studená zase být nemůže. Uniforma tě ochrání.“

„Mám plavat?“

„Zbav se skútru. V optimálním případě ho vybourej. Možná uvěří tomu, že jsi mrtvý.“

Potřásám hlavou. „Lamberte, začínám si připadat jako mizerně placený kaskadér. Dobrá… Jak daleko jsem od řeky?“

Slyším, jak Lambert s někým hovoří, pravděpodobně s Carly nebo s Mikem Chanem. Pak se otáčí zpátky k mikrofonu a říká: „Řeka je necelou míli od tebe. Zahni o třicet stupňů doleva a pojedeš přímo k ní.“

„Dobrá. Díky.“ Vyhnu se dalšímu stromu a pokusím se ještě přidat. Skútr jede padesátkou a víc už z něj v této chvíli nedostanu.

Znenadání se vynoří jiný skútr z houští přímo přede mnou. Světla mě málem oslepí a já musím na vteřinu přivřít oči, otočit volantem doprava a přeskočit padlý kmen. Tajga dopadne na zem a zatočí se. Ruský voják zpomalí, vytáhne pistoli a vystřelí na mě. Kulka přeletí nad mým levým ramenem, já se přikrčím a smýknu svým skútrem. Vznese se sprška sněhu, já vytáhnu svoji Five-seveN a vypálím jeho směrem.

Dvě kulky minou, ale třetí zasáhne vojáka do hrudi a srazí ho ze sedačky. Zasunu pistoli do pouzdra, opět zamířím k řece a pokouším se zase zrychlit.

Před sebou slyším hukot vody. Vybírám si pěkný strom padesát stop před sebou a zuřivě přidávám plyn. A současně se přikrčím na sedačce a připravím se ke skoku. Ještě kousek… ještě kousek… a vyskakuji, dopadám do sněhu a čekám.

Tajga narazí do stromu a promění se v ohnivou kouli. To bychom měli.

Vstávám a vyrážím kupředu. Do tří minut jsem na břehu Dněpru, široké řeky vinoucí se ze západního Ruska napříč Běloruskem a Ukrajinou až do Černého moře. Místo, které jsem si vybral, se nevyznačuje zrovna snadným přístupem k hladině řeky. Bude to alespoň padesát pět stop vysoko.

Zastavím se, uklidním, zhluboka se nadýchnu a skočím dolů. Dopadnu do studené vody, proříznu hladinu jako nůž a pak ponechám vztlak, aby mě vynesl vzhůru. Lambert měl pravdu. Kombinéza mě chrání prakticky celého. Jen na obličeji je ta ledová voda krajně nepříjemná. Obrátím se na záda – ne, že bych pocítil okamžitý příval tepla – a nechám proud, aby mě unášel do bezpečí.

Tak a to všechno byl jeden jediný pracovní den. Já jsem totiž Sam Fisher. Nezávislý agent.

2

Andrej Zdrok nebyl zrovna ranní ptáče. Kdyby bylo po jeho, prospal by vždy celé dopoledne a pracovní den končil až po půlnoci. Naneštěstí si ale musel po celý život počínat jinak. Pocházel z rodiny bankéřů, která působila v bývalém Sovětském svazu, a rodinným heslem bylo „časně na kutě, časně vstávat“. A on to nenáviděl. A tak i přes své velké bohatství získané prostřednictvím bank realizujících zájmy vlády SSSR nebyl spokojený a šťastný. Když se Sovětský svaz rozpadl a Zdrok založil organizaci zabývající se nelegálním obchodem se zbraněmi, známou pod názvem Krám, myslel si, že má konečně po všech problémech. A na chvíli tomu tak i bylo. Nicméně před rokem, po katastrofálním obchodu s teroristickou skupinou známou jako Stíny, se věci změnily. Výkonné složky justičního aparátu Spojených států, zejména Národní bezpečnostní služba a CIA, narušily strukturu Stínů a nakonec organizaci zničily. A ve shodě s dominovým efektem se dostaly i ke Krámu a poškodily jej tak významně, že Zdrok musel opustit Evropu. I když život ve Švýcarsku byl krásný, k dalším místům, kde před svým exilem pobýval, zejména k Rusku a Ázerbájdžánu, Zdrok žádný zvláštní vztah nechoval. Hongkong ovšem vysloveně neměl rád.

Krám musel přesunout své ústředí na Dálný východ, protože tam měl přátele. Jedna z triád obchodovala s Krámem celé roky a pomohla Zdrokovi vybudovat novou základnu. Ostatně, Krám na Dálném východě obchodoval již dříve, zejména v Macau, Indonésii a na Filipínách, ale pak se do toho – už zase – vložila Národní bezpečnostní služba.

Nicméně i tak na Dálném východě zůstali lidé připravení se do činnosti Krámu opět zapojit. Strukturu bylo možné obnovit. Hongkong byl ze všech možných míst tím nejvýhodnějším i přesto, že bývalá britská kolonie nyní podléhala komunistické Číně. Přátelé Zdroka ujistili, že podnikání v Hongkongu „funguje jako obvykle“. To mělo trvat alespoň dalších padesát let, po které Hongkong zůstane „speciálním správním regionem“ – společně s Macaem, které po desetiletích portugalské nadvlády také opět připadlo Číně.

Zdrok kráčel čtvrtí Šeung Wan po Hollywood Road a mířil na východ. Je to jedna z nejpopulárnějších místních oblastí. Ulice plné starožitnictví a obchodů s kuriozitami, buddhistických a taoistických chrámů, jídelen a podivných výrobců rakví Zdrokovi nikdy nevoněly. Ve skutečnosti mu nevoněl celý Hongkong. Nenesl název „přístav vůní“ pro nic za nic. Alespoň že na Victoria Peak, kde si pronajal neokázalý, avšak pohodlný bungalov, bylo čerstvé povětří. Toto ubytování bylo na hony vzdáleno komfortu, na jaký býval zvyklý, zejména ve Švýcarsku, ale dalo se snést. Co však nenáviděl, byla cesta do práce – protože ta ho zavedla do Šeung Wan.

Zahnul na sever a poté opět na východ do Upper Lascar Row, známé též jako „kočičí ulice“. Zdrok neměl ponětí, proč se jí tak říká. Nikdy žádné kočky neviděl. Jen další starožitnosti. A jedny z nich patřily Krámu.

Zdroj odemkl dveře od „Hongkongsko-ruských starožitností“. Obchod zde byl už dřív, nedávno ale změnil název. Jon Ming, vůdce triády Šťastní draci, potichu zařídil Zdrokovi vízum a obchodní povolení a postaral se i o veškerou další byrokracii. Až doposud šlo všechno hladce. Jen ten zápach…

Zdrok prošel obchodem plným všelijakých krámů – nedokázal si představit, že by je někdo chtěl kupovat, nicméně přesto se tak dělo a obchod vykazoval malý zisk – a vstoupil do dveří za pultem. Bylo ještě příliš brzo a žádní zaměstnanci tu nebyli. Zastavil se před zrcadlem a zadíval se sám na sebe.

Ve svých osmapadesáti vypadal Andrej Zdrok skvěle. Pečoval o svůj vzhled a rád se oblékal jako nejbohatší muž na světě. A jednu dobu skutečně nejbohatším mužem Ruska byl. Jestli tomu tak je i nyní, to ale nevěděl. Pravděpodobně už ne.

Za obchodem bylo skladiště plné beden a různých polic a byla tam i jedna otočná knihovna. Stačilo vyjmout Sebrané spisy Williama Shakespeara, přemístit je a poté vyjmout knihu s názvem „Christopher Marlowe – život básníka a podvodníka“. A otevřel se vstup do kanceláří Krámu, kde Andrej Zdrok trávil většinu dne.

Zdrok za sebou knihovnu zavřel a sestoupil dolů po točitých schodech. Vešel do své osobní kanceláře, zavřel dveře a zapnul svůj počítač. Musel minutu počkat, a tak si zatím uvařil kávu. Švýcarskou kávu. V Curychu si na ni velmi zvykl. V Hongkongu samozřejmě nic takového sehnat nešlo. Ani Číňané, ani Britové netušili, jak připravit dobrou kávu. Čaj, to bylo něco jiného, ale Zdrok čaj rád neměl.

Když byl počítač konečně připraven k práci, prohlédl si Zdrok svoji poštu a našel e-mail od Jona Minga. Chvilku trvalo, než Zdrok e-mail rozšifroval a zjistil, že se jedná o objednávku. Velkou objednávku. Objednávku za osm set tisíc amerických dolarů. Bohužel, Šťastným drakům musel Zdrok dodávat zbraně zadarmo – tak znělo jeho ujednání s Mingem staré dva roky. Oni poskytovali Krámu cenné informace o zvláštním oddělení Národní bezpečnostní služby označovaném jako „Třetí oddělení“ a materiály k operaci „Barakuda“, Krám jim na oplátku dodával veškeré zbraně a veškerou výstroj, kterou požadovali. Zdrok tak měl za to, že obchod je výhodnější pro něj. Materiály týkající se operace Barakuda měly hodnotu milionů.

Zdrok tuto objednávku Šťastných draků očekával. Znamenala, že celý obchod je u konce. Závěrečná část materiálů pro operaci Barakuda byla doručena. Samozřejmě bylo prozíravé snažit se udržovat se Šťastnými draky i nadále dobré vztahy. Nakonec, Jon Ming Zdrokovi pomohl a ukázal velkou „tvář“. Zdrok mu byl hodně dlužen. Ale platit se mu moc nechtělo.

Zdrok zdvihl telefonní sluchátko a vytočil číslo, které znal zpaměti. Muž na druhém konci linky řekl: „Da.“

„To jsem já,“ řekl Zdrok. „Buď pozdraven, Andreji.“

„Dobré ráno, Antone. Jak to tam u vás v New Territories vypadá?“ Anton Antipov, jeden z vůdců Krámu a ve skutečnosti Zdrokova pravá ruka, odpověděl: „Nejspíš podobně jako na ostrově. Je tu horko. Dusno. Prý bude pršet.“ Antipov měl na starosti skladiště Krámu poblíž industriální oblasti Tai Po New Town. „Alespoň se nemusíme bát ruské zimy, ne?“

„Když myslíš.“ Antipov si Dálný východ také příliš nezamiloval. Neměl rád čínské jídlo a to byla na místě, jako je Hongkong, značná nevýhoda.

„Právě jsem obdržel závěrečnou objednávku od Šťastných draků,“ řekl Zdrok. Pak vyjmenoval požadované položky a jejich množství. „Musíš to vypravit tak rychle, jak jen to půjde.“

„Samozřejmě,“ odpověděl Antipov.

„Zaslechl jsem ve tvém hlase snad stopy sarkasmu, Antone?“

„Samozřejmě ne.“

„No tak, vyjádři se.“

„Víš, že jsem nikdy nechtěl, aby triády dávaly do pořádku naše záležitosti. Je to ponižující.“

Zdrok si povzdechl. „Už jsme o tom mluvili stokrát, Antone. Co jiného nám zbývalo? Kdybychom zůstali ve východní Evropě nebo v Rusku, našli by nás a zavřeli. Tady se můžeme ukrýt a znovu obchodovat.“

„Jak dlouho se budeme ukrývat, Andreji? Jak dlouho potrvá, než nás Spojené státy najdou?“

„Antone, děláš si zbytečné starosti.“

„A ty jsi zase příliš bezstarostný.“

„No dobrá. Ale takoví přece jsme, vždyť víš. Měli bychom se soustředit na aktuální projekty. Náš zákazník, Čína, nám vyplatí pět milionů amerických dolarů, jakmile doručíme závěrečné materiály pro operaci Barakuda.“

„Už je máme?“

„Budeme je mít. Zítra jdu za generálem.“

„Výborně. Tak tuhle záležitost můžeme uzavřít.“

„Ano,“ odpověděl Zdrok. „Už jsem o to Minga požádal. Postará se o to.“

„A co se stane, jestli Ming zjistí, co je celá operace Barakuda vlastně zač?“ Zdrok se otřásl. „To by bylo velice nepříjemné. O našem plánu se Šťastní draci za žádných okolností nesmějí nic dozvědět.“

„To je mi jasné. Říkal jsi to stokrát.“

„Tak tohle je po stoprvé.“

„Ale co když se generál Tun neudrží…“

„Dost. Tou dobou už bude pozdě.“

Antipov si povzdechl. „Je to všechno, Andreji? Čeká mě objednávka na vyřízení. Ve skutečnosti toho většinu musím přivézt z Ruska. Řekni Mingovi, že to potrvá týden.“

„To se hodí. S dodávkou může přijet Oskar. Zařiď to, prosím.“

„Dobrá.“

Zdrok přímo cítil, že Antipov chce říct ještě něco. „Ještě něco, Antone?“

„Andreji, co si Patron myslí o operaci Barakuda? Ví o riziku spojeném s generálem Tunem, že?“

„Samozřejmě. Nebuď blázen. Patron je na naší straně a vždycky bude. Byl to on, kdo nám poskytl kontakt na Šťastné draky, a byl to on, kdo nás představil generálovi. Patnáct procent platí svým agentům většina spisovatelů a herců. Já myslím, že si provizi zaslouží – ty ne?“

„Když to říkáš, Andreji. V těchto záležitostech ses vždy vyznal lépe než já.“

„Trochu radosti do toho života, Antone. Dej si ke snídani kalíšek ruské vodky. Ale až poté, co pošleš zprávu Oskarovi a zařídíš Mingovu objednávku.“

„Hezký den, Andreji.“

Zdrok položil sluchátko a opět se věnoval poště. Následující e-mail byl od generála Prokofjeva. Ruský generál zůstával ve vlasti kvůli své pozici. Ze všech vůdců Krámu byl Prokofjev nejlépe chráněn. Jeho pozice byla neotřesitelná.

Zdrok otevřel e-mail a četl:

AZ –

POBOČKA V OBUCHOVIJ UZAVŘENA. GENERÁLNÍ MANAŽEŘI PROPUŠTĚNI. VŠE PROBĚHLO HLADCE VYJMA PŘÍTOMNOSTI ZÁPADNÍ KONKURENCE. ZATÍM STÁLE ČEKÁME NA POTVRZENÍ, ŽE KONKURENCE JE MIMO HRU.

– SP

Zdrok si promnul oči. Dobré zprávy a špatné zprávy. Dobrá zpráva je, že zmizely poslední stopy po aktivitách Krámu spojených s letounem Stealth. Doposud ani ruská vláda, ani vojenské složky nedokázaly vystopovat souvislost krádeže letadla s Prokofjevem. Špatná zpráva je, že americké tajné služby zaznamenaly zničení hangáru poblíž Obuchova. Prokofjevova poslední věta naznačovala, že agent by měl být mrtev, ale tělo se ještě nenašlo.

Zatraceně, pomyslel si Zdrok. Byl to jeden z nezávislých agentů Třetího oddělení? Mohla by to být Nemesis Krámu odpovědná za všechny minulé potíže?

Mohl by to být muž známý pod jménem Sam Fisher?

Zdrok udeřil pěstí do stolu a přísahal, že Krám se tomu agentovi pomstí. Zdrok sáhl po telefonu a vytočil další číslo.

Nebude problém zjistit, zda tenhle agent naživu je, či není.

3

Sledoval jsem mercedes generála Prokofjeva až k budově na kyjevském Starém městě, poblíž katedrály sv. Sofie. Je to nedaleko hlavní dopravní tepny, ulice Volodymyrska, a poblíž mnoha dalších historických památek tohoto studeného města. Nebýt zima, asi by se mi tu líbilo víc. Nyní je vše šedivé a bílé a atmosféra dost zasmušilá. Slyšel jsem, že jaro a léto jsou v Kyjevě nádherné, ale nikdy jsem neměl příležitost se o tom přesvědčit. I když už jsem tu byl několikrát, vždy v zimě.

Ačkoliv mě architektura a umění moc nezajímají, mám rád historii a Kyjev je přímo ztělesněním starobylosti. Dalo by se říci, že je to matka všech východoslovanských měst. Nakonec, právě tady vznikla ruská pravoslavná církev. Kolem Horního města – které místní nazývají Starým městem – se rozkládá moderní a kosmopolitní metropole. Zdejší urbanistický růst nemá na Ukrajině obdoby a ve skutečnosti je obdivuhodný. Kyjev přežil mongolské invaze, ničivé požáry, hrůzy druhé světové války i vládu komunismu, a přesto dokázal důstojně vstoupit do dvacátého prvního století.

Po koupeli v Dněpru jsem se nakonec dostal na břeh a dostopoval zpátky k místu, kde jsem zanechal ford. Cesta do Obuchivu trvala pět hodin a když jsem dorazil na místo, připadal jsem si jako sněžný muž. Pak jsem odjel do Kyjeva a pomocí OPSATu lokalizoval Prokofjevův mercedes. Sledovací zařízení fungovalo perfektně. Prokofjev se i se svou suitou ubytoval v luxusním hotelu Dněpr, který mají v oblibě diplomati. Já jsem zůstal v podstatně méně luxusním hotelu Sankt Peterburg tři bloky odtamtud. Mám raději méně nápadná místa. Nastavil jsem budík na OPSATu tak, aby se aktivoval, pokud mercedes opustí areál hotelu Dněpr, a pak jsem si konečně dopřál tolik potřebný spánek. OPSAT mě vzbudil krátce po obědě. Spal jsem celých pět hodin, což vlastně není málo. Hotelový pokoj jsem opustil v civilním oblečení, nasedl jsem do explorera a sledoval tečku blikající na displeji OPSATu až na místo, kde právě teď jsem.

Budova je stará stejně jako vše v okolí. Neparkuje se tu zrovna nejlépe, ale po několika minutách jsem měl štěstí a jedno místo jsem našel. Zastavil jsem, prohlédl si okolí a pak využil příležitosti a zavolal Washington.

Stisknu implantát v hrdle. „Zdravím. Je tam někdo?“

„Ahoj, Same.“ To je Carly St. Johnová, můj oblíbený člen Třetího oddělení. Je stejně inteligentní a šikovná jako atraktivní a atraktivní je velmi. Vždycky jsem si představoval, jaké by to asi bylo, kdybych si s ní něco začal. Nebo to alespoň občas říkám svému obrazu v zrcadle. Problém je, že se do žádných romantických záležitostí nehrnu. Poté, co Regan zemřela, jsem se rozhodl ženy ze svého života vyřadit. A celibát mi nečinil žádné problémy… Až donedávna. Když jsem se loni vrátil ze Středomoří, pociťoval jsem – nevím jak to říct přesně – neklid. Zjistil jsem, že na kurzech Krav Magy v Towsonu v Marylandu, kde žiji, pokukuji po ženách. A Káťa… Káťa je vrchní instruktorkou a vede kurz. Je nádherná. Káťa Loensternová je Izraelka a učinila mi víc než jeden náznak – a já se pokaždé zachoval jako hňup a odmítl jsem. Později jsem došel k názoru, že bych své chování měl změnit, ale nakonec si vždy uvědomím, co jsem vlastně zač a čím se živím a je konec. Nezávislý agent se vztahem je zranitelný agent. Svého partnera přivádí do nebezpečí. Je to zkrátka příliš velké riziko.

„Same?“ táže se Carly. „Jsi tam?“

„Ano. Promiň, omlouvám se. Na chvilku jsem se zamyslel. Je tam plukovník?“

„Teď ne. Chystala jsem se ti zavolat. Přichází velká sněhová bouře. Co děláš?“

„Měl bych večeřet, ale místo toho sleduji generála Prokofjeva. Už jste analyzovali ty fotografie, které jsem vám poslal? Nějaké informace?“

„Ve skutečnosti jsem před chvílí dostala výsledky. Měl jsi pravdu, ten muž s vousem je Oskar Herzog. Vypadá to, že se snaží změnit vzhled, nicméně to příliš nefunguje, co myslíš?“

„To tedy ne. A co ten další muž? Ta rocková hvězda?“

Carly se zasměje. „Ten Rasputin se ti povedl. Ve skutečnosti vypadá pochmurně stejně jako Rasputin. Je to Ivan Putnik, ruský mafián. Má v Rusku záznamy v rejstříku, ale musí mít mocné přátele ve vládě, protože z vězení se dostal.“

„No vida. Přátelí se se zajímavými lidmi.“

„Když se přátelíš s generálem Prokofjevem, zákona se skutečně příliš obávat nemusíš.“

Mnu si bradu. „Co to tedy všechno znamená? Co má Putnik společného s Krámem?“

„Nejspíš pro něj pracuje – co myslíš?“

„Hm, ano. Měl jsem na mysli, co konkrétně pro něj dělá – moment.“ Generál Prokofjev právě vyšel před budovu. Je s ním vysoká, pěkná blondýnka, jistě alespoň o dvacet pět let mladší než generál. Možná i víc. Pořizuji OPSATem pár snímků. Bodyguard vystupuje z vozu a otevírá zadní dveře. Pár nasedá a mercedes odjíždí.

„Budu muset jet,“ říkám Carly. „Posílám pár nových fotografií. Právě jsem viděl generála s pěknou blondýnkou. Zkuste zjistit, kdo to je.“

„Jeho žena?“

„Ne. Žena generála Prokofjeva je přibližně tak stará jako on sám. Ta dívka je dost mladá na to, aby byla jeho dcerou.“

Ukončím spojení a diskrétně sleduji mercedes. Ten jede třídou Naběrežna na jih podél Dněpru, dokud nezatočí doleva na most Metro. Pak vůz směřuje na východ po prospektu Brovansky a nakonec zastaví na malém parkovišti vedle starého dřevěného mlýna v Hidroparku. Na okamžik jsem zmaten, ale rychle si uvědomím, že jde o restauraci s názvem „Mlýn“. Hidropark je zábavní park, který se rozkládá podél říčního břehu a zahrnuje i několik ostrovů. Restaurace svým návštěvníkům nabízí panoramatický pohled na Dněpr a jeho bezprostřední okolí.

Zahnu na parkoviště, zaparkuji stranou od mercedesu a dál sleduji svoji kořist. Bodyguard otevírá zadní dveře a Prokofjev a dívka vystupují. Jsem teď blíž než předtím a ona vypadá jako modelka. Kdo je to?

Další fotografie. Jakmile pár vejde do restaurace, mercedes odjede.

Vystupuji ze svého SUV a vcházím do restaurace. Uvítá mě číšník a ptá se, zda chci stůl s výhledem na řeku. Já mu odpovídám, že si pouze dám drink na baru, a on se mračí, jako bych páchal hrozný hřích. Kývne hlavou směrem k baru a pak už mi nevěnuje pozornost.

Posadím se na stoličku tak, abych mohl sledovat Prokofjeva a jeho partnerku. Sedí na protější straně místnosti u velikého okna. Barman se ptá, co si dám. Jsem v práci a alkohol bych si skutečně dopřávat neměl, nicméně, když už tu jednou jsem… Ptám se, co mi doporučí, a on odpovídá, že místní specialitou je „KGB“.

„Výborně, to si dám.“ Očekával bych, že koktejl KGB bude obsahovat Baileys Irish Cream a Kahluu, ale drink, který mi připraví, obsahuje gin, světlou brandy, kmínku a citrónový džus. A je výborný.

Pomalu upíjím, pozoruji pár a začíná být nad slunce jasnější, že jsou milenci. Způsob, jakým generál tiskne její ruku, rozhodně neodpovídá vztahu otce a dcery. On něco říká, ona se směje a pak – bingo! – se naklání přes stůl a líbá jej na čelo.

Pořizuji snímek OPSATem.

Příštích deset minut dál upíjím svůj drink a pořizuji nenápadně ještě několik dalších fotografií. V jednu chvíli zachytím i generálovu ruku na okraji její sukně. To nejlepší ale nastane, když před ní položí malou krabičku. Ona ji vzrušeně otevírá a pak nadšeně vykřikne, když spatří diamantový náhrdelník. Prokofjev vstane, přejde kolem stolu, postaví se za ni a náhrdelník jí připne. Pak se opět posadí a ona ho nadšeně líbá na ústa.

A přesně v tu chvíli mi na OPSAT dorazí zpráva. Stojí v ní: DÍVKA NA FOTOGRAFII JE NATÁLIE GROMINKOVÁ, MODELKA, SVOBODNÁ, 24 LET, ŽIJE V KYJEVĚ. NEMÁ ZÁZNAM V TRESTNÍM REJSTŘÍKU. – CARLY.

Dopíjím zbytek koktejlu a nechávám na pultě pár hřiven. Chystám se opustit bar, nicméně v tom okamžiku spatřím Rasputina – tedy Ivana Putnika – jak vchází do restaurace, rozhlíží se kolem a pak míří přímo ke generálovi. Posadím se zpátky na stoličku a oba sleduji v zrcadle za barem. Putnik generálovi něco šeptá a generál se zatváří znepokojeně. Otírá si ústa, vstává a bere modelku za ruku. Něco jí říká – pravděpodobně oznamuje svůj okamžitý odchod – a ona zamrká a našpulí rty. Generál ji líbá na tvář a s Putnikem opouští restauraci. Slečna Grominková zůstává u stolu a tváří se nevrle. Vyčkám několik minut a pak se vydám za generálem a mafiánem ven.

Sněží. Úžasné. Ve skutečnosti je to pořádná chumelenice.

Když nastupuji do svého SUV, je už mercedes mimo parkoviště. Zapínám na OPSATu sledovací režim. Vůz míří na východ směrem k Oryalu. Tam je také silnice do Moskvy. Mají skoro dvě míle náskok, zahýbám proto na prospekt Brovansky a snažím se je dohonit. Dokud bude sledovací zařízení fungovat, neztratím je, rád si ale udržuji vizuální kontakt. Sněhová bouře vše ale dost komplikuje a vozovka je pokrytá ledem. Pak musím zpomalit – na silnici je policista a řídí provoz. Míjím bouračku. Když mohu konečně opět zrychlit, má už mercedes náskok pět mil. A zcela jistě se chystá opustit město.

Náhle se blikající bod zastaví. To znamená, že i vůz tam někde vpředu zastavil. Jsme na předměstí Kyjeva a mě vůbec nenapadá proč. Nemyslím, že by tu generál měl další milenku.

Když jsem asi míli od blikajícího bodu, zpomalím. A pak, znenadání a bez varování, signál zmizí. Bod zhasne.

Zatraceně… Co se děje? Tahle sledovací zařízení mají vydržet minimálně sedmdesát dva hodin. Našli je a vyřadili?

Zastavím a studuji mapu na OPSATu, snažím se přesně vybavit, kde jsem bod naposledy viděl. Nejpravděpodobnějším místem se jeví křižovatka, proto se rozjedu tím směrem. Jsem asi čtvrt míle od místa, když spatřím, i navzdory oslepujícímu sněhu, černý oblak kouře směřující k noční obloze. Zpomalím a v dálce se začnou ozývat sirény. Pomalu se blížím k opuštěnému parkovišti vedle prázdné budovy určené k demolici. Na tom místě jsem mercedes zachytil naposledy.

Vidím hořící vrak. Ten vůz někdo úmyslně zapálil.

Zastavím své SUV a sleduji okolní dění. Objevují se dva požární a jeden policejní vůz s houkajícími sirénami. Hasiči počínají konat své dílo a když jsou konečně hotovi, mohu si ověřit, že černý vrak skutečně patří mercedesu.

Zatraceně! Museli se o mně dozvědět!

Ti bastardi vůz podpálili a pokračovali dál v jiném.

4

Profesor Gregory Jeinsen si otřel zpocené obočí a zamířil k odbavovacímu oddělení. Na celém hongkongském mezinárodním letišti panoval čilý ruch, jako obvykle touto dobou, a Jeinsen se nijak neobával, že by ho někdo identifikoval. Nakonec, kdo by také mohl? Od chvíle, kdy opustil Washington, svůj vzhled výrazně změnil. Své šedé vlasy přebarvil na černé a zvolil zcela jiný účes, oholil si bradku a nasadil si falešné brýle s čirými skly. A rázem vypadal o dvacet let mladší, ne na svých skutečných šedesát čtyři. Jestli po něm Pentagon pátrá, budou se jeho agenti muset hodně snažit, aby poznali vědce, který přede dvěma dny záhadně zmizel. Jeho kontakt v Hongkongu zařídil cestu i novou identitu a postaral se o všechny potřebné papíry – proto nyní Jeinsen držel německý pas opatřený vízy na jméno „Heinrich Lang“. Nebylo to až tak záhadné – Jeinsen měl bratrance jménem Heinrich a jeho oblíbeným filmovým režisérem byl Fritz Lang. Nové jméno dokonale sedělo.

Tento přesun byl plánován celá léta. I ve Spojených státech byl Jeinsen přeběhlíkem – narodil se a vyrostl v Německu, naneštěstí měl ale smůlu a od konce druhé světové války žil na východní straně berlínské zdi. Jako dospělý se stal specialistou na vývoj zbraní a až do osudného dne roku 1971 pracoval pro vládu NDR. V onen den byl v náklaďáku propašován přes celní kontrolu. Práce pro vládu Spojených států již byla domluvena a Jeinsen strávil dalších třicet let ve Washingtonu, D. C., kde navrhoval a vyvíjel nové technologie pro Pentagon.

Jeinsen bez problémů prošel imigračním, uchopil své jediné zavazadlo a vyšel z areálu ven, aby chytil taxi. Jeho pokyny byly jasné: jeď přímo do hotelu, zapiš se pod novým jménem a čekej na další instrukce.

Po dva týdny se na svou cestu horlivě připravoval. Musel se důkladně ujistit, že po něm nezůstanou žádné stopy, které by jej prozradily jako vlastizrádce. Veškeré stopy komunikace s panem Wongem z Hongkongu byly smazány. Nejlepší bylo, aby Jeinsen prostě zmizel. Washingtonská policie jej v takovém případě prostě zanese do seznamu pohřešovaných. Nicméně kvůli Jeinsenově postavení v Pentagonu byla pravděpodobná účast FBI. Ale když se vše provede správně, nezůstanou k dispozici žádné stopy. Jeinsen už to jednou, ve východním Německu, dokázal. Byl si jist, že podobný postup dokáže zopakovat i ve Washingtonu, D. C.

Taxi jej vysadilo před velkolepým hotelem Mandarín Oriental na Connaught Road v centrální čtvrti ostrova. Jeinsen věděl, že je to pravděpodobně nejluxusnější hotel v celém okolí, snad vyjma Peninsula Hotelu v Kowloonu. Byl potěšen, že pan Wong s ním zachází jako s VIP a dbal na tak lichotivé ubytování.

Ano, pomyslel si Jeinsen. Rozhodnutí přestěhovat se do Číny se již nyní ukazuje jako správné.

Byrokrati a vojenští zabedněnci v Pentagonu nikdy nedokázali Jeinsenův talent plně docenit. Samozřejmě, zastával vysokou pozici, měl značné slovo ve vývoji nových zbrojních programů a jeho podřízení ho respektovali. Ale když došlo na peníze, vždy zůstal opominut, zatímco jeho kolegové si přilepšili. Jeinsen žádal o zvýšení platu znovu a znovu. Nakonec se ho i dočkal, ale ne v takové míře, jakou – dle svého názoru – zasluhoval. Protože vyrůstal ve východním Německu, trpěl Jeinsen iluzí, že každý, kdo se dostane do Ameriky, zbohatne. Ale to se nestalo. Měl průměrný příjem a žil pohodlně, nicméně o „bohatství“ mluvit nešlo. Jeinsen byl přesvědčen, že je obětí předsudků a že za to může jeho původní národnost. Třicet let života ve Washingtonu skončilo velkým zklamáním.

Když ho kontaktoval Wongův prostředník z vládního úřadu, byl už Jeinsen připraven zvažovat nabídky. Wong mu slíbil štěstí a bezpečný přesun do Pekingu přes Hongkong. Vše, co měl Jeinsen udělat, bylo předat informace týkající se speciálního projektu, na němž pracoval, a použít Wongem navrhovaný komunikační systém. Celý proces trval tři roky. Jeinsen tak dlouho čekat nechtěl, ale Wong ho přesvědčil, aby zůstal trpělivý. Na konci se to mělo vyplatit. Nu a nedávno Jeinsenova role v celé té záležitosti skončila, jeho úkol byl splněn a pak už šlo vše rychle. Wong dodržel své sliby, postaral se o cestovní plán a potichu dostal vědce ze země.

Jeinsen přistoupil k pultu a zapsal se pod svým novým jménem.

„Vítejte v hotelu Mandarin Oriental, pane Langu,“ pozdravil jej recepční a podal Jeinsenovi klíč a obálku. „Tuto obálku zde pro vás ráno někdo zanechal.“

Jeinsen si ji vzal. Byla to hnědá obálka a byla adresována jemu jako hotelovému hostu. „Děkuji,“ odvětil.

Když fyzik spatřil své apartmá, málem zalapal po dechu. Bylo rozlehlé a mělo terasu. Nikdy předtím se v tak přepychovém prostředí neocitl. I na služebních cestách pro Pentagon se šetřilo a musel bydlet v mnoha druhořadých hotelech. Pan Wong byl skutečně štědrý.

Obálku rozlepil a otevřel Jeinsen dřív, než se pustil do vybalování. V obálce byl malý stříbrný klíč s vyrytým číslem 139, telefonní číslo napsané na kousku papíru a padesát hongkongských dolarů. Jeinsen zdvihl sluchátko a vytočil číslo.

Ozval se Wong. „Vítejte v Hongkongu, pane, ehm, Langu.“

Jeinsen se pousmál. „Zdravím vás. Jak jste poznal, že jsem to já?“

„Nikdo jiný mi na tohle číslo zavolat nemohl. Jaký byl let?“ Wong hovořil dobrou angličtinou se silným čínským přízvukem.

„Dlouhý. Velmi dlouhý.“

„Chápu. Potřebujete si odpočinout?“

„Ne, spal jsem v letadle. Myslím, že jsem připraven… nu, k tomu, k čemu mě potřebujete.“

„Výborně. Máte klíč?“

„Ano. Od čeho je?“

„Od bezpečnostní schránky v Bank of China. Víte, kde to je?“

„Myslím, že to místo najít dokážu.“

„Je nedaleko. Můžete tam snadno dojít pěšky.“ Wong popsal cestu. „Tam najdete další instrukce a zbytek své odměny. A já se konečně těším na osobní setkání s vámi.“

„Já také,“ odpověděl Jeinsen. „Děkuji vám.“

Zavěsil sluchátko a spokojeně si promnul ruce. Když vybalil nový oblek a převlékl se, cítil se Jeinsen opět jako mladík. Za půl hodiny byl připraven na svá příští dobrodružství.

Opustil hotel a v souladu s Wongovými instrukcemi se vydal jižním směrem přes Cháter Road na náměstí Statue Square. Fontány na náměstí mu učarovaly, ale prostor byl příliš přeplněn migrujícími pracujícími. Bylo zde mnoho Filipínců, zejména z Manily, kteří doufali, že se jim podaří získat nějakou práci.

Na jižním konci náměstí se tyčila impozantní budova banky HSBC. Jeinsen ji obešel po východní straně a zamířil na jihovýchod po cestě vedle Des Voeux Road, prošel parkem Cháter Garden a nakonec stanul před neméně impozantní budovou Bank of China. Tato budova navržená I. M. Peiem, americkým architektem narozeným v Číně, byla třetí nejvyšší budovou Hongkongu.

Jeinsen vešel do bankovní haly, zamířil k jedné z pokladních a ukázal jí svůj klíč. „Rád bych se dostal ke své bezpečnostní schránce,“ řekl.

„Můžete se nějak identifikovat?“ zeptala se mladá Číňanka. Nikoho jiného než Číňany kolem sebe Jeinsen neviděl. Většina Britů, která zde kdysi sídlila, opustila teritorium po roce 1997.

Ukázal jí svůj nový pas. Rychle jej zkontrolovala, pak mu jej vrátila a podala mu formulář. „Vyplňte, prosím, tento formulář a předejte jej tamtomu zástupci,“ ukázala prstem směr. Jeinsen jí poděkoval a přistoupil k přepážce. Napsal do formuláře své nové jméno a jako adresu uvedl hotel Mandarin Oriental. Pak formulář předal uniformovanému bankovnímu zaměstnanci, muž znovu překontroloval klíč a odvedl jej do sejfu.

Když Jeinsen zasunul svůj klíč do schránky s číslem 139, zasunul muž do druhého zámku svůj vlastní klíč. Pak schránku vytáhl, podal jí Jeinsenovi a ukázal směrem k uzavřené místnosti. Jeinsen přikývl a vstoupil dovnitř. Zavřel za sebou dveře a otevřel schránku.

Obsahovala 100 000 hongkongských dolarů a záznam o dalších dvou milionech uložených na speciálním účtu na Jeinsenovo jméno.

Jeinsenovi se chtělo vykřiknout nahlas. Když si cpal hotovost do kapes, ruce se mu třásly vzrušením.

Na dně schránky ležela bílá obálka. Otevřel ji. Obsahovala další zprávu od Wonga. Podle nových instrukcí měl navštívit noční klub Purple Queen v Kowloonu. Bylo tam i popsáno, jak si opatří převoz přes přístav, a adresa, kterou měl poskytnout řidiči taxíku na druhé straně přístavu. V bezpečnostní schránce neměl ponechat nic a klíč i zprávu si měl odnést v kapse.

Když Jeinsen opouštěl banku, měl hlavu v oblacích. Neobtěžoval se mávnout na taxi, které by ho odvezlo k přístavnímu molu. Raději šel pěšky a sledoval davy Asiatů zaplňujících ulice. Poprvé v životě si připadal jako někdo. Všichni ti dělníci, všichni ti obyčejní lidé! Konečně se cítil být boháčem. Mohl si najmout služebnictvo. Mohl konečně poroučet! Život byl nádherný!

Cesta jej vedla napříč Viktoriiným přístavem do čtvrti Cim Ša Cui. Jeinsenova radostná nálada se změnila, když vstoupil do hongkongského turistického ghetta. Cim Ša Cui se hemžilo lidmi a všude vládl ruch. Ještě bylo denní světlo, ale všude okolo svítily neony a zahlcovaly jeho smysly. Ulice lemovaly nesčetné restaurace, hospody, obchody s oblečením, bary, obchody s elektronikou a hotely. A všude bylo plno lidí. Automobily o sebe doslova třely nárazníky a všude vládl hrozný hluk. Jeinsen si náhle připadal starý.

Mávl na taxi a ukázal řidičovi adresu. Vůz zamířil na východ, minul Peninsula Hotel i s jeho dvěma kamennými lvy před předním vchodem a zamířil do východní části Cim Ša Cui, která se od západní části trochu lišila. Stavby byly modernější a zdálo se, že všude kolem je víc prostoru.

Taxi zastavilo před klubem Purple Queen za několik minut. Jeinsen zaplatil, vystoupil a prohlédl si noční klub. Na první pohled luxusní. Budova nebyla starší než deset let a byla obklopena zpívajícími fontánami. Vedle skleněných dveří s barevným sklem byl sugestivní reliéf nahé ženské siluety. Klub nebyl otevřen – nápis říkal otevíráme v 17:00, zavíráme v 5:00. Jeinsen pohlédl na hodinky a uvědomil si, že je zapomněl přeřídit. Napřed chvíli počítal, pak došel k závěru, že budou zhruba čtyři hodiny odpoledne místního času. Zkusil otevřít přední dveře, ale byly zamčené.

Hlasitě zaklepal a čekal. Pak začal obcházet kolem. Nakonec uslyšel dlouhé odemykání. Objevil se rozložitý a nepříjemně vypadající Číňan ve společenském obleku a vyštěkl: „Ano?“

„Já… já… já jdu za panem Wongem,“ zamumlal Jeinsen a náhle začal být velice nervózní.

Portýr si ho chvíli prohlížel a pak kývl. Ustoupil stranou, aby mohl Jeinsen vejít dovnitř. „Děkuji,“ řekl fyzik.

„Pan Wong je tam vzadu,“ prohlásil rozložitý portýr. „Pojďte za mnou.“

Vedl Jeinsena napříč hlavním sálem nočního klubu. Podlaha byla osvětlená, jako by klub měl už každou chvíli otevřít. Převažovala tma, nicméně vkusná světla umístěná na stropě osvětlovala stoly a divany. V dobře rozmístěných květináčích rostly snad všechny tropické květiny. Jedné stěně dominovalo veliké akvárium. Uprostřed místnosti byl velký taneční parket osvětlený zespodu.

Jeinsen kráčel za velkým mužem a prohlížel si okolní vybavení. „Velmi okouzlující místo,“ podotkl. „To patří panu Wongovi?“ Portýr ho ignoroval.

Prošli dveřmi s anglickým i čínským nápisem pouze pro personál. Vstoupili do spoře osvětlené chodby se čtyřmi dalšími dveřmi.

„Poslední dveře nalevo,“ řekl muž a ukázal prstem.

„Och. Ano. Děkuji,“ usmál se rozpačitě Jeinsen a pokračoval dál. Dveře se za ním zabouchly.

Jeinsen znepokojeně prošel chodbou a zaklepal na příslušné dveře.

„Vstupte.“ Jeinsen si nebyl jistý, zda hlas patřil Wongovi. Snad ano. Otevřel dveře a vstoupil. Očividně se jednalo o nějakou kancelář, ale vybavení bylo pokryto igelitem jako při malování.

Bez sebemenšího varování jej zezadu udeřil někdo, kdo stál za dveřmi. Jeinsen, postarší vědec a zrádce vlády Spojených států, padl kupředu na ruce a na kolena. Jeho předposledním vjemem byla chladná hlaveň pistole, která se mu přitiskla do týla.

Posledním vjemem, který jeho mozek zaznamenal, byl zvuk výstřelu.

5

„Dneska už nikdo pořádně nečte, v tom je ten problém!“

Hany Dagger postavil sloupek knih na podlahu a přejel pohledem přetékající police svého malého knihkupectví s literaturou v anglickém jazyce. Bezmocně na mě pohlédl.

„Na mě se nedívejte,“ odpověděl jsem, „já to nevyřeším.“

„Skladuji víc knih, než jich prodám. Jestli se to nezmění, tak přísahám, že s tím vším seknu. Same, nechceš si pár beden knih koupit? Rád zařídím odeslání do Států.“

„Ne, Harry, díky. Obávám se, že mám vše, co potřebuji.“ Usrkávám z kalíšku ruské vodky, který mi nabídl. Vím, že bych ho do sebe měl obrátit na ex, ale to není můj styl. A jelikož je Harry Američan, není žádný důvod pít, jak pijí Rusové.

Harryho knihkupectví, ukryté pár bloků severovýchodně od Gorkého parku v Moskvě, je skutečným útočištěm agentů amerických služeb. Harry Dagger působil v Moskvě téměř čtyřicet let. V šedesátých, sedmdesátých a po většinu osmdesátých let byl agentem CIA, rezignoval těsně před pádem Sovětského svazu. V roce 1991 si otevřel knihkupectví a nikdy nevyjádřil touhu Rusko opustit. Měl ve vládě dost přátel, uchoval si čisté ruce a jeho podnikání se dařilo. Možná úřady věděly, že hostívá cizí agenty a poskytuje jim místní informace, možná ne, každopádně nikdy neměl žádný problém.

Nyní Harrymu Daggerovi táhlo na sedmdesát a byl to přesně ten typ muže, kterého si představíte za pultem antikvariátu v kterémkoliv americkém městě. Byl pedantský, neupravený a o aktuálním dění ohledně vydavatelství a autorů věděl prakticky vše. Věděl toho dost i o ruských špionážních službách, ruské mafii, korupci na vládní úrovni a o mnoha dalších věcech, které se osamělému agentovi, jako jsem já, mohly hodit.

Připomínal Alberta Einsteina a měl jedinečnou osobnost.

„Hm, to není ani tak, ani tak,“ říká a usedá do křesla na druhé straně stolu. Bere do ruky svoji vodku a obrací ji do sebe naráz. Podívá se na mě jako učitelka a říká: „No tak, Fishere, takhle se ruská vodka nepije!“

„Nech mě být, Harry. Na ruskou vodku si příliš nepotrpím a exovat ji nebudu.“

„Chceš raději koňak?“

„Co pomerančový džus? Ten by nebyl?“

„Pomerančový džus? Kde myslíš, že jsme? V Miami?“ Vstává a jde do zadní místnosti, kde má ledničku, malý sporák a spíž. Harry bydlí nad svým obchodem a nahoře má normální kuchyni, nicméně dost často někoho „pohostí“ tady dole. Vrací se se sklenicí džusu a staví ji přede mě.

„Tady to je, drsňáku,“ říká, „raději pomalu a opatrně, je to dost síla.“

Směji se a musím mu poděkovat. On se posadí s další sklenicí vodky. „Každopádně, jak už jsem říkal – ten Ivan Putnik, to je špatná zpráva. Skutečně jsi ho viděl s generálem Prokofjevem?“

„Washington ho identifikoval na fotkách, které jsem pořídil.“

Dagger popotahuje prameny svých dlouhých, rozcuchaných bílých vlasů. „To je velice zajímavé. Vždycky jsme podezírali Prokofjeva ze styků s podsvětím, ale nyní si můžeme být jisti. Když jsem zjistil, že má co do činění s Krámem, neměl jsem žádný faktický důkaz. Ani teď ho nemám. Ale všechny mé zdroje tvrdí, že je jedním ze čtyř hlavních vůdců. Všechno jsem to Lambertovi sdělil už loni, vždyť víš.“

„Vím.“

„Jestli teď pro Krám pracuje i Putnik, je tvůj život – i životy všech ostatních nezávislých agentů – v ohrožení.“

„To není žádná novinka. Loni měl Krám veškeré informace, které stačily na to, aby nás eliminoval jednoho po druhém. A málem se mu to podařilo. Carly se pořád ještě pokouší přijít na to, jak Krám ta jména získal.“

„Krám se odstěhoval z Ruska a jeho bývalých satelitů, to ale neznamená, že se tě nebude snažit vystopovat dál. Jestliže pro něj pracuje muž, jako je Putnik, jsou jeho šance slušné. On své práci rozumí. Myslím, že je odpovědný za některé obtížné, politicky motivované vraždy, ke kterým v této zemi došlo. Je to vynikající střelec a pravděpodobně velice slušně zachází s nožem. Používá ruskou odstřelovací pušku SV-98 a munici NATO 7,62 mm. Jestli na něj narazíš, dej se na útěk.“

„To nikdy neudělám, Harry, a ty to víš.“

„Vím. Jen jsem chtěl říct…“ Dagger do sebe obrátí svoji vodku a já pomalu upíjím džus.

„Takže ty nemáš ponětí, kde by Andrej Zdrok mohl být?“ ptám se.

Potřásá hlavou. „Dálný východ. Tím jsem si téměř jist. Může být v Thajsku, může být v Singapuru, na Tchaj-wanu, možná v Hongkongu nebo v Macau a třeba i Jakartě.“

„Je zajímavé, že Prokofjev je ještě stále tady.“

„Má tu práci. Je to vysoce postavený generál.“ Dagger otvírá šanon a vytahuje mapu. „A jelikož se chystáš provést něco velice bláznivého, ukážu ti, kde žije.“ Dagger označí místo na východním okraji Moskvy. „Izmajlovo. Přesněji mezi Izmajlovským a Kuskovským parkem. Pěkné sídlo v nóbl čtvrti. Žije tam se svou ženou, Helenou. Děti vyrostly a odstěhovaly se.“

„Tví lidé ten dům sledují?“

„Od chvíle, co jsem dostal tvoji zprávu. Ze své ‚služební cesty‘ se ještě nevrátil. Řekl bych, že cesta je volná, ať už zamýšlíš cokoliv.“

„Co jeho žena?“

„Vyhackovali jsme počítač jejího lékárníka a získali seznam všech léků – zahrnuje sedativa. Myslím, že je bere před spaním. Mí pozorovatelé hlásí, že chodí spát brzy a vstává pozdě. Ložnice mají oddělené. Vypadá jako válečná sekera. Možná trochu i jako unavený Boris Jelcin. Žádný div, že si Prokofjev na Ukrajině pořídil milenku. Kdyby byla Helena Prokofjevová mou ženou, také bych nikdy nebyl doma. Pravděpodobně je ona nebezpečnější než on.“

„Je dům hlídán?“

„Jen, když je generál doma. Jinak tam ale mají výborně vycvičeného německého ovčáka.“

„Ach jo.“

„Přesně tak. Jestli jsem správně informován, ten pes nezná strach a zaútočí na kohokoliv, pokud mu generál nebo jeho žena nepřikážou, aby lehnul. Nicméně jsme ti připravili něco, co by ti mělo pomoci dostat se dovnitř.“ Dagger vstane, odejde opět do zadní místnosti a pak se vrátí s malou krabičkou. Uvnitř jsou tři podivně tvarované náboje, jejichž ráže odpovídá mé Five-seveN.

„To jsou sedativa. Naláduj je do své pistole, než půjdeš dovnitř. Psu neublíží – ne příliš – a jeden by ho měl vyřadit hezky rychle. Ale musíš vystřelit, než tě zpozoruje nebo uslyší!“

Dagger se vrací k šanonu na stole a vytahuje plán domu. „Tady to je, přízemí i patra. Prokofjevova pracovna je zde, na druhém poschodí. A jak se můžeš sám přesvědčit, ložnice jsou přesně na opačné straně domu, tady. Vidíš?“

„Hm.“

„Co myslíš?“

„Myslím, že nejlepší bude přelézt plot vzadu a vloupat se dovnitř těmito dveřmi.“ Ukážu na dvorek za domem. „Mají tam nějaký bezpečnostní systém?“

„Trochu jsem uplácel firmu, která jej nainstalovala. Ve dveřích je klávesnice. Alarm se vypíná kombinací 5-7-7-2.“

„Díky.“ Dál si pozorně prohlížím plány. „Jakmile se dostanu dovnitř, projdu kolem toho obývacího pokoje, přes jídelnu a pak touto chodbou. Rovnou do kanceláře.“

„To zní jako plán. Čím jezdíš?“

„Momentálně ničím. Používal jsem vůz kyjevské ambasády, ale už jsem ho vrátil.“

„Můj vůz použít nemůžeš. Rusové by se to dozvěděli. Zavolám si a něco pro tebe seženeme. Asi to bude staré a opotřebované, ale jezdit to bude.“

„To je v Rusku všechno staré a opotřebované?“ Dagger se zatváří vztekle. „Tak to nebylo moc vtipné!“ vyštěkne a obrátí do sebe další vodku.

Jak je vůbec možné, že žádná americká agentura v Rusku nevlastní vůz novější než z roku 1996? Sedím za volantem Forda E-350 z roku 1995, kterým musel Harryho přítel jet na Sibiř a zpět minimálně šestkrát. Má najeto 167 000 mil a motor klepe. Nicméně, jede to.

Téhle části města říkají „Vnější východní Moskva“, nicméně se ještě stále nachází uvnitř dálničního okruhu MKAD, který celé město ohraničuje. Postupem let jsem v Moskvě strávil dost času a toto místo jsem si oblíbil. Dokonce i jeho zimní scenerii. Kuskovský park kdysi býval sídlem nějakého vlivného šlechtice. Připomíná miniaturní Versailles, je tam spousta elegantních budov a udržovaných zahrad. Nyní je samozřejmě vše pokryto sněhem. Čtvrť Izmajlovo kompletně náleží horní společenské vrstvě. Žádný div, že soukromé sídlo generála Prokofjeva leží právě tady. Izmajlovský park kdysi býval carskou honitbou a vedle se rozkládal divoký les. Je zvláštní, že se takové místo nachází v Moskvě, člověk si připadá spíš jako na venkově.

Ještě za denního světla provedu rychlý průzkum generálova sousedství. Jeho dům leží na konci cesty a je obehnán železným plotem. Bezlisté keře a stromy jsou pokryté sněhem. Dokážu si představit, že na jaře a v létě to musí všechno vypadat velkolepě. Dvoupatrový dům, na který se dívám, je asi sedmdesát nebo osmdesát let starý, ale je dobře udržovaný. Cesta vedoucí od brány ke garážím pro tři vozy míjí tu stranu Prokofjevova domu, kde se nachází jeho pracovna. Jestli je někdo doma, to říct nelze. Budu se muset vrátit po setmění, někde zaparkovat a, jak řekl Harry, provést „ten svůj bláznivý nápad“.

Nyní na sobě už mám svoji kombinézu, tentokrát černou. Snadno přelezu plot a potichu se přikradu sněhem k zadní straně domu. Stopám se vyhnout nelze, tak raději vytvořím nečitelnou změť – na každém kroku všelijak natáčím boty a vytvářím patvary, nejdu rovně. Nebude tak snadné říct, kdo nebo co tudy vlastně šlo.

„Satelitní spojení není čisté, Same,“ ozývá se v mém uchu Lambertův hlas. „Zamračeno.“

Pohlédnu vzhůru. „Vidím. Až budu uvnitř, můžete sledovat situaci prostřednictvím mých brýlí.“

„Jako vždycky. Hodně štěstí.“

Jsem na zadním dvorku a vidím ve druhém patře okna do ložnice. Načasování je výborné – světlo v pokoji generálovy manželky právě zhaslo. Vyjímám z levé kapsy paklíče, prohlížím si zámek a uvažuji, který bude fungovat nejlépe. Dveře otevírám na druhý pokus.

Vstupuji dovnitř, nacházím klávesnici a zadávám bezpečnostní kód od Harryho. Funguje to. Potichu zavírám dveře a pak na moment nehnutě stojím. V domě je ticho. Po psu nikde ani památky. Brýle s nočním viděním jsou tam, kde mají být, a já bez problémů procházím kolem nábytku v obývacím pokoji. Ale jakmile vstoupím do jídelny, zaslechnu v jiné části domu tlumený zvuk. Pes je nahoře. Rychle vytahuji svoji Five-seveN – tlumiče jsou již nasazeny – a vracím se do obývacího pokoje. Přikrčím se za pohovkou a pozoruji schodiště vedoucí nahoru. A slyším zvuk čtyř tlap. A už to zvíře i vidím – je obrovské a vypadá spíš jako vlk než jako německý ovčák. Zastaví se na schodech. Zírá do pokoje, ale nevidí mě. Ví, že něco není v pořádku, protože potichu vrčí. Pomalu se vydává vpřed a není si jistý tím, co větří. Pak začne vrčet hlasitěji. Mám jedinou příležitost, protože jestli mě spatří, probudí celé okolí.

Jako ve zpomaleném filmu vstávám, mířím a tisknu spoušť. Pes si mě všímá, ale je tak překvapený, že zapomene vyštěknout. Střela ho zasáhne nad přední levou nohou. Potichu zakňučí, pootočí se, znovu tlumeně zavrčí a složí se na zem. Dýchá, je pouze omráčený. V několika sekundách usne.

„Chudák pejsek,“ říká sarkasticky Carly. To ona dovede, když chce.

V domě se opět rozhostí ticho. Vracím se proto do jídelny a pokračuji chodbou do pracovny. I její dveře jsou zamčené, proto musím opět vytáhnout paklíče. Tentokrát je zámek komplikovanější – vypadá to, že generál se víc bojí o své dokumenty než o svoji ženu. Než tu zatracenou věc otevřu, uplynou skoro tři minuty – kromě standardního zámku jsou tam ještě dvě západky.

Konečně jsem uvnitř. Zavírám dveře a první věc, která mi padne do očí, je pozoruhodná sbírka starých pistolí a pušek rozvěšená po zdech. Poznávám rakouskou pušku s doutnákovým zámkem z období kolem roku 1600. Jednoranná pistole – předovka z období kolem roku 1800, pravděpodobně ruská, skvěle zachovaná, jako nová. Dokonce i Winchesterova opakovačka, vzor 1873. Úžasné. Musejí mít velkou cenu.

Přejdu k vzorně uklizenému stolu a zapnu počítač, abych si prohlédl obsah generálova pevného disku. Nechci tady ale trávit příliš mnoho času, tak prostě připojím přes sériový port OPSAT a začnu nahrávat. Všechna data pošlu do Washingtonu, ať si to tam přeberou.

Prohledávám desky a kartotéku, ale nic zajímavého. A pak si všimnu malého trezoru ve stěně kousek od stolu. Klekám si na kolena a prohlížím si jej. Normálně bych použil jednu ze svých mikronáloží, jsou velice rychlé a efektivní, jenže to by nadělalo hluk. Když musím zůstat potichu, přichází ke slovu „louskáček“. Je velký asi jako krabička cigaret a je opatřen přísavkami a vysílačem přenášejícím signál do OPSATu. Nejprve nahraje zvuky zámků uvnitř trezoru a pak vytvoří kombinaci, která trezor otevře. Ale nefunguje to vždycky. Když narazím na skutečně komplexní mechanismus, mohu se leda tak modlit.

Přiložím zařízení na sejf a zapnu jej. Než se na displeji OPSATu objeví první číslice, uplynou čtyři minuty. Zatraceně, trvá to všechno příliš dlouho. To není v pořádku. Harry mi zapomněl říct, jak dlouho ta sedativa účinkují. Určitě nechci mít milého Žeryka za svými zády.

Další tři minuty a objeví se druhá číslice. Ještě jedna a budu vědět, zda louskáček zabral nebo ne. Nicméně, jak tak počítám sekundy, zaslechnu nějaký zvuk z chodby. Zadržím dech, ztuhnu a pozorně naslouchám.

No tak, ozvi se ještě. Ať vím, zda jsem skutečně něco slyšel. Nic. Když vydechnu, zobrazí se na displeji OPSATu třetí číslice. Rychle otáčím kolečkem a zadávám kombinaci, kterou vytvořil louskáček. Trezor se otevírá a já vidím několik složek.

Trochu azbuku ovládám, a tak vím, že jedna ze složek je věnována ruským nukleárním zařízením. A čínským také!

„Můj Bože,“ říká Lambert, „v tom dokumentu jsou lokace všech ruských a čínských nukleárních zařízení.“ Nehodlám riskovat a neodpovídám. Dál mlčky studuji složku. Je datována jako dokument z osmdesátých let, kdy se Rusové se svými asijskými sousedy přátelili o trochu víc než dnes, takže je trochu zastaralá. Obracím stránku za stránkou… Uf. Seznam postrádaných nukleárních zařízení. Dvacet devět. Do prdele. K záznamům připsal generál šifrované poznámky. Na stránce je datum a je to datum současné.

„Pořiď pár snímků, Same,“ říká Carly, „já už ty poznámky vyluštím.“ Pořizuji tedy fotografie OPSATem.

Další složka se týká generála Čínské lidové armády jménem Tun. O něm jsem už slyšel. Je to kontroverzní postava, skutečný jestřáb. Tun rád zahrnuje vládu emocemi nabitými proslovy a burcuje k akci proti Tchaj-wanu. Nejsem si jist, jaké postavení a moc má v tuto chvíli, ale v průběhu devadesátých let byl považován spíš za blázna. Prokofjevova složka je pěkně obsáhlá. Fotografie, životopisné údaje a… zatraceně, seznam zbraní, které Tun nakoupil od Ruska. Ne. Moment. Ne od Ruska. Od Krámu! Jsou tu Prokofjevem podepsané nákupní příkazy týkající se zbraní za miliony dolarů.

Rychle pořizuji další snímky a vracím objednávky zpět. Pak uložím složky do trezoru, trezor opět zavřu a postavím se.

„Dobrá práce, Same. A teď zmiz,“ nařizuje Lambert.

V tu chvíli se dveře do pracovny otevřou. Žena v nočním úboru, která tak trochu připomíná unaveného Borise Jelcina, mě spatří a zaječí jako siréna.

6

Skočím k paní Prokofjevové, popadnu ji za masivní ramena, přitáhnu ji k sobě, udělám krok stranou a zakryji jí dlaní ústa. To řev částečně ztlumí.

Rusky říkám: „Prosím, nekřičte. Já vám neublížím!“ Myslím to vážně.

Ale ta žena je mohutná a silná. Vytrhne se z mého sevření a zasadí mi úder loktem do žaludku. Bohudíky za kombinézu, nicméně ona to myslí taky vážně.

Míří ven z kanceláře, já ji však srazím na zem. Ztěžka žuchne na koberec a znovu zaječí. Nakláním se nad ni a opět jí zakrývám ústa.

„Poslouchejte!“ nařizuji rusky. „Pracuji pro vládu! Jsem tu, abych vám pomohl.“

Ale je to jako zkoušet udržet holýma rukama divočáka. Já se krotím, abych jí neublížil, ona mě odhazuje a opět vstává. Visím na její noze – je jako kmen stromku – a ona mě vleče za sebou zpět do kanceláře. Zatraceně, míří k puškám.

„Počkejte!“ zvolám na ni, ale ona ze zdi strhne winchesterovku, natáhne a namíří na moji hlavu.

Dám ruce nad hlavu. „Paní Prokofjevová,“ říkám, „uklidněte se a vyslechněte mě.“

„Kdo jste? Co chcete?“ ptá se. Hlas má hluboký a chraptivý. „Jsem soukromý detektiv,“ vyhrknu. „Pracuji pro ruskou vládu. Shromažďuji informace o mimomanželských aktivitách vašeho manžela!“ To ji zaujme. „Cože?“

„Prosím, mohu vstát?“

Dál míří přímo na moji hlavu. Nepochybuji o tom, že pokud ji vyprovokuji, stiskne spoušť. Teprve nyní si všímám natáček v jejích šedivých vlasech a pleťové masky. Hrůza.

„Tak dobrá, vstaň, prase!“ křikne na mě. Vstávám, ale ruce raději nechávám nad hlavou. Myslím, že bych ji dokázal odzbrojit a omráčit, nicméně mám lepší nápad.

„Jmenuji se Vladimír Stravinský a pracuji pro ruskou vládu,“ říkám. „Váš manžel má problémy. A jsem tu, abych zjistil nějaké informace. Upřímně, myslel jsem si, že nejste doma.“

„Cos udělal Ivanu Hroznému?“ vyštěkne.

„Prosím?“

„Cos udělal mému psu?“

„Och. Ten spí. Sedativa. Bude v pořádku, přísahám.“ Zamžourá na mě a odfrkne. „Co je se Štefanem?“ Štefanem? Jasně, myslí svého manžela. „Paní Prokofjevová, víte o mimomanželských aktivitách svého manžela?“

„O čem?“

„Mohu dát ruce dolů?“ Žádám tak zdvořile, jak jen to jde. „Ukážu vám nějaké, ehm, obrázky.“

Zírá na mě a rozhoduje se, zda mi má věřit nebo ne. Nakonec kývne hlavou, ale dál na mě míří. „O čem to mluvíte?“ zašeptá.

„Váš manžel má na Ukrajině milenku. V Kyjevě, abych byl přesný. Je to modelka.“ Rozhoduji se píchnout do vosího hnízda. „Je jí dvacet.“

Její oči doslova žhnou. Přísahal bych, že na okamžik zrudly. „Tomu nevěřím!“ odsekne.

„Je to pravda. Obávám se, že ta aféra bude mít v Kremlu následky. Generál zanedbával své, ehm, povinnosti.“

„Lžeš, prase!“ Tiskne pušku k líci a míří na můj nos.

„Mohu vám ukázat obrázky,“ říkám.

Paní Prokofjevová pomalu skloní pušku a pak kývne hlavou. „Dobrá. Tak mi je ukaž.“

Vytahuji OPSAT. „Tady jsou. Tohle je něco na způsob digitální kamery. Podívejte.“ Rychle projíždím snímky, které jsem pořídil v Kyjevě, a jeden po druhém jí je ukazuji. Nejprve nevěří vlastním očím a zbledne a nakonec zrudne. Kdyby mohla dýchat oheň, asi bych právě uhořel.

„Já ho zabiju,“ mumlá. Pak úplně sklopí pušku a přikáže mi, abych vstal. Je trochu otřesena, přechází ke stolu a sedá si do křesla. „Co s ním bude?“ ptá se mě.

„To já nevím. Já jen shromažďuji informace.“

„To není potřeba,“ mumlá, „já ho zabiju.“

Hněvá se. „To není potřeba, paní Prokofjevová. Jsem si jist, že…“ Zvenku mě přeruší zvuk motoru. A ještě si pamatuji, že příjezdová cesta do garáže vede na té straně domu, kde je kancelář. „Manžel!“ Vstává. „Je doma!“ Zakleji. „Musím se schovat.“

Namíří na mě prst. „Ne. Vyjděte ven zadními dveřmi. Já ho zdržím. Rychle!“

Kývnu, poděkuji a opouštím kancelář. Ivan Hrozný právě vstává. Spatří mě a ospale zavrčí. Přeskočím ho a on vyskočí na nohy. Když vyštěkne, paní Prokofjevová vykřikne: „Ivane! Ne!“ Pes zakňourá a posadí se. Je jasné, kdo je tady pánem.

Vycházím ze zadních dveří, zavírám je a kráčím pryč v původních stopách.

„Same, nejsi sám,“ říká Lambert. „Muž na třech hodinách.“

K zadní straně domu právě přichází ozbrojený strážce, očividně koná bezpečnostní pochůzku. Spatří mě a zavolá o pomoc. Když vytáhne pistoli, zapomenu na stopy a skočím po něm. Dám mu hlavičku a oba se zřítíme do sněhu. Udeřím jej do tváře tak tvrdě, jak jen to dokážu, ale má výcvik. Zaboří mi koleno do boku. V ledvinách mě píchne. Svalím se stranou a pokouším se postavit na nohy, ale strážce švihne rukou a zasáhne mě do krku. Kdyby se trefil lépe, mohl mi zlomit vaz. I tak se obávám, že zasáhl hrtan. Lapám po dechu a bolest je pronikavá.

Strážce vstane, popadne pistoli a namíří na moji hlavu. Já jsem na kolenou, bezmocný a plazím se po zemi. V záblesku vědomí ale sevřu v dlaních sníh.

„Měl bych tě zabít,“ říká strážce, „ale myslím, že generál si s tebou bude chtít popovídat.“

Z ničeho nic se z domu ozve výstřel. Strážce se podívá nahoru. Využívám příležitost a vrhám mu do obličeje sníh. Jeden ze zásadních principů Krav Magy – použijte cokoliv, co je po ruce, a získejte výhodu. Vyskočím na nohy. Narazím do jeho břicha a srazím ho na zem. Podruhé. Jeho makarov prolétne vzduchem. Otáčím se a tvrdě ho nakopnu do líce. Přestane se hýbat.

Na sekundu se zastavím, abych se ujistil, že za sebou nic nezanechávám, a pak vyrazím pryč, směrem od domu. Z okna kanceláře slyším hněvivé hlasy, ale nelze je rozlišit. A ani mě už nezajímají. Hrdlo mám v jednom ohni a chci se odsud dostat co nejrychleji pryč. Pro co jsem přišel, to mám.

Zmizím ve tmě, přelezu plot a utíkám po cestě ke svému vozu.

7

Plukovník Irving Lambert z té schůzky neměl dobrý pocit. Svolala ji senátorka Janice Coldwaterová a to nebylo dobré znamení. Podle Lamberta představovala milá senátorka problém. Byla vedoucí malé skupiny úředníků známých ve Washingtonu, D. C. jako „Komise“ a měla možnost Lambertovi a ostatním vysokým důstojníkům tajných služeb nařizovat, co mají a nemají dělat.

Jak Lambert kráčel v Pentagonu chodbou ke konferenční místnosti, připadal si náhle na svých čtyřicet čtyři. Alarmujícím byl rovněž fakt, že se toto jednání mělo konat v samém centru nejvyššího velitelství. Setká se se svými protějšky z ostatních vládních služeb i s politiky, kteří činí rozhodnutí týkající se administrativy a fondů Třetího oddělení.

Lambert působil v prostředí tajných služeb už od svého mládí a měl ve Washingtonu dobré konexe. Mohl zažádat – a také ji v takovém případě obvykle i obdržel – o audienci u prezidenta. Mohl provádět tajné operace, o kterých se žádný jiný člen americké vlády nedozvěděl. A přesto si Lambert někdy připadal jako pěšák na spodní straně byrokratické pyramidy. Vojenští velitelé na něj shlíželi zvysoka. Pouze několik vybraných členů Kongresu vědělo o jeho existenci.

Nebylo tajemstvím, že Třetí oddělení se setkalo s problémy. Ačkoliv se za poslední rok vypořádalo s několika hrozbami ohrožujícími americké zájmy, vykázalo neúnosně vysoké ztráty. Krám eliminoval několik různých nezávislých agentů. Jak se dostal k jejich jménům, to bylo doposud tajemstvím. Po celé měsíce dostával Lambert příkazy, aby díru, kudy unikaly informace, odhalil a únik zastavil. A prozatím neuspěl.

Lambert vstoupil do místnosti a v duchu poděkoval za to, že není posledním příchozím. Senátorka Coldwaterová již seděla na svém místě v čele stolu. Krátce na Lamberta kývla a opět se vrátila k pozornému studiu svých poznámek. Vedle senátorky stál stojan zakrytý závěsem.

Po její levici seděl admirál amerického námořnictva Thomas Colgan. Zíral do šálku kávy a očividně o něčem přemýšlel. Vedle něj seděl muž, kterého Lambert neznal. Byl to civilista a vypadal jako intelektuál, v kapse u košile měl zastrčené pero. Pouze on měl sundané a přes opěradlo židle přehozené sako. Lambertovi nemohlo uniknout, že je z toho všeho kolem nervózní.

Zástupce ředitele FBI Darrell Blake seděl po senátorčině pravici. I on ignoroval Lamberta a hleděl do hromady vytištěných stránek před sebou. Vedoucí Národní bezpečnostní služby a Lambertův nadřízený, Howard Lewis, se jako jediný na plukovníka usmál. Seděl stranou od ostatních a měl vedle sebe volné křeslo. Plukovník stiskl Lewisovo rameno a pak se posadil.

„Jak to jde?“ zeptal se Lambert šeptem nadřízeného.

„Uvidíme,“ rovněž zašeptal Lewis. Lambert si promnul své šedivé, nakrátko ostříhané vlasy. To dělal pouze tehdy, když byl nervózní.

V místnosti se ještě nacházeli zástupci interních bezpečnostních služeb, člen sboru náčelníků štábů, vedoucí DEA a další vojenští a političtí poradci.

Komise byla přísně tajným think-tankem, který svolal prezident proto, aby se zabýval přísně tajnými případy a dozíral na tajné vládní služby. Do této kategorie Třetí oddělení spadalo. Pokud o něm kromě prezidenta a viceprezidenta vůbec nějací další lidé ve Washingtonu věděli, byli nyní právě v této místnosti. Úkolem Národní bezpečnostní služby (NSA) bylo koordinovat, řídit a provozovat speciální aktivity chránící americké informační systémy a získávat zprávy cizích zpravodajských služeb. Jelikož se jednalo o vrchol v oblasti komunikací a zpracování dat, disponovala NSA nejmodernějšími technologiemi. Po celé dekády se zabývala pasivním shromažďováním dat a informací. První oddělení bylo globální sítí mezinárodních tajných služeb, které zachycovalo informační toky a přesměrovávalo je k NSA kvůli analýze. Tato síť byla po dobu studené války pro Spojené státy životně důležitá. Po rozpadu Sovětského svazu došlo k prudkému rozvoji komunikačních technologií a moderní technologie ovládly vše. NSA vytvořila Druhé oddělení, které bylo plně zaměřeno na nové technologie. Nicméně, neuvěřitelný objem informací kombinovaný s pokračujícím rozvojem technologií a šifrovacích metod Druhé oddělení doslova převálcoval. NSA si uvědomila, že její systém zkrachoval. Nastupovaly digitální technologie a šifrování bylo stále složitější – pasivní shromažďování dat přestalo být efektivní. Proto NSA založila Třetí oddělení, které se mělo vrátit ke „klasickým“ metodám špionáže a zkombinovat je s nejnovějšími metodami pro „agresivní“ získávání dat. Když o tom tak Lambert přemýšlel, znamenalo to návrat do světa špionů, kteří riskují své životy proto, aby pořídili snímek, nahráli rozhovor nebo zkopírovali obsah pevného disku. Tito agenti, nezávislí agenti, osobně infiltrují nebezpečné a citlivé oblasti a získávají agenturami požadovaná data. Přesně řečeno, primárním úkolem každého nezávislého agenta bylo udělat svoji práci a přitom zůstat neviditelný. Měli povolení překračovat mezinárodní hranice, nicméně americká vláda se k takovým operacím ani nepřiznávala, ani je oficiálně nepodporovala.

Když do místnosti vstoupil ředitel CIA, Morris Cooper, Lambert zabručel. On a Cooper byli odjakživa na kordy.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,“ řekl Cooper. „Dopravní zácpa na chodbách byla hustější než obvykle.“

Cooperův pokus o humor nikdo neocenil. On pokrčil rameny a posadil se naproti Lewisovi a Lambertovi.

„Konečně jsme tu všichni,“ začala senátorka Coldwaterová. „Ráda bych nejprve vyřídila nějaké záležitosti týkající se fondů a rozpočtů, pak přejdeme k novým událostem.“ Pohlédla na oba zástupce NSA. „Pan Lewis a pan Lambert, členové Komise, překročili rozpočet, z něhož čerpají různé agentury a organizace zabývající se naší národní bezpečností. Jak všichni víte, týká se to domácí bezpečnostní služby, protiteroristických sil a několika tajných oddělení FBI a CIA. Obávám se, že NSA je proto na čelní příčce na seznamu rozpočtových škrtů, neboť někde se začít musí.“

Lewis poposedl a Lambertovy útroby se sevřely.

„Mluvíte o Třetím oddělení?“ zeptal se.

„Ano.“

Lambert si odkašlal. „Se vší úctou, senátorko, bych rád Komisi připomněl, čeho všeho Třetí oddělení od svého založení dosáhlo. Zcela sami jsme zastavili rozsáhlý konflikt na Blízkém východě, který by pro Izrael měl katastrofální následky. Kompletně jsme zlikvidovali teroristickou organizaci známou jako Stíny. Z východní Evropy a z Blízkého východu jsme vypudili Krám zabývající se nelegálním obchodem se zbraněmi. Nemůžete říci, že bychom neodvedli svoji práci. A máme plány na to, jak naši nevelkou skupinu ještě dál zefektivnit. Rozvíjíme nový program Field Runner. Pomocní agenti cestují s nezávislými agenty a poskytují potřebné zázemí.“

Senátorka přikývla. „Komise oceňuje zásluhy Třetího oddělení, plukovníku. Ale mě musejí zajímat agenti, které Třetí oddělení ztratilo. Vezmeme-li v úvahu, že jich mnoho není, jde o vysoké ztráty. O kolik agentů jste loni přišli? O tři? O čtyři?“

„Krám nějak získal jména. Už jsme o tom na schůzích Komise diskutovali dříve, senátorko. Únik…“

„Na to, abyste únik lokalizovali, jste měli skoro rok,“ řekl Cooper. „Co celou tu dobu v té své malé budově vlastně děláte?“

„Morrisi, v nose se nedloubeme,“ odsekl Lambert. Cooper si odfrkl a Lewis šťouchl do Lamberta, aby jej uklidnil.

Senátorka pokračovala. „Plukovníku, náklady na vyhledání, výcvik a plat jediného nezávislého agenta jsou ohromné. Ztratit jednoho znamená ztratit náklad střel za miliony dolarů. A musím upozornit i na to, že operace na Blízkém východě, na niž jste upozornil, neušla zcela pozornosti veřejnosti. Hlavní účelem existence Třetího oddělení je provádět operace v naprostém utajení. Události na Blízkém východě představovaly pěkný nepořádek. Zemřeli lidé. Vlády vědí, že jste tam byli. Prezident se dostal do velice nepříjemné situace.“

Lambert se zhluboka nadechl. „Vše, co mohu říci, je, že výsledky byly a byly dobré. Dosáhli jsme svých cílů a zabránili katastrofě gigantického rozsahu. Je mi líto, že prezident musel říci několik lží.“

Lewis do Lamberta opět dloubnul. Plukovník pokračoval. „Co se úniku týče, děláme, co můžeme. Rád bych všem připomněl, že jediní lidé, kteří o existenci Třetího oddělení vědí, je mých několik zaměstnanců, prezident, viceprezident a ti, kdo sedí v této místnosti.“

Morris Cooper se naklonil dopředu. „To má být nějaké obvinění, Lamberte? Myslíš, že někdo z nás…?“

„Pánové, prosím,“ pravila důrazně senátorka Coldwaterová. „Nikdo zde nikoho neobviňuje.“

Lambert se opět nadechl a pokračoval: „Zatímco zde hovoříme, můj muž sleduje známé vůdce Krámu. Úspěšně jsme je identifikovali a víme, o koho se jedná.“

„To rád slyším, plukovníku,“ podotkl Cooper.

Darrell Blake se postavil za Lamberta. „FBI po těch mužích pátrá také. Co dělá CIA?“

„Jsme ve střehu, nemusíte se bát,“ odpověděl Cooper. Posadil se zpátky do svého křesla a opřel ruce o opěradla.

Senátorka Coldwaterová přikývla. „Výborně. Každopádně zatím nepadlo žádné rozhodnutí, pánové. Rozpočet se stále zvažuje. Plukovníku, vezmu vaše slova na zřetel. A teď budeme pokračovat.“ Kývla na admirála Colgana.

Velitel námořnictva si odkašlal a promluvil. „Senátorko Coldwaterová, pánové, děkuji všem, že jste mně a mému kolegovi, Charlesovi Kayovi… Znáte všichni Charlieho, ředitele SeaStrike Technologies?“

Někteří potřásli hlavami. Lambert o tomto muži již slyšel, ale nikdy dřív ho neviděl. SeaStrike Technologies byla pobočka významné zbrojařské společnosti zabývající se vývojem a výrobou technologií pro americké námořnictvo.

„SeaStrike Technologies po několik let spolupracovalo s námořnictvem na projektu MRUUV. O tom všichni víte.“

Lambert přikývl. Tak o to tedy šlo. Program MRUUV zahájilo velení amerického námořnictva, aby vyvinulo a vyrobilo technologie nezbytné pro výrobu rekonfigurovatelného podmořského bezposádkového modulu, který by šlo odpalovat z torpédometů amerických ponorek určených pro odpalování standardních 21palcových torpéd. Když o projektu Lambert slyšel naposledy, blížila se SeaStrike k jeho dokončení.

„Charlie, pověz všem to, co jsi sem říci přišel,“ vyzval kolegu Colgan.

Kay se nervózně popotáhl za límeček a pak promluvil přednáškovým stylem vědce. „Podstatou projektu MRUUV je vývoj revolučního, torpédometem odpalovaného dalekonosného systému LMRS. Měl být používán na ponorkách třídy Virginia nebo Los Angeles. Pro ISR, neutralizaci min a taktické mapování oceánských oblastí.“

To v Lambertovi vzbudilo zájem. ISR znamenalo „shromažďování dat a průzkum“. Tedy přesně to, čím se zabývá Třetí oddělení.

Kay vstal a přešel k zakrytému stojanu. Strhl závěs a odhalil elegantní, protáhlý modul s různými senzory a sondami.

„To je náš MRUUV,“ řekl. „Je rekonfigurovatelný vzhledem k potřebám mise a má jiné výhody nad jednorázovými UUV. Prostory torpédometů jsou příliš malé, než aby nesly potřebný náklad 2lpalcových jednorázových UUV. Sady senzorů lze nakonfigurovat v ponorce nebo v doku a lze je přizpůsobit celkovému průběhu mise.“ Kay ukazoval svým perem. „Flight 1 MRUUV má průměr 21 palců a váží přibližně 2800 liber. Využívá systému pro vyhledávání min BLQ11, je ovládán z mateřské ponorky a komunikuje přímo s ponorkou nebo – prostřednictvím satelitů – s ostatními uzly. Využívá navigační systémy mateřské ponorky a je schopen přijímat aktualizovaná data prostřednictvím globálního naváděcího systému. Může nést modulární zátěž, kterou lze měnit.“

Kay pokýval hlavou a usmál se na všechny v místnosti. „A já jsem hrdý na to, že mohu říct, že náš prototyp je hotov a připraven k otestování.“

Několik mužů zamumlalo gratulace, nicméně potlesk se neozval.

„Zeptám se přímo,“ pravil Cooper. Kay se otočil a pohlédl na ředitele CIA. „Říkáte nám, že ta věc může nést zbraně? Že na ni můžeme namontovat nukleární hlavici a zcela nenápadně ji dopravit k nějakému městu na pobřeží?“

„Teoreticky ano,“ odpověděl Kay.

„Tak to je tedy síla,“ uzavřel dotaz Cooper.

„Nás všechny výsledky potěšily,“ usedl opět Kay. „Doufáme, že testy spustíme co nejdřív.“

Slova se opět ujal Colgan. „To v podstatě znamená, že jsme tu proto, abychom Komisi upozornili na fakt, že v tuto chvíli nelze testy zahájit kvůli vážnému bezpečnostnímu riziku spojenému s programem MRUUV.“

Všichni očekávali, čím bude admirál pokračovat. Colgan pohlédl na Kaye a kývl.

Kay polkl. „Problém spočívá v tom, že náš vedoucí fyzik, profesor Gregory Jeinsen, je už týden nezvěstný. Minulé pondělí nepřišel do práce. A nikde nebyl nalezen.“

„O tom Jeinsenovi jsem nikdy nic neslyšel,“ řekl Morris Cooper, „kdo je to?“

Odpověděl mu Colgan. „Profesor Jeinsen je východoněmecký vědec, který v šedesátých letech utekl do Spojených států. Pracoval na různých projektech pro Pentagon, většinou se jednalo o vývoj zbrojních technologií.“

„Znal jsem ho osobně,“ přidal se Kay, „a pracovali jsme spolu. Je to zásadový a skvělý člověk. Americký občan.“

„Pátralo se po něm?“ zeptal se Cooper.

„Policie prohledala jeho byt. Nenalezla nic zvláštního. Vypadá to, že profesor Jeinsen ráno vstal z postele, odešel a nikdy se nevrátil. Jeho věci jsou stále tam. Podle policie nic zásadního nechybí. Jestli zmizela nějaká taška nebo oblečení, to nelze říct. Policie ho zařadila mezi pohřešované, ale doposud nic.“

Darrell Blake promluvil: „Naše agentura byla informována dva dny poté, co profesor nepřišel do práce. FBI na tom případu pracuje a prověřuje všechny možnosti. Nelze vyloučit, že se profesor Jeinsen stal obětí nějaké nečisté hry. Spíš se začínám obávat, že přesně k tomu došlo.“

„Myslíte únos?“ zeptal se Lewis.

Blake pokrčil rameny: „Jak to mám vědět?“

Colgan pokračoval: „Netrápí nás ovšem pouze bezpečí ctihodného profesora, ale také fakt, že profesor Jeinsen měl kompletní přístup k programu MRUUV. On ho řídil. Jestli padl do rukou nepřátel, tak, ehm, může být celý program ohrožen. To by znamenalo vážné poškození naší obranné strategie.“

Celé to zakončila senátorka: „Děkuji vám, pánové. O profesorovi byla vypracována složka. Než se rozejdeme, každý obdrží svoji kopii. Chci, abyste se na to všichni podívali. FBI na tom již pracuje. Chci, aby tomuto případu CIA a NSA přiřadili nejvyšší prioritu. To je rozkaz a je to rozkaz samotného prezidenta. Najděte profesora Jeinsena.“

Konečně zas jednou doma.

Den po noční návštěvě v domě generála a paní Prokofjevových v Moskvě mi Lambert přikázal, abych se vrátil do Států. Má práce na Ukrajině a v Rusku skončila.

Ukázalo se, že paní Prokofjevová nežertovala, když mluvila o tom, že svého manžela zabije. Skutečně se o to pokusila. Jakmile vešel do dveří, vystřelila po něm z winchesterovky. Zasáhla ho přímo do ohryzku a poškodila mu krční páteř. Pro jistotu ho střelila ještě do hlavy. Generála neprodleně převezli do nemocnice, ale v podstatě ho můžeme odepsat. Žije, ale to je tak všechno. Nebohá paní Prokofjevová byla zatčena a skončí ve vězení – možná i zemře – nicméně policii řekla jen: „Ten bastard si to zasloužil.“ Přinejmenším byla tedy se svým činem spokojena.

Oskar Herzog, jeden z vůdců Krámu, který byl s Prokofjevem u hangáru v Obuchivu, zmizel. Nejspíš tam, kde se ukrývají Andrej Zdrok a Anton Antipov. Jsem si jist, že, jakmile Lambert zjistí, kde jsou, okamžitě vyrazím na další „služební cestu“.

Momentálně jsem ale spokojen s tím, že jsem opět doma, v marylandském Towsonu, kde žiji. V domě snad příliš rozlehlém pro svobodného čtyřicátníka. Má tři podlaží a to je pro osamělou existenci víc než dost. Dopřál jsem si několik jednoduchých potěšení, jako například televizor s plochou a extra velkou obrazovkou a slušnou sbírku DVD. Nejraději mám westerny a staré válečné filmy. Na spodním podlaží je knihovna odborných publikací a materiálů a tam je i má pracovna. Fikci moc často nečtu. Většinou studuji různé země a snažím se vědět o všem, co se tam děje, mimořádnou pozornost věnuji takzvaným problémovým oblastem. Vědět, kdo na vaší straně je a kdo ne, se při práci v terénu mimořádně vyplatí. Takže se každý den snažím dozvědět něco nového. Udržuji se tím v pohotovosti.

Jsem zrovna tři bloky od 1-695 a mohu nakoupit veškeré potraviny v supermarketu poblíž York Road. V témže nákupním středisku se odehrávají lekce Krav Magy, které navštěvuji. Má instruktorka, Káťa Loensternová, mi na záznamníku zanechala neobvyklý vzkaz.

„Ve čtvrtek se koná zvláštní lekce a chci, abys tam byl.“ Pak dodala: „Prosím.“

Je čtvrtek, tak si navléknu cvičební úbor. Do malého batůžku složím ručník a čisté tričko a jsem připraven. V Marylandu je nyní zima, takže si vezmu červenou sportovní bundu. Než ale stačím zabouchnout a zamknout dveře, zazvoní telefon. Mám v domě dva telefony: jeden osobní s číslem, které není uvedeno v seznamu. Ten používá má rodina a mí přátelé, i když ani jedněch příliš moc není. Druhý telefon je tajná linka Třetího oddělení.

Zvednu sluchátko: „Fisher.“

„Tati!“

Po tváři se mi rozlévá úsměv. Otočit se a vrátit se zpátky do domu bylo dobré rozhodnutí. Volá mi totiž má dcera, Sára. „Jak se máš, miláčku?“

„Fajn. Je tu chladno. Máte tam u vás sníh?“ V duchu ji stále vidím jako pěti– nebo šestiletou holčičku, což už ale dávno není pravda. Někdy se s tím těžko smiřuji.

„Ne, sníh už roztál, ale chladno je tu taky. Právě jsem se chystal na lekci. Jak jde škola?“

„V pořádku. Víš, proč ti volám?“

Na vteřinu se zamyslím: „Protože miluješ svého otce a chtěla jsi slyšet jeho hlas?“

Zasměje se svým neopakovatelným způsobem: „Ne, hlupáčku. No, vlastně proto taky, ale především proto, abych ti popřála všechno nejlepší k narozeninám!“

Zatraceně. Já na to úplně zapomněl. Zítra mám narozeniny. Musím se pousmát a potřást hlavou. Úplně mi to vypadlo z mysli.

„Proč mi tedy voláš už dnes a ne až zítra?“

„Mám celý den školu a večer zkoušíme.“

„Aha.“

„Tak tady to máš!“ Zazpívá tu hloupoučkou písničku a já se opět musím smát. Když dozpívá, teatrálně jí poděkuji.

„Měla by ti přijít pošta. Já už musím běžet. Zdržíš se teď nějakou chvíli doma, když jsi konečně zpátky?“

„Doufám. Minimálně do příští zámořské obchodní konference.“

Odfrkne si. „Jasně, přece bychom nechtěli, abys ji zmeškal…“

Sára ví, co dělám. Snažil jsem se držet ji stranou tak dlouho, jak jen to šlo, ale loni se jí Krám zmocnil. Přišlo poznání, jaký je život dítěte nezávislého agenta.

Povídáme si ještě další minutu, řekneme si, jak moc se máme rádi, a pak zavěsíme. Jako obvykle přitisknu rty na svůj ukazováček a pak se jím dotknu Sářiny fotografie připevněné magnetem na dveřích lednice. A pak podruhé zamířím ke dveřím.

Jsem nezávislý agent a jsem moc rád, že nemám přidělenou stálou oblast působnosti. Většina nezávislých agentů působí v nějaké konkrétní oblasti – a já bych nikde tak dlouho zůstat nechtěl. Lze říct, že mám v rámci Třetího oddělení zvláštní pozici. Jsem první nezávislý agent vůbec a dokáži se snadno adaptovat téměř na jakékoliv prostředí. Jsem proto užitečnější, když mohu cestovat kamkoliv. Dřív bývali špioni často diplomaty nebo působili na místních ambasádách. Nezávislí agenti pracující pro Třetí oddělení jsou lidé, kteří nemají s vládou Spojených států – oficiálně – nic společného, neexistuje souvislost. Používal jsem různé identity a musel se naučit mnoha různým věcem, abych byl patřičně věrohodný. Každopádně se mezi misemi vždy rád vracím domů, abych zase mohl vidět Sáru.

Třetí oddělení je rozhodně lepší než CIA, kde jsem pracoval před tím, než mě potkal a naverboval plukovník Lambert. V CIA jsem prováděl špionáž klasickým způsobem – většinou jako diplomat nebo člen jeho suity. Později jsem pracoval na vývoji nových zbrojních technologií. Myslím, že jsem odvedl kus dobré práce a přišel s několika zajímavým nápady na poli teorie, ale byrokratická mašina mou kreativitu vždycky rozemlela na prach. Vždy jsem byl spíš mužem činu a budu mužem činu, dokud mi stáří nebo zdraví nezabrání v práci pokračovat.

Teď se zvolna blížím k padesátce. Nevím, jak dlouho ještě budu pro Třetí oddělení pracovat, než budu muset do výslužby, ale rozhodně zůstanu, dokud to neudělají. Nevím, co bych si bez své práce počal. Věřím, že to ona mě udržuje při zdravém duchu. Všechno to nebezpečí a vzrušení, je to trochu jako hra. Když žijete na plné otáčky – ne jako řada ostatních – koluje ve vás adrenalin. Já jsem na tom všem vlastně závislý.

Ocitám se u nákupního centra a vcházím do malého tanečního studia, které si Káťa pronajímá. Ona už tu je, rozcvičuje se a já nejsem překvapen tím, že jsme tu sami. Většinou tu bývám první.

„Same!“ říká a ohýbá se a přitahuje se ke špičce své levé nohy. Jako obvykle má trikot a legíny. Je nemožné si nevšimnout jejích úžasně dlouhých nohou. „Jsem ráda, že jsi zpátky. Jaká byla pracovní cesta?“

„Rušná,“ říkám a odkládám batůžek na podlahu vedle velkého zrcadla na zdi. „Kde jsou všichni?“

Ona se koketně usmívá. „Asi mají zpoždění. Rozcvič se a začneme.“

Začnu se protahovat a přitom ji sleduji. Káťa, jak už jsem zmiňoval dříve, je Izraelka a je extrémně atraktivní. Je jí třicet šest a je ve skvělé kondici. Má velké hnědé oči, delší nos a trochu mrzutý výraz. Nesváže-li vlasy do ohonu, poletují jí tmavé kudrny kolem hlavy. A dokonce i v ohonu mají vlastní vůli. Moc se mi to líbí.

Zatímco se rozehřívám, Káťa vstává a jde si pro láhev s vodou. Obrátí ji a poleje si bradu, hrdlo a vrchní část trikotu. Má krásná, přírodní prsa a vlhký dres je zvýrazňuje. Zatraceně, tohle nikdy předtím neudělala a zcela zjevně to dělá proto, že ji pozoruji. Co se tu děje?

„Ptáček zpěváček mi prozradil, že máš zítra narozeniny.“

„Opravdu? Jaký ptáček?“

„Registrační formulář, kterým ses přihlásil do kurzu.“

„On skutečně létá?“ Sedím na podlaze a protahuji si nohy. Ona přichází až ke mně. „Co kdybych ti zítra přichystala snídani?“ navrhuje. „Co? Káťo…“

„Ne, Same.“ Sedá si ke mně. „Ty se nikdy nevymáčkneš a já toho ‚zajdeme na kafe jako dva dobří přátelé‘ už mám právě dost. Chci ti dát dárek a dobrovolně navrhuji, že ti přinesu snídani. Vím, kde bydlíš, to je na formuláři taky. Co takhle v osm třicet? Nebo by sis raději přispal? Můžu se zastavit v půl desáté nebo i v deset, bude-li ti to vyhovovat.“

Přestanu se protahovat a podívám se na ni. Myslí to vážně. „Káťo, už jsme o tom mluvili. Já po vztahu netoužím. Skutečně si tvé nabídky vážím, ale raději bych…“

„Kecy, Fishere. Konec výmluv. Vstaň. Je na čase se do toho dát.“ Vstane a poodstoupí.

Začínám chápat, proč tu nejsou žádní další studenti. Přichystala to. „Ostatní mají jistě zpoždění.“

„Na ostatní zapomeň, Fishere,“ říká ona. „Dneska tě chci mít jen pro sebe. Chci ti předvést nějaké nové chvaty. Jsi pro?“

Vstávám a krčím rameny: „Samozřejmě, Káťo.“

Než stihnu zareagovat, zaútočí a zasadí mi silný kop z otočky a srazí mě na podlahu. Spadnu na zadek.

„Jak zní první pravidlo Krav Magy, Fishere?“

Unaveně se posadím. „Vyhnout se útoku.“

Potřásá hlavou. „Ts ts ts…“ Naznačí mi gestem, abych vstal. Vstávám, ale už si dávám pozor. Když zaútočí podruhé, kop vykryji, popadnu ji za lýtko a otočím. Ona je ale připravena. Sama se otočí stejným směrem a dlaní se odrazí pod podlahy. V tu chvíli mě oběma nohama kopne do břicha. Tím mě donutí, abych její lýtko pustil. Udělám krok zpět a hledím na svoji instruktorku s novým respektem.

Káťa stojí přede mnou. „Braň se, Fishere. Jestli to dokážeš.“

„Káťo, ty víš, že to dokážu.“

„Tak sklapni a dělej.“ Než se stihnu pohnout, dodá ještě: „Jestli tě dostanu na lopatky, servíruji zítra u tebe doma snídani. Platí?“

„Káťo… Počkej chvíli…“

„Platí?“ Tentokrát se zlomyslně ušklíbne. Když to chce, má to mít. „Dobrá, platí.“

„Tak se braň.“

Zaujímám základní postavení. Ona je nakročena vpřed levou nohou, nakračuji tedy také levou. V této pozici lze zaútočit nohou i rukou. A já chci, aby zaútočila.

Káťa se pokusí o další kop, ale já ukročím stranou a pokusím se ji chytit za nohu. Ona ale rychle uhne. Krouží kolem s takovou lehkostí, že si připadám, jako bych zápasil s baletkou. Než se stihnu otočit, stojí za mnou a kopne mě do ledvin. Otáčím se a mířím pravým hákem do brady. Nikdy jsem svoji instruktorku s takovou silou neudeřil, ale řekla si o to! Ten úder jí trochu otřese. Promne si bradu, potřese hlavou a pak se na mě podívá.

„Jsi v pořádku?“ ptám se. Bojím se, abych jí neublížil.

„Sklapni,“ odsekne. Zuří. Vrhá se na mě jako divoký tygr, skáče vpřed a tiskne mě nohama v pase. Pak mi zasadí silné údery rukama do obou stran hrdla. Ví moc dobře, kde jsou tlakové body, a bolest mnou projede jako blesk. Nemohu si pomoci a padám na kolena, Káťa je stále na mně.

Udeří mě pěstí přímo do nosu. Mohl bych přísahat, že právě vidím hvězdy. Ale jsem ještě natolik při smyslech, abych zablokoval další úder a pak ji udeřil do hrudi, přímo mezi prsa. Zabere to – uvolní sevření a odlétne ode mě. Nicméně doufám, že jsem neudeřil příliš tvrdě.

„Jsi v pořádku?“ ptám se znovu.

„Sklapni už konečně!“ Než stihnu vstát, vrhne se kupředu a narazí do mě, srazí mě na záda. Využívám její vlastní moment hybnosti a přehazuji si ji za hlavu. Přistane tvrdě. Rychle se otočím tváří dolů a popadnu ji za ramena. Máme hlavy proti sobě, já hledím na její bradu a ona na moji. Na moment se vzpírá, pak švihne nohama nahoru. S udivující obratností mě kopne oběma nohama do tváře. Samozřejmě ji pouštím.

Co se stalo s tou ženou? To o to rande stojí tak moc? Nemohu lhát – poslední dobou jsem na ni často myslel a ptal jsem se sám sebe, jestli je na čase celibát ukončit nebo ne. Je velice přesvědčivá!

Oba stojíme. Než stihnu stabilizovat postoj, pohne se vpřed. Tentokrát na opačnou stranu než poprvé. Jsem nakročen vpřed pravou nohou, ona vykročí levou a její záda se ocitnou po mém boku. Pokouším se ji chytit v podpaží, abych mohl nasadit nelsona, ale ona se vyvlékne bez sebemenšího problému. V ten samý okamžik mě kopne pod koleno a dupne mi na nohu. Uder loktem do břicha mě pošle na zem.

V příštím okamžiku ležím na zádech a ona na mě sedí. Stisknu její ramena a jsem si jist, že bych ji dokázal shodit – ale nechci. To její malé „cvičení“ mě vzrušilo. Káťa se sklání dolů a nakonec je její tvář vzdálena od té mé ne víc než palec. Už nedokážu dál odolávat.

Líbá mě na ústa. Je to dlouhý, vášnivý, živočišný polibek – propletené jazyky, kousání, sání. A trvá minimálně minutu. Její oči hoří rozkoší a těžce dýchá. Pak ji ze sebe shodím.

Svalí se na žíněnku a hledí na mě, jako bych právě spáchal smrtelný hřích. Vím, že jsem ji právě urazil.

„Je mi to líto, Káťo,“ říkám. „Jsme oba bez snídaně. Já prostě…“

„Zapomeň na to, Same,“ odpovídá. „Nechceš to přiznat, ale líbilo se ti to.“

Má pravdu. Líbilo se mi to. A je to už zatraceně dlouho, co jsem s někým něco měl. Je už čas? Mohu zapomenout na Regan a přestat ignorovat své pocity a své srdce? Může to tak být, aniž by kdokoliv došel k úhoně?

„Nu,“ říká ona, „dostala jsem tě na lopatky. V kolik se podává snídaně?“ A usmívá se. Usmívám se také a rezignovaně potřásám hlavou.

8

Seržant Kim Lee Wei si toto časné ráno ve východní části Cim Ša Cui užíval a pozoroval z Promenády východ slunce. Toto nábřeží nabízelo jeden z nejkrásnějších výhledů v Hongkongu vůbec. Zejména panoráma čtvrti Central na ostrově na druhé straně přístavu bylo jak vystřižené z pohlednice. Celá scenerie byla okouzlující hlavně v noci.

Promenáda bývala přes den zaplněna lidmi, proto miloval seržant Wei tichá rána. Samozřejmě tu i touto dobou narazil na běžce, rybáře a jedince praktikující taj či, ale jejich počet byl jen malý. Později promenádu zaplní hudebníci, fotografové se stativy, procházející se páry, matky s kočárky, žongléři a klauni a horda turistů. Při oslavách čínského Nového roku – který byl nedávno – je Promenáda tím nejvhodnějším místem ke sledování ohňostroje. Také festival dračích člunů v červnu vždy přitáhne zástupy pozorovatelů. Seržant Wei byl vděčný za to, že své pochůzky koná většinou ráno a nemusí tu být v průběhu chaotických večerů. Podobně, jako dobré cvičení taj či, i ranní pochůzka na Promenádě představovala jistý druh relaxace.

Pochůzky konal policista v oblasti mezi hrází, odkud vyplouvají trajekty, a hongkongským koloseem. Za celých deset let se nikdy nesetkal s vážnějším problémem. Jednou narazil na skupinu výrostků pokoušejících se pomalovat zeď graffiti. Míval co do činění s opilci vyspávajícími na lavičkách. A jednou našel dámskou peněženku, jejíž krádež byla nahlášena předchozího dne. V peněžence nic nescházelo, dokonce ani peníze a kreditní karty ne. Seržant Wei usoudil, že ji žena prostě ztratila a všimla si toho až později.

Toto ráno zamířil seržant od hráze na západ, minul věž s hodinami a pak obešel jižní okraj Kowloonu. Nedaleko hotelu New World Renaissance Wei vždy potkával rybáře Jimmyho, který se pokoušel ulovit snídani. Wei neznal Jimmyho pravé jméno, ale vždy se navzájem přátelsky pozdravili. Wei odhadoval, že Jimmymu je zhruba šedesát let a už ho jen máloco překvapí. Nikdy nikoho neobtěžoval a úderem sedmé byl už vždycky pryč.

„Dobré ráno, Jimmy,“ řekl seržant kantonskou čínštinou.

„Dobré ráno, seržante,“ odpověděl Jimmy. „Dnes bude hezké počasí, řekl bych.“

„Vypadá to tak. Už jsi něco chytil?“

„Zatím ne. Ryby neberou. Jejich pozornost muselo přilákat něco jiného.“

„Co by to tak mohlo být?“

Jimmy pokrčil rameny. „To nevím. Jestli to zjistíte, dejte mi vědět.“

Wei se zasmál. „To určitě udělám. Zatím se měj.“

„Vy taky, seržante.“

Wei pokračoval k východní hrázi a usmíval se. Chytil Jimmy vůbec někdy něco? Sám nevěděl.

Když seržant došel na místo, odkud byl vidět dopravní okruh, zpozoroval něco zvláštního. Do betonu na okraji nábřeží byla zaražena kovová tyč. Kolem ní bylo uvázáno lano, jehož druhý konec mizel ve vodě. A to lano bylo napjaté.

Co to, k čertu je? Wei se zamyslel. Nikdy předtím tu nic takového nebylo.

Zastavil se, aby si to všechno blíž prohlédl. Dole ve vodě muselo být něco přivázaného. Wei přistoupil k samému okraji, zapřel se o zábradlí a začal lano vytahovat. Bylo těžké. Po nějaké chvíli se objevil režný pytel. Byl protáhlý, asi pět nebo šest stop dlouhý a přibližně dvě stopy široký. Wei táhl dál, dokud nezachytil konec pytle a nevytáhl jej celý na chodník.

Nebylo pochyb – v pytli bylo tělo.

O hodinu později se na Promenádě hemžili policisté. Seržant Wei podal hlášení a případu se ujali detektivové. Wei nemohl uvěřit tomu, že narazil na vraždu. Nějakého bělocha kdosi střelil do hlavy, nacpal do pytle a hodil do vody. Zvláštní ovšem bylo, že vrah – nebo vrazi – chtěl, aby se tělo našlo.

Mrtvola byla v márnici zpočátku označena jako „neznámý muž“ a trvalo několik dní, než byla úspěšně identifikována jako profesor Gregory Jeinsen.

Na třetím oddělení bylo zas jednou rušno.

Když bylo občas zle, spala Carly St. Johnová v práci. Coby dočasný technický vedoucí byla de facto zástupcem vedoucího a zodpovídala se pouze plukovníkovi Lambertovi. Anna Grimsdottirová, její nadřízená a oficiální technický vedoucí, byla na každoroční povinné dovolené a měla se brzy vrátit zpátky. Mezitím ležela veškerá odpovědnost za funkčnost Třetího oddělení na Carly – za chyby se mohlo platit draze a mohly mít dopad na každého, kdo se zabýval národní bezpečností. Proto byl loňský informační únik a fakt, že Krám získal jména nezávislých agentů, tak demoralizující. Carly si skutečně nemohla odpočinout, dokud nezjistí, jak k tomu vlastně došlo.

Pracovat přestala v půl jedné, aby se trochu prospala a stihla vstát dřív, než v sedm dorazí plukovník. Ale něco jí nedalo pokoje a Carly věděla, že už musí být blízko. Když si konečně uvědomila, že dnes neusne, posadila se na lůžku – stále v pracovním – a rozhodla se opět usednout za klávesnici počítače. Hodiny ukazovaly 3:00.

Jak tak hleděla na monitor, opět jí hlavou bleskla stejná myšlenka.

Co jsem přehlédla?

Strávila spoustu čas hackováním počítačů jednotlivých zaměstnanců, prozkoumala každý byte firewallu a přeprogramovala bezpečnostní systém. A ještě stále nevěděla, jak mohly citlivé informace prosáknout ven. Něco musela přehlédnout.

Povzdechla si a usoudila, že potřebuje malé povzbuzení. Došla do kuchyňky, aby si uvařila kávu. Mozek jí sice pracoval, ale tělo trochu toho kofeinu rozhodně potřebovalo. A v tu chvíli zaslechla zvuky z kanceláře Mika Chana. Carly došla ke dveřím a zaklepala.

„Miku? Jsi tam?“

„Co? Jasně.“ Mikův hlas zněl ospale. Po několika sekundách se dveře otevřely. Jeho vzhled Carly lehce vylekal. Nebyl oholený a vypadal, jako by na sobě měl již třetí den stejný oblek.

„Co chceš?“ zeptal se. Žádné „ahoj“, žádný úsměv.

„Nevěděla jsem, že tu ještě jsi. Myslela jsem, že tu jsem sama. To je všechno.“

„Jsem tu. Už od včerejšího rána.“

„Na čem pracuješ?“

„Stále na tom samém.“ Mike Chan byl jedním z výzkumných analytiků Třetího oddělení. Zodpovídal se Carlovi Brufordovi, vedoucímu výzkumu. Carly nikdy nepovažovala Chana za nějak zvlášť přátelského člověka. Chan nenavazoval vztahy s ostatními. Byl to vážný muž a bylo těžké se v něm vyznat.

„Dobrá, nebudu tě tedy rušit,“ řekla Carly a obrátila se k odchodu, ale Chan ji zarazil.

„Počkej, Carly, omlouvám se. Myslím, že jsem usnul a tys mě vzbudila. Víš, jak to chodí.“

Otočila se zpátky a přikývla. „Jasně. Chceš kávu?“

„Ta by se moc hodila.“

„Právě ji dělám. V kuchyňce.“

Nápoj byl hotový, proto sáhla a vyndala z odkapávače vedle dřezu dva šálky. „Tyhle vypadají čistě. Alespoň myslím.“

Chan ji následoval do kuchyňky a protáhl se. „Jak pokračuješ se svým projektem? Máme ještě stále firewall?“

„Jasně. Myslím, že podruhé už nás nikdo nevyhackuje.“ Podala mu šálek. Oba si do kávy přidali smetanu a cukr. „Ve skutečnosti myslím, že tomu všemu už za chvíli přijdu na kloub. Jsem blízko.“ Dvěma prsty naznačila vzdálenost jednoho palce.

„Skutečně? Jak to?“ zeptal se Chan.

„Ani nevím. Prostě nahlas přemýšlím.“

„Ne, tohle mě zajímá. Povídej.“ Tohle Carly překvapilo. Mike Chan jí nikdy předtím nevěnoval žádnou pozornost.

„Objevila jsem ve starém firewallu dvířka a někdo je prolomil. Dvířka vytvořil někdo v naší kanceláři. A narušitel je prolomil s jeho pomocí. To je vše.“

„Ježíši,“ řekl Chan. „Kdo to mohl být?“

„Na to se snažím přijít. Mám stopy, adresy dvou ISP, kteří dvířky prošli. Jeden z nich je ve Washingtonu, někde kousek od budovy Senátu. Věřil bys tomu? Ten druhý je přímo tady, ve Třetím oddělení.“

„Bože,“ zamumlal Chan. „Ví o tom Lambert?“

„Řeknu mu to ráno, hned jak přijde. Ve skutečnosti jsem doufala, že tou dobou už mu budu moci říct víc. Víš něco o triádách?“ Chan zamrkal. „O čem?“

„Triády. Čínské zločinecké organizace.“

„Ano, vím, že existují. Co potřebuješ vědět?“

„Našla jsem šifrovaný e-mail, který zmiňuje jednu triádu v Los Angeles, Šťastné draky. Slyšels o nich někdy?“

„Ne.“

„Snažím se přijít na to, komu ten e-mail byl určen. Je to jeden dílek celé skládačky.“

„Dokážeš to?“

„Popřej mi štěstí.“ Zlehýnka mu zamávala a odkráčela i se svým šálkem. Chan se za ní díval a zavrtěl hlavou. Carly St. Johnová je malé dynamo. Není vysoká ani pět stop a pět palců, je jí dvacet devět a má mozek, který by šlo používat místo počítače. V kanceláři koloval takový vtípek. Tvrdil, že by na hlavě mohla nosit nálepku „Intel Inside“.

Chan se vrátil do své kanceláře a začal prohrabávat nepořádek, dokud nenašel svůj batoh, se kterým chodil každý den do práce. Vyndal z něj samonabíjecí Smith 6c Wesson SW1911 ráže 45. Překontroloval zásobník, nasadil speciálně upravený tlumič, odjistil pojistku a zamířil do Carlyiny kanceláře. Před bezpečnostními kamerami sledujícími chodbu se ovšem ukrýt nemohl. Situace dosáhla kritického okamžiku a on neměl na výběr.

Carly za sebou nechala pootevřené dveře. Nahlédl dovnitř. Seděla u svého stolu a její prsty poletovaly nad klávesnicí. Upřeně přitom sledovala monitor.

Chan věděl, že Carly St. Johnová záhadu rozluští. Je to jen otázka času. Sledoval ji pozorně celé měsíce a zkoušel zaznamenávat veškeré informace, které předávala Lambertovi. Jestli si Carly myslí, že je blízko odhalení, je to prostě pravda. A jestli se dozví o Šťastných dracích…

To Chan nemohl připustit.

Pomalu pootevřel dveře ještě o kousek a vkročil dovnitř. Zvedl pistoli, namířil ji na zátylek Carlyiny hlavy a stiskl spoušť. Ozvalo se tiché PFFF a žena se zhroutila na klávesnici. Zdálky to mohlo vypadat, že usnula. Zblízka ovšem nikoliv. Chan se zašklebil a udělal krok vpřed.

Namířil na počítač stojící vedle stolu a vyprázdnil do něj dva zásobníky. Z přístroje toho mnoho nezbylo. Chan do něj ještě kopl a dupl na schránu. Kryt se prolomil a on zahlédl zničený pevný disk.

Rychle se vrátil do své kanceláře a složil své osobní věci do batohu. Srdce mu divoce tlouklo a musel se na moment zastavit, aby popadl dech. Pak popadl mobilní telefon a vytočil číslo.

„Doufám, že k tomu máš dobrý důvod,“ pronesl hlas kantonskou čínštinou.

„Omlouvám se, že vás budím,“ odpověděl Chan tím samým jazykem. „Musím odsud zmizet.“

„Co se děje?“

„Je konec. Někoho jsem musel zabít.“

„Do hajzlu.“

„Okamžitě odjedu do Los Angeles.“

„Dobrá. Budeme tě očekávat. Jak to provedeš?“

„To… nevím.“

„Letadlem ne. Nebo tě chytí.“

„Rozumím.“

„A taky ne vlakem nebo autobusem. Musíš jet autem. Ale ne svým vlastním.“

Chan byl tak nervózní, že už se nedokázal soustředit. „Čím mám tedy jet? Řekněte!“

„Kup si nový vůz! Pronajmi si vůz! Ale pod falešným jménem. Nechovej se jako blázen.“

„Dostanete mě ze země, že ano?“ ujišťoval se Chan. „Samozřejmě, máme dohodu.“

„Do Hongkongu?“

„Hned začnu zařizovat vše potřebné. Ale do Los Angeles musíš dojet sám a nesmí tě chytit. Musíš se uklidnit. Rozumíš?“

„Ano.“

„A teď už jdi.“ Muž v Kalifornii zavěsil.

Chan sklapl telefon, zasunul jej do kapsy a popadl svůj batůžek. Zbývalo jen smazat veškeré záznamy na počítači. Pak se naposledy rozhlédl po kanceláři, ujistil se, že za sebou nezanechává nic důležitého, a odešel. K čertu s bezpečnostními kamerami, pomyslel si. Třetí oddělení se brzy dozví, co se stalo. Musí se dostat pryč co nejrychleji.

Po cestě ven z budovy prošel kolem kanceláře Carly St. Johnové.

9

V přízemí mám činky, lavici a boxovací pytel. Celé přízemí slouží jako knihovna, kancelář a tělocvična. Chodíval jsem kdysi do skutečné tělocvičny v Baltimoru, kde se scházela pestrá směs boxerů, příslušníků pouličních gangů a rváčů a vyhovovalo mi to, teď ale raději cvičím doma o samotě.

Jsem v přízemí a uprostřed ranní rozcvičky, když zazvoní zvonek. Na hodinkách je 8:30 a mě by zajímalo, kdo tu co chce v tuhle dobu. Pak si to uvědomím – zatraceně, to je Káťa. Dnes mám narozeniny a ona mi přišla připravit snídani. Jak jen jsem na to, k čertu, mohl zapomenout?

Vyběhnu po schodech nahoru a otevřu dveře. Je to ona a vypadá skvěle. Má těsné džíny a zimní kabát – víc toho v tu chvíli nevidím – a taky nový účes a udělala si make-up, který na kurzech nikdy nevídám. A já na sobě mám nátělník a tepláky.

„Káťo,“ pozdravím ji, „to už je osm třicet?“

Zamračí se. „Neříkej mi, žes na to zapomněl, Same.“

„Ne, to ne, jen jsem pracoval a ten čas uběhl tak rychle, to je všechno. Pojď dál, prosím.“ Nemyslím, že mi věří, ale už se k tomu nevrací. Pomohu jí z kabátu ven a vidím, že na sobě má červený živůtek s koženými řemínky. Ta věc zdůrazňuje rýhu mezi jejími ňadry tím nejlákavějším způsobem.

Páni.

Má tašku plnou věcí. „Kde je kuchyně?“ ptá se.

„Přímo tady,“ ukazuji prstem doleva.

„Pěkný dům, Same. To tu bydlíš úplně sám?“

„Hm, hm, ano.“

„To musí být příjemné.“ Pokládá tašku na pult. „Dobrá, jdi dokončit svoji práci, vysprchuj se a pak přijď na snídani.“

„Už jsem skončil, vážně.“

„Takže sprcha?“ Upírá na mě své oči a já pochopím – nechce, abych se díval, jak bude vařit.

Když se osprchuji a vrátím zpátky, je stůl v jídelně prostřený a hoří na něm dvě svíčky. Přinesla si vlastní porcelán. A také láhev šampaňského. Na mém místě leží jeden z těch idiotských večírkových kloboučků s nápisem „oslavenec“.

„Káťo, to je nádhera.“

„Posaď se, ty náš chlapáku, a vezmi si svůj klobouček.“

„Káťo, ten klobouček si nevezmu.“

Vyplázne na mě jazyk a odkráčí do kuchyně. Posadím se, nasadím si klobouček a připadám si jako pitomec. Když se vrátí s náručí plnou různých věcí, podívá se na mě a začne se smát: „Něco takového nelze popsat slovy.“

„Už ho můžu sundat?“

„Můžeš. Nechci se zakuckávat při každém soustu.“

Snídaně je úžasná. Servíruje omeletu se třemi různými sýry, papričkami, cibulí, houbami a špenátem. Máme i pečivo a lososa. Tác plný nejrůznějšího ovoce. A čerstvý pomerančový džus i šampaňské.

„Zatraceně, Káťo, asi si mě budeš muset vzít,“ podotknu nejapně.

„To má být nabídka?“

Neodpovím. Místo toho zdvihnu sklenku šampaňského k přípitku. Ona cinkne svou sklenkou o tu moji. „Vše nejlepší k narozeninám, Same.“

„Děkuji.“

A pustíme se do jídla. Konverzace nám zpočátku trochu vázne. Jako když normálně chodíváme na kafe. Ve vzduchu je cítit silné erotické napětí, které normálně odmítám připustit. A ona o tom ví a vždy předstírá, že se nic takového neděje, protože já to odmítám. Mluvíme o kurzu, probíráme některé talentované studenty a nakonec se dostaneme k vlastním životům.

„Já Krav Magu učím ráda,“ říká. „Nikdy jsem na nic jiného nemyslela.

Jsem příliš stará na to, abych se stala matkou, a příliš mladá na to, abych šla do důchodu.“

„To si vyděláš dost peněz jen tím, že učíš?“ ptám se. „A mimochodem, nemyslím, že jsi příliš stará na to, aby ses mohla stát matkou, budeš-li chtít.“

Zavrtí hlavou. „Jsem příliš stará. Rozhodně bych ve svém věku nechtěla být prvorodičkou. Ženy mívají děti po dvacítce. A abych odpověděla na druhou otázku, jen samotným učením si dost peněz nevydělám. Ale mám příjem z fondu, který založil můj otec, než zemřel. Dokud nebudu každý měsíc vyšilovat v nákupním středisku, pohodlně vystačím.“

Nehodlám dál rozvíjet úvahy na téma dítě. „Kde žije tvá matka? Máš nějaké sourozence?“

„Žije s mou mladší sestrou v Kalifornii. V San Diegu. Zanedlouho tam pojedu. Chtěla jsem ti to říct. Příští týden nebude lekce. Možná bych se pak na pár dní mohla podívat na jih, ale ještě nevím. Nebo možná do Los Angeles.“

„To zní lákavě,“ říkám, „také by se mi hodily prázdniny.“

„Tobě? Panu cestujeme-po-celém-světě?“

„To je práce. Věř mi, na svých cestách si rozhodně neodpočinu.“

„Co vlastně ve skutečnosti děláš, Same? A netvrď mi, že se zabýváš tím mizerným obchodem. Nevěřím ti ani trochu.“

„Jsem obchodník. Svého druhu. Mezinárodní vztahy mezi Státy a společnostmi, které dodávají zboží jinde nesehnatelné. Můžeš mě nazvat sběračem informací a řešitelem problémů.“

Zavrtí hlavou a propukne v smích. „Ty pracuješ pro vládu.“

Pokrčím rameny. „Fakt ne.“

„No tak, Fishere. Nepřekvapilo by mě, kdybys byl nějakým špionem. Máš skvělou kondici, jsi fit. Většina chlapů tvého věku už tak dávno nevypadá. Ty ano. Jsi bystrý a velice zcestovalý. Někdy zmizíš na celé týdny. A svůj soukromý život držíš v neuvěřitelné tajnosti. Nevím o tobě víc než to, že máš dceru a jsi v Krav Maze lepší než já.“

„Nejsem špion, Káťo. A nejsem v Krav Maze lepší než ty.“

„Jsi a víme to oba. Včera jsi se mnou mohl vymést tělocvičnu. Nechal ses porazit.“

„Možná jsem chtěl, abys mě porazila.“

Podívá se na mě úkosem. V očích se jí zatřpytí světla svíček. „Ano?“

Loknu si šampaňského a snažím se udržet tvář bez výrazu. Je to tady, právě teď. Celé ty roky, kdy jsem ignoroval opačné pohlaví, právě skončily. Přišel čas, abych opět vstoupil do světa vztahů mezi muži a ženami.

Snídaně je u konce. Vstávám a napřahuji ruku. Usmívá se a podává mi tu svou. Zamířím od stolu, ale ona mě zastaví.

„Počkej!“ Káťa popadne dvě skleničky a láhev šampaňského. „Tohle bychom mohli potřebovat.“

Vedu ji nahoru po schodech do ložnice. Postel není ustlaná, ale ona si nestěžuje. Postaví láhev a skleničky na zem a otočí se ke mně. Beru ji do náručí a líbáme se ještě vášnivěji, než jsme se líbali ve studiu, je-li to vůbec možné.

Když konečně vstaneme, ukazují hodiny 13:30. Poprvé jsme se milovali vášnivě a divoce a trvalo to nejméně hodinu. Pak jsme si usnuli v náručí. Pro mě to bylo jako zjevení. Po tak dlouhé době… Hádám, že na takové věci člověk nikdy nezapomíná, stejně jako nelze zapomenout na jízdu na kole. A s Káťou Loensternovou to tedy byla jízda. Pěkně náročná jízda. Spali jsme asi půl hodiny a pak jsme se milovali znovu. Skoro jako bych držel celibát celé století. Když jsme dopili zbytek zteplalého šampaňského, vyzkoušeli jsme další polohu. Káťa žasla nad mou výdrží a já nad její vášní.

Bylo to to nejkrásnější ráno – a nejkrásnější narozeniny – jaké jsem kdy zažil.

Rozhodli jsme se, že si dáme sprchu, a v tom okamžiku zapípal můj záznamník. Musím zavolat Lambertovi ze soukromé linky dole v přízemí. Nechci to udělat. Zatraceně, mám dovolenou. Právě jsem se vrátil z mise. To nemůže být pravda. Ne teď. Ne chvíli, kdy jsem s první ženou, která se mi líbí od doby, co…

„Děje se něco?“ ptá se ona.

„Ano,“ povzdechnu si. „Musím si zavolat. Musím dolů do kanceláře.“ Sladce se usměje. „Tak běž. Já se trochu protáhnu a zkusím zklidnit pulz.“

Lehce se dotknu její tváře a políbím ji. „Hned se vrátím.“

„Přines mi sklenici vody,“ volá, když scházím ze schodů. Z kanceláře okamžitě volám Třetí oddělení. Bere to Lambert. „Same, bohudíky, že jsi tam,“ říká.

„Co se děje, plukovníku?“

„Na obvyklém místě, za hodinu.“

„Za hodinu?“

„Copak, máš snad něco lepšího na práci?“

Mám chuť mu říct, ať si to všechno strčí někam, ale neudělám to. „Ehm, ano, něco tu zrovna mám.“

„Priorita tři, Same.“

Sakra. Životně důležitá záležitost. Není způsob jak odmítnout.

„Budu tam.“ Zavěsím a jdu po schodech do kuchyně. Naplním dvě sklenice vodou a beru je nahoru. Káťa na mě laškovně mrká zpod deky a hihňá se. Když vstoupím do místnosti, obnaží jednu krásnou a dlouhou nohu a zamává jí ve vzduchu.

„Líbí se ti?“ ptá se s hraným evropským přízvukem. „Máš chuť?“

Posadím se na postel a jemně stlačím nohu dolů. Má kouzelný nezbedný výraz.

„Tady ji máme,“ říká, když jí podávám sklenici vody. Posadí se a obnaží svoji nádhernou hruď.

Rychle vodu vypije, vydechne a zeptá se: „Jsi připraven na šesté kolo? Nebo to bude sedmé? Sama už nevím.“

„Káťo, musím pryč. Práce. Je mi to moc líto.“

Vypadá, jako bych ji udeřil. „Opravdu?“

„Opravdu.“

„Nechceš se mě zbavit?“

„Ne. Kdyby to záleželo na mně, nikdy bych tenhle pokoj neopustil.“

„Neříkáš to všem, které ti o narozeninách dělají snídani?“ Nakloním se a znovu ji políbím. Dovolí mi to, ale vášeň je ta tam. Zranil jsem její city. „Znamená to, že zase opustíš město?“ ptá se.

„I to se může stát.“

„Same, co je na tvé práci tak důležitého?“

„Nemohu ti to říct, Káťo.“

„Pracuješ pro vládu.“

Nic se nestane, když zrovna tohle bude vědět. Máme-li mít nějaký vztah…

„Ano. Pracuji pro vládu. Ale nemohu ti říct, co dělám. Prosím, neptej se.“

Na okamžik se zamyslí a pak řekne: „Dobře. Pokud mi slíbíš, že nepřestaneš chodit na kurzy.“

Směji se. „Samozřejmě, že ne.“ Napřáhnu ruku a pomůžu jí vstát. „Můžeme si dát tu sprchu, jestli ještě pořád chceš.“

„To si piš. Nechci přijít domů a vonět po sexu. Kočky by se zbláznily.“

Jdu do koupelny a pouštím vodu. Vidím v zrcadle její obraz. Píše něco do poznámkového bloku, který mám na nočním stolku. Pak se ke mně připojí a strávíme pět nebo šest minut tím, že se vzájemně mydlíme, přičemž nezbytně nutně dojde k tomu, k čemu dojít musí. Pomilujeme se ještě jednou, jen tak ve sprše a voda po nás stéká.

Nakonec se oblékneme a já si přečtu, co napsala. Je to telefonní číslo a vzkaz „tohle číslo nedávám každému“. Usmívám se. Pak sejdeme ze schodů.

„Dáš mi vědět, když budeš muset odjet pryč, že ano?“ žádá.

„Slibuji.“ Je to to nejmenší, co mohu udělat.

10

Začíná sněžit. Zimy v Marylandu jsou nevyzpytatelné. Jeden nikdy neví, jestli přijde bouře nebo suchý mráz. Teplota dnes není příliš nízko, ale sněží vydatně. Podle předpovědi můžeme očekávat šest palců. Nádhera.

Nastartuji svůj Jeep Cherokee 2002 a zamířím do D. C. po 1-95. Tento vůz je jedním z modelů řady Overland, má náhon na všechna čtyři kola a pod kapotou 265 koní. Není to zrovna městský vůz, ale zato se výborně hodí pro jízdu v terénu. Rád jezdím na výlety, většinou na ně ale nemívám čas. Občas jsem si říkával, že až skončím ve službě, budu řídit nějaký náklaďák. Mohl bych „objevovat Ameriku“ jako všichni ti folkoví zpěváci.

S Lambertem se většinou setkávám na veřejných místech. Vládním budovám v D. C. a okolí se vyhýbám – co kdyby mě někdo sledoval? Vkročit do budovy NSA nebo CIA by znamenalo napsat si na čelo „jsem agent“. NSA sídlí na Savage Road ve Fort Meade v Marylandu, na půli cesty mezi Baltimorem a Washingtonem, a současné ústředí Třetího oddělení se rozhodně nenachází v její blízkosti. Třetí oddělení nyní sídlí v malé, nenápadné budově v hlavním městě, nedaleko Bílého domu. Každých pár let ústředí přesídlí. I když se návštěvám na ústředí vyhýbám, občas se to nepovede. Nicméně jsem se s Lambertem už dávno dohodl, že je lepší setkávat se kdekoliv jinde. Místa měníme, většinou se jedná o malá nákupní střediska. Lambert ví, že nákupní střediska nenávidím, a já vím, že je vybírá právě proto. Lambert má zvrhlý smysl pro humor. Poslední dobou jsme se několikrát sešli v jednom středisku v Silver Springs.

Sjíždím z 1-95, přijíždím k nákupnímu středisku na Colesville Road, parkuji a jdu dovnitř. Občerstvení nacházím snadno a u jednoho ze stolků už sedí Lambert – vždycky bývá na místě první –, nicméně jsem překvapen, protože není sám. Sedí vedle něj Frances Coenová. Vím, že je jedním z pomocných agentů, které Třetí oddělení používá. Je jí zhruba třicet a je celkem atraktivní, typ „divoška“. Štíhlá, krátké tmavé vlasy. Má oblek. Lambert černý rolák a khaki kalhoty. Na veřejnosti uniformu nikdy nenosí. Zrovna se věnuje svému oblíbenému Big Mac menu. Žena jí salát. Podívám se Lambertovi do očí a pak si jdu také pro nějaké jídlo. Je to už pár hodin, co jsem snídal. A po všem tom milování a šampaňském potřebuji něco výživného. Nakonec si u pultu s rádobyčínským jídlem koupím kuře s brokolicí.

Posadím se k Lambertovi a Coenové a vidím, že plukovník právě dojedl. Když je nervózní, mne si vršek hlavy, což mi připadá legrační, a dělá to právě v tuto chvíli. Vypadá to, že je dokonce nervóznější než obvykle. I kruhy pod očima má hlubší než obvykle, vlastně si nepamatuji, kdy je měl takové naposled. Lambert je většinou velice energický člověk. Je ambiciózní a pořád v pohybu, nejsem si vlastně jist, zda vůbec někdy spí. Kávy vypije víc než vydýchá vzduchu. Lambert je přesně ten typ člověka, který nikdy neodpočívá. Podle toho, jak vypadá dnes, bych si musel myslet, že ho jeho životní styl brzy dovede do hrobu.

Coenová mě sleduje beze slova. Poprvé si všímám velké jizvy na jejím krku, která mizí pod okrajem límečku. Sloužila v armádě?

„Jste v pořádku, plukovníku?“ ptám se.

„Ne,“ odpovídá, „Carly St. Johnová je mrtvá.“

Sevřou se mi útroby. „Cože?“

On přikývne. „Zastřelena do týla. V naší kanceláři.“

Nemohu tomu uvěřit. Carly je – byla – mým přítelem, kromě Lamberta jediná další osoba, s kterou jsem udržoval bližší vztah.

„Ví se, kdo ji…?“

„Ještě ne,“ odpovídá plukovník. „Ale Mike Chan zmizel. Podle všeho to udělal on. Je na všech kamerách.“

„Mike Chan? Ten analytik?“

Plukovník opět přikývne. Chana jsem potkal jen jednou a krátce. Tichý Američan čínského původu, vypadal jako hráč oddaný svému týmu.

Podívám se na Coenovou. Plukovník si všímá mého podezíravého pohledu a říká: „Same, jistě už znáš Frances Coenovou, jednoho z našich pomocných agentů.“

„Ano.“ Pomocný agent. Pamatuji si, jak jsem tenhle program s Lambertem probíral. Hodlá vysílat do terénu dva lidi místo jednoho. Pomocný agent bude odpovědný za koordinaci dopravy a přepravy vybavení pro nezávislého agenta. Své námitky jsem sdělil přímo a nahlas. Podle mě jeden agent, který může být zajat a mučen, je sám o sobě již dostatečným rizikem. Navíc jsou nezávislí agenti vycvičeni, aby snášeli drsné podmínky. Co se stane, když do zajetí upadne pomocný agent? Jak tato žena – Frances Coenová – bude snášet to, že z ní budou páčit informace rozžhaveným pohrabáčem?

Argumenty nechávám na později. Teď se soustředím na to, co se stalo Carly.

„Ten, kdo zabil Carly, ať už to byl kdokoliv, je odpovědný za únik informací, které získal Krám,“ říkám.

„Nejspíš máš pravdu,“ odpovídá plukovník. „Jestli je to skutečně Chan…“

„Kdo na tom pracuje?“

„Zavolali jsme FBI. Je to federální zločin. Washingtonskou policii v kanceláři nechceme. Neexistujeme, vzpomínáš?“

„Nelze si nepamatovat.“

„Takže dokud tam čmuchají federálové, musíme sedět se založenýma rukama.“ Z této skutečnosti Lambert očividně nadšený není. „Kdy se to stalo?“ ptám se.

„Minulou noc. Carly pracovala dlouho. Její počítač byl zničen. A s ním zmizelo všechno, nač přišla.“

„Máme zálohy,“ říká Coenová. „Už jsme na nich začali pracovat. Nevíme ale, jestli Carly zálohovala i během posledních dvou dnů.“

„Požádal jsem Annu, aby se okamžitě vrátila z dovolené. Do té doby se pohybujeme na tenkém ledu.“

Anna Grimsdottirová je zrovna tak inteligentní, jako byla Carly, ale já mám – měl jsem – zvláštní vztah ke Carly. Bude těžké ji nahradit. „Předpokládám, že jste si mě povolal, abych chytil Mika Chana?“

„Ne, kvůli tomu to není.“

Cože? Zatraceně! „Pane, chci chytit Mika Chana.“

„To není tvá práce. Není to práce pro Třetí oddělení. To je práce pro FBI. Je mi líto, Same. Chci pomstít Carly zrovna tak jako ty. Ale kola se musí otáčet tak, jak mají.“

„Tak co tu dělám?“

„Nesouvisí to s tím. Posílám tě do Hongkongu, Same. Musíš odletět ještě dnes večer.“

„Dnes? Zatraceně, plukovníku, právě jsem se vrátil z Ruska! Nejsem doma ani týden. A neměl bych už náhodou dostat povinnou dovolenou?“

„Měl. Ale jsi jediným volným agentem. Nezapomínej: loni jsme ztratili agenta na Dálném východě a nějak tu ztrátu v tuto chvíli musíme vynahradit. Na paty mi šlape Komise kvůli rozpočtu. Z nějakého důvodu je ve Washingtonu Třetí oddělení na seznamu problémů. Musíme dokázat, že máme cenu, a musíme to dokázat rychle. Říkám to nerad, protože se pak budeš nafukovat, ale jsi to nejlepší, co máme.“

Je hezké to slyšet, ale příliš se hněvám, než abych adekvátně odpověděl. Rozhodně se mi nechce do zatraceného Hongkongu.

„Co je, sakra, na Hongkongu tak důležitého?“ ptám se.

Lambert na stůl pokládá velkou obálku. „Slyšel jsi někdy o SeaStrike Technologies?“

„Ano, slyšel.“

„Před týdnem zmizel jeden důležitý vědec. Obáváme se, že ho unesli, protože vedl jeden důležitý program týkající se národní obrany.“

„MRUUV,“ podotýká Coenová. „Říká vám to něco?“

„Ne.“

„Všechno, co potřebuješ vědět, je v té obálce,“ říká Lambert. „Takže mám najít toho vědce?“

„Ne. Toho už našli. V Hongkongu ho zavraždili. Jeho tělo našli v Kowloonu. Čínským úřadům trvalo dvacet čtyři hodin, než ho identifikovaly.“

„O kom mluvíme?“

„Gregory Jeinsen. Bývalý východoněmecký fyzik, v šedesátých letech emigroval do USA. Od té doby pracoval pro Pentagon.“

„Co mám tedy udělat?“

„Zjisti, co Jeinsen v Hongkongu dělal. Jestli ho unesli – nebo dokonce utekl sám –, mohl prozradit něco o projektu MRUUV. Pokud k tomu došlo, nebude z toho Pentagon mít žádnou radost.“ Lambert si opět promnul vršek hlavy.

„Mám vyšetřovat vraždu? Plukovníku, ve vší úctě, nejsem soukromý detektiv, to přece není práce Třetího oddělení.“

„Ne, to po tobě nechci. Pojedeš do Hongkongu proto, abys dělal to, co děláš vždy – sbíral informace. Gregory Jeinsen tam byl z nějakého důvodu. A já ten důvod chci znát. Jestli informace o projektu MRUUV prodal – nebo prozradil nebo je z něho vymlátili –, zjistíš, kam vede stopa a kam se poděly. Když přitom zjistíš, kdo ho zabil, bude to skvělé. Zahanbíme FBI a CIA. A rozhodně nám to pomůže, až bude Komise zase jednat o fondech.“

„Takže jde o finance, je to tak?“ Začínám mít zlost.

„Dost, Same. Prostuduj si složku. Pak pochopíš, proč je to tak důležité.“

Na moment se odmlčím a u stolu je úplné ticho. Nakonec uchopím obálku. „Dobrá.“

„Děkuji, Same.“

Namířím na něj prst. „Co se stalo s tím materiálem, který jsem našel u Prokofjeva? Už jste si prostudovali seznam pohřešovaných jaderných zařízení?“

„Zatímco co si tu povídáme, naši analytici luští generálovy poznámky. Do dvou dní to bude hotové. To se ti povedlo, Same.“

„Díky. Co mi můžete říci o bezpečnostním incidentu, na kterém Carly pracovala? Myslím, že se to celé komplikuje. Podívejte se, co se mi stalo v Rusku. Někdo věděl, že v Kyjevě sleduji Prokofjeva. Byl varován a zničil vůz, protože věděl, že má štěnici. Jak se o tom dozvěděl? A podle všech příznaků se zdá, že se urychleně vrátil domů do Moskvy, protože věděl, že tam budu. Plukovníku, lidi, kteří věděli, co dělám v Rusku, lze na prstech spočítat.“

„To si uvědomuji, Same. Jakmile se vrátí Anna, bude to pro ni priorita. Nemyslím na nic jiného, než na to, jak někdo infiltroval Třetí oddělení. Možná to byl Mike Chan. Možná nebyl sám. Možná je ještě další vetřelec mimo Třetí oddělení. Možná, že zrádce je jedním z těch nemnoha lidí ve Washingtonu, kteří o nás vědí. Nemám zdání, Same, ale myslím na to neustále. Taky bych to rád všechno věděl.“

Kývnu hlavou směrem ke Coenové. Lambert si toho všimne a chopí se tématu. „Same, pomocní agenti…“

„Pracuji sám, Lamberte. To víte.“

„To nemusí propříště platit, Same. V tomto případě ještě ano, ale Frances Coenová je tu proto, že bude tvým pomocným agentem. Co se současného úkolu týče, zůstane ve Washingtonu a bude tě monitorovat. A příště… uvidíme. Ještě se toho musí spousta promyslet. Tvým námitkám rozumím, dal jsi je zřetelně najevo.“

Pohlédnu na ženu: „Nic ve zlém, Frances, ale nenapadá mě, jak mi vaše přítomnost v nepřátelské zóně usnadní práci. Mám co dělat, abych si pohlídal svůj vlastní zadek. Nepotřebuji další zadek na hlídání.“

„O můj zadek se starat nemusíte,“ odpovídá Coenová. „Mám výcvik. O sebe se postarám.“

„Co mučení?“ ptám se. „Zvládnete to? Vydržíte, až vám budou odřezávat jeden prst po druhém nebo připevní elektrody na…“

„Same!“ Lambert prakticky řve. Lidé okolo se ohlížejí. Ztiší hlas: „To by stačilo.“

Založím si ruce a opřu se. „Jak myslíte.“

Coenová chvíli vyčká a pak promluví: „Dnes večer se potkáme v Dullesu. Armádním ospreyem odletíte na jednu z našich základen na Filipínách a odtamtud komerční linkou do Hongkongu. Na poslední chvíli pro vás ještě budu mít nějaké materiály. Cestovní informace jsou v téhle obálce. Uvidíme se večer, pane Fishere.“

Napřáhne ruku. Nechci vypadat jako idiot, a tak si s ní potřesu. „Říkejte mi Same.“

Káťa z toho, že musím zase odjet, nemá velkou radost. Ale nedělá z toho žádnou tragédii. Kdyby ano, dvakrát bych si rozmyslel něco pořádného si s ní začít. To poslední, co potřebuji, je přítelkyně dělající scény. Nemohu tvrdit, že by mě Káťa k odjezdu nějak popoháněla, ale řekla, ať si s tím nedělám problémy. Pochopila to. Znovu mi vysvětlila, že se chystá do Kalifornie, takže se potkáme, až se oba vrátíme.

Líbí se mi, k čertu. I proti všem svým zásadám se těším na to, až ji znovu uvidím.

Teď jsem v Dullesu na letišti a před trafikou potkávám Frances Coenovou. Jdeme k prázdné bráně, posadíme se a ona mi podá další obálku.

„Je tam vše potřebné ohledně dopravy a hotelů,“ říká. „I instrukce ohledně vybavení a kde ho vyzvednout. Neměl byste mít žádné problémy.“

„Říkáš ty,“ zamumlám.

„Prosím?“

„Nic.“

„Podívejte, pane Fishere, já vím…“

„Říkal jsem, abyste mi říkala Same.“

„Same, já vím, že nejsi pomocnými agenty nijak nadšený. Ale já svou práci umím. Měl bys mi trochu věřit. Zkusíš to?“ Pokrčím rameny. „Nejsem zrovna religiózně založený člověk.“ Zamračí se.

„Dobrá, zkusím to,“ řeknu po chvíli.

„Tentokrát s tebou nejedu. Jsi sám, jak jsi zvyklý. Jediný rozdíl je v tom, že většinu věcí budeš řešit se mnou. Plukovník Lambert ti pochopitelně bude zadávat instrukce. Anna se brzy vrátí. Ale hlavním kontaktem jsem teď já.“

„Ouki douki,“ ušklíbnu se. Sarkasmus jí neujde, ale napřáhne ruku. „Zlom vaz, Same.“

Potřesu si s ní a přikývnu.

V bráně se objeví seržant. „Pan Fisher?“

„Ano.“

„Doprovodím vás k ospreyi.“

„Dobrá.“ Popadnu batoh a jdu za ním. Na Frances Coenovou se neohlédnu. Neohlédnu se vůbec.

11

V Hongkongu jsem už párkrát byl, před rokem 1997 i po něm. Než Britové opustili kolonii, hodně se spekulovalo o tom, že kapitalistická společnost, která tam vydržela víc než století, zmizí. Že komunistická Čína zničí to, co je známo jako „perla koruny“. Ale zatím k tomu nedošlo. Podstatné změny nevidím, jen méně Britů. Číňané slíbili, že Hongkong v současném stavu zachovají po příštích padesát let. Kdo může tušit, co přijde pak? Prostě řeknou „lidi, je to tady, od nynějška žádné podnikání, je konec, budeme se dělit“? Tomu moc nevěřím. Hongkong je dobře fungující mechanismus a myslím, že bude fungovat dál, i ve dvacátém druhém století.

Má cesta na Dálný východ probíhala poklidně. Osprey měl zastávku na Havaji, dvě hodiny se zdržel v Pearl Harboru a pak jsme pokračovali do Manily. Když jsme dorazili na Filipíny, bylo už příliš pozdě na to, abych chytil let, takže jsem přespal v kasárnách. Nebylo to špatné. Většinou usínám na rozkaz, neměl jsem s tím problémy ani tady. Řád mi problémy nedělá. Jiné to ovšem je, když se vrátím domů. Nejsem tak docela pánem svých vnitřních hodin.

Další ráno přistanu v Hongkongu a zvažuji pronájem vozu. Ale nakonec tu myšlenku zamítnu. Podobně, jako v Londýně nebo v New Yorku, je i v Hongkongu auto spíš přítěží než výhodou. Mnohem rychleji se dostanu všude pěšky. A na vzdálenější místa taxíkem. Nakonec, vůz si mohu zapůjčit kdykoliv, bude-li to potřeba.

Instrukce Frances Coenové říkají, abych vyhledal Masona Hendrickse, bývalého pracovníka rozvědky na Dálném východě. Hendricks je Američan a pracoval pro CIA. A podobně jako Harry Daggers v Moskvě i on už službu opustil, nicméně je stále dobře informován. Myslím, že pracoval pro CIA ještě v době, kdy jsem pro ni pracoval i já, ale nikdy jsme se nesetkali. Měl dobrou reputaci, říkalo se, že je velice inteligentní a má dobré zázemí. Podle Coenové převezli mé vybavení z Manily právě k Hendricksovi. V téhle logistice se přesně nevyznám, ponechám to na svém takzvaném pomocném agentovi.

Hendricks žije na Victoria Peak. To je v Hongkongu to nejlepší místo, i když už tam nejsou Britové. Čím výše, tím je bydlení dražší. Hendricks žije zhruba v polovině, což je ekvivalent vyšší střední třídy, pokud to dává nějaký smysl. I tak je to stále drahé až až.

Beru si na cestu taxi. Žije vedle obytného bloku nedaleko Conduit Road. Když otevře dveře, překvapí mě, jak mladě vypadá. Je mu šedesát jedna, ale vypadá na čtyřicet pět.

„Sam Fisher,“ říká a podává mi ruku. „Mason Hendricks.“

Má pevný stisk. Má sílu. „Rád vás po všech těch letech konečně poznávám.“

„Nápodobně. Pojďte dál.“

Vnitřek domu je decentně zařízen v podivuhodné směsi východního a západního stylu. Britský vliv nelze přehlédnout, nicméně dominují asijské prvky. V jednom z pokojů se například nachází velká socha Buddhy, které si všimnete, jakmile vstoupíte. Vzduch je plný orientální vůně. A hned vedle stojí police a v té polici je sbírka modelů válečných lodí. Všechno jsou to britské válečné lodě z 18. století.

„Omlouvám se za to kadidlo,“ říká Hendricks, „obávám se, že čtyřicet let v Hongkongu na mě zanechalo určitý vliv.“

„To je v pořádku,“ odpovídám.

Hendricks na sobě má jednoduchou béžovou tuniku a kalhoty. Zapadl by do kteréhokoliv domu někde na pláži.

„Vím, nač myslíte,“ říká. „Vypadám mladší, než ve skutečnosti jsem.“

„Ve skutečnosti ano. Nevypadáte ani na padesátníka a přitom je vám přes šedesát – je to tak?“

„Příští měsíc šedesát dva. Může za to životní styl. Vyhýbám se stresům. Přiznám drobný zásah plastického chirurga, barvení vlasů a žádná tučná jídla v jídelníčku. Když jsem odešel ze CIA, mé zdraví se výrazně zlepšilo. Konečně jsem si našel čas na milostný život. Za posledních deset let jsem měl tolik čínských přítelkyň, že bych zahanbil své spolužáky z koleje. A to jednomu dodá chuť do života! Kromě toho jsou i další důvody, proč o sebe pečuji. To, co nyní dělám pro naši milou vládu, dělám vlastně pro zábavu. Rád NSA pomohu. Snad vám budu moci poskytnout nějaké užitečné informace. Dáte si něco k pití?“

Pokrčím rameny. „Jistě.“

„Já piji skotskou. Co si dáte vy?“

„Ovocný džus máte?“

Přejde k baru na protilehlé straně místnosti a vyndá pár sklenic. Já si zatím prohlížím knihovnu plnou vojenské literatury a napínavých novel. Když přede mě postaví sklenici meruňkového džusu, cinkneme si. „Na zdraví.“

„Děkuji, na zdraví.“

Hendricks mě vede skrz posuvné skleněné dveře na terasu. „Rád bych bydlel výš. Tohle místo jsem koupil před pětadvaceti lety za babku. Asi bych slušně vydělal, kdybych ten dům prodal. A kdybych znenadání vyhořel, nejspíš bych zbohatl na pojistce.“ Směje se. „Pak bych si možná mohl koupit dům o něco výš. Je tam lepší výhled. Tam žije všechna společenská smetánka.“

„Máte velice pěkný dům, pane Hendricksi.“

„Prosím, říkejte mi Masone.“

„Dobrá.“

Posadíme se do křesel. Vzduch je svěží, cítím mírný vánek. Teplé podnebí ostře kontrastuje s počasím v Marylandu. Nemyslím, že bych v Hongkongu kdy zažil jiné.

„Dorazilo vybavení v pořádku?“ ptám se.

„Rozhodně. Je v jednom z pokojů. Ale mohli bychom si nejdříve v klidu popovídat. Kde bydlíš?“

„To ještě nevím.“

„Mohl bych ti nabídnout jeden ze svých pokojů, ale mívám tady na noc dámské návštěvy. Snad to pochopíš.“

Směji se. „To rozhodně. Já si něco najdu. Nejsem náročný. Mohu si najít něco v Kowloonu. Tam hotely nejsou příliš drahé.“

„Je to na tobě.“

Chvíli sedíme beze slova. Pak přejdu k cíli své mise. „Masone, co víš o tom profesorovi Jeinsenovi?“ Hendricks potvrdí, co už vím – Jeinsena zastřelili do týla, dali do pytle a hodili do vody u promenády v Kowloonu, kde ho nakonec také našli. Policie pohřešovaného fyzika identifikovala díky bulletinu Interpolu. Jakmile bylo tělo identifikováno, uvědomila americkou vládu.

„Zajímavé je, že Jeinsen nebyl zavražděn,“ říká Hendricks, „byl popraven.“

„Kým?“

„Já bych řekl, že nějakou triádou.“

Kývnu. Triády jsou čínským ekvivalentem naší mafie, japonské jakuzy, ruské mafie a jiných zločineckých organizací. Existují již celá staletí. Původně vznikly, aby pomohly odstranit dynastii Čching a restaurovat dynastii Ming. V průběhu 20. století se zaměřily na zločin. Tyto tajné organizace si zakládají na vlasteneckých a nacionalistických postojích. Komunistickému režimu vzdorují. Jejich primárním zázemím byl britský Hongkong a portugalské Macao. Postupně se prostřednictvím čínských komunit rozšířily po celém světě. Jsem si zcela jistý, že triády operují v čínské čtvrti každého velkého amerického města. Věnují se drogám, zbraním, prostituci a otrokářství, vydírají, vnucují „ochranu“ a provozují ilegální herny. Triády jsou přísně protizápadně orientované a jejich setkání a rituály jsou považovány za posvátné. Jen málokdy se jich zúčastní příslušník jiné rasy než asijské.

„Myslím, že máme co do činění se specifickou triádou,“ pokračuje Hendricks. „Většina triád při popravách používá nože, sekery, mačety a meče. Jenže Jeinsena střelili do zátylku, jako západní gangsteři. Jako to dělá mafie. V Hongkongu je pouze jedna triáda, která proslula tímto stylem popravy. Šťastní draci.“

„O těch jsem nikdy neslyšel.“

„Nepatří mezi ty největší triády. Ve srovnání s 14K nebo Bambusovou aliancí je to vlastně malá triáda. Ale existuje už velmi dlouho. Sídlí v Hongkongu, nicméně já vím, že operují i na území kontinentální Číny.“

„Ale triády jsou striktně antikomunistické,“ namítám.

„To jsou. Šťastní draci samozřejmě také. Ale vím zcela jistě, že mají kontakty na některé vládní úředníky. Při příležitosti předání správy kolonie se očekávalo, že čínská vláda na triády tvrdě došlápne kvůli jejich antikomunistickým postojům. Nestalo se tak. Triády mají stále moc, jako ji měly v časech britské správy. Je samozřejmě nezákonné být členem triády a tak dále a policie občas někoho šoupne za mříže. Triády jsou jako japonská jakuza – budou tady pořád.“

„Kdo je vede?“

„Muž jménem Jon Ming. On je Cho Kun, Dračí hlava. Nevím to jistě, ale bude mu zhruba čtyřicet osm let. Zhruba stejně starý jako ty. Stal se Cho Kunem před patnácti lety a prolilo se přitom tenkrát něco krve. Ming je bohatý a žije v rezidenci v plantážnickém stylu v severním Kowloonu, za hranicí New Territories. Ve skutečnosti se chová spíš jako jakuza než příslušník triády. Dává své bohatství a moc na odiv veřejnosti, jako to dělávají japonští gangsteři. To není – z hlediska triád – normální. Tady mohou člověka zatknout jen za to, že se jako příslušník triád chová, přesto se mu to nějak vyhýbá. Proto si myslím, že má politické konexe.“

„Kde Jona Minga najdu?“

„Má v Kowloonu proslulý noční klub. Purple Queen. Má tam společnice, stojí malé jmění si posedět a popovídat s krásnou dívkou. Pokud se ti poštěstí ji přemluvit, aby zašla k tobě domů, bude tě to stát ještě víc.“ Hendricks krouží sklenicí a led cinká. „Myslím, že sám dokážeš uhodnout, jak jsem přišel k některým ze svých přítelkyň. Navštěvuji takové kluby. I Purple Queen. Proto tě tam nemohu vzít. Musíš jít sám. Znají mě. Nebylo by dobré vidět nás pohromadě.“

„Souhlasím.“

„Ming také vlastní pár restaurací a má prsty i jinde. Ovládá část doků, takže může vyvážet a dovážet, jak se mu zlíbí. V pokoji se svým vybavením najdeš i jeho fotku, takže ho poznáš.“

„Co měl Jeinsen společného se Šťastnými draky?“ ptám se.

Hedricks si mě prohlíží a zamrká. „Kvůli tomu tady jsi, že?“

„Víš něco?“

„Vůbec nic. Myslím, že ten muž zradil svou novou vlast. Nakonec, svou původní vlast zradil útěkem do Států.“

Nadechnu se. „Doufáme, že právě to se nestalo. Myslíš, že v tom Mingově klubu najdu něco zajímavého?“

„To nevím,“ říká Hendricks. „To nelze odhadnout. Hádám, že veškerou činnost koordinují na nějakém ústředí, ale s tím ti nepomohu. Budeš muset Minga sledovat. Možná tě zavede na to pravé místo.“

„Rád bych přišel na spojení mezi triádou a Krámem. Myslíš, že nějaké mohlo existovat?“

Hendricks přikývne. „Odněkud brát zbraně musí. Zaslechl jsem, že Krám opět operuje na Dálném východě. Poptám se a uvidíme.“

Pak se vrátíme do domu a Hendricks mě odvede do ložnice, kde je na posteli rozloženo mé vybavení. Obvyklá sada. Uniforma, náhlavní souprava a brýle, Five-seveN a dvacet zásobníků 5,7x28mm nábojů ssl90 a má oblíbená modulární útočná puška SC-20K. Plus třicet zásobníků 5,56x45mm nábojů ssl09. Puška umožňuje střelbu jednotlivými ranami i dávkami. K dispozici jsou tlumiče a víceúčelový granátomet, jímž lze vystřelovat klasické projektily, přísavné kamery, omračující projektily i dýmovnice. Je tu také optický kabel pro sledování úzkými škvírami. Kamera. Pár min, tříštivých granátů, světlic a lékárnička.

„Má poklona, Masone. Všechno jsi to sem dostal najednou.“

„Mám už své zkušenosti, Same.“

„Kde je ústředí té triády? Jejich ‚lóže‘?“

Hendricks bere do ruky SC-20K a potěžkává ji. „Krásná zbraň.“ Pohlédne na mě úkosem. „Šťastní draci nemají centrální ústředí. Pravděpodobně jich mají několik po celém teritoriu. Nejlepším startovním bodem asi bude Purple Queen. Tam na nějaké Šťastné draky narazíš určitě. Možná i na Jona Minga. Zastaví se tam prý každou noc.“

„Nu, zkusím to.“

„Nezapomeň, že tady jsi bílý ďábel. A že jsou to nebezpeční chlapi, to ti snad říkat nemusím.“ Bílý ďábel je pejorativní výraz pro Evropana.

„Něco o triádách vím,“ říkám já. „Zabijí jakéhokoliv bělocha ze Západu, budou-li mít podezření, že je sleduje. A zemřou, aby ochránili své tradice.“

Hendricks přestane potěžkávat SC-20K a pohlédne mi přímo do očí. „Tak na to nezapomínej.“

12

„Pane, je tu agent FBI.“

Plukovník Lambert řekl sekretářce, aby agenta pustila dál, a pak si něco zabručel. Myšlenku na to, že bude FBI strkat nos do záležitostí Třetího oddělení, Lambert přímo nenáviděl. Řídil loď na rozbouřeném moři a o žádné narušitele nestál. Carly St. Johnová byla členem rodiny a dostižení vraha a vykonání spravedlnosti považoval Lambert za svou povinnost.

Ale neměl k tomu oprávnění, ani prostředky. Třetí oddělení nebylo paží zákona. Plukovník Lambert nemohl někoho zatknout a vyslýchat. To musel provést příslušný orgán a z těch, které byly k dispozici, přicházela v úvahu pouze FBI.

Případ přidělili zvláštnímu agentovi Jeffu Kehoeovi. Lambert se s ním poprvé setkal o den dříve. Byl to čtyřicátník, Texasan a u FBI sloužil šestnáct let. Specializoval se na vraždy a žhářství. Úvodní setkání proběhlo dobře a Lambert si musel upřímně přiznat, že se mu ten muž zamlouvá. Vlastně mu spíš vadilo, že Třetí oddělení samo nic dělat nemůže.

Předběžné vyšetřování proběhlo krátce a svižně. Kehoe rychle rozhodl, že viníkem je Chan. Do Třetího oddělení se nikdo bez speciálního klíče nedostal. A kromě Carly té noci v budově pobýval jen jeden další zaměstnanec – Chan. Podle záznamu z bezpečnostních kamer vešel Chan do Carlyiny kanceláře a zase z ní vyšel. A než odešel, smazal obsah svého pevného disku. Nyní už Lambert jen očekával další zjištění.

Když se ozvalo zaklepání, zvolal Lambert. „Dále.“

Kehoe vstoupil do kanceláře a kývl na plukovníka. „Dobré ráno, pane.“

„Agente Kehoe. Dáte si kávu?“

„Ne, děkuji.“

„Tak se posaďte.“ Lambert ukázal na židli na protější straně stolu. Kehoe se posadil a vyndal z aktovky nějaké papíry. „Co pro mě máte nového?“

„Něco by se našlo,“ odpověděl Kehoe. „Nejprve se zeptám: jak dalece jste prověřovali Mika Chana, než jste ho přijali?“

Lambert pokrčil rameny. „Jako obvykle. Kompletní finanční záznamy, celá rodina, škola a studia… Proč?“

„Včera v noci jsme důkladně prohledali jeho byt. Rentgen odhalil v koupelně v podlaze skrytou schránku. Byly tam nějaké papíry, hlavně dopisy, které obsahovaly pár novinek. Většina těch dopisů je v čínštině. Jsou od Chanova bratra. A tím nejzajímavějším zjištěním je, že Mike Chan se nejmenuje Mike Chan.“

„Cože?“

„Je to Mike Wu. Opatřil si falešnou identitu a kompletní falešné zázemí.“

„To není možné. Prověřujeme své lidi tak jako vy. A jako CIA.“

„To je právě ten problém,“ řekl Kehoe. „Veškerá Chanova identita byla kompletně vytvořena, od A až do Z, a to někým zevnitř. Jinými slovy, pomáhal mu někdo z vládní agentury. Každá – takzvaně faktická – informace o ‚Mikovi Chanovi‘ byla vytvořena tak, aby obstála v prověrce. Něco takového vyžaduje nemalé zdroje. Mike Chan – nebo spíš Mike Wu – v tom rozhodně nejede na vlastní pěst. Je součástí něčeho mnohem většího, mnohem významnější hrozby. Nenapadá vás nic?“

Lambert zhluboka vydechl. Promnul si vršek hlavy a odpověděl: „Ježíš, jediné, co mě napadá, je Krám. Jestli to není Krám, musí to být skutečně významná síla cizího původu, která se nás snaží dostat. Jak už jsem říkal, Carly pracovala na tom loňském úniku informací. Byla blízko a Mike se možná bál, že na něj za chvíli ukáže prstem. Zatraceně, vůbec by mě teď nepřekvapilo, kdyby to byl Mike Chan, kdo poskytl Krámu jména našich agentů. Krám, musí to být Krám.“

„Ale Krám obchoduje se zbraněmi, ne? Zajímá je zisk, ne politika – je to tak?“

„Ano.“

„Tak proč by se snažili proniknout do vaší organizace? Jaký jiný užitek by jim to mohlo přinést, kromě jmen agentů?“

Lambert se zamyslel. „Mohou prodávat informace.“ Udeřil pěstí do stolu. „Ať už jim Mike předal cokoliv, prodají to někomu dalšímu. To musí být ono.“

Kehoe přikývl. „To dává smysl. Jde-li skutečně o Krám.“

Lambert pohlédl na agenta. „Co víte?“

„Jak jsme se toho postupně dozvídali o Mikovi Wu víc a víc, zjistili jsme, že pochází z Los Angeles. Potvrdili jsme si i identitu jeho bratra, toho, který mu psal dopisy. Jmenuje se Eddie Wu a je to gangster. Předpokládáme, že zaujímá významné postavení v jedné z triád působících v jižní Kalifornii.“

„Triády!“

„Ano, pane. Čínské gangy, ekvivalent naší mafie.“

„Já vím, co jsou to triády. Vy si myslíte, že Mike Chan – totiž Mike Wu – pracuje pro svého bratra? A ne pro Krám?“

„To nevím. Podle těch dopisů Eddie Wu o falešné identitě svého bratra věděl. Snažím se jen zvážit možnost, že za tím nemusí být Krám. Skutečně ještě nevím. Nicméně jsou tu i další věci. Triáda Eddieho Wua spolupracuje s hongkongskou triádou Šťastní draci. To je globální triáda, v Hongkongu sídlí. Draci mají pobočky v Los Angeles, San Francisku i v New Yorku. Možná i v Houstonu, ale tím si zatím nejsme jisti. Každopádně, je to imponující parta ničemů. Eddie Wu už byl několikrát za mřížemi a v Kalifornii si na něj dávají dobrý pozor. Nicméně už několik let je čistý.“

„Takže Mike míří do Kalifornie?“

„Myslím si, že ano,“ odpověděl Kehoe. „Nedivil bych se, kdyby opět změnil identitu, nějak se přestrojil a odletěl právě tam. Možná cestuje nějakým bezpečnějším prostředkem, vlakem nebo autobusem. A možná jede autem. Jeho auto se totiž nenašlo. Honda Accord z roku 2002. Ale spíš ji někde zanechal a ještě jsme ji nenašli. Je ovšem možné, že právě teď se v ní řítí na jih. Což by znamenalo, že do Los Angeles dorazí nejpozději pozítří.“

Lambert potřásl hlavou. „Neuvěřitelné, nechápu, že se při prověřování na nic nepřišlo.“

„Jak už jsem řekl, pane, tomu pomáhal někdo hodně nahoře. A my budeme muset zjistit, kdo to byl.“

„Co dál?“

„Mířím do Los Angeles. FBI se tam chystá sledovat Eddieho Wua. Jestli se ukáže Mike Wu, jistě se setkají. Spoléhám na to, že Mike Wu neví, že jsme jeho falešnou identitu prohlédli.“

Lambert přikývl. „OK. Rád bych byl informován, ano? Vím, že podáváte zprávy svým lidem, nicméně bych velice ocenil, kdybych byl informován také.“

„To mohu udělat, plukovníku.“

„To je všechno?“

„Prozatím ano.“

Lambert se postavil a napřáhl ruku. „Díky. Odvádíte dobrou práci.“

Kehoe také vstal a potřásl Lambertovi rukou. „Děkuji. Já se ozvu.“ Pak se otočil a opustil kancelář. Plukovník Lambert se opět posadil a poprvé pocítil uspokojení z toho, že se věci pohnuly. Nemuselo se mu zamlouvat, že vyšetřování vede FBI, ale nemohl popřít, že Kehoe skutečně něco dělá. Možná to nakonec nebude zase až tak špatné.

Čas pokročit dál. Stiskl tlačítko na interkomu. „Ať ke mně do kanceláře přijde slečna Grimsdottirová.“

Pak si vyzvedl poštu. Podle zprávy Frances Coenové Sam Fisher bez problémů dorazil do Hongkongu, navázal kontakt s Masonem Hendricksem a začal sledovat stopu vedoucí k čínským triádám.

Co to asi všechno znamená, přemýšlel Lambert. Mohl být Mike Wu nějak zapleten v té záležitosti s profesorem Jeinsenem?

Nakonec otevřel osobní složku Anny Grimsdottirové a ještě jednou si ji prošel. I když to vlastně bylo zbytečné. Lambert znal Annu už dlouho, byla jedním ze služebně nejstarších zaměstnanců Třetího oddělení. Bylo jí třicet a její předkové pocházeli z Islandu. Ona sama byla Američankou druhé generace a nedokončila studia. Od svých devatenácti studovala na koleji sv. Jana kybernetiku, nakonec však usoudila, že by mohla učit své profesory. Pracovala pro několik komunikačních společností spolupracujících s americkým námořnictvem. Poté byla přijata do Třetího oddělení, kde se stala programátorkou a nakonec i technickým vedoucím. Po celou dobu vykazovala setrvalou výkonnost, oddanost práci a mimořádnou inteligenci. Někdo váhavě zaklepal na dveře. „Dále.“

Dovnitř vstoupila Anna Grimsdottirová. Hnědé vlasy měla jako vždy sčesány dozadu a vypadala jako atraktivní univerzitní profesorka. Ale Lambert věděl, že má uměřený temperament, ne nepodobný tomu britskému. I kolegové říkali, že má smysl pro sarkastický humor a jen málokdy jej dává najevo.

„Chtěl jste mě vidět, plukovníku?“

„Posaď se, Anno.“ Posadila se, zkřížila nohy a setrvala v ukázkově dokonalé poloze. „Jaká byla dovolená?“

„Hezká. Jak jinak. Havaj.“

„Mrzí mě, že jsem ji musel předčasně ukončit.“

„Jsem vlastně ráda, že k tomu došlo. Už jsem se těšila zpátky.“

„Dobrá. Jak víš, ztratili jsme Carly.“

Grimsdottirová zdvihla hlavu a řekla: „Byla velmi dobrá. Je mi líto, že… Je mi líto toho, co se stalo, pane.“

„To nám všem.“ Odkašlal si. „Jsi připravena převzít nazpět své povinnosti?“

„Samozřejmě.“

„Musíš se zapojit velmi rychle. Proběhly tu za tvé nepřítomnosti nějaké změny.“

„Zapojím se.“

Lambert jí pohlédl do očí a nespatřil v nich ani sebemenší náznak nejistoty. Jen totální sebedůvěru. „Začni hned,“ řekl.

Mike Chan – neboli Mike Wu – minul značku, na které stálo, že do Oklahoma City je to ještě dvacet mil. Tou dobou už potřeboval najít místo, na kterém by zastavil a kde by si odpočinul, dřív, než se vybourá. Nespal od chvíle, kdy zastřelil Carly St. Johnovou a opustil Washington D. C. A po dvou dnech už byl nedostatek spánku i nadbytek kofeinu velice znát. Byl nervózní, nedokázal se soustředit a strašně ho bolela hlava.

Než opustil Washington, zaparkoval svoji modrou Hondu Accord vedle zelené, která stála několik bloků od jeho bytu. Popadl šroubovák a vyměnil poznávací značky obou vozů, netrvalo to ani minutu. Pak zamířil na západ po 1-70. Z té zahnul na 1-81 vedoucí na jih a projel Apalačskými horami a Virginií. V Tennessee najel na 1-40, která ho měla dovést až do Kalifornie. Byla to sice trasa, kterou šlo logicky předpokládat, ale byla to rovněž ta nejkratší trasa. Snad po něm policie ještě nevyhlásila pátrání. Plánoval si odpočinout a poté opustit vůz a ukrást jiný, v němž by svoji cestu dokončil. Wuovi se nechtělo věřit, že přejel polovinu Spojených států tak rychle. Na druhou stranu, skoro nezastavoval, jen tu a tam natankoval a koupil si něco malého k jídlu.

Minul tabuli upozorňující na motel u příštího sjezdu. Výborně. Kousek od cesty a ne příliš drahé. Přesně to potřeboval. Wu se nemohl dočkat, až tam bude. Dá si sprchu, skočí do postele a pět nebo šest hodin bude spát. A pak…

Zatraceně! Ve zpětném zrcátku spatřil – těsně za sebou – policejní vůz s blikajícím majákem. Kde se tu vzal? Wu překontroloval tachometr. 93 mil v hodině. Jak spěchal, aby už už byl v motelu, zapomněl na všechno. Až do této chvíle řídil opatrně a pečlivě dodržoval příslušná rychlostní omezení. A teď tohle.

Wu sjel ke krajnici a zastavil. Vůz oklahomské policie zastavil za ním. Policista si něco poznamenal a pak něco nahlásil do vysílačky.

Do hajzlu. Vůz bude hlášen jako pohřešovaný. Co teď? Mysli, mysli!

V mátožném, napůl somnambulním stavu se Mike Wu rozhodl pro jediné možné řešení. Sáhl pod sedadlo a nahmátl Smith 6c Wesson SW1911. V zrcátku se ujistil, že kolem neprojíždí žádný další vůz.

Policista vystoupil z vozu a kráčel vpřed. Wu otevřel okno a usmál se.

„Zdravím vás, strážníku,“ řekl, „já vím, jel jsem moc rychle. Omlouvám se.“

„Vystupte z vozu, pane,“ řekl policista. „Tady je můj řidičský průkaz…“

„Prosím, vystupte si,“ opakoval policista.

„Nu, když to musí být…“ Wu vytáhl pistoli a stiskl spoušť. Střela zasáhla policistu do hrudníku a odhodila zpět. Wu otevřel dveře, vystoupil z vozu a namířil na policistovo čelo. Policista lapal po dechu, kroutil hlavou a pokoušel se vykřiknout.

Wu stiskl spoušť podruhé, vrátil se do vozu a nastartoval. Mrtvého muže zanechal na okraji vozovky před stojícím policejním vozem.

Usoudil, že nejlepší bude pokračovat, dojet k motelu a trochu se prospat. Policie po něm bude pátrat, jasně, ale nebude rozhodně čekat, že spí kousek odsud v motelu. Stačí se postarat o to, aby vůz stál někde mimo dohled. Až si odpočine, ukradne jiný vůz a bude pokračovat dál na cestě za svobodou.

13

Najít noční klub Purple Queen není žádný problém. Klub sám je velký skoro jako divadlo. A leží ve východní části Cim Ša Cui, která je hlavním centrem nočního života v Hongkongu. V okolí jsou nejen další noční kluby s luxusními společnicemi, ale také karaoke bary, diskotéky, restaurace a pivnice v britském stylu. A samozřejmě spousty neonů. Vzrušení je ve vzduchu téměř cítit. Kowloon po setmění může směle soupeřit s Las Vegas. Člověk skoro nechce věřit, že tuto bývalou kolonii nyní ovládají komunisté.

U předních dveří stojí dva velcí sikhové – zarostlí chlapíci v turbanech – a ti jistě stačí na to, aby odpudili nežádoucí klientelu. Já na sobě mám civilní oblek a vypadám jako standardní západní podnikatel, který se rozhodl utratit nějaké ty peníze. Tahle mise je čistě průzkumná. Chci se jen porozhlédnout.

Míjím klub a pokračuji dál až ke značce parkoviště pro personál. Pak budovu obcházím a ocitám se u její zadní strany. Parkoviště je malé a jedno místo je rezervováno – pravděpodobně pro vrchního šéfa. Všechna ostatní místa jsou obsazena. Nedovedu si představit, kde parkuje zbytek personálu, protože zdejší ulice auty přímo přetékají. Jsou tu jen dveře, žádná okna a ohrazený prostor, kde skladují odpadky čekající na odvoz.

Obracím se, abych se vrátil zpět k průčelí budovy, ale vtom se dveře otevřou, vyjde z nich muž a přehodí přes plot pytel odpadků. Má na sobě oblek a tmavé brýle a zcela zjevně patří mezi personál klubu, ukázkový příslušník ochranky. Zamířím k němu a oslovím jej čínsky: „Ty odpadky smrdí. Jak často je odvážejí?“

Podívá se na mě jako na blázna. „Cože?“

„Říkal jsem, že ty odpadky smrdí… Och, pardon, ne ty odpadky – ty smrdíš.“

Toto prohlášení vyvolá odezvu – on sáhne pod klopu saka a já jej bleskově udeřím hranou dlaně do krku. Pistole – na první pohled Walther – spadne na zem. Tvrdě jej udeřím pěstí do žaludku, on se předkloní a já mu zasadím ránu do zátylku. Tím jej odešlu do říše snů. Pak odtáhnu bezvládné tělo mezi pytle s odpadky a bez nějakých drátů je nacpu do jednoho poloprázdného kontejneru. Kontejner zavřu. Probere se nejdřív za půl hodiny, možná to potrvá i déle. Pistoli hodím do jiného kontejneru.

Vstoupím do dveří a ocitám se v chodbě, z níž vedou čtvery dveře. Skrz dveře na konci chodby se z klubu line tlumená rocková muzika a špatné karaoke. Po mé pravé ruce se nachází nějaká konferenční místnost. Je tam stůl se šesti křesly, na zdi bílé plátno a telefon. Dvě zdi pokrývají umělé fólie. Přesně takové chrání při malování nábytek, nicméně se nezdá, že by se tu poslední dobou malovalo. Chystám se pokračovat dál, ale na poslední chvíli si všimnu skvrny od barvy na spodním okraji jedné z fólií. Přidřepnu a vidím, že to není barva.

Je to zaschlá krev.

Prohlédnu si místnost ještě jednou a představím si, že byla fóliemi pokrytá celá. Tady se přihodilo něco špatného a oni to doposud úplně neuklidili.

Rychle a potichu utrhnu dotyčný kus fólie. Složím jej do kapsy a pak pokračuji chodbou k dalším dveřím. Neuklizená kancelář. Na stole jsou rozházené papíry, šuplíky jsou pootevřené a v místnosti voní zbytky laciného jídla z nějakého pouličního stánku. Prohlížím dokumenty, jsou v čínštině. Účty, objednávky a složky zaměstnanců klubu.

Vstupuji do další místnosti a čekám, kdy konečně narazím na příslušníky triády. Ale je to jen další kancelář, je v ní menší nepořádek než v té předchozí a nic zajímavého.

Pak následuje kuchyně, kde umývají nádobí. Jsou tam dva muži v zástěrách, mají napilno a stojí u dřezů, zády ke mně. Mají sluchátka a poslouchají walkmany zavěšené na opascích. Na druhé straně kuchyně jsou lítačky, které pravděpodobně vedou do klubu.

Dveře na konci chodby se znenadání otevřou. Rychle vklouznu do kuchyně. Chodbou projdou dva muži v oblecích a tmavých brýlích, kuchyni minou bez povšimnutí. Míří ke dveřím na zadní straně budovy, procházejí ven a zabouchnou za sebou. Chvíli nehybně stojím a jsem vděčný za to, že myči mají plné ruce práce a mě si nevšímají.

Nakonec vyklouznu z kuchyně zpátky do chodby, rychle přejdu k zadním dveřím a pootevřu je. Dva muži, kteří před okamžikem opustili budovu, nasedají do vozu. Počkám, až opustí parkoviště, a pak budovu opustím i já. Je načase navštívit klub jako řádný host.

Obcházím budovu nočního klubu, abych se dostal k hlavnímu vchodu, a přemýšlím, čí je asi ta krev na igelitové fólii. Klub provozuje triáda, krev tedy může patřit komukoliv. Budu muset Hedrickse požádat, aby zajistil testy. Půjde-li o stejný typ krve, jako měl Gregory Jeinsen, bude to konečně stopa.

Jeden z portýrů otevírá dveře a na mě se vyvalí vlna populární americké rockové hudby. Vstupné činí 500 hongkongských dolarů a zahrnuje dva drinky. Tomu tedy říkám výhodná nabídka. Zaplatím, čtyři nádherné Číňanky v tradičních krojích unisono zapějí „Vítejte!“ a odhrnou závěsy z černého sametu, abych mohl vstoupit dovnitř.

Osvětlení je tlumené a laděné doruda a všude kolem jsou květináče s palmami. U jedné stěny stojí akvárium. Odhaduji to zhruba na padesát stolů obklopujících taneční parket. Sem tam se najde i stůl s divanem. U většiny stolů sedí čínští podnikatelé středního věku s jednou až čtyřmi „společnicemi“, které jim věnují upřenou pozornost. Ve skutečnosti je klub až překvapivě zaplněný. V Hongkongu pod novou správou bych tolik lidí toužících rozhazovat peníze nečekal.

Návštěvníci klubu si zjevně čas strávený se společnicemi dovolit mohou. Společnice si s vámi dá drink, můžete si s ní zatančit, popovídat… i ledacos jiného. K dispozici jsou dokonce privátní prostory, kam se můžete uchýlit. Ale vše je věcí dohody a vše vás pravděpodobně bude stát víc, než si normální člověk může dovolit. Večer tady může být finančně velice náročný, už jen drink se společnicí může vyjít draze.

Usedám k jednomu ze stolů nedaleko dveří označených nápisem „pouze pro personál“. Nápis je v angličtině i v čínštině. Číst čínsky umím docela dobře, a proto rozluštím i další nápisy v okolí, které už do angličtiny přeložené nejsou. Kousek za pódiem s kapelou je nouzový východ a vedle baru jsou odpočívárny.

Nesedím ještě ani dvacet vteřin a už ke mně přichází rozkošná mladá Číňanka v tradičním oděvu. „Mohu vám nabídnout svoji společnost?“ ptá se anglicky se silným přízvukem.

„Ne, děkuji vám,“ odpovídám, „přineste mi pouze drink, prosím. Ovocný džus.“

Dívka zamrká, jako bych řekl něco velice neotesaného. Podám jí stodolarovou bankovku a to ji uklidní. Odcupitá těmi malými, elegantními krůčky, tak typickými pro asijské ženy, a já se soustředím na „zábavu“. Čínský – možná japonský – obchodník se právě pokouší zazpívat „WeVe Only Just Begun“. Karaoke. Je to hrozné. Když konečně skončí, tři společnice sedící u jeho stolu nadšeně aplaudují. Muž opouští pódium a čtyřčlenná kapela se vrací ke svým instrumentům. Kytarista oznamuje další sérii melodií a zve všechny k tanci. Nato kapela spustí „Funkytown“ v celkem snesitelném provedení a na parketu se skutečně ocitne deset až dvanáct lidí.

Děvče mi přináší džus a znovu mi nabízí svou společnost. Opět odmítám a dávám najevo nezájem. Obdaří mě rozmrzelým pohledem a odejde. Nicméně upozorňuje jinou dívku, která také vyzkouší své štěstí. Možná by si cizinec přál něco konkrétního? Vyšší dívku? Dívku s většími ňadry? Možná tu s blonďatou parukou?

Ne, ne, děkuji. Chci si v klidu vypít drink a vychutnávat si atmosféru prostředí.

Když mám konečně dojem, že pochopily, všimnu si tu a tam postávajících mužů. Očividně mají na starost pořádek. A je pravděpodobné, že zrovna přemýšlejí, proč odmítám společnici. K čertu s nimi. Zajímalo by mě, jestli postrádají svého kolegu, který touto dobou dřímá mezi odpadky.

Hosteska, která mě oslovila hned na začátku, přináší druhý drink ještě dřív, než dopiji ten první. Je zjevné, že se mě chce rychle zbavit, protože odmítám utrácet peníze za společnost. Slušně poděkuji, ale sotva to bere na vědomí.

Místností projde skupina mužů a tváří se, jako by jim to zde patřilo. A jednomu z nich klub skutečně i patří – poznávám staršího muže v čele, je to Jon Ming. Zbývající muži – je jich celkem šest – musejí být osobní strážci nebo pobočníci. Všichni mají drahé obleky a vypadají, jako by si právě odskočili z filmu Johna Wooa.

Projdou kolem mého stolu, ale nikdo mi nevěnuje jediný pohled. Míří přímo ke dveřím „pro zaměstnance“ a procházejí do chodby, kde jsem před nedávnem byl já. Než si je stihnu všechny pořádně prohlédnout, dveře se zavřou.

Konečně mám příležitost připevnit na Mingův vůz štěnici. Jestli vůz nebude nikdo hlídat, neměl by to být problém. Rychle dopíjím druhou sklenici, na stůl pokládám další stodolarovou bankovku a pak pohlédnu hostesce do očí. Když si pohledu všimne, ukážu na bankovku a bezhlesně vyslovím „děkuji“. Usměje se, ale nijak vřele, po mém návratu netouží. Vstávám a mířím ke dveřím a v ten samý okamžik vchází do klubu Mason Hendricks. Je jako ze škatulky a má elegantní bílý oblek.

Co to ksakru…? Myslel jsem, že nechce, abych se vyskytl kdekoliv v jeho blízkosti. Něco se děje.

Namísto ke dveřím zamířím na pánské toalety. Jdu pomalu a koutkem oka sleduji Hendrickse. Ignoruje mě. Několik hostesek ho vítá jako pravidelného hosta, on se usmívá, objímá kolem ramen dvě z nich a něco jim šeptá. Smějí se a vedou ho k divanu. Já zatím vcházím na pánskou toaletu, vstupuji do kabinky a čekám.

Uplyne minuta, dvě, dveře se otevřou a já vidím spodní lem bílých kalhot. Otvírám dveře kabinky. U jednoho ze dvou umyvadel stojí Hendricks a myje si ruce. Stoupám si ke druhému umyvadlu a otáčím kohoutek.

„Co to znamená, Masone?“ šeptám.

„Mám pro tebe nové informace. A mohly by se ti hodit okamžitě.“ Na okraj umyvadla pokládá navštívenku a otírá si ruce. „Podle jednoho z mých zdrojů obdrží Šťastní draci dnes v noci dodávku zbraní. Adresa je na zadní straně navštívenky. Mělo by k tomu dojít v půl jedné.“

Také si osuším ruce a navštívenka se ocitne v mé kapse. „Díky,“ zamumlám. Možná právě tohle by mohlo potvrdit spojení mezi triádou a Krámem. Na oplátku mu dám kousek fólie se zaschlou krví.

„Nech to analyzovat, mohla by to být Jeinsenova krev.“

Hendricks strká důkazní materiál do své kapsy a kývne. „OK.“

V tu chvíli vejde na toaletu jeden z příslušníků ochranky, sotva nás zaregistruje a stoupne si k pisoáru.

Hendricks mě obdaří pohledem žoviálního chlapíka ze staré školy, který právě v daleké cizině neočekávaně narazil na rodáka: „Tak co, příteli, všiml sis té přehlídky zdejších krásek?“

„Ehm, no, to rozhodně ano,“ přidávám se k divadýlku.

Šelmovsky na mě zamrká. „Myslím, že dneska v noci mě štěstí nemine. Držím palce i tobě!“ S těmito slovy Hendricks toaletu opouští, zatímco já si ještě jednou otírám ruce. Pak opustím toaletu a zamířím k východu z klubu. Hendricks sedí na svém divanu ve společnosti tří dívek a náramně si to užívá.

Obejdu opět budovu a pátrám po nějaké limuzíně či po něčem, co by mohlo být vozem Jona Minga. Na vyhrazeném místě parkuje Rolls Royce, ale dva muži ho pilně umývají a leští. Tentokrát nebude ze štěnice nic. To nejlepší, co mohu udělat, je vrátit se do hotelu, obléknout si uniformu a čekat na dodávku zbraní v půl jedné.

Mám takový pocit, že dnešní noc bude dlouhá.

14

O půlnoci si beru taxi a mířím do čtvrti Kowloon City, která se nachází poblíž bývalého mezinárodního letiště Kai Tak. Kdysi to bývalo Kowloon Walled City, centrum všech ilegálních a špinavých obchodů v Hongkongu. Technicky bylo teritorium územím Číny pod britskou správou, a stalo se proto prvním sídlem triád. Člověk tam mohl narazit prakticky na všechno – na prostituci, hazard, drogy, žebrotu, doktory bez licence i trh s lidskými orgány. Žádný normální a příčetný Číňan do této spleti temných uliček a špinavých zchátralých budov nezabloudil. A pokud nějaký běloch zešílel natolik, aby se tam vypravil, většinou už se nevrátil.

V roce 1984 se správy území ujala správa Hongkongu, vysídlila obyvatelstvo a zástavbu strhla. Nyní je tam – jaká ironie – krásný park. Tyto změny vyčistily všechnu špínu, současně ale znamenaly průnik triád do ostatních oblastí. Než k tomu došlo, koncentrovaly se všechny na jednom místě.

Dnes obývají Kowloon City spodní vrstvy a pro bělochy to stále není v noci příliš bezpečné místo. „Skladiště“, které hledám já, je blízko starého letiště. Budova je opuštěná, okna jsou zabedněná a já si málem začínám říkat, jestli Hendrickse někdo nevodil za nos. Každopádně, jsem na místě půl hodiny předem a uvidíme, jak jsou triády dochvilné.

Celou budovu obejdu a usoudím, že pomocí paklíčů otevřu zadní dveře, které už také něco pamatují. Ale narazím na okno s jednou okenicí – pravděpodobně jej použil nějaký vandrák, aby uvnitř našel přístřeší, a od té chvíle už nějaká doba uplynula. Vyskočím, zachytím se o spodní parapet a přitáhnu se vzhůru. Pak nahlédnu dovnitř skrz špinavé sklo. Brýle s nočním viděním mám nasazené, prohlížím si vnitřek budovy. Na podlaze se válí nějaký šrot. Laťka na okně stejně musí pryč, tak ji nechám spadnout na zem. Okno není zavřené a visí na zrezavělém pantu. Protáhnu se dovnitř a seskočím dolů.

Prostor páchne plísní. Mohu-li soudit, nikdo tu už hezkou chvíli nebyl. I na pavučinách jsou další pavučiny. Už už se chystám takzvaný tip zařadit do přihrádky omylů, když se venku ozvou motory. Předními okny probleskne záře, mezerami mezi prkny projdou slabé pruhy světla. Vypadá to trochu strašidelně. Rychle se rozhlédnu po nějakém vhodném úkrytu a nakonec se schovám za hromadou kovového šrotu v jednom z rohů. Přikrčím se a čekám, skrz okno projde další světlo.

Po minutě v předních dveřích zarachotí klíče. To je asi třicet stop od místa, kde se ukrývám já. Železné dveře se otevřou a dovnitř vejdou tři Číňané v laciných oblecích. Jeden z nich nese něco, co vypadá jako nějaká vysílačka. Je velká zhruba jako přenosné rádio. Za nimi vejdou další tři muži a dveře se zavřou. Nyní vím, jak si stojím, a uklidním se. Šest na jednoho, mám přesilu.

Jeden z mužů stiskne spínač a rozsvítí žárovky u stropu. V budově je elektřina. Není tedy tak docela opuštěná. Možná ji triády využívají a záměrně udržují ve zchátralém stavu.

Vypínám noční vidění a sleduji muže skryt za hromadou harampádí. Muž s podivnou vysílačkou jde ke zdi, hledá zásuvku a strká šňůru do zástrčky. Pak něco kutí, rozkládá a vytahuje malou satelitní anténu. Staví ji na podlahu asi pět stop od vysílačky a zapojuje pomocí tenkého kabelu. Je zajímavé, že zbylí muži ho nesledují. Místo toho vytahují zbraně a staví se do půlkruhu, jako by někoho očekávali. Začínám mít obavy, zda je můj úkryt dostatečný a zda si mě nemohou všimnout.

„Radista“ se vrací k vysílačce a otáčí nějakými knoflíky. Vidím červená světla a prostorem se rozlehne hluboký hukot.

Co se to tady chystá?

Odpověď na moji otázku přijde jako blesk. Mé uši znenadání zahltí nepříjemný, vysoký a intenzivní zvuk a ten vjem je trýznivě bolestivý. Můj Bože! Vypněte to, zatraceně, vypněte to! Bolestí šilhám, ale i tak vidím, že šestice mužů nehybně stojí a pátrávě sleduje své okolí, v klidu a nevzrušeně hledá jakýkoliv náznak pohybu. Zvuk na ně nemá žádný vliv.

K čertu! Zastavte to! Pro lásku boží, vypněte to!

Padám dolů na podlahu. Rukama svírám hlavu, ale mučivé bolesti se zbavit nemohu. Něco tak strašného jsem v životě nezažil!

Implantáty. To zařízení působí na implantáty. Vysílá nějaký elektronický signál a mé ušní implantáty jej přijímají. Jsem jako pes, vnímám tóny za hranicí normální lidské slyšitelnosti. A podobně jako pes se nyní válím na podlaze a nedokážu se ovládat. Museli si mě všimnout, protože se vydávají mým směrem a míří na mě palnými zbraněmi. Jeden z nich odstrkuje stranou jakýsi plech a odhaluje můj úkryt. Já se mu svíjím u nohou v agónii a prosím bůhvíjaké bohy, aby to nějak ukončili.

Dva muži mě berou podpaží, odebírají mi zbraň a vlečou mě doprostřed místnosti.

Dělej něco! Přikazuji sám sobě. Nejsi přece tak snadno zranitelný! Byl jsi vycvičen, abys snášel nejhorší možné mučení a dokázal se vždy vzchopit. Nemohou vyhrát tak snadno!

Ležím na pravém boku ve fetální poloze, nohy mám přitisknuté k hrudi. Pět mužů stojí kolem mě a míří na mě. Popraví mě rovnou tady, na téhle studené a špinavé podlaze.

Téměř už ztrácím vědomí, když má pravá ruka instinktivně zabloudí do jedné z kapes na mém pravém lýtku. Nahmatám jeden tříštivý granát, který nosívám v kapse pro všechny případy. Pro stav nouze. A jestli kdy nastal stav nouze, tak je to právě teď.

Odjistit je snadné. Ovšem hodit granát směrem k vysílačce je věc druhá. Jednoduše jej pošlu po podlaze mezi nohama jednoho z Číňanů. Granát poskakuje po podlaze a pět mužů se za ním otočí. Výraz překvapení v jejich tvářích vystřídá okamžité pochopení, že nikdo z nich nestihne zabránit nevyhnutelné –

BUM!

Bolest v hlavě náhle zmizí. Vrátí se mi jasné vědomí a já ihned sbírám veškerou sílu, která mi zbyla, abych se vymrštil z polohy, v níž jsem doposud spočíval. Narážím do jednoho z mužů, vyrážím mu zbraň z ruky a odhazuji jej napravo, směrem k dalšímu zabijákovi. Oba muži padají na zem. Než dopadnou, nakračuji pravou nohou vpřed a nakopnu třetího z nich.

Dým se začíná rozptylovat. Granát zničil jejich malou hračku a zabil „radistu“ a jednoho dalšího muže. Další z mužů, který stál rovněž poblíž vysílačky, je vážně raněn. Svíjí se v tratolišti vlastní krve a hledá své ruce. Zbývají tedy tři muži, na které jsem právě zaútočil, a ti se rychle vzpamatovávají z překvapení. Jeden z nich se snaží dosáhnout na zbraň, kterou upustil, ale já ho nakopnu vší možnou silou do brady. Jeho hlava se zvrátí zpět a hlasité křupnutí nelze přeslechnout. Padá dolů a je jisté, že už nevstane. Nikdy.

Zbývají dva šťastní výherci. Zbraně nemají v dosahu, ale přesto neváhají s útokem. Napadnou mě oba naráz. Kung fu ovládají, žádní začátečníci. Snaží se mě koordinovaně zneškodnit. Ze strany vedený kop zasahuje můj žaludek a já se předkláním. Druhý muž mě zezadu udeří do krku. To je standardní manévr a já jsem cvičen tak, abych se protáhl o několik palců dopředu a místo krku byla zasažena záda. Bolí to víc než dost a i páteř může prasknout, přesto jsou zádové obratle poněkud pevnější než obratle krční.

Padám dopředu, na zemi se překulím a zaháknu pravou botu za nohu jednoho z útočníků. Trhnu a on padá na podlahu. Druhý muž se mě snaží nakopnout, ale já jeho nohu zachytím oběma rukama a otočím tak silně, jak jen to jde. Vyjekne a musí se přetočit stejným směrem – jinak bych mu zlomil kotník. I on nyní leží na zemi a já mám čas na to, abych se zase dostal na nohy. Překulím se dozadu, švihnu trupem a vyskočím. Tohle jsem kdysi cvičil celé dny. Břišní a stehenní svaly při tom dostanou dost zabrat. Rychle nalézám rovnováhu. Nyní stojím mezi oběma muži.

Oba mí soupeři leží na zemi a připravují se k obraně. Optimální bude jednoho vyřadit zcela, abych se mohl v klidu věnovat druhému. Otočím se a důkladně nakopnu Číňana po své pravici do hrudníku. Než mě jeho společník stihne zastavit, přeskočím právě omráčeného muže, přikrčím se a nasadím mu nelsona. Pořádně zatlačím a obratel praskne. Sladká hudba pro mé uši. Bezvládné tělo pustím.

Poslední zabiják si uvědomuje, v jak vážné situaci se ocitl. Neútočí, ale obrací se a dává se na útěk. Běží k předním dveřím. Je pohotový, sráží starý dřevěný žebřík, který stál vedle dveří. Ten padá a já se mu musím vyhnout, nedosáhnu už na svoji pistoli a nedostanu se ke dveřím. Trvá pouhou sekundu, sekundu a půl, než žebřík odhodím, ale to už muž nasedá do jednoho z vozů – je to Toyota Camry – a startuje.

Vybíhám ven a mířím na něj svou Five-seveN skrz přední sklo. Ale on necouvne, jak bych čekal – šlápne na plyn a vyrazí vpřed. Musím uskočit doprava a pistoli přitom upustím. Pneumatiky zakvílí, vmetou mi do tváře štěrk, vůz couvne, otočí se a vyrazí pryč, směrem od budovy skladiště.

Zvedám pistoli a mířím k druhému vozu – je to Nissan Altima. Mám neuvěřitelné štěstí, klíčky jsou v zapalování. Nasedám, startuji a vyrážím za toyotou.

„Same?“ zazní v mém uchu ženský hlas. Někdo z Třetího oddělení. „Same, jsi tam?“ ozve se znovu. „Jsi v pořádku?“ Soustředím se na pronásledování a odpovídám až po chvíli: „Ano, jsem tady. Kdo je na lince?“

„Frances Coenová.“

„Och. Jasně.“ Ještě jsem se tak úplně nevzpamatoval a její hlas jsem nepoznal. „Co chceš?“

„Co se děje? Co děláš? Na několik minut jsme tě ztratili, přišli jsme o signál. Obáváme se, že ti selhaly implantáty.“

„Ne, neselhaly. Ti bastardi měli nějaký vysílač, který s nimi něco provedl. Nevím co, ale málem mě to zabilo. Ale už jsem v pořádku.“

Toyota míří k hlavní třídě známé pod názvem Prince Edward Road, zahýbá a málem naráží do kamionu naloženého novými vozy. Sleduji ji, na tachometru sedmdesát mil v hodině a kamion, uhýbající z cesty, míjím. Půlnoc už sice minula, ale provoz je stále velice živý. Budu se muset hodně soustředit.

„Frances, teď nemůžu mluvit. Ozvu se pak.“

„Plukovník Lambert chce zprávu. Říká, že…“

„Řekni plukovníkovi, že tu mám problém a že…“

Do hajzlu! Nějaký idiot ve volkswagenu, který jede sotva padesátkou, přejíždí ze sousedního pruhu přímo přede mě. Musím vytočit volant hodně doleva, abych se mu vyhnul, jenže tím vjedu před BMW, které jede rychleji než já. Ozve se klakson a vůz do mě zezadu narazí. Akceleruji na osmdesát pět – radost ze mě určitě nemá.

„Já to slyšela,“ říká Coenová. „Konečně tě zase vidím na satelitu. Ozvi se, až to půjde. A, pro všechny svaté, dej na sebe pozor.“

Proplétám se bludištěm automobilů, kličkuji a snažím se neztratit toyotu z dohledu. Je asi deset vozů přede mnou a řítí se velmi rychle. Zrychluji na devadesátku, což je maximální rychlost, kterou se ještě v tak husté dopravě vůbec dá jet.

Přejíždíme most a míříme na východ do San Po Kong, předměstí na sever od starého letiště. Dálnice se rozděluje – buď zamíříme na jihovýchod, nebo přímo na jih na spojku v Kwun Tong. Toyota volí spojku a přejíždí napříč dvěma pruhy. Troubím a přejíždím také. Málem do mě narazí taxi, ale řidič včas dupne na brzdy. Pneumatiky kvílí, vůz míří na stranu a naráží do zábradlí.

Promiň, kamaráde, říkám v duchu.

Teď jsem na nové dálnici a provoz je ještě intenzivnější. Nicméně toyota má už jen pět vozů náskok a já ji dotahuji. Naneštěstí míjíme policejní vůz. Policisté zapínají majáky a vyráží za mnou. Šlapu na plyn, zrychluji na stovku a předjíždím několik SUV. V sekundě jedu těsně vedle toyoty. Řidič se na mě podívá, zamračí se a pak na mě namíří pistoli. Střela zasáhne sedadlo spolujezdce a všude je sklo. Tohle je ale hra pro dva – vytahuji Five-seveN, natahuji ruku a tisknu spoušť. Číňan pohotově akceleroval, střela proráží zadní okno na řidičově straně a míjí jej.

Policisté za námi museli povolat posily, protože když míjíme sjezd na Richland Gardens, vjíždí na dálnici další hlídkový vůz. Ale já se nemohu rozptylovat a zcela se soustředím na svoji kořist. Rukavice byla hozena, zajatce nebereme.

Přidávám plyn, abych se opět dostal na úroveň toyoty, a pak do ní z boku narazím. Pneumatiky opět zakvílí a vůz se ocitne v levém krajním pruhu. I já přejíždím, abych zůstal za ním, a opět pálím na řidiče. Tentokrát se vysype zadní sklo – myslím, že jsem ho trefil do ramene. Vůz naráží do zábradlí, odráží se a šněruje přímo přede mnou. Řidič se snaží znovu získat kontrolu a míjí pomalu jedoucí autobus. Ta zatracená věc se ocitá mezi námi, za mnou jsou dva policejní vozy. Zkouším autobus předjet zprava, ale tam je dodávka. Musím nalevo, do pruhu plného vozů najíždějících a sjíždějících z dálnice. Počkám, dokud nepředjedu další taxi, a pak zrychlím, co to jen jde. Když míjím autobus, jede altima stodesítkou. Problém ale je, že oba policejní vozy udělají totéž. Naštěstí pro mě je řidič autobusu nevidí, jsou ve slepé zóně. Zazní klakson a on mění pruh – čímž donutí policisty sjet ke svodidlu. Jeden vůz svodidlo prorazí a spadne dolů do ulic. Druhý se zatočí v několikanásobných hodinách a pak se převrátí na střechu. Zůstane stát přímo uprostřed dálnice.

Slyším klaksony, nárazy kovu o kov a kvílení pneumatik. Tam vzadu se vybouralo alespoň dvacet automobilů, ale to mě v tuhle chvíli nemůže zadržet. Má kořist míří ke sjezdu z dálnice a já ji nesmím pustit z dohledu.

Toyota sjíždí do Kowloon Bay a já se řítím za ní. Jestli si myslí, že se mi ztratí v přeplněných uličkách, bude se pěkně divit. Jakmile se ocitneme na normální ulici, doprava uvízne jako voda ve slepém rameni. Teď už nemá kam uniknout. To byl hloupý nápad. Jsem přímo za ním a oba ve frontě čekáme na červenou. Co asi udělá? Vyskočí z auta a začne utíkat.

No, ta altima není má, takže ji v klidu opustím a utíkám za ním. Kličkujeme mezi vozy, klaksony troubí a dobíháme na chodník. Číňan si drží zraněné pravé rameno, zahýbá za roh a míří do temné uličky. I já zahnu za roh, nasadím si brýle, zapnu noční vidění, pokleknu a zamířím Five-seveN. Stisknu spoušť a on jde k zemi.

Jak přicházím ke zraněnému muži, slyším všude okolo policejní sirény. Ten zvuk se ozývá ze všech stran. Většina policistů je pravděpodobně na dálnici a řeší hromadnou havárii. Ale nelze vyloučit, že někteří se pustili i za námi – musím proto být rychlý a ztratit se odsud, jak jen to půjde.

Můj přítel z triády se svíjí na zemi a krvácí. Stoupnu pravou nohou na ránu v jeho zádech a čínsky nařizuji: „Mluv se mnou.“

Anglicky mě proklíná. Je až legrační, jak univerzálně jsou některé výrazy rozšířeny.

„Jak jste se dozvěděli, že budu dnes v noci ve skladišti?“

Proklíná mě dál, tak trochu zatlačím. Vyjekne a já tlak zvolním. „Nu?“ _

„Řekli nám to,“ odpovídá.

„Takže jste tam byli přímo kvůli mně?“

Sténá, ale neřekne nic. Opět zatlačím a on začne křičet: „Ano!“

„Výborně. A teď bych rád věděl tohle: dojde dnes k předání dodávky zbraní? Kdekoliv?“

Opět mě proklíná, a tak se mu na ta záda prakticky postavím. Normálně nepřátele nemučím, dokonce ani kvůli informacím, ale když jsem v časové tísni a není jiná možnost, udělám, co je nezbytné.

Když konečně přestane kvílet a já povolím, řekne:, „Ráno. V Kwai Chung.“

Kwai Chung je velký hongkongský přístav.

„Kdy?“

„V osm.“

Sirény už se začínají nepříjemně blížit. Na ulici kdesi vzadu na sebe volají policisté. Budou tu každou chvíli. Přikleknu, uchopím muže za vlasy a zeptám se: „Kde přesně?“ Zamumlá číslo. „To je terminál?“

Kývne a rozkašle se. Z úst mu vytéká krev. „Nelhal bys mi, že ne?“

Víčka se mu třesou, kašle dál a vykašlává hleny a krev. Vím, že to za chvíli bude mít za sebou definitivně. Bude žít už jen několik vteřin a já už z něj nic dalšího nedostanu. Vstávám a utíkám kupředu temnou uličkou. Na druhé straně se objevují dva policisté. Křičí na mě, abych zastavil, ale já už mizím ve tmě. Nemohou mě vidět. Když doběhnu na konec uličky, přeběhnu osvětlenou ulici, prokličkuji mezi auty a ponořím se do další tmavé uličky. To provedu ještě několikrát a nakonec se policistům zcela ztratím. Teď už zbývá jen vrátit se do hotelu a počkat do rána. Doufám, že mi můj přítel z triády nelhal.

15

„Byla to past, zatraceně!“ křičím na prázdný hotelový pokoj v Kowloonu.

Plukovník Lambert, Frances Coenová a Anna Grimsdottirová jsou na příjmu. Právě jsem jim podal úplnou zprávu o všem, co se přihodilo ve skladišti, a zuřím.

„Uklidni se, Same,“ říká Lambert. „Proč si myslíš, že to byla past?“

„Protože věděli, že tam jsem. Protože s sebou přinesli tu zatracenou věc, která fungovala na mé implantáty. Ten Číňan, kterého jsem vyslechl, to potvrdil. Někdo jim řekl, že mě mají očekávat. Věděli, že jsem agent, a věděli, že mám ty implantáty. Byla to past!“

Ozve se Grimsdottirová. „To zařízení, Same, jak to vypadalo?“ Má příjemný, měkký hlas, ale je za ním cítit chladně uvažující bystrý mozek.

„Jako přenosné rádio. Mělo to malou satelitní anténu, kterou postavili na podlahu.“

„Myslím, že vím, co to znamená,“ říká ona. „Musejí vědět o technologii implantátů a musejí rozumět tomu, jak funguje. To také znamená, že musejí mít vnitřní informace, informace ze Třetího oddělení. Jinak to není možné.“

„Zase Mike Chan?“ ptá se Lambert.

„Pravděpodobně. Je-li on tím zrádcem.“

„Ovšem že je to on,“ říkám. „Zabil Carly, nebo ne? Už jste toho bastarda chytili?“

„Ne, ale FBI je mu na stopě,“ odpovídá Lambert.

„Nicméně to stále ještě nevysvětluje, jak triáda věděla, že budu v tom skladišti. Jen jediný člověk věděl, co dělám, pouze Mason Hen…“

To je ono. Hendricks.

„Hm, musím navštívit Hendrickse, plukovníku.“ Podívám se na hodinky. Do chvíle, kdy mám být v přístavu Kwai Chung, ještě pár hodin zbývá.

„Mason Hendricks byl jedním z našich nejdůvěryhodnějších agentů, Same,“ říká Lambert. „Jeho záznamy jsou bez poskvrny.“

„Tak bude alespoň vědět, co se pokazilo. Jeho zdroj se musel mýlit nebo něco podobného. Stojí to za pokus. Kromě toho jsem mu předal důkazní materiál, který musí do laboratoře. Našel jsem v nočním klubu nějakou skvrnu od krve. Kdo ví, třeba je to Jeinsenova krev.“

„Dobrá, Same.“

„Ještě něco, plukovníku?“

„Ano. Dokončili jsme analýzu dokumentů generála Prokofjeva, které jsi přinesl z jeho domu.“

„Ano?“

„Pamatuješ si na ten seznam jaderných zařízení? Na ručně psané poznámky u některých z nich?“

„Hm?“

Pokračuje Frances Coenová. „Je to kód, to je v pořádku. A je to velice divný kód.“

„Hm?“

„Když jsme ten kód rozluštili, ukázalo se, že jde o recept na ruskou polévku, boršč.“

„Cože?“

„Alespoň to tak vypadá. Doslova to říká: řepa, hovězí, voda, vinný ocet, máslo, zelí, rajský protlak. To jsou přísady do boršče. Schází nějaké koření a ještě nějaká zelenina, ale v zásadě je to ono.“

„Co má boršč společného s jadernými bombami?“

„To netušíme. Kód prostě říká tohle.“

„Vy jste se tam museli zbláznit.“

„Doufali jsme, že bys mohl mít nějaký nápad,“ řekne Lambert. „Nenarazils v Prokofjevově domě na nějaký klíč?“

„Nenapadá mě naprosto nic. Leda by ta jeho ničivá žena přidávala do jídla plutonium. Což dokázat nemohu. Podívejte, já se ještě před rozedněním vypravím za Hendricksem. A dám vám vědět, co zjistím.“

„Promluvíme si tedy později, Same,“ odpovídá Lambert a linka ztichne.

Mám na sobě normální oblek a kombinézu si nesu v batohu. Nechám se převézt na ostrov, mávnu na taxi a nadiktuji řidiči adresu. Zpátky doprostřed kopce. Ale k Hendricksovu domu nedojedu. Stojí tam policista, okolí je uzavřeno.

„V čem je problém, strážníku?“ ptám se čínsky.

„Požár,“ zní odpověď.

Zaplatím řidiči a dál pokračuji po svých. Brzy spatřím hustý dým stoupající vzhůru. Pak několik požárních vozů, ambulanci a dva policejní vozy blokující střed ulice. Stojí před Hendricksovým domem.

Kráčím po chodníku, abych se dostal blíž. Všude je černo a dým, musel to být důkladný požár. Policisté hovoří s hasičem, který má zásah na povel. Hovoří čínsky, nicméně částečně jim rozumím.

„Zápalná bomba… skrz přední okno… jedna vzadu… asi triády… dvě těla…“

Sleduji hasiče. Vynášejí na nosítkách dvě zakrytá těla. Z pod plachty vyčuhuje jedna zuhelnatělá a ohořelá ruka. Slyším slova „muž a žena v ložnici“. Pak mrtvoly naloží do ambulance.

Hendricks se vychloubal, že bude mít na noc dámskou společnost. V tom štěstí měl, to se mu podařilo. Štěstí jako Šťastní draci. A rovněž dáma dostala víc, než bylo ujednáno. Velká škoda.

Podruhé se cítím, jako když mě nachytali v tom skladišti. Hendrickse očividně někdo zradil také. Triáda musela zjistit, co dělá, nějak zachytit informace, které dostával od svého zdroje. Možná to byl zdroj, kdo jej prodal.

A důkazní materiál, který jsem získal v klubu, je ztracen.

„Promiňte, mohu se zeptat, kdo jste?“ Mluví na mě policejní detektiv v civilním oblečení. Je to Číňan, ale mluví na mě anglicky.

„Jsem starý přítel toho muže, který tu žil,“ odpovídám.

„Och. To je mi líto. Obávám se, že ho potkal špatný konec, našli jsme dvě těla…“

„Viděl jsem.“

„Samozřejmě je budeme muset v márnici identifikovat. Nechcete nám pomoci? Američan, který tu žil, neměl žádné příbuzné.“

„Obávám se, že vzhledem k tomu, v jakém stavu byla ta těla, ho asi nepoznám,“ řeknu smutně. Kromě toho se nechci zaplést do vyšetřování.

„Mohu znát vaše jméno?“ Detektiv vytahuje notebook. Sdělím mu své krycí jméno a ukážu mu svůj pas, nicméně udám jiný hotel. Detektiv si vše poznamená a ptá se, proč jsem za Hendricksem přijel. Vysvětluji mu, že jsem byl v Hongkongu již včera – což je pravda – a že jsem chtěl se svým přítelem posnídat. Pozval mě, abych přijel za úsvitu a mohli jsme se spolu jít proběhnout. Při té příležitosti nenápadně pohnu svým sportovním batohem. Je to dostatečně věrohodný příběh.

„Nevíte, kdo byla ona žena?“ ptá se detektiv.

„Nemám tušení. Můj přítel nebyl ženatý. Je mi líto.“

Detektiv kývne a poděkuje mi. Odcházím a on mě sleduje, ale já mu nevěnuji pozornost. Musím z prostoru kolem Hendrickse zmizet, dodělat svoji práci a co nejrychleji Hongkong opustit.

Úsvit zalévá ostrov teplým světlem a já scházím dolů k přívozu. Čeká mě schůzka v přístavu.

16

Zvláštní agent FBI Jeff Kehoe seděl v restauraci Empress Pavilion a vychutnával si dim sum. Přitom po očku sledoval Eddieho Wua, bratra hledaného Mika Wua, též známého pod jménem Mike Chan. Kehoe byl v Los Angeles druhý den a s pomocí místního oddělení FBI snadno v místní čínské čtvrti Eddieho našel. Kehoe zpočátku sledoval Wuův byt. Wu odešel a zase se vrátil dvakrát. Poprvé navštívil pekárnu Fénix na Broadwayi. Podruhé Wing Hop Fung Ginseng a čínské obchodní centrum, rovněž na Broadwayi. Koupil si čaj a nějaké potraviny. Až doposud nic zvláštního. Ale den teprve začínal.

Šéf losangeleské pobočky FBI, Alan Nudelman, kontaktoval Kehoea hned po příjezdu. Potvrdil, že Eddie Wu je znám jako příslušník triád, nicméně zatím mu nebylo prokázáno žádné spojení se závažným zločinem nebo čínským gangem operujícím v jižní Kalifornii. Losangeleská pobočka Šťastných draků byla malá a měla méně než tucet členů. Wu tomu všemu velel nebo byl jedním z ranařů. Dvakrát byl zatčen za přechovávání narkotik, ale měl velice dobrého právníka a z vazby se vždycky dostal. Distribuce mu nebyla prokázána, ale policie si byla jistá, že Wu distributorem drog je. Závažnějším bylo obvinění z přechovávání kradeného majetku, včetně zbraní, za které Wu v devadesátých letech strávil sedm let ve vězení. Od té chvíle zůstával čistý, i když jej FBI sledovala. Nudelman měl Wua za zloděje, pašeráka a zabijáka. V současné době byl Wu nezaměstnaný, ale přesto žil v pěkném bytě, měl drahý vůz a vždy dost hotovosti na utrácení.

Triády v jižní Kalifornii fungovaly spíš jako malé mafie. Jejich specialitou bylo vydírání a takzvaná ochrana, téměř vždy provozovaná v rámci čínské populace. Triády vlastnily také nelegální herny a bordely a obchodovaly se zbraněmi a s drogami. Většina násilných činů zahrnovala soupeřící triády, málokdy vnější svět. Policie v čínské čtvrti měla ovšem stále plné ruce práce – neustále gangstery zavírala a zase propouštěla. Většinu bílých policistů až tolik nezajímalo, jestli se gangsteři postřílí navzájem, spíš se soustředila na ochranu poctivých občanů snažících se vydělat v demokratické Americe své dolary legálně.

Kehoe dojedl, rozevřel Los Angeles Times a začal luštit křížovku. Eddie Wu seděl s dvěma dalšími muži, kteří za ním přišli. I oni vypadali na gangstery, měli černá kožená saka a tmavé brýle. Příslušníci triád ve Státech se neoblékali tak tradičně, jako jejich protějšky v Hongkongu a Číně. Spíš jako drsní hoši z ulice. Eddiemu Wuovi bylo údajně třicet osm let a na řadového pouličního rváče byl už trochu starý.

Po nějaké chvíli Wu zaplatil účet a on i jeho dva společníci vstali od stolu. Kehoe chvíli vyčkal, pak zaplatil také a následoval trio směrem k Hill Street. Restaurace byla na Bamboo Plaza mezi množstvím různých obchodů. Trio zamířilo po Bamboo Street směrem na Broadway. Kehoe šel za nimi a ze všech sil se snažil vypadat jako další bílý turista na nákupu čínských suvenýrů.

Minuli Central Plaza, kde se klapání mahjongových kostek vycházející z otevřených oken mísilo s autentickou čínskou muzikou hranou v každém obchodě. Toto náměstí bylo populární u filmařů a proslavilo se Branou mateřských hodnot, sochou zakladatele Čínské lidové republiky dr. Sunjatsena a Studnou přání z roku 1939.

Na rohu Broadway a Alpine se před bankou Cathay Wu se svými společníky rozloučil. Oba muži zamířili po Alpine na východ. Wu vešel do banky. Kehoe zůstal stát před impozantní budovou, kde sídlila pravděpodobně vůbec první čínská, Američany vlastněná banka v jižní Kalifornii.

Uplynulo deset minut a Wu vyšel ven. Zamířil po Alpine na východ, minul Dynasty Plaza a došel k místu, kde bydlel. Bylo to na promenádě, poblíž řady bazarů. Šlo o jednu z vyšších a modernějších budov, ve které rozhodně nebydleli imigranti se skrovnými příjmy. Když Wu vešel dovnitř, nastoupil Kehoe do pronajatého lexu a čekal.

Vysledovat Mika Wua na západ nebylo obtížné. Když v Oklahomě našli poblíž Oklahoma City zastřeleného policistu, vše ukazovalo na Wua. Hlídka zastavila Hondu Accord kvůli dopravnímu přestupku, zavolala na ústředí a zjistila, že se jedná o kradený vůz. Než ho pachatel zastřelil, informoval policista ústředí, že se chystá podezřelé vozidlo zastavit. A balistická zkouška potvrdila, že zbraň, kterou byla hlídka zastřelena, je totožná se zbraní, kterou byla zastřelena Carly St. Johnová.

Přibližně třináct hodin po nálezu mrtvého policisty byla Wuova modrá Honda Accord nalezena před jedním obchodem v Oklahoma City. Jaký vůz řídí Mike Wu od té chvíle, zůstávalo prozatím tajemstvím.

Kehoe si byl jist tím, že Wu míří do Los Angeles za svým bratrem. Nakonec, Eddie Wu o falešné identitě svého bratra věděl. Bylo tedy smysluplné očekávat, že mu pomůže opustit zemi. To, podle Nudelmana, uměl Eddie velmi dobře. Takže bylo jen otázkou času, kdy se Mike objeví u bratrových dveří. Vše, co musel Kehoe udělat, bylo nespustit Eddieho z očí.

V půlce odpoledne Wu byt opustil. Zamířil ke svému vozu, sedanu BMW 745i – dalšímu důkazu ilegálních příjmů. Kehoe zjistil, že takový vůz stojí kolem 60 000 dolarů. BMW zamířilo na západ a pak po dálnici 110 na jih. Kehoe je opatrně sledoval.

Na to, že šlo o odpoledne běžného pracovního dne, byla intenzita dopravy překvapivě malá. Zácpy ještě nenastaly a Kehoe si jízdu po losangeleských dálnicích docela užíval. Osobně je pokládal za nejlepší ve Státech. Na rozdíl od ostatních velkých měst v USA se zdálo, že v Los Angeles od začátku plánovali dálnice tak, aby vyhověly nárokům moderní dopravy. V ostatních velkých městech, která Kehoe navštívil, například v Chicagu nebo ve Washingtonu, bývala doprava občas skutečným utrpením.

BMW odbočilo na dálnici do Santa Moniky a zamířilo na západ. Wu stáhnul střechu a Kehoe zpomalil, aby udržel bezpečnou vzdálenost. Vše se obešlo bez problémů a BMW nakonec dojelo na křižovatku s dálnicí 405. Sjelo směrem na sever a zamířilo do kopců. Krátce poté opustilo Sunset Boulevard a zamířilo na západ do Brentwoodu.

Sledování se zkomplikovalo. BMW zamířilo do bočních uliček kolem Crestwood Hills. Kehoe se obával, že Wua buď ztratí, nebo si Wu svého pronásledovatele všimne. V některých ulicích totiž žádná jiná auta nejezdila. Po téměř třiceti minutách zahnulo BMW na nerovnou silnici jménem Norman Place. Nakonec zahnul Wu ostře doprava na cestu vysypanou štěrkem a zmizel mezi stromy. Kehoe zastavil na křižovatce a podíval se do mapy. Kde to, k čertu, vlastně je?

Nedaleko odsud, několik mil směrem na severovýchod, se nacházelo Gettyho muzeum. V oblasti byla řídce roztroušena luxusní sídla a několik málo firem.

Kehoe se rozhodl risknout to a také zahnul na cestu vysypanou štěrkem. Poté, co pomalu ujel jednu míli, ocitl se před branou a drátěným plotem. Na ceduli stálo: GyroTechnics Inc., soukromý pozemek, vstup zakázán. Pod anglickým nápisem byl nápis čínský – Kehoe došel k závěru, že říká totéž.

Agent FBI vystoupil z vozu a rozhlédl se. Padesát yardů za plotem stála moderní, dvoupatrová budova s tmavými okny různých tvarů. Trochu se podobala futuristickým představám tvůrců druhořadých sci-fi filmů z padesátých let.

Kehoe nasedl zpět do vozu a vrátil se na Norman Place. Zastavil a zavolal Ala Nudelmana.

„Nudelman.“

„Ale, tady je Jeff Kehoe.“

„Co potřebuješ, Jeffe?“

„Slyšels někdy o GyroTechnics Inc.?“

„Ne. Co je to?“

„Doufal jsem, že mi to povíš ty. Sledoval jsem Eddieho Wua z čínské čtvrti až k jejich budově. Je to v kopcích nedaleko Gettyho muzea. Soukromý pozemek.“

„Já se na to podívám a dám ti vědět.“

„Díky.“

Kehoe popojel směrem z kopce a zaparkoval na méně nápadném místě. Štěrkem vysypanou bezejmennou cestu mohl sledovat v zrcátku, takže až bude Wu odjíždět, dozví se to.

Po dvaceti minutách zavolal Nudelman.

„GyroTechnics je zbrusu nová čínská společnost. Elektronika, desky s tištěnými spoji a podobně. Jejich specialitou jsou prý naváděcí systémy pro vodní dopravní prostředky, především pro čluny a lodě. V Kalifornii působí tři měsíce.“

„Co s tím má společného Eddie Wu?“ zeptal se Kehoe.

„To je dobrá otázka,“ odpověděl Nudelman. „Vážně pochybuji, že je na výplatní listině.“

Kehoe se zašklebil. „Oficiálně jistě ne. Utábořím se tady a počkám, až se Eddie zase objeví. Nebo až se objeví jeho bratr. Každopádně, nakonec zjistíme, co je to vlastně za společnost.“

Anton Antipov otevřel dveře starožitnictví a vpustil Andreje Zdroka dovnitř.

„Tohle je tedy doba,“ stěžoval si Zdrok „Slunce ještě nevyšlo a všichni spořádaní občané hezky spinkají.“

„Až uvidíš, co jsem vybalil, budeš mít radost,“ řekl Antipov.

Vedl Zdroka potemnělým krámkem až na konec a pak do zadní místnosti. Antipov byl jedním z vůdců Krámu, věděl proto, jak zacházet se Shakespearovou a Marlowovou knihou na polici a otevřít tajné dveře. Společně vstoupili na půdu ústředí Krámu, minuli Zdrokovu soukromou kancelář a zamířili do hlavního skladu.

Na podlaze stála otevřená bedna velikosti většího televizoru. Slámu někdo vyndal a odhodil stranou. Antipov ukázal Zdrokovi na stůl vedle bedny, kde v horizontální poloze leželo pod silnou lampou ono zařízení. Scéna byla naaranžována málem jako v muzeu.

Mělo to stříbřitou barvu a válcový tvar, připomínalo to velký náboj. Na každé straně ležel polštářek, aby se zařízení neskutálelo. Na horní straně směřující ke stropu bylo zařízení otevřené a vnitřní mechanismus odkrytý.

„Přímo z matičky Rusi,“ řekl se smíchem Antipov. „Dorazilo to minulou noc, když jsi odešel. Ironií osudu je, že federálním expresem.“

Andrej Zdrok pootevřel ústa a na okamžik zapomněl, že je tak časně. Mechanická krása zařízení mu učarovala. Blýskalo se jako naleštěný vzácný kov a jeho cena byla nesrovnatelně větší než cena zlata či stříbra.

„Škoda, že Prokofjev není v takovém stavu, aby se mohl dozvědět, že to dorazilo bez problémů,“ dodal Antipov. „Ten ubohý chlapík je stále v komatu.“

„Zapomeň na generála,“ odpověděl Zdrok. „Ten nám teď k ničemu není. Ještě že dokázal odeslat zásilku dřív, než se stal doživotní mumií.“ Přistoupil ke stolu a pomalu položil dlaň na kónickou špici zařízení. Byla hladká a chladná na dotyk.

„Je to velkolepé,“ řekl. „Nikdy jsem nic takového neviděl – ty ano?“

„Ne. Tedy ano, některé z dřívějších typů. Ale tohle je jiné,“ odpověděl Antipov.

„Nu, musíme kontaktovat našeho čínského zákazníka, a to hned,“ řekl Zdrok. „Postaráš se o to?“

„Už jsem začal.“ Antipov se podíval na hodinky. „Musím do Kwai Chung, Oskar ráno dorazí se zásilkou.“

„Výborně.“ Dotkl se zařízení ještě jednou a obdivoval jeho dokonalost. „Skoro bych si přál, abychom to nemuseli prodávat. Jaderná bomba neprojde Krámem zase tak často. Máš pravdu, Antone, naposledy jsme prodávali starší model z éry studené války. Obrovská nemotorná věc, velká skoro jako volkswagen. Tyhle modely z osmdesátých let jsou mnohem kompaktnější a… mobilnější.“

„To rozhodně jsou, Andreji,“ přitakal Antipov, „to rozhodně jsou.“

Zdrok kývl na svého partnera a zeptal se: „Máš čas na malou snídani a kávu? Platím já.“

Antipov se zakřenil: „Jistě.“

Společně vyšli ven. Po cestě minuli bednu s nápisy v ruštině, angličtině a čínštině: „Podléhá rychlé zkáze – řepa – nevystavujte vyšším teplotám.“

17

Do přístavu Kwai Chung přijíždím zhruba v 7:15. Kombinézu už mám na sobě. Přístav rozhodně není opuštěný, takže si musím dávat dobrý pozor. Nechci, aby si mě někdo zblízka prohlížel. Někdo by si mohl myslet, že jedu na maškarní. Abych nebudil zbytečně pozornost, nemám své brýle. S trochou štěstí snad mohu vypadat jako pracovník v nějaké speciální ochranné kombinéze, která slouží při manipulaci s nebezpečnými materiály. Každopádně, mám teď jiné starosti.

Kwai Chung je proslulé obchodní centrum, snad nejrušnější v celé Asii. Slouží také k exportu zboží z kontinentální Číny, protože čínská dopravní infrastruktura není dostatečná. Přístav leží na východním pobřeží kanálu Rambler, severně od hranic Kowloonu a New Territories. Celá oblast je čistě industriální, takže je stále plná náklaďáků a dodávek vjíždějících a zase vyjíždějících z přístavu. Přístav tvoří celkem šest terminálů – terminál číslo pět leží na severním okraji, terminál číslo šest na jižním. Mezi nimi leží terminály jedna až čtyři. Člen triády, kterého jsem vyslechl, řekl, že zásilka zbraní dorazí na terminál číslo šest, který – alespoň podle mapy – leží poněkud stranou od ostatních terminálů. To dává smysl. Triády své nelegální aktivity nikdy nevystavují na odiv.

Z místa, kde stojím, vidím stovky kontejnerů naskládaných do nejrůznějších pestrobarevných kombinací. Na bocích jsou značky a loga, jako „Evergreen“, „Hyundai“, „Wan Hai“, „Uniglory“ a další. Mezi hromadami kontejnerů ční vysoké oranžové jeřáby, u mol kotví modré remorkéry. Napříč přístavem jsou rozmístěny bílé budovy skladišť.

Kolem nich se pohybují členové bezpečnostních služeb, zaměstnanci přístavu a zástupci různých dopravních společností. Od 11. září 2001 bezpečnostní opatření výrazně vzrostla – i když asi ne tak, jak by si OSN přálo. Já vím, že velice zranitelné jsou i americké přístavy. Propašovat v kontejneru nějakou bombu by pro skupinu teroristů stále nebyl velký problém. Inspekce obsahu kontejnerů jsou spíš nahodilé.

Přijíždím k terminálu číslo šest. Kotví tam Oděsa, velká ruská obchodní loď, a poblíž jeden z modrých remorkérů. Jeřáb z lodi vykládá kontejnery a bedny. Poznamenám si identifikační parametry lodi a pak se vydám blíž k terminálu. U zadní strany budovy stojí tři dělníci a kouří, vedle nich je žebřík vedoucí až na střechu. Kdybych se dostal nahoru, budu mít výborný výhled.

Vytahuji z batohu jednu z diverzních kamer, které obyčejně vystřeluji pomocí SC-20K. Tentokrát s sebou pušku nemám, ale kameru lze i normálně odhodit. Diverzní kamera má přísavku, která ji udrží na zdi nebo na jiném objektu, a na povel vydává různé zvuky. V databázi je k dispozici celá řada zvukových efektů, dokonce i hudba. Někdy kamery používám k odlákání pozornosti příliš zvědavých stráží. A někdy s jejich pomocí stráže fotografuji.

Nastavím kameru tak, aby vydávala hluk, a hodím ji asi dvacet yardů od sebe, mezi hromadu složených kontejnerů. Kamera začne pípat a vzbudí pozornost dělníků. Jeden z nich ukazuje směrem k hromadě a nakonec se jich všech zmocní zvědavost. Když konečně odejdou, rychle přeběhnu k žebříku a vyšplhám se po něm nahoru na střechu.

Nyní mám výhled na celý areál terminálu. Skupina pěti mužů v oblecích o něčem diskutuje, dělníci pilně vykládají bedny z lodi a nakládají je na náklaďáky s logem „Mingovy rybářské společnosti“. Já ležím na střeše a dalekohledem pozoruji muže v oblecích. Jedním z nich je Jon Ming. Má sebou dva ozbrojené strážce, boule pod saky nelze přehlédnout. Mingův Rolls Royce parkuje kousek od budovy, na jejíž střeše se právě nacházím.

Číňan hovoří se dvěma bělochy, kteří nepochybně přijeli černým mercedesem stojícím vedle rollse. Po chvíli v jednom z nich poznávám Oskara Herzoga. Od chvíle, kdy jsem ho naposledy viděl na Ukrajině, procestoval značnou vzdálenost. Ale to já taky. Druhý muž vypadá jako Anton Antipov. Mám štěstí, dva vůdci Krámu na jednom místě. Rozhovor vede Antipov.

Z toho, co právě vidím, je jasné, že Krám se Šťastnými draky styky má. Vsadím se o hongkongský dolar, že ty bedny jsou plné zbraní. Triáda nakonec někde výzbroj brát musí a Krám se nikdy příliš nezajímal o to, komu prodává.

Zamířím digitální kameru OPSATu a pořídím pár snímků. Poté vytáhnu Five-seveN a aktivuji odposlouchávací zařízení. Rychle si zastrčím sluchátko do pravého ucha, abych si rozhovor mohl rovnou i vyslechnout, a začnu nahrávat. Zpočátku mě překvapí, že hovoří anglicky, ale pak si uvědomím, že Číňané nejspíš neumí rusky a Rusové zase čínsky. Sladká angličtina, univerzální světový jazyk. To o směřování tohoto světa něco vypovídá.

ANTIPOV: „…jak se dohodli, vaše objednávka je nyní kompletně splněna.“

MING: „Děkuji vám. Povězte, prosím, panu Zdrokovi, že si pokládáme za čest, že jsme s vámi mohli obchodovat. Samozřejmě, ještě dodávku překontrolujeme. V soukromí.“

ANTIPOV: „Naprosto vám rozumím. Jsem přesvědčen, že budete spokojeni. Pan Zdrok mě požádal, abych jej omluvil – nemůže se zúčastnit tohoto našeho setkání, musí se věnovat nějaké urgentní záležitosti.“

MING: „Cožpak každý z nás nemá urgentní záležitosti?“

ANTIPOV: „Tak to chodí. Touto zásilkou je náš kontrakt zcela splněn. Je to poslední splátka za součásti instalace projektu Barakuda, které jste nám tak velkoryse poskytli.“

MING: „Souhlasím. Jak víte, eliminovali jsme veškeré spojnice. Americké úřady by neměly profesora vystopovat. A i kdyby, on už nepromluví.“

ANTIPOV: (smích) „To snad ne, pane Wongu! Profesor opravdu věřil v bezpečnou cestu do Pekingu?“

MING: (smích) „Zřejmě ano.“

ANTIPOV: „Chudák. Práce v Pekingu by se mu nejspíš stejně nezamlouvala.“

MING: „Mně tedy rozhodně ne.“

ANTIPOV: „Pochopitelně.“

Chvíli je ticho a oba muži pozorují dělníky.

ANTIPOV: „Vypadá to, že vaši lidé jsou téměř hotovi. Je mou povinností projednat otázku poslední součásti projektu Barakuda, který nám ještě stále dlužíte.“

MING: „Žádný strach. Každým dnem se vydá na cestu z Kalifornie. Jen čekám, až se ozvou moji lidé v Los Angeles.“

ANTIPOV: „Výborně. Informujte nás, prosím. Náš zákazník už je netrpělivý.“

MING: (odkašlání) „Promiňte. Asi jsem se nachladil. Když už hovoříme o vašem zákazníkovi, mohu vědět, o koho se jedná?“

ANTIPOV: „Pane Mingu, víte, že to vám prozradit nemohu. Krám zakládá svoji reputaci na diskrétním jednání.“

MING: „Pane Antipove, jistě chápete náš zájem. Operace Barakuda – jak vy ji nazýváte – zahrnuje jisté náročné technologie, které by mohly být použity v rozporu s našimi zájmy, pokud by se dostaly do nesprávných rukou.“

ANTIPOV: „Oceňuji váš zájem, ale i přesto musím odmítnout – nemohu vám prozradit, kdo je naším zákazníkem.“

Ming udělá krok směrem k Antipovovi a Herzogovi. I když je Antipov o dva palce vyšší, představuje Ming větší hrozbu. Nelze přeslechnout změnu tónu jeho hlasu. Rozhodně není mužem, s nímž by bylo radno si zahrávat.

MING: „Dobrá, ponechte si svá tajemství. Ale dám vám jednu radu. Upřímně doufám, že kupcem materiálů operace Barakuda není nikdo z kontinentální Číny.“

ANTIPOV: „To zní spíš jako výhrůžka než jako rada.“

MING: „Chápejte to, jak chcete. Některé z mých zdrojů naznačují, že Krám jedná s ďábelským generálem Tunem z Fu-čou. Jak víte, Šťastní draci mají několik přátel v komunistické čínské vládě, ale tím to končí. Triády nenávidí lidovou republiku a to je hlavní. Generál Tun reprezentuje to nejhorší, co v Číně je. Budu vše sledovat a jestli zjistím, že Krám prodává materiál generálovi Tunovi, Šťastní draci nebudou s jednáním pana Zdroka spokojeni. Použijeme veškerou svou moc, abychom to překazili. Na shledanou, pane Antipove. Na shledanou, pane Herzogu.“

Žádné potřesení rukou, žádná přátelská úklona. Tři Číňané se obracejí a kráčí k rollsu. Musím se rychle stáhnout. Za chvíli opět vykouknu a vidím, že rolls opouští parkoviště. Oba Rusové vcházejí do budovy. To je příležitost, abych opět slezl dolů.

Jakmile jsem dole, vylovím z batohu štěnici, aktivuji ji a zamířím k mercedesu. Rusové jsou pryč a dělníci mi nevěnují pozornost. Rychle se přikrčím, umístím štěnici na podvozek a pak odejdu pryč. Štěstí mi přálo, vše proběhlo hladce.

„Anno, jsi tam?“ tisknu implantát na svém hrdle.

„Ahoj, Same.“

„Předpokládám, že máte záznam té malé konverzace?“

„Jasný a čistý. Pracuje se na analýze.“

„Frances?“

Promluví Coenová: „Ano, Same?“

„Umístil jsem na podvozek vozu, kterým přijeli Rusové, štěnici. Sledujte ji a dejte mi vědět, kam pojedou.“

„Už ji máme na radaru, Same.“

Spokojeně vyrazím na Kwai Chung Road, která vede kolem přístavu, a mávnu na taxík.

18

Mike Wu v noci přejel Mojavskou poušť a nyní vjížděl po 1-40 do Los Angeles. V Barstow zahnul na 1-15, jel na jihozápad do metropole, pak po 1-10 na západ na 405 a nakonec zamířil k losangeleskému mezinárodnímu letišti. Měl za sebou namáhavý a stresující výlet a byl rád, že už se chýlí ke konci. Zanedlouho se setká s bratrem Eddiem a konečně opustí Státy a vyrazí do Hongkongu, kde na něj čeká nová identita a nový život.

Plánoval, že poslední součást projektu profesora Jeinsena doručí Šťastným drakům sám. Zařízení šlo rozložit a převézt v normálním zavazadle bez jakýchkoliv rizik. Bylo to prostě pár součástek a jeden laptop. Eddie mu zařídil nový pas a víza a Mikovi zbývalo už jen se rozloučit s Amerikou. To nejdůležitější bylo, že Mike obdrží svou velkou odměnu od Jona Minga osobně. Poslední tři roky pracoval Mike ve Třetím oddělení a dostával standardní výplatu, jakou svým zaměstnancům vyplácela vláda Spojených států. Na počátku obchodu se Šťastnými draky Mike nějaké peníze dostal. Ale nyní, po doručení posledních Jeinsenových materiálů, měl obdržet tři miliony dolarů. Mike nikdy nechápal, proč musí na ty peníze tak dlouho čekat, ale Šťastní draci to tak chtěli. V mezičase Mike uzavřel pár menších transakcí s organizací známou jako Krám.

Mikovi Wuovi se ve Státech ve skutečnosti líbilo. On i jeho bratr se narodili a vyrostli v čínské čtvrti v L. A. Do záležitostí pouličních gangů se zapletli už v raném dětství. Mike byl starší a příslušníkem triády se stal ve třinácti. Eddie čekal do šestnácti a tou dobou už byl Mike jedním z významnějších členů. Když bylo Mikovi dvacet šest, připojili se oba bratři ke kalifornské pobočce Šťastných draků. Oba navštívili Hongkong ještě za britské správy a setkali se s Jonem Mingem. Ten svěřil bratrům Wuovým velkou odpovědnost a pověřil je vedením operací na západním pobřeží. A když Šťastní draci začali obchodovat s Krámem, přišel rozkaz, aby se Mike přesunul na východ pod jménem Mike Chan a stal se analytikem Třetího oddělení.

Neměl představu, jak se mu po životě ve Státech bude zamlouvat život v komunistické zemi. Rozhodně se zbaví předsudků, na které v Americe nezbytně nutně narážel. Asiaté jako menšina na tom nebyli přímo zle, nicméně přesto Mike na nějaká omezení narážel stále. Dokonce i ve Třetím oddělení. Měl pocit, že je mnohem lepším analytikem než Carl Bruford, jeho šéf. Bruford mu jen občas dával obtížné úkoly – a přesto Mike téměř vždy udělal víc než jen své pracovní povinnosti a vydal ze sebe mnohem víc. Byl si jist, že o něm vedoucí Třetího oddělení, plukovník Lambert, má dobré mínění.

Bohužel, Mike „Chan“ nakonec všechny zklamal.

Zajel ukradeným vozem na mezinárodní losangeleské letiště a tam zaparkoval. Vůz úřady objeví až za několik dní. Kyvadlovou dopravou se přesunul k nejbližšímu terminálu a vyhledal telefonní automat. Svůj mobilní telefon zahodil Wu už dávno, protože dobře věděl, že by ho díky přístroji mohli vysledovat. Místo mobilního telefonu si koupil předplacenou kartu a používal automaty.

Wu vytočil číslo, které mu dal jeho bratr, a čekal. Když se ozval Eddieho hlas, šťastně se usmál.

„Vítej ve slunečné Kalifornii, velký bratře!“ přivítal ho Eddie.

Měl pravdu. Počasí bylo, i v tomto zimním období, velice příjemné. Byla to hezká změna ponechat za sebou sněhy a ledy východního pobřeží.

„Nemůžu se dočkat, až tě zase uvidím,“ řekl Mike, „kam se mám vypravit?“

Pak si zapsal Eddieho instrukce a slíbil, že dorazí v nejbližších hodinách. Prošel zavazadlovým oddělením, opustil terminál a mávl na taxi.

Eddie zavedl svého bratra do své kanceláře v GyroTechnics Inc., objal ho a řekl: „Byla to dlouhá doba. Moc rád tě zase vidím.“

„Nápodobně,“ odpověděl Mike. „Vypadáš dobře.“

„Zato ty vypadáš unaveně. Byla to obtížná cesta?“

„Vyskytlo se pár problémů, ale jsem tady, ne? Jinak máš pravdu, jsem unavený.“

„Dodělám tady pár maličkostí a pojedeme ke mně. Cos udělal s vozem?“

„Nechal jsem ho v Oklahomě,“ odpověděl Mike. „Ukradl jsem jiný a ten nyní parkuje na dlouhodobém stání u mezinárodního letiště. Jestli ho najdou, budou si možná myslet, že jsem odletěl.“

„Chytré. Vzal sis taxíka?“

„Ano.“

„Máš hlad? Chceš něco k jídlu?“ zeptal se Eddie.

„To je dobrý nápad. A pak bych chtěl týden spát. Nicméně, k tomu nedojde, protože zítra odjíždím do Hongkongu.“

Eddie se zasmál: „Zítra ne. Do dvou nebo do tří dnů. Maximálně do čtyř. Mezitím zůstaneš u mě a odpočineš si. Jak se ti to zamlouvá?“

Mike svraštil obočí: „Jak to myslíš? Měl jsem za to, že je vše připraveno.“

Eddie zamával rukama. „Vyskytly se menší komplikace. Žádné strachy, mám vše pod kontrolou.“

To nebylo to, co chtěl Mike slyšet. Ale byl příliš unavený, než aby v tuto chvíli pokračoval dál. Rozhlédl se po kanceláři. „Skutečně pracuješ tady?“

„Ne. Totiž ano i ne. Oficiálně nejsem na výplatní listině. Řeším problémy. Pomáhám s vízy a pracovními povoleními.“

„Jasně, Eddie Wu, kouzelník v oboru víz a povolení. Těch nelegálních.“

Eddie se rozesmál. „Něco takového.“

„Co je tohle vlastně za místo?“

„Jeden z mnoha Mingových podniků. Šťastní draci GyroTechnics financují, ale podnikání společnosti v Americe je legální. Zaměstnává špičkové vědce z Hongkongu a Číny a Šťastní draci jim pomáhají dostat se do Států. A to je má práce.“

„Chceš říct, že takhle utíkají vědci z Číny?“

„Dá se to tak říct. Čínské úřady prozatím nepřišly na to, kam se jim fyzikové ztrácejí. Proto GyroTechnics mění sídla i názvy. Také americkým úřadům se držíme z dohledu.“

„Kde je naváděcí systém? Na novinky ohledně posledního kusu Jeinsenova projektu čekám už nějakou chvíli.“

„Hotov a připraven k přepravě.“

„V čem je tedy problém? Myslel jsem, že ho odvezu s sebou do Hongkongu.“

Eddie si odfrkl a pohlédl stranou. „Jak jsem říkal, vyskytly se nějaké komplikace.“

Mike neměl rád hry. „Co se děje, bratříčku? Jaké komplikace?“

„Ming. Zrušil prodej zařízení Krámu.“

„Proboha, proč? Vždyť jsme na tom pracovali poslední tři roky!“

„Ano. Ale Ming se obává, že Krám prodává čínskému generálovi. Generálu Tunovi. Už jsi o něm slyšel?“

„Ano. To je ten chlápek, který chce zaútočit na Tchaj-wan. To on je zákazníkem Krámu v celé téhle záležitosti?“

„Vypadá to tak. Jistě to nevím. Ming si to myslí. Přikázal mi zrušit zásilku a počkat na další instrukce.“

„Ale… to znamená, že nedostaneme zaplaceno!“ neudržel se Mike. Nyní zapomněl na veškerou únavu a byl plně při smyslech. „Obchod musí pokračovat. Musím v Hongkongu začít nový život!“

„Začneš, žádné strachy. Jenom nepovezeš naváděcí systém.“

„To bylo mé krytí. Měl jsem být jedním z vašich vědců cestujících z Kalifornie. Do hajzlu, to je teď všechno jinak?“

„Pracuje se na tom, Miku. Klid! Máme na to pár dní.“

Mike Wu zuřil. Vstal a zařval: „Zatracený Ming! Ničí tak skvěle fungující proces! Jakmile začneš něco měnit, celé to pokazíš! Já půjdu a prodám tu věc Krámu sám, bez Minga!“

Eddie na svého bratra šokovaně pohlédl. „Co to říkáš? Zešílel jsi?“

„K čertu s Mingem! Co pro mě vlastně udělal? Tři roky sedím ve Washingtonu a zásobuji Šťastné draky Jeinsenovými materiály bez jakékoliv odměny. Dohoda zněla, že zaplaceno dostanu najednou, až dorazím do Hongkongu s naváděcím systémem. K čertu s tím vším! Mám své vlastní kontakty na Krám! Loni jsem jim prodal informace o agentech Třetího oddělení. Mohu s nimi jednat přímo. Zbohatneme a půjdeme si po svém. Nepotřebujeme pracovat pro triády, Eddie, už ne.“

„Miku, nevíš, co mluvíš! Hele, já tě chápu. Ale nemůžeme se postavit Šťastným drakům. To je sebevražda. Půjde po nás Ming a taky nás dostane. Má na to prostředky. Nepodceňuj ho. Nikdy ses s ním nesetkal. Já ano.“

„Má Ming ponětí o tom, jaké to je, když po tobě pátrá washingtonská policie, oklahomská policie, FBI, NSA a nejspíš i CIA? Já se musím z téhle země dostat dřív, než mě najdou! Jestli mě najdou, jsem mrtvý muž. Špionáž proti vládě Spojených států je věc, kterou tady neberou na lehkou váhu. A o vraždě státního zaměstnance už vůbec raději nehovořím.“

Mike chodil dokola po místnosti. „Eddie, jestli do toho se mnou nejdeš, obrátím se na Krám sám. Řeknu jim, že Ming prodej zrušil a že jestli si přijdou sem, předám jim navigační systém. A můžu si říct o dobrou cenu. Několik milionů dolarů nás před Šťastnými draky ochrání.“ Ukázal prstem na svého bratra. „A ty mi pomůžeš!“

Eddie pohlédl na svého staršího bratra a zamyšleně si mnul bradu. „Možná,“ řekl. „Musím si to rozmyslet. Měli bychom zajet ke mně a odpočinout si. Promluvíme si o tom zítra, O.K.? Napřed zjistím, co vlastně Ming plánuje. Souhlasíš? Dej mi den nebo dva.“

Mike potřásl hlavou a udeřil do zdi. „Zatraceně, Eddie.“ Zhluboka se nadechl a nakonec rezignoval. „Máš je mít. A teď půjdeme, jsem unavený k smrti.“

Jeff Kehoe by přísahal na to, že z taxíku, který zastavil před branou GyroTechnics, vystoupil Mike Wu. Muž stiskl nějaké tlačítko a vešel dovnitř dřív, než si ho Kehoe mohl pořádně prohlédnout. Ale agent FBI zůstal klidný. Kdo vešel dovnitř, ten zase vyjde ven. Dokud zůstane sedět ve svém voze a bude příjezd pozorně sledovat, svou příležitost nepropásne.

Jeden z losangeleských agentů Kehoa minulou noc zastoupil, takže se Jeff mohl trochu prospat. Ráno Kehoe hlídku u Wuova bytu v čínské čtvrti opět vystřídal. Nedlouho poté z budovy vyšel Wu a nasedl do svého BMW. Kehoe jej sledoval až k bráně GyroTechnics a nyní seděl ve svém lexu zaparkovaném nedaleko odsud a čekal na nějakou známku toho, že do města dorazil Mike Wu. A když před branou zastavilo taxi a vystoupil z něj Asiat, byl si Kehoe téměř jist, že je to právě on.

Kehoe zavolal na ústředí FBI a informoval Nudelmana. Pak čekal skoro dvě hodiny, než se BMW konečně objevilo a opustilo areál. Když jej vůz míjel, Kehoe si oba muže pozorně prohlédl.

Vůz samozřejmě řídil Eddie Wu a nebylo možné pochybovat o tom, že spolujezdec byl jeho bratr Mike.

„Bingo,“ řekl si Kehoe a nastartoval lexus. V bezpečné vzdálenosti se pustil za BMW.

19

„Same, mercedes jede po západní kowloonské dálnici.“

Hlas Frances Coenové zazní v mém uchu. Odpověď napíšu na OPSATu: jedu taxíkem, nemůžu mluvit. Komunikuj přes OPSAT, prosím.

Chytit u přístavu taxi nebyl žádný problém. V okolí je jich vždy dost, přivážejí a zase odvážejí dělníky i vedoucí pracovníky. Kam mercedes s Rusy zamíří, jsem odhadl už předem a nařídil řidiči, aby směřoval na jih, do Kowloonu.

Konečně mohu na OPSATu zobrazit satelitní mapu a sledovat mercedes sám. Posílám Coenové krátkou zprávu, aby věděla, že mám vůz na displeji. Ona mi popřeje štěstí, podotkne, že plukovník Lambert měl z rozhovoru mezi vůdci Krámu a Šťastnými draky, který se mi podařilo nahrát, velkou radost a pak linka ztichne. Uspěl jsem. Podařilo se mi prokázat spojení mezi profesorem Jeinsenem a triádou a – nepřímo – i mezi profesorem a Krámem. Nyní je záležitostí Washingtonu, aby rozhodl, co dál. Přemýšlím, zda se budu moci vrátit domů, ale po chvíli se na OPSATu objeví další zpráva: Zkus zjistit, co Krám v Hongkongu vlastně dělá. Co je – k čertu – operace Barakuda? L.

To je rozhodně otázka na místě. A rád bych se o ni zajímal, kdyby… kdyby se mi tak nechtělo domů.

Co asi dělá Káťa?

Mercedes odbočí z dálnice a sjede do Cim Ša Cui. Přikážu řidiči taxíku, aby udělal totéž. Už podruhé se mě čínsky ptá, kam vlastně jedu – mohl by to vzít nějakou zkratkou a vyhnout se zácpě. Říkám mu, že je to tak v pořádku a aby se prostě řídil mými pokyny.

Rusy dohoníme poblíž Harbour City. Černý mercedes je přímo před námi a zastavuje u chodníku kousek od terminálu Oceán. Přikáži řidiči taxíku, aby zastavil. Po chvíli Antipov a Herzog z mercedesu vystupují a dál pokračují pěšky. Řidič mercedesu opět nastartuje a pokračuje dál, patrně směrem k nějaké garáži. Rozhodnutí je jasné: budu sledovat Bolka a Lolka, vůdce našeho milého Krámu.

Zaplatím a vystoupím z taxíku. Když mám někoho pěšky sledovat, nemusím mít obavy – umím to docela dobře. Plížit se o samotě tmou je jedna věc, sledovat nenápadně někoho na zalidněné ulici druhá. Musíte splynout s davem, nevyvolávat podezření a plynule měnit rytmus chůze. Je důležité udržovat mezi sebou a sledovaným cílem konstantní vzdálenost a příliš nespěchat. Občas cíl zastaví, vy musíte taky. A musíte předstírat, že se něčím zaobíráte, dokud se cíl opět nedá do pohybu. A někdy je důležité se současně ujišťovat, že nikdo nesleduje vás. Což není jednoduché. V tuto chvíli jsem si jistý, že za mnou není nikdo. Oba Rusové jsou ovšem velice bezstarostní, sledovat by je mohl i začátečník. Zdá se, že svému okolí nevěnují pozornost. Vůbec se o svět nezajímají.

Míří – jak jsem očekával – k přívozu. I já se nalodím, jen chvíli počkám a nastoupím jako součást davu čínských i bílých podnikatelů a manažerů. Antipov a Herzog jsou na dolní palubě a posadí se. Jsou hluboce zabráni do rozhovoru, okolí ignorují. Já usednu na opačné straně místnosti a rozevřu si noviny. Vím, že je to děsivé klišé, nicméně přesně tak to funguje.

Cesta přívozem mezi Kowloonem a Hongkongem je vždy příjemná.

I přes nelibý pach přístavu bych si mohl projížďku hezky užít, kdybych tu nebyl služebně. V jednu chvíli Antipov vstane a ukáže na něco ven oknem. Herzog se tam podívá a kývne. Antipov se opět posadí a oba muži pak mlčí. Herzog zavře oči a po zbytek plavby se nehýbe.

Na břehu sleduji oba muže až ke stanovišti taxislužby. Zatraceně. Začíná se to komplikovat. Rychle změním svoji polohu tak, abych se ocitl přímo za nimi a mezi námi bylo několik dalších lidí. Nos zabořím do novin pro případ, že by se některý z nich ohlédl. Zapamatuji si číslo taxíku, do kterého nasednou, a chvíli čekám. Pak nasednu do taxíku i já. Vůz vezoucí oba Rusy naštěstí uvízl v zácpě, takže stačí ukázat prstem. Řidič chápe a kývne hlavou. Nastartuje a odlepí se od chodníku. A naprosto v rozporu s pravidly silničního provozu předjede několik vozů před sebou, aby se vmáčkl do řady téměř násilím. Tolik tedy k nenápadnosti.

Ale je to dobrý řidič. Jakmile se doprava pohne, ocitneme se o dva vozy vzadu za Rusy a tuto diskrétní vzdálenost držíme celou dobu.

Míříme na západ po Connaught Road. Nakonec taxi vezoucí Rusy zahne do Morrison Street. Pak zastaví v Upper Lascar Row. Zaplatím a dám řidiči velké spropitné, což ocení širokým úsměvem plným začernalých zubů.

Rusové jdou ulicí a zastavují před malým starožitnictvím. Dívám se, jak vcházejí dovnitř. Nade dveřmi je nápis „Hongkongsko-ruské starožitnosti“. Zajímavé.

Po několika minutách přecházím ulici a dojdu k obchodu. Nakouknu dovnitř. Za pultem sedí Číňan a leští nějakou sochu. Rusové v obchodě nejsou. Za pultem jsou dveře s nápisem „pouze pro personál“ a já hádám, že tudy museli projít někam dál. Třeba do sklepa?

Cedulka na vnitřní straně výlohy informuje potenciální lupiče, že na obchod dohlíží „Hong Kong Security Systems, Inc.“. Stisknu implantát a řeknu Coenové, že bych potřeboval, aby Grimsdottirová vyhackovala záznamy společnosti a našla mi nějaký bezpečnostní kód. Ona požadavek potvrdí a já opět přejdu na druhou stranu ulice.

V průběhu další půlhodiny nikdo do obchodu nevstoupí a nikdo nevyjde ven. Pořídím několik fotografií a usoudím, že dál už tu nemám co dělat. Vrátit se budu muset po setmění.

Po setmění je má práce mnohem zábavnější.

V plné polní se vracím ke starožitnictví krátce po půlnoci. Nejprve obejdu celý blok a proběhnu si uličku za obchodem. Je tam očekávaný vchod pro zaměstnance, ale také si všimnu neobvyklé linky v dláždění vedle budovy. Skoro to vypadá, jako by někdo do ještě vlhkého cementu nakreslil obdélník o rozměrech pět krát deset stop. Zapnu termovizi – tam dole je zdroj tepla. Na rozdíl od většiny výtahů, jimiž se obvykle vozí bedny do sklepa, si zde někdo dal velkou práci, aby všechno bylo velmi nenápadné. Kdybych neměl výcvik a nebyl zvyklý hledat určité detaily, nikdy bych si toho nevšiml.

Vrátím se k přední výloze a opatrně nahlédnu dovnitř. Je tam tma, jen na pultu svítí malá lampička a vedle ní stojí pokladna. Zadní vchod bude asi lepší. Znovu budovu obejdu a pomocí paklíče dveře otevřu. Trvá to skoro pět minut, ale nakonec se ocitnu uvnitř.

Klávesnici pro zadání bezpečnostního kódu mám po levé ruce. Bliká a pípá a já vím, že mám na zadání kódu, který mi poslala Anna Grimsdottirová, patnáct nebo dvacet vteřin. Vyťukávám sérii čísel a systém se deaktivuje. Paráda.

Jsem ve skladišti plném zaprášených beden a krabic. Spousta harampádí, kterému jiní říkají starožitnosti. U jedné zdi stojí plná knihovna a za dveřmi je malá koupelna. Ale žádné schody dolů. Nějaká cesta tu ovšem být musí.

Důkladně se kolem porozhlédnu, ale nic neobvyklého nenacházím. Na stole leží, ledabyle naskládané, různé objednávky a faktury. Prohmatám desku zespodu a hledám nějaké tlačítko nebo spínač, ale nic nenacházím. Vrátím se do skladiště a důkladně prohledám stěny ve snaze najít nějaký tajný vchod. Nakonec řekne své vítězné slovo termovize u knihovny. Mezi policemi jsou známky tepelné energie. Takže vchod do suterénu bude zde.

Knihovnu však nelze odsunout. Zkouším zatlačit ze všech stran a hledám nějakou páku či tlačítko. Marně. Ještě si pamatuji na cvičnou misi, kde se tajný vchod otevíral vyjmutím určité knihy. Tento mechanismus byl použit snad tisíckrát, nicméně funguje. Co mám dělat? Postupně vyndávám jednotlivé knihy, jednu po druhé. Je jich asi padesát, ale já pracuji rychle. Když se propracuji na úroveň ramen, všimnu si dvou knih, které jsou zasunuté méně než ostatní. Shakespeare a Christopher Marlowe. Budu muset vyzkoušet kombinaci. Vytáhnu jednu a pak druhou. Ozývá se cvaknutí a knihovna se odsouvá. Otevřu dveře a vidím schody vedoucí dolů.

Schody nepříjemně skřípou, a tak zastavím a začnu našlapovat velice pomalu. V půlce cesty uslyším chrápání. Zbytek schodů sejdu hlemýždím tempem, ale podle toho, jak vydatně spáč chrápe, je jasné, že se nemusím bát. Sedí dole u stolu. Má sako a kravatu a jeho hlava spočívá na rozehrané partii solitairu. Na podlaze vedle židle stojí láhev od ruské vodky. Tolik tedy k ruské obezřetnosti.

Dojdu ke stolu a rusky se zeptám: „Jste vzhůru?“ On něco zamumlá a pak zdvihne hlavu opačným směrem. Pak začne zase chrápat. Páchne vodkou a já myslím, že mohu pokračovat dál, aniž bych ho rušil. Podle vzhledu soudě bude spát ještě řadu hodin, než se vzpamatuje.

Z chodby vede pár dveří do různých kanceláří. A na konci je velká místnost plná beden a krabic. Nahlédnu dovnitř a okamžitě zjistím, že tohle skladiště starožitnosti neobsahuje. Dřevěná bedna ve tvaru rakve je plná útočných pušek. Na jedné polici jsou pistole všech tvarů a velikostí. Na druhé časovače, krabice plastické trhaviny a munice.

Uprostřed stojí bedna, kterou někdo nedávno otevřel. Sláma leží všude okolo, víko je opřené o zeď. Uvnitř není nic, zbyl jen obtisk ve slámě. Ta věc byla asi třicet šest palců dlouhá a osm palců široká.

Hledám nějaké další stopy, ale nic. Na víku je nějaké logo, dodací list a nápis. V ruštině i v angličtině. „Podléhá rychlé zkáze – řepa – nevystavujte vyšším teplotám.“ Bednu vypravili v Moskvě.

Řepa? Ani náhodou. Pak si vzpomenu, co jsem našel v domě generála Prokofjeva. Seznam pohřešovaných jaderných zařízení. Frances Coenová říkala, že rukou psané poznámky tvořily recept na boršč. Polévka obsahující řepu. Je tohle snad…?

Opustím skladiště a vrátím se k první kanceláři. Ruský strážný se stále nachází v říši snů. Zavřu za sebou dveře a zapnu počítač. Většina softwaru je v ruštině. Spustím poštovního klienta, zobrazí se výzva k zadání hesla. Dál nemohu.

Stisknu implantát: „Anno? Je tam někdo? Kdokoliv?“

„Slyším tě, Same. Co se děje?“ Je to Grimsdottirová.

Nadiktuji e-mailovou adresu počítače a serveru. „Potřebuju heslo a to rychle.“

Čekám a procházím obsah pevného disku. Řada wordových souborů a různých programů. Složka obsahující excelové seznamy s obchodními záznamy. Vyhledávám řetězce „Jon Ming“, „JonMing“, „Ming“, „Šťastní draci“, „Krám“ a „Mike Chan“, ale bez úspěchu. Pak zkusím „Barakudu“ – a najdu stejnojmennou složku. Obsahuje několik uložených e-mailů. Některé jsou od Prokofjeva z Moskvy. Zvolna čtu a velice výrazně, už podruhé v tomto roce, si uvědomuji, že právě sedím u stolu Andreje Zdroka, hlavy celého Krámu. Takže je tady. Nyní a teď, přímo v Hongkongu. Není to ostatně žádné překvapení už od chvíle, kdy jsem sledoval jeho dva pobočníky.

I Prokofjevovy zprávy jsou zakódovány, nicméně záznamy o dodávkách z Ruska do Číny a požadavky na ověření zásilek ze Států do Číny nelze přehlédnout.

Je tam složka s názvem „GyroTechnics“ a obsahuje e-maily od zasilatele _HYPERLINK mailto: GoFish@GyroTechnics.com a _GoFish@GyroTechnics.com._.

Angličtina je velice mizerná nebo se jedná o nějaký kód. Snadno postřehnu slovo „profesor“. Podstatným sdělením je, že autorův bratr doručil profesorovy materiály osobě jménem „JM“. Jon Ming? Je to podepsáno signaturou „E. L.“.

„Same?“

„Poslouchám.“

„Něco pro tebe mám.“ Šestipísmenná a číselná kombinace. „Zkus to a uvidíme, jestli se dostaneš dovnitř.“

Zkusím to a funguje to. „Anno, jsi na seznamu mých novoročních přání.“

„A co já?“ ptá se Coenová. „Dostaneš přáníčko a kousek dortu.“

„Díky.“

Projíždím poslední sérii e-mailů a hledám ty od „GoFish“. Stojí tam, že jeho bratr je ve městě a potřebuje okamžitě opustit zemi. Poslední zpráva je od „GoFish2“. Skoro nevěřím tomu, co vidím:

Andreji, to jsem já, Mike Wu, jinak taky Mike Chan. Eddie je můj bratr. Právě jsme zjistili, že JM zrušil dohodu ohledně Barakudy. Hodláme ji prodat přímo. OKAMŽITĚ se ozvěte. Nemáme moc času. Potřebuji opustit Los Angeles co nejdříve. Mike

Rychle všechno natáhnu do OPSATu a vypnu počítač. Přemýšlím nad vším, co jsem v Rusku a v Hongkongu zjistil. Pokud to chápu správně, Mike Chan je zrádce Třetího oddělení. To on předal tajné údaje ohledně Jeinsenova projektu MRUUV Šťastným drakům. Materiály zakoupil Krám a prodal je dál. Mike se svým bratrem – ať už je to kdo chce – vlastní část Jeinsenova projektu. A Jon Ming už nemá zájem, takže Mike se snaží prodat dotyčný materiál Krámu přímo, bez triády coby prostředníka.

V chodbě se ozve nějaký hluk. Ztuhnu. Někdo schází dolů po vrzavých schodech. Ať už je to kdokoliv, křičí na spícího strážce a důkladně mu vyčítá pití a následný spánek. Strážce se zmateně snaží omluvit a zdůvodnit svůj momentální stav.

Další kroky. Je jich tam víc. Co – sakra – budu dělat? Jiná cesta ven není. Přesunu se za dveře, Five-seveN v ruce, pojistka odjištěná. Jestli budu muset střílet, budu střílet jako první.

Pak slyším, jak se nově příchozí ptá strážce, proč bylo nahoře otevřeno. Na to nemá strážce žádnou odpověď. Rozkaz zní: prohledat prostor.

Sahám do levé nohavice a vytahuji kouřový granát. Nasazuji si brýle a připravuji se na okamžik, kdy vytrhnu pojistku. Pak se dveře kanceláře otevřou, narazí do zdi a já se nemám kde krýt.

20

Zapnu termovizi, vytáhnu pojistku, nakloním se do otevřených dveří a granát odhodím. Muži vykřiknou a v chodbě zaduní exploze. Je to jen kouřový granát, ale úzký prostor hluk znásobí. Zavládne totální chaos a dveře kanceláře se stanou terčem deště střel. Rychle jdu k zemi a plazím se vpřed pod úrovní střelby. Vystrčím hlavu do chodby a spočítám protivníky. Jsou tři a naslepo pálí směrem ke kanceláři. Rozvážně zamířím svou Five-seveN a jednoho po druhém zneškodním – první, druhý, třetí.

„Stop!“ křičí čtvrtý muž. „Nechte toho, hlupáci!“ Ani si neuvědomil, že jeho muži jsou už mrtví. Pohybuje se podle zdi směrem ke schodům. Vyskočím, jednou rukou mu nasadím polovičního nelsona a druhou přitisknu hlaveň pistole ke spánku.

Je to Anton Antipov.

„Měl bych tě na místě zabít,“ říkám rusky.

Muž se třese. „Počkej!“ žadoní anglicky. „Prosím!“

„Nějaký dobrý důvod, proč bych neměl?“

„Jestli mě zabiješ…, nedozvíš se, co se děje.“

„Já vím, co se děje.“

„Jistě, ale neznáš podrobnosti.“ Je zoufalý. Klepe se jak sulc. Nicméně má pravdu. Podrobnosti neznám. Táhnu ho nazpět, dokud se neocitneme v prostoru mimo dým. To znamená ve skladišti plném zbraní. Mrštím jím na podlahu a rychle ho prohledám. Není ozbrojen.

Stojím nad ním, svou Five-seveN mu mířím přímo do tváře a říkám: „Dobrá, Antipove. Pověz mi o těch podrobnostech. Poslouchám. A pověz mi všechno.“

Dívá se na mě a ptá se: „Kdo jsi?“

„Pouliční dealer kosmetiky. Co udělal Krám s materiály k MRUUV?“

„Ty jsi Fisher! Nebo ne? Ty jsi ten agent!“

„Na něco jsem se ptal.“

„Bál jsem se, že se dřív nebo později ukážeš. Andrej… Andrej by nevěřil, že nás najdeš tak rychle.“

„Odpovíš, nebo ne? Máš na to tři sekundy.“

„Počkej,“ zdvihá Antipov ruce v obranném gestu. „Nestřílej!“

„Čekám. Mluv.“

„Prodali jsme dokumentaci k MRUUV generálovi Tunovi do Číny. Chce zaútočit na Tchaj-wan. Ve Fu-čou probíhá mobilizace a hrozí bezprostřední útok.“

„Copak se generál zbláznil? Jestli si myslí, že může zaútočit na Tchaj-wan bez odezvy Organizace spojených národů, o Americe ani nemluvě, zešílel. Musí to vědět.“

Antipov přikývne. „Generál má určitě nějaký plán.“

„A ten zní…?“

„To já nevím!“

Je příliš vyděšený, než aby lhal. Vzpomenu si na to, co jsem našel ve Zdrokově počítači. „Co je zač ta poslední součást, která má dorazit z Kalifornie?“

„Ty o tom víš?“

„Odpověz.“

„Naváděcí systém pro MRUUV. Jedna společnost v Los Angeles jej připravuje podle Tunem dodaných specifikací. Víš, jak MRUUV funguje?“

Ano, to vím. Podmořské torpédo, které lze dálkově ovládat z lodi nebo ponorky. „Proč Tun potřebuje něco takového při útoku na Tchaj-wan? Má nějakou bombu? Jednu z ruských jaderných bomb? To bylo to, co přivezli v téhle bedně?“ Ukážu na bednu s nápisem řepa.

Antipov kývne. „Ano, jednu má. Teď už potřebuje jen ten naváděcí systém. Každým dnem jej vypraví z Kalifornie – jestli už není na cestě.“

Jsem zmaten. Ten plán nedává žádný smysl. Proč by generál zaútočil na Tchaj-wan jadernou bombou? Není smyslem toho všeho připojit ostrov k Číně? Jaderná bomba tak malou zemi zcela zničí. A co čínská vláda? Ví o tom všem?

Antipov se stále třese. „Prosím. Nech mě jít. My jsme… jsme… jsme jenom obchodníci.“

Proč by, pro všechno na světě, Čína ničila Tchaj-wan? Celá desetiletí se snaží vzpurný ostrov dostat nazpět pod svou nadvládu. V takovém případě ho přece chce dostat obyvatelný a využít jeho zdroje. Tady něco prostě nehraje, skutečně to nedává smysl.

„Co ještě víš, Antipove?“ ptám se. „Jistě toho víš víc, než mi říkáš.“

V očích muže se mihne záblesk triumfu. „Mohli bychom… mohli bychom se dohodnout. Pak ti možná řeknu víc.“ Křiví tvář v grimase a má výraz jako hladový pes. „Zaplatím ti! Dám ti milion dolarů. Amerických dolarů! Můžeme se dohodnout, Fishere!“

Je mi z něj na zvracení. Krámu ani za mák nesejde na tom, kdo a jak následkem jeho transakcí zemře. Nijak se nerozpakují a klidně prodají šílenci jadernou bombu. Nedokážu si představit větší zlo. Nabídka úplatku mě maximální možnou měrou rozzuřila.

„Je mi líto. Nedohodneme se.“

Chladně a s rozmyslem stisknu spoušť. Druhý ze čtveřice vůdců Krámu byl právě eliminován.

Obracím se a kráčím chodbou pokrytou mrtvolami ke schodišti. Nahoře vypálím několik ran do výlohy. Spustí se alarm. Výborně. Jen ať se hongkongská policie podívá do sklepa. Jsem si jist, že je to malé skladiště zbraní bude zajímat.

Lambert pravděpodobně nebude souhlasit s tím, co jsem udělal. Ale já ničeho nelituji. Antipova bylo nutné zastavit zrovna tak jako generála Prokofjeva v Moskvě. Až dostanu ty zbylé dva – Herzoga a Zdroka –, provedu s nimi to samé. Jestli mě Lambert odvolá… Nu, má na to právo. Já to vidím po svém: práce, která začala před rokem, ještě není u konce. Škody, které Krám napáchal Třetímu oddělení, jsou obrovské. Zabili několik agentů. Za vraždu Carly St. Johnové nesou odpovědnost Mike Chan a triáda, ale kdyby za nitky netahal Krám, nedošlo by k tomu. Už toho všeho bylo dost.

Rychle vyjdu na ulici zadními dveřmi, vklouznu do tmy a zamířím k přívozu.

21

Jeff Kehoe se podíval na hodinky a potichu promluvil do mikrofonu na svých sluchátkách. „Třicet sekund. Na můj povel.“

„Rozumím.“

Místní ústředí FBI přidělilo Kehoemu šest mužů, s nimiž měl proniknout do bytu Eddieho Wua. Nebudou-li přítomni další příslušníci triády, nemělo by dojít k žádným problémům.

Kehoe počkal, dokud oba bratři Wuové nebyli bezpečně uvnitř osmipatrové budovy, a pak se rozhodl pro akci po setmění. Tým dorazil plně vybavený a připravený k operaci. Ústředí už předem kontaktovalo vlastníky budovy a objasnilo jim, co se chystá. Záruky a oficiální formality byly předpisově vyřízeny. O blok dál, pro všechny případy, čekala ambulance a požární vůz.

Byt se nacházel v horním poschodí a šlo o jeden ze tří střešních bytů v celém domě. Dovnitř – a ven – vedla jen jediná cesta. Bratři budou nejspíš spát, a výhoda překvapení bude proto zcela na straně týmu.

Kehoe dal signál a tři muži s beranidlem se přesunuli chodbou až ke dveřím. Pušky měli v pohotovostní poloze. Trio se podívalo na Kehoeho. Ten kývl. První muž hlasitě zaklepal na dveře.

„Otevřete! FBI!“

Na otevření dveří nicméně tým nečekal. Beranidlem dveře vyrazili a vyvrátili z pantů. Dva agenti FBI okamžitě vnikli do obytných prostor. Následoval je Kehoe a zbývající čtyři.

Mike Wu byl ponořen do hlubokého spánku. Náraz do dveří a jejich pád ho probudil. Než mohl vstát, obklopili ho federálové. Do obličeje mu mířily hlavně tří pušek a Wuovi nezbývalo, než zvednout ruce nad hlavu.

Zatímco odváděli zrádce Třetího oddělení do vazby, zbylí muži prohledali byt. Eddie Wu tam ale nebyl.

„Kde je tvůj bratr?“ zeptal se Kehoe Mika v okamžiku, kdy mu na zápěstí zaklapla pouta.

„Nevím,“ řekl Mike. „Byl tu, když jsem si šel lehnout.“

Kehoe si nevšiml, že by muž opustil budovu. Nechtělo se mu věřit, že tam Eddie není. Vztekle se otočil na dva agenty po svém boku a přikázal jim, aby byt obrátili vzhůru nohama. Pak kývl na muže držícího Mika: „Jdeme.“

Aniž by se to dozvědělo FBI nebo jeho bratr, pořídil si Eddie Wu únikový průlez. Vedl z toalety vedle jeho ložnice. Ten nápad pocházel od Jona Minga a Eddie jej realizoval, když se usadil v Los Angeles. Agenti FBI nakonec únikovou cestu našli, ale to už byl Eddie v bezpečí. Průlez se podobal ventilační šachtě a vedl do schodišťové šachty na osmém podlaží. Když Eddie zaslechl náraz na dveře, okamžitě se vrhl k toaletě. Věděl, že bratra zachránit nestihne, a snažil se co nejrychleji zmizet. Za čtyřicet dva sekund urazil trasu z postele na toaletu, otevřel dvířka a doplazil se do šachty. Pak už jen seběhl po schodišti a opustil budovu, aniž by ho agenti FBI zpozorovali.

Bylo to skoro jako malý zázrak.

„Chci právníka.“

Od jeho zatčení uplynulo už dvanáct hodin.

Mike Wu seděl v holé vyšetřovací místnosti, dopadalo na něj ostré světlo a v okolí nebylo nic, vyjma šálku kávy na jinak prázdném stole. Studený, betonový prostor rušilo jen zrcadlo na jedné ze stěn a Mike si byl jistý tím, že slouží k pozorování vyslýchaných.

Byl vyčerpaný a unavený. Měl dosud pouta a byl bosý. Přinutili ho svléci tričko a šortky, ve kterých spal, a měl na sobě standardní vězeňský mundúr.

U stolu naproti němu seděli Kehoe a šéf losangeleské FBI, Al Nudelman. Zatím se nedostali nikam.

„Miku, byl jsi zatčen v souladu se Zákonem o národní bezpečnosti,“ řekl Kehoe. „Nemáš stejná práva, jako mají normální vězni. Kdyby bylo po mém, klidně bych za to, co jsi provedl, uspořádal lynč. Zradil jsi vlast, předal jsi nepřátelské organizaci přísně tajné materiály, zavraždil jsi federálního zaměstnance a zaměstnance státu Oklahoma. Jsi v pěkné bryndě a jsi v ní až po krk.“

„Chci právníka. A něco k jídlu, člověče. Nemůžete se mnou takhle zacházet. Jsem americký občan.“

„Nechováš se tak.“

Kdosi zaklepal na ocelové dveře. Nudelman vstal, otevřel a prohodil pár slov s dalším agentem. Pak kývl a dveře zavřel. Přešel ke Kehoemu a podal mu zprávu.

„Dobré zprávy, Miku,“ řekl Kehoe. „Dorazil starý známý a rád by ti položil pár otázek. Letěl sem kvůli tomu až z Washingtonu.“

Dveře se otevřely a dovnitř vstoupil plukovník Lambert. Mike zavřel oči a otřásl se. K šéfovi Třetího oddělení choval respekt a okamžiku, kdy mu bude muset pohlédnout do tváře, se obával.

„Ahoj, Miku,“ řekl Lambert bez sebemenší stopy vřelosti v hlase.

Mike zdvihl hlavu a kývl: „Plukovníku.“

Lambert se posadil naproti němu a pozdravil Kehoeho. „Dobré odpoledne.“

„To už je odpoledne?“ zeptal se Kehoe. „Ztratil jsem pojem o čase.“

„Děkuji, že jste mi dali vědět. Přijel jsem, jak nejdříve jsem mohl.“

„Myslím, že jste to zvládl v rekordně krátkém čase, plukovníku. To vás sem poslali teleportem?“

Lambert se zahleděl na Mika. „Už z téhle existence něco vypadlo?“

„Zatím ani slovo. Chce právníka.“

Lambert si odfrkl. Naklonil se ke svému bývalému zaměstnanci. „Miku, poslouchej mě dobře. Je ve tvém nejlepším zájmu, abys něco řekl. Učinil doznání. Víš, co jsi udělal, a my máme důkazy, že jsi to byl ty. Můžeme projít celým procesem na náklady daňových poplatníků a učinit z toho velice nepříjemnou záležitost – nebo se přiznáš a celé se to zjednoduší.“

„Zjednoduší? Jak jednoduchý asi rozsudek smrti může být?“ zeptal se Mike.

„Možná zůstaneš naživu. Zkusím to. Bez záruk.“

Mike neřekl ani slovo. Celou minutu si s Lambertem hleděli do očí jako při nějakém souboji. Nakonec se zajatec naklonil dopředu a řekl tak pomalu, jak jen dokázal: „Já. Chci. Právníka.“

Lambert a Kehoe na sebe pohlédli a povzdechli si.

„Miku, pamatuješ si na Sama Fishera?“ zeptal se Lambert.

„Jednou jsem ho potkal.“

„Ale víš, kdo to je, že? Víš, co dokáže, že?“

Mike pokrčil rameny.

„Řekněme, že to víš. Je na cestě sem. Jeho práce v Hongkongu skončila a já mu přikázal, aby se vrátil do Států. Když se dozvěděl, že jsi ve vazbě, okamžitě si s tebou chtěl promluvit a nemohl se dočkat. On měl Carly velice rád. A já jsem dobrák, takže sem Sama pustím a pak si agent Kehoe a já na chvilku odskočíme. Nevím, jak se Sam zachová, až tě spatří. A vzhledem k tomu, že se právě nacházíme v oddělení šest s maximální bezpečností, o němž nikdo ani neví, že vůbec existuje, možná by bylo bývalo lepší zemřít v dešti kulek.“

Mike věděl přesně, o čem plukovník mluví. Každý ve Třetím oddělení choval k nezávislým agentům náležitý respekt. Zejména k Samu Fisherovi. To snad ani nebyl člověk – spíš nebezpečný stroj.

Lambert vstal a řekl: „Přemýšlej o tom chvíli, Miku. Potrvá ještě zhruba půl dne, než sem dorazí. Spousta času na doznání. Pojďte, agente Kehoe. Necháme toho mizeru o samotě s jeho svědomím.“

Oba muži místnost opustili a zamknuli za sebou dveře. Mike Wu nervózně třel svá pouta, ale vzdorně hleděl do zrcadla. Věděl, že tam jsou a že ho sledují. Po chvíli zdvihl napůl prázdný šálek a mrštil jím vztekle pro tmavému sklu. Hnědá tekutina stékala dolů po zdi a na zemi tvořila kaluž. Místnost byla jinak prázdná a sterilní.

„Já chci právníka!“ zakřičel znovu.

Andrej Zdrok byl jediným mužem z celého Krámu, který znal Patronovu identitu. Muž, který jednal jako agent Krámu na Dálném východě, pracoval pro organizaci už dlouho a významně pomohl, když organizace ztratila svoji pozici ve východní Evropě. Zbylí členové organizace jej znali pouze jako „Patrona“. Přál si to tak. Zdrok radostně vyhověl každému jeho přání. Na konci všeho musel, ač zdráhavě, přiznat, že bez podpory Šťastných draků na straně jedné a bez podpory Patrona na straně druhé by Krám již nefungoval. Nyní bylo jasné, že partnerství Krámu a triády se chýlí ke konci. Zdrok věděl, že skončí nejpozději v okamžiku, kdy se generál Tun stane vlastníkem naváděcího systému.

Katastrofa, ke které došlo ve starožitnictví, znamenala, že Krám zde končí. Antipov byl mrtev. Kanceláře byly zničeny a nyní se v nich přehrabovala hongkongská policie. A nebylo pochyb, že nad zbytky krouží jako supové několik zpravodajských služeb. Celkově to vypadalo tak, že Zdrok může sbalit a jít o dům dál.

Zdvihl telefonní sluchátko a vytočil jedno z mála čísel, která znal nazpaměť. Na druhé straně se ozval Patron. Promluvil anglicky: „Ano, Andreji?“

Zdrok používal angličtinu také, protože Patronova ruština nebyla nic moc. „Dobrý den, pane. Jak se daří v novém…?“

„Výborně, Andreji. Co pro tebe mohu udělat?“

„Jednoho z našich lidí v Kalifornii uvěznili. Měl přivézt navigační systém pro Šťastné draky. A jak víte…“

„Jon Ming obchod zrušil. Ale pokud tomu správně rozumím, muž v Kalifornii se obrátil přímo na vás. Kolik chce?“

„O tom se zatím jedná. Oskar celou transakci zařídí. Ale je tu ještě něco.“

„Oč jde?“

„Ten agent Národní bezpečnostní služby. Sam Fisher. Nezávislý agent. To on může za to, co se stalo ve starožitnictví. Musíme už s ním konečně něco udělat. Něco definitivního.“

„Naprosto souhlasím. Jednej. Zvedni telefon. Já zařídím platbu. Nabídni mu víc než obvykle.“

„Děkuji, pane.“

„Rádo se stalo.“

Patron zavěsil a Zdrok vytočil další z čísel, která znal nazpaměť. Telefon zazvonil pětkrát. Pak se ozvalo: „Da?“

„Bohudíky, že jsi tam,“ řekl Andrej Zdrok. Pověděl muži, co se stalo ve starožitnictví. „To byla poslední kapka. Sam Fisher musí zemřít. A ty jsi ten, kdo to může zařídit. Jsi jediný, kdo to dokáže.“

Uplynulo dvacet sekund, pak se ozvala odpověď. „Dvojnásobek obvyklé ceny. Jistě chápeš proč.“

„Samozřejmě. Řekněme dvaapůlnásobek obvyklé ceny. Co ty na to?“

„To je od tebe velice milé. Kde ho najdu?“

„Právě opustil Hongkong a míří do Los Angeles. Můžeš si s ním dát schůzku tam.“

„Nasednu na první letadlo, které chytím.“

„Děkuji.“

„Ozvu se.“

Pak oba muži zavěsili a Zdrok poprvé po dvaceti čtyřech hodinách, které uplynuly od chvíle, kdy zjistil, co se stalo Antonovi Antipovovi v „kočičí uličce“, pocítil záblesk naděje.

Konečně bude zase všechno v pořádku. Nejlepší zabiják Krámu, Ivan Putnik, se právě vydal na cestu do Ameriky, aby zjednal definitivní nápravu.

22

Cesta napříč Pacifikem proběhla v naprostém poklidu a já v Ospreyi prospal většinu dne. Ale i po přistání v Kalifornii jsem se cítil unavený. Možná to souvisí s tím, že přeci jen stárnu – ale to si raději nebudu připouštět. Možná prostě jen konečně potřebuji další dovolenou. Dvě zámořské mise hned po sobě by vyčerpaly i muže o dvacet let mladšího, než jsem já.

Na základně mě vyzvedla Frances Coenová. Jsem překvapen, že ji potkávám na západním pobřeží, ale přiletěla s plukovníkem Lambertem. Ona a Anna Grimsdottirová se domnívají, že vyřešily problém a objevily způsob, jak ochránit mé implantáty před elektronickým vysílačem, který použila triáda. Budu se muset podrobit menší operaci, která potrvá asi hodinu. A budou mi přitom muset říznout pod kůži. Není to něco, na co bych se zrovna těšil, ale udělat se to musí.

Odvedla mě do oddělení šest s maximální bezpečností, tajného vězení vyhrazeného vězňům představujícím závažnou hrozbu národní bezpečnosti. Je to místo, na jakém obyčejně vězní teroristy a zrádce bez nároku na zacházení podle zákona. Minimálně nějakou dobu. To je součástí politiky dané Zákonem o národní bezpečnosti a takzvané války proti terorismu, která trvá od 11. září 2001. Oddělení je umístěno východně od Los Angeles, nedaleko San Bernardina. Při pohledu z ulice vypadá oddělení jako obyčejná pouliční garáž a garáže v něm taky jsou. Ale zadáte-li ve výtahu příslušný kód, sjedete do podlaží zhruba padesát stop pod zemí. Tam drží nejhledanější zločince Ameriky.

Projdu příslušnou procedurou a pak mě Coenová odvede k Lambertovi. Dočasně přebývá v malé kanceláři se skládacím lůžkem. Nejspíš se právě probudil.

„Same, rád tě vidím.“

„Jsem rád, že jsem zase doma.“ Podáme si ruce a on mi uvolní místo na lehátku. Sám si sedne do křesla u stolu, na němž stojí jeho laptop. Coenová nás nechá o samotě. Přijde pro mě odpoledne, až nastane čas na chirurgický zákrok.

„Omlouvám se za svůj vzhled,“ říká Lambert. „Většinu noci jsem strávil rozhovorem s Mikem.“

„I já jsem unavený,“ odpovím. „Už mám konečně volno?“

Lambert se zašklebí, ví, že nejapně vtipkuji. „Ještě ne, Same. Můžeš si den, dva odpočinout, ale budeme tě tady potřebovat. Já ti to pak vysvětlím. Dáš si kafe?“

„Jistě. Chci zavolat své dceři. Je tu nějaký telefon, nebo mám použít mobil?“

„Použij tenhle,“ ukáže na telefon na stole. „Je to bezpečná linka. Já se za chvíli vrátím.“ Opustí místnost a já vytáčím číslo.

Ozve se Sářin záznamník. „Ahoj, tady je Sára, zanechte vzkaz.“ Pohlédnu na hodinky. Pochopitelně, je dopoledne, není doma. Pravděpodobně bude ve škole.

„Ahoj, miláčku. Jsem zase ve Státech,“ říkám. „Jen chci, abys to věděla. Můžeš mi zavolat na tohle číslo, pokud budeš mít čas. Když to nezvednu, ozvu se. Mám tě rád.“

Zavěsím a lehnu si na lůžko. Málem už usínám, když se vrátí Lambert. Nese mi tolik potřebný šálek kávy.

„Díky.“ Posadím se a napiju se.

Lambert se posadí do svého křesla. „Četl jsem tvoji poslední zprávu.“

A je to tady. Naprosto přímočaře jsem vylíčil vše, co se odehrálo ve starožitnostech v Hongkongu. Za to, že jsem chladnokrevně zabil Antipova, mě teď roztrhá na kousky. Alespoň vím, že mě nezastřelí – řekl přece, že jsem stále ve službě.

„Jsem rád, že jsi přerušil konec operace Krámu,“ řekne. „Dva to mají za sebou, dva zbývají.“

Tak tohle jsem nečekal. „Díky.“ Potřebuji to nějak vysvětlit. „Podívejte, plukovníku, co se Antipova týče…“

Zamává rukou. „Zapomeň na to, Same. Ten muž byl zlo. Všichni vůdcové Krámu jsou pěkní darebáci. Co se zákonné stránky věci týče, nacházel ses v bojové situaci. A už o tom nebudeme mluvit.“

Přikývnu a usrknu doušek kávy. Po chvíli mlčení se zeptám: „Jak si vede náš vězeň?“

„Myslím, že je připraven popovídat si. Myslím, že čeká na tebe.“

Mike Chan – nebo spíš Mike Wu – vypadá pěkně ztrhaně. Posledních čtyřicet osm hodin ho nenechali vyspat a neustále ho vyslýchali. Tohoto příslušníka Třetího oddělení jsem potkal jen jednou a stěží si ho pamatuji. Prý to byl velice dobrý výzkumný analytik. Proč tolik lidí propadne chamtivosti a stanou se z nich darebáci? Nikdy to nepochopím. Všichni chceme vydělávat peníze a žít v pohodlí, ale prodat vlastní zemi, přátele nebo rodinu se vymyká mezím mé představivosti.

Když vejdu do místnosti, Mike se narovná a jeho oči se rozšíří. Museli ho na moji návštěvu důkladně připravit. Má strach.

„Klid, Miku, nepřišel jsem ti ublížit. Tedy ne v první řadě.“

„Proč jsi tady?“ ptá se. „Tohle není tvá práce. Odkdy nezávislí agenti vyslýchají vězně?“

„Nevyslýchají. Jsem tu sám za sebe. Jsem tu proto, že Carly St. Johnová byla mým přítelem. Jsem tu proto, že se mě tvoji kamarádi Šťastní draci pokoušeli zabít. Jsem tu proto, že jsem vlastenec, mám rád svou zemi a ty jsi zatracený zkurvysyn, který nemá cenu ani vlastní váhy v hnoji.“

Povzdechne si a kývne. Už rezignoval. „Stále ještě chci právníka.“

„Až se přiznáš, třeba nějakého dostaneš. Nevím, jak to chodí v případě chlápků, jako jsi ty. Vím jen to, že tuhle místnost opustím, až podepíšeš doznání.“

„Tak co na mě vyzkoušíš? Ukážeš mi, jaký jsi tvrďák, a trochu mě zmlátíš?“

„Doufám, že přijdeš k rozumu a pochopíš, že nemáš jinou možnost. Chytili tě. Lambert a FBI mají všechny důkazy, které potřebují. Nemusíš ani nic podepisovat – přesto tě čeká provaz. Rádi bychom se tomu vyhnuli. Je lepší žít než zemřít.“

„Záleží na tom, jak svůj život žiješ, ne?“

„Možná. Je velká škoda, že Carly už teď nežije.“

Mike sklopí hlavu. Vidím, že z toho, co udělal, sám není šťastný. Bastard.

„Proč, Miku? Proč jsi ji musel zabít? Carly mi jednou říkala, jak dobrý jsi. Říkala, že jsi nejlepší analytik, jakého máme, a že tě pravděpodobně čeká rychlý postup.“

„K čertu s tebou, Fishere.“

Něco ve mně povolí. Možná jsem přetažený. Možná bych rád truchlil nad Carly. A možná už toho všeho mám úplně, ale úplně plné zuby.

Vstanu, dojdu k Mikovi, popadnu ho za svršek a praštím ho pěstí do nosu. Odlétne dozadu a spadne na zem. Očekávám, že do místnosti vtrhne Lambert a okřikne mě, ale nestane se nic. Po chvíli Mike vstane a podívá se ně mě. Z nosu mu teče krev.

„Ještě jednou, Fishere.“

„Co?“

„Prašť mě ještě jednou, Fishere. Chci, abys mě zmlátil. Zasloužím si to.“

„Sedni si, Miku.“

Stojí dál a křičí. „Ty parchante! Prašť mě! Kvůli tomu jsi sem přišel!“

„Sedni si, Miku!“

„Táhni do pekel, Fishere! Hele, něco ti musím říct! Vystřelil jsem Carly mozek z hlavy a líbilo se mi to. Prostě jsem došel do její kanceláře, namířil na její zátylek a stiskl spoušť. Měl bys to vidět, Fishere. Měla mozek po celém počítači!“

To stačí. Dám mu, co chce, a nakonec – já to chci taky. Do hajzlu s předpisovými postupy. Kromě toho mě rozzuřil. Popadnu ho za límec a praštím s ním o stůl. Je to lehká váha, přes místnost ho hodím jako nic. Narazí do zdi. Několik dalších sekund se naprosto neovládám. Nepamatuji se přesně, zda jsem na něj skočil, ale přibližně třikrát jsem to nejspíš udělal. Taky jsem ho možná nakopl. Když se konečně vzpamatuji, leží na podlaze v krvi.

„Díky,“ vypraví ze sebe. „Nevěřil bys, ale to jsem potřeboval.“

„To tedy,“ zamumlám. Sáhnu do kapsy, nahmatám kapesník a hodím mu jej. Otře si tvář a pak se pomalu vyškrábe na židli. Když konečně sedí, opře si hlavu o ruce, které spočívají na stole. Zhluboka dýchá, po chvíli na mě pohlédne. Skoro vidím, jak se mu v hlavě protáčejí kolečka, jak se snaží vzpamatovat. Po dlouhé pauze promluví.

„Ještě chvíli a zjistila by, že to já jsem díra Třetího oddělení.“

Konečně to chápu. „Ale její smrt ti nepomohla. Bylo to hloupé, hloupé. Zabít ji a utéct. Skutečně hloupé, Miku. Samozřejmě, že se na to muselo přijít.“

„Myslel jsem, že opustím zemi dřív, než mě chytne FBI. Měl jsem už dávno být v Hongkongu. Ale všechno se to pokazilo. Myslím, že moc nescházelo a přišla by na Šťastné draky. To jsem nemohl připustit. Zpanikařil jsem. Ta vražda byla nepromyšlená, hloupost.“

„Pokračuj. Všechno se nahrává. Jen to ze sebe vysyp. Pak to podepíšeš.“

Mike pokračuje. „Dobrá. Takhle to bylo. Všechno, co si myslíte, je pravda. Můj bratr a já patříme ke Šťastným drakům. Členy jsme se stali před šesti lety v Los Angeles. Tou dobou už triáda nějaký čas spolupracovala s Krámem. Změnili moji identitu a poslali mě pracovat do NSA.“

„Jak to triáda zařídila?“

„Ona ne. To zařídil Krám. Ale někdo ve Washingtonu mu pomáhal.“

„Jak to myslíš?“

„Někdo, kdo sedí pěkně vysoko. Nevím, kdo to je, přísahám. Identita té osoby je velice dobře střežena.“

Promnu si bradu: „Někdo v Kongresu?“

„Já skutečně nevím, Same. Na mou duši. Ať je to kdokoliv, má vynikající konexe a má jich hodně. Dokázali mi kompletně změnit minulost a vytvořit zcela novou osobu, Mika Chana. A zprostředkovali kontakt s profesorem Jeinsenem.“

„Takže podle tebe sedí zrádce na vysoké vládní pozici a zosnoval celou tu záležitost s triádou a Krámem?“

„Ano.“

„Jak to fungovalo mezi tebou a Jeinsenem?“

„Nikdy jsem se s ním nesetkal. Doručoval materiály do schránky ve městě. Já je vybíral a posílal Jonovi Mingovi do Hongkongu. Ming je prodával Krámu. Nebo měli nějakou jinou dohodu, nevím přesně. Šťastní draci za informace dostávali zbraně nebo tak nějak.“

„A – ještě zbývá jedna část Jeinsenova projektu, která čeká na doručení?“

Mike zaváhá, ale pak usoudí, že když už toho řekl tolik, není důvod nesdělit i ten zbytek. „Ano. Naváděcí systém pro MRUUV. Je to laptop. GyroTechnics jej vyrobil podle Jeinsenových specifikací a v souladu s požadavky nějakého zákazníka Krámu. Měl jsem ho odvézt do Hongkongu, ale Ming to celé stopnul. Nepohodl se s Krámem z nějakých politických důvodů.“

„Takže celý obchod zkrachoval?“

„Ne. Toho dne, kdy mě zatkli, jsem kontaktoval Krám a nabídl jim to zařízení přímo. Eddie a já jsme jednali za zády Šťastných draků.“

Hvízdnu. „Můžeš být rád, že sedíš, Miku. Za tohle by tě Draci zabili a to velmi nepříjemným způsobem. Kde je tvůj bratr?“

„Nevím. Někde se skrývá, ne? Krám je s ním nejspíš v kontaktu. Když nebudu k dispozici já, dohodnou se s ním. Jednoho dne ten naváděcí systém prodá. Stane se to. Možná už se to stalo.“

„On jedná se Zdrokem?“

Mike přikývne.

Celou minutu se na zrádce dívám. Pak vstanu. „Díky, Miku. Všechno, co jsi řekl, bude zapsáno a ty to podepíšeš. Dost sis pomohl. Čistě kvůli záznamu: pořád si myslím, že jsi špína. Omlouvám se za ten nepořádek.“

Po svém malém proslovu se ale necítím o nic lépe. Otočím se a opustím místnost.

„Navštívím GyroTechnics,“ sdělím v kanceláři Lambertovi.

„Už jsme na tom začali pracovat. Anna Grimsdottirová hackuje jejich server, stahuje e-maily a ostatní zabezpečené soubory. Naši analytici na nich průběžně pracují. Materiály sdílíme s FBI, oni s námi spolupracují. Už vědí, že GyroTechnics není v pořádku. Oficiální vyšetřování bude vedeno z řady důvodů, včetně poskytování tajných a citlivých informací cizím mocnostem. Víme, že pracovali s dokumentací k MRUUV a že k tomu projektu neměli oficiálně přístup. Vyšetřování vede zvláštní agent Jetf Kehoe. Řekl jsem mu, že se budeš snažit a že tam zkusíš něco najít. On mezitím hledá Eddieho Wua a snaží se přijít na to, kdy a jak naváže kontakt s Krámem.“

„Máte fotografii Eddieho Wua?“

Lambert prohrabe hromadu papírů na svém stole a jednu mi podá. Podobu si vtisknu do paměti. Je podobný svému bratrovi.

„Předání naváděcího systému musíme zabránit,“ pokračuje Lambert. „Nelze ale říci, k čemu generál Tun MRUUV chce použít. Myslíme, že podle Jeinsenových plánů jeden modul vyrábí.“

„Co ví naše vláda o tom generálovi Tunovi?“

„Zástupce Států je v kontaktu s čínskou vládou. Předal jim varování, že mají nechat Tchaj-wan na pokoji. Čínani si samozřejmě hrají na nechápavé. Podle nich provádí generál Tun vojenské cvičení a simulace v okolí Fu-čou. Nemá samozřejmě v úmyslu zaútočit na Tchaj-wan a vláda mu nic takového nepovolila. Abych to všechno zkrátil, naše vláda nyní zaujímá stanovisko ‚počkáme a uvidíme, co se bude dít‘.“

Protáhnu se a neudržím se a zívnu.

„Nudím tě?“ zeptá se Lambert.

„Jsem unavený, plukovníku. Byl to náročný týden. Ve skutečnosti bylo náročných posledních pár měsíců.“

„Dobrá. Máš na dvacet čtyři hodin volno, Same. Odpočiň si. Relaxuj. Udělej cokoliv, aby sis orazil. Nahoře v garáži je auto, které můžeš použít.“

„Díky, plukovníku.“

Do kanceláře vstoupí Frances Coenová, jako na zavolanou. S očekáváním se na mě zadívá.

„Málem bych zapomněl,“ zamumlám. „Mám ještě jednu schůzku, co?“

Přikývne. „Doktor je tady. Byl bys tak laskav a zašel na sál? Slibuji, že to nepotrvá dlouho. A nebude to bolet. Doufám.“

„To mě uklidnilo.“ První zákrok byl hrozný.

Vstanu a jdu za Coenovou do sterilní místnosti, kde čeká doktor Frank a jeho pohledná sestra Betsy. No, co – minimálně obdržím drogu na lékařský předpis.

Nakonec to vlastně nic nebylo. Mám trochu nepříjemný pocit v uších, jako kdybych v nich měl vodu a nemohl ji vytřepat. Doktor řekl, že to za pár hodin přejde a budu se cítit naprosto v pořádku. Vůz, který mi dali, je Nissan Murano 2005, je prostorný a má motor typu V6. Překvapili mě. Je to nejlepší vůz, jaký mi kdy Třetí oddělení přidělilo.

Nemám ponětí, kde v Los Angeles strávím noc. Mířím po 1-210 do města. Zavolám domů do Marylandu a vyzvednu si vzkazy ze záznamníku. K mému překvapení je tam zpráva od Káti Loensternové.

„Ahoj, Same, tady Káťa. Vím, že asi nejsi ve městě, ale – ani vlastně nevím – chtěla jsem ti zavolat a říct, že mi chybíš. Strávila jsem pěknou dovolenou u matky a sestry v San Diegu a teď jsem v Los Angeles. Utratím tady nějaké peníze. Co vlastně říct? Ráda nakupuji a Los Angeles se k tomu hodí. Ubytovala jsem se v hotelu Sofitel nedaleko Beverly a každou minutu vyrazím ven. Asi se tu pár dní zdržím, než se vrátím do Baltimoru. Snad už tou dobou budeš doma. Každopádně doufám, že se ti daří dobře a jsi v pořádku. Ahoj.“

Neříkal plukovník Lambert něco o tom, že potřebuji relaxovat?

Musím se rozhodnout. Na jednu stranu bych za ní neměl jet, měl bych si odpočinout a soustředit se na práci. Na druhou stranu ji strašně moc chci vidět. Jsem už připraven na skutečný vztah? Protože to přesně začne, když jí zavolám – vztah. Ztraceně, jsem z toho nervózní.

K čertu se vším. Já tohle potřebuji. Byla to příliš dlouhá doba. Říkejte tomu mentální terapie. Říkejte tomu třeba sexuální terapie. Mohu být stokrát agentem, ale jsem taky muž.

Alespoň vím, kam mířím. Z 210 zahnu na 134, pak po 2 dojedu až na 101 a zamířím na západ. Zanedlouho odbočím na Santa Monica Boulevard a pak na Beverly Boulevard a La Cienega. Hotel Sofitel, Beverly.

Zapíšu se v recepci, vyjedu výtahem do třetího patra, vejdu do svého pokoje, zvednu telefon a požádám, aby mě přepojili na Kátin pokoj. Čekám, že bude nejspíš někde venku, a tak mě příjemně překvapí, když hovor přijme.

„Haló?“ V hlase je slyšet lehký údiv. Kdo ji asi tak shání v Los Angeles?

„Ahoj, Káťo. Tady je Sam.“

„Můj Bože, Same! To je překvapení!“

„Jak se máš?“

„Já… já se mám skvěle! Bože, já jsem nervózní. Co děláš? Už jsi ve Státech?“

„Ano.“

„Jak je v Baltimoru? Sněží?“

„Nevím, nejsem tam.“

„A kde jsi?“

„Dvě patra pod tebou.“

Není si jista, zda mi dobře rozuměla. „Cože?“

„Jsem v Los Angeles. V hotelu. Dvě patra pod tebou.“

„Co tam děláš?“ teď už se směje. „Můj Bože!“

„Nechalas mi doma zprávu. Byl jsem v L. A., tak… tady mě máš.“

„To je skvělé. Myslela jsem na tebe.“

„Ano? Já na tebe taky.“

„Chceš… chceš se sejít?“

„Rozhodně.“

„Nemáš hlad? Ještě jsem neobědvala.“

„Ani já ne. Ujednáno.“

O dvacet minut později se setkáme v hale. Vypadá ještě lépe, než jsem si představoval. Káťa na sobě má černé, úzké nohavice capri, které zvýrazňují její dlouhé nohy, červenou blůzu a krátké černé sako. Zeptám se, jestli česnek nebude vadit, a ona odpoví, že pokud si dáme oba, tak ne. Znám báječné místo kousek od hotelu, jen pár bloků dolů po La Cienega. Je trochu chladno, ale se zimou na východním pobřeží se to nemůže měřit. Ani jeden z nás nemá kabát.

„Jak se daří tvé rodině?“ ptám se, zatímco jdeme po ulici. Vezme mě za ruku a já jsem rád.

„Mají se dobře. Byla to hezká návštěva. I když mámě nebylo moc dobře, chytila nějakou infekci pod nehtem na noze a doktor se bál, že by o něj mohla přijít. O ten prst. Ale odstranili nehet a… tohle snad nechceš poslouchat, že ne?“

„Myslím, že představu chybějícího nehtu snesu.“

„Každopádně, teď už je v pořádku. Sestra se má taky fajn. Blázen jako vždycky. Čeká ji druhý rozvod. Myslím, že ta se šťastně nevdá nikdy. Je příliš svobodomyslná.“

„Jako ty?“

„Já nejsem puťka, ale je mezi námi rozdíl. Být šedesátá léta, je má sestra hippie. A co ty? Kde jsi byl?“

„V zámoří. Nic zvláštního. Obvyklá rutina.“

„Jasně, chápu. Mezinárodní obchod. Shromažďování informací a řešení problémů. Nezapomněla jsem, pane Záhado.“

„Je to pravda!“

„Jistě. Co děláš v L. A.?“

„Zastávka. Obchodní zastávka. Ale mám dvacet čtyři hodin volna.“

„Páni a to ho chceš strávit se mnou?“

„Když budeš chtít…“

„Samozřejmě, že budu chtít.“

„Musím si odpočinout. Jsem dost unavený.“

Šťouchne mě do ramena. „Tak s tím na mě nechoď. Možná, že strávíme dvacet čtyři hodin v posteli, ale rozhodně něčím jiným než spánkem!“

Přicházíme k restauraci. V L. A. – i v San Francisku – je to jedna z mých oblíbených. Stinking Rose. Specializace: jídla s česnekem. Káťa tu nikdy nebyla, takže se postarám já o ni.

Je tam skoro plno, jako obvykle, ale tohle už bude pozdní oběd, takže místo najdeme. Hosteska musela vycítit romantický náboj mezi mnou a Káťou, protože nás usadí do potemnělého, jen decentně osvětleného rohu a zapálí svíčku. Káťa studuje lístek a nedokáže se rozhodnout, protože všechno vypadá lákavě. Já ji ujistím, že taky všechno lákavé je, a doporučím předkrm Bagna Calda. Objednáme si láhev domácího červeného vína a strávíme příjemnou hodinu nebo dvě.

„Tak kde ve světě jsi vlastně byl, pane Obchodníku?“ ptá se Káťa. Její hnědé oči se třpytí ve světle svíce a já mám chuť jí otevřít své srdce dokořán. Pro jednou nebloudí duch Regan nikde okolo. Možná se teď na mě dívá z nebe a přeje mi hodně štěstí. Regan by si přála, abych začal zase žít a našel si někoho, koho budu milovat. Regan podlehla své nemoci poté, co jsme začali žít odděleně, a ne spolu. Zůstávali jsme ve spojení hlavně kvůli Sáře, ale já Regan znal a dál jsem k ní choval náklonnost. A myslím, že Káťa by se Regan líbila.

„Na Dálném východě,“ odpovím. O své práci skutečně příliš hovořit nechci. Stejně už Káťa ledacos tuší. Vlastně neustále vedu vnitřní debatu, jestli jí mám říct úplnou pravdu nebo ne. Jestli náš vztah přetrvá, nakonec k tomu nutně dojde.

„Tak to máme Dálný východ,“ řekne ona. „To musí být… Japonsko? Korea?“

„Ne.“

„Filipíny? Čína?“

„Ne.“

„Hongkong? Indonésie?“

„Skoro.“

„Podívej, Same, chci jen jedno: abys ke mně byl upřímný.“ Upije doušek vína a upřeně se na mě zadívá. „Pochopila jsem, že máš notně okoralé srdce, a nechci tě vystrašit. Ani já nechci být na někom závislá a nejsem náročná. Ale přemýšlela jsem o tom nedlouhém čase, který jsme spolu strávili, a myslím, že by to mezi námi mohlo být pěkné. Nechci zpověď nebo tak něco, ale musíš mi o sobě říct pravdu.“

Než stihnu jakkoliv odpovědět, přinesou nám předkrm. Bagna Calda je podmanivá směs jemných česnekových kroužků osmažených na panenském olivovém oleji a na másle s příchutí ančoviček. Podává se v malém, vyhřátém kelímku a lehce se roztírá na čerstvý chléb.

„Můj Bože, to je vynikající,“ rozplývá se Káťa, když ochutná. „Úplně by stačil ten předkrm samotný.“

„Výborné, že? Jestli budeš chtít, můžeš si vpředu na baru koupit knihu zdejších receptů a vyzkoušet je doma.“

Objednáme si hlavní chod a hovoříme o jiných věcech, otázka mé upřímnosti je prozatím odložena. Příjemným tématem je Krav Maga a způsoby, jak zůstat fit a v kondici. Trochu mi povypráví o tom, jak žila v Izraeli před příchodem do Spojených států. Její otec byl Izraelec, její matka Američanka, takže proto má dvojí občanství. Když se rodiče rozvedli, odvezla matka Káťu a její sestru do Kalifornie. Její otec zemřel na infarkt o šest let později.

Konečně dorazí hlavní chod a je skvělý. Ona si dala lososa zapečeného s citronem s česnekovou a kaparovou zálivkou a acini de pepe pasta. Já středně propečená žebírka na česneku a brambory, rovněž pečené na česneku. Jak už jsem Kátě říkal, Stinking Rose je báječné místo na rande, protože oba přesně víte, jaký budete mít dech.

V polovině jídla se rozhovor vrátí k tomu, čím se živím. Ona se zmíní o tom, že ráda cestuje, ale nemá k tomu příliš mnoho příležitostí. „Máš štěstí. Musí být příjemné tak moc cestovat,“ řekne.

„Někdy. Přijde na to.“

„Na co?“

„Na to, proč cestuješ.“

„Same, ty pracuješ pro vládu, že ano? No tak, tvé tajemství je u mě v bezpečí.“

Neodpovím, ale pokrčím rameny. Je na správné cestě. Je to to nejlepší, co mohu udělat.

„Věděla jsem to. Znala jsem jiného muže, který pracoval pro vládu. Chodila jsem kdysi s agentem CIA. Byli jsme spolu dlouho, než jsem zjistila, co dělá. Pořádně mě to naštvalo.“

„Proč?“

„Protože mi lhal. Tvrdil, že je lobbista. Vykazoval přesně tytéž rysy, co ty – byl velmi tajnůstkářský, mizel na delší dobu, byl na svůj věk neuvěřitelně fit a byl přeborníkem v bojových uměních. Věř mi, Same, já tenhle typ prostě poznám.“

„A je to můj typ?“

„A není snad?“

Nevyvracím to. Jídlo je báječné a konverzace se zvolna přesune k bezpečnějším tématům. Když jsme u dezertu – irská káva s čokoládovou pěnou – ucítím na lýtku její nahé chodidlo. Sundala si botu a tře chodidlem o moji nohu, stále výš a výš, až nakonec dosáhne mého klína. Prsty se dotýká mého rozkroku a hledí na mě lesknoucíma se očima. Cítím se náhle velice vzrušený, jako když se úspěšně vracím ze situace „na život a na smrt“. Psychiatry NSA svého času můj celibát velice překvapil – většina mužů vykonávajících nebezpečné úkoly se vyznačuje notným libidem. Možná jsem se konečně vrátil do normálu.

„Co kdybychom zaplatili účet a vypadli odsud?“

„Už jsem si říkala, kdy tě to konečně napadne.“ Na zvlhlých rtech jí pohrává nestoudný úsměv.

Zbytek odpoledne a večera strávíme v mém hotelovém pokoji. Milování je tak vášnivé, jako bylo tenkrát o mých narozeninách. Káťa je nenasytná a mě nějak přešla všechna únava, která mě trápila, když jsem přiletěl do Kalifornie. Možná jsou to feromony nebo něco podobného, jestli na podobné věci věříte. Ale ať je to, co je to, chemické pochody v mém těle konečně odvádějí naplno svoji práci.

V devět hodin máme zase hlad. Zavolám hotelovou službu a objednáme si nějaké sendviče a minerálku. Sedíme na posteli nazí, jíme a smějeme se tomu, jak asi musíme vypadat. Po večeři mi Káťa nabídne masáž a já vděčně přijímám. Pracuje na mě svýma silnýma rukama a já opět pocítím únavu. Jsem uvolněný a na podlaze málem plavu. Pak už si pamatuji jen tmu a Káťu vedle sebe na posteli. Musel jsem usnout při masáži.

Digitální hodiny ukazují 2:35. Spal jsem skvělých šest hodin.

Potichnu vyklouznu zpod deky, posadím se a dívám se na Káťu. Spí a spí hluboce. Její kudrnaté vlasy vypadají v přítmí na polštáři jako rozlitá barva.

Ano, říkám si. To je ono. Celibát skončil. Sára si na mou novou partnerku snad zvykne. Nemyslím hned na sňatek nebo něco podobně drastického. Nevím dokonce ani, zda bych s ní chtěl žít. Ale rozhodně vím, že ji chci vídat. Jestli platí to, co říkala o nezávislosti, bylo by to ideální. Myslím, že jednotlivé mosty budu přecházet postupně. V tuto chvíli jsem prostě… šťastný.

A pak se připomene realita. OPSAT potichu zapípá. Rychle jej popadnu a vypnu zvuk. Textová zpráva od Coenové. Veškeré podrobnosti, které jsem potřeboval vědět ohledně GyroTechnics. Agent Kehoe hlásí, že budova byla záhadně evakuována a nikdo tam není. Lambert si myslí, že uvěznění Mika Wua donutilo vedení společnosti podniknout drastická opatření. Lambert chce, abych se tam podíval co nejdřív.

Káťa se pohne a otevře oči. „Kolik je?“ zamumlá.

„Hluboká noc. Spi dál. Já se ráno vrátím.“

Posadí se. „Kam jdeš?“

„Do práce. Vrátím se. Slibuji.“

„Jsi v nebezpečí?“

„Ne, Káťo, spi klidně dál. Až se vzbudíš, budu zpátky.“

Její řasy se zachvějí a na okamžik pocítím strach, že by mohlo dojít ke konfliktu zájmů. Ale nakonec se usměje, natáhne se, nakloní svoji hlavu k mé a políbí mě.

„Dávej si pozor,“ zašeptá. Pak její hlava klesne zpátky na polštář a její oči se zavřou. Pohne se pod pokrývkou a přesune své tělo na místo, kde jsem před chvílí ležel já.

Já si obléknu kombinézu a opustím hotel.

23

Najít GyroTechnics není žádný problém. Ovšem na to, že jde o společnost zabývající se vývojem nových technologií, sídlí na pěkně podivném místě – izolovaná uprostřed kopců, obklopená stromy a na konci neznačené cesty. Nakonec, možná ani není čemu se divit, věnuje se nelegálním záležitostem. Má-li FBI pravdu – a já o tom zase tolik nepochybuji –, financuje ji triáda. Další příklad toho, jak kriminální organizace, jako triády, jakuza a mafie, překračují obvyklý rámec své působnosti, kterou tvoří drogy, zbraně, prostituce a hazard. Dnes už máme globální černý trh a porušování zákonů vyžaduje nové technologie.

Zaparkuji murano na Norman Place a vykročím podél štěrkem vysypané cesty. Držím se ovšem stranou, v hustém podrostu. Díky nočnímu vidění to není žádný problém. Dorazím k drátěnému plotu a konečně si mohu prohlédnout futuristicky laděnou budovu GyroTechnics. Prázdné parkoviště osvětluje pár lamp, jinak ale vše vypadá opuštěně. Vytáhnu svoji Five-seveN, nasadím tlumič a zamířím na lampy.

Bing, bing.

A je tma. Svítí pouze hvězdy. Přelezu plot a přeběhnu ke vchodu pro zaměstnance. Je tam klávesnice umožňující zadání kódu.

Stisknut svůj implantát. „Hej, Anno, jsi tam? Potřebuji kód, abych se dostal do GyroTechnics.“

„Vydrž, Same. Jeden jsem tu měla už ráno, ale netušila jsem, že se tam vypravíš v tuhle hodinu.“

„Stojím před budovou, pospěš si.“

Myslím, že bych tu věc mohl odstranit mikronáloží, ale to by pravděpodobně spustilo alarmy a za nějakou dobu by dorazila policie. Raději celou budovu obejdu a pátrám po jiném vchodu. Je skutečně nezvyklé, že tu není žádný další – veřejný – vchod. Jediní lidé, kteří sem přicházejí a zase odcházejí, jsou zaměstnanci. Zásobování musí skládat dodávky k zadním dveřím a pošťák dopisy nejspíš hází přes plot. Zdejší management si na návštěvy klientů rozhodně nepotrpí.

Než se Grimsdottirová konečně stihne ozvat, prořízne tmu pár světel. Uf. K plotu doběhnout stihnu, ale přelézt už ne. Padnu na zem tváří k zemi. Vůz zajede na parkoviště a zastaví. Je to corvetta. Světla zhasnou a řidič vystoupí. Je sám. Je příliš tma na to, abych rozeznal jeho rysy, bez ohledu na noční vidění. Snad je to Asiat.

Muž dojde ke vchodu pro zaměstnance a zadá kód. Dveře se otevřou a on vejde dovnitř. Rychle doběhnu ke dveřím, aktivuji termovizi a zjistím, na kterých klávesách zůstaly tepelné stopy. 9, 7, 2, 0 a *. Ale v jakém to bylo pořadí… Pořídím pomocí OPSATu snímek klávesnice a snažím se nastavit zobrazení tak, aby byly vidět alespoň nějaké rozdíly v intenzitě. Obvykle dokážu odhadnout alespoň to, kterou klávesu dotyčný stiskl jako první a kterou jako poslední. První bude nejmatnější, poslední nejjasnější. Problém ale nastane, pokud někdo stiskne nějakou klávesu dvakrát.

Zkusím to a namačkám kombinaci. Je to v podstatě jako ve Vegas, učiněná ruleta – a okolnosti nejsou dvakrát na mé straně. Nestane se nic. Zkusím jinou kombinaci a zase nic. Někdy bývá klávesnice nastavena tak, aby spustila alarm, pokud někdo zadá špatnou kombinaci víc než třikrát. Mám to risknout? Co já vím, je uvnitř jen jeden člověk a s tím si nejspíš poradím, nicméně alarm by mohl přivolat další.

Než se rozhodnu, objeví se další pár světel. K čertu už! Opět utíkám k plotu a opět ležím na zemi. Tentokrát je to porsche. Zaparkuje vedle corvetty. A řidič je opět sám. Světla zhasnou, vystoupí, dojde ke dveřím. Namačká kód, ale dveře se neotevřou. Zaklepá. Po chvíli se v interkomu ozve hlas.

Nově příchozí si kód nepamatuje. Rychle vytáhnu Five-seveN a aktivuji mikrofon. Namířím na dveře. Následující konverzace probíhá v čínštině:

MUŽ UVNITŘ: „Jak to myslíš, že jsi zapomněl kód?“

MUŽ VENKU: „No, zapomněl. Jak zní?“

MUŽ UVNITŘ: „9-9-7-2-2-0 a hvězdička.“

MUŽ VENKU: „Díky.“

Tentokrát se dveře otevřou. Muž vejde dovnitř a v mém uchu se ozve Grimsdottirová: „Same? Mám pro tebe kód.“

„Není potřeba, já už ho mám taky.“

„9-9-7-2-2-0, hvězdička.“

„Já vím. Ale díky.“

„Och. Není zač.“ Stane se.

Počkám minutu a pak opět dojdu ke dveřím. Zadám kód a zámek cvakne. Nakouknu dovnitř. Je tam prázdná chodba osvětlená zářivkami. Vklouznu dovnitř. Na konci chodby jsou slyšet hlasy. Oba muži hovoří čínsky a na takovou vzdálenost jim rozumím jen obtížně. Pomalu se plížím chodbou a nakonec vklouznu do společenské místnosti. Jsou tu různé kancelářské přístroje, stolky, židle, mikrovlnná trouba a nástěnka. Na nástěnce jsou barevné fotografie nějakého pikniku organizovaného společností pro zaměstnance. Rukou psaný nápis hlásá „Prázdninový piknik, přístav Marina Del Rey“. Snímky rychle ofotím. Lidé tam zaujímají přesně tytéž pitomé pózy, jak už to na podobných oficiálních zábavách bývá. Dělají legrační obličeje a drží pivo nebo párek, společně pózují na volejbalovém hřišti. Někdo pečlivě opatřil jednotlivé fotografie čínskými popisky: „Ken připravuje večeři“,“Joe a Tom se opíjejí“, „Kim a Chang skórují“. Na všech fotografiích jsou osoby čínské národnosti, většinou muži. Už už se chystám vrátit ke dvěma mužům v budově, když si všimnu fotografie Eddieho Wua. Je to on. Stojí na palubě jachty v přístavu. Loď se jmenuje Lady Lotus a Eddie se tváří hrdě jako kapitán. A popisek samozřejmě říká „kapitán Eddie na své lodi“. Tuto fotografii si rovnou strčím do kapsy.

Oba muži odcházejí dál do budovy. Plížím se chodbou, opatrně vykukuji zpoza rohů, dokud nevejdou do lítacích dveří označených anglickým i čínským nápisem „Vývoj“. V každém křídle je hranaté okénko, skrz které vidím záda jednoho z mužů. Něco kutí na pracovním stole.

Není nijak v rozporu se zdravou logikou předpokládat, že ta místnost je laboratoř, kde zaměstnanci GyroTechnics vyráběli všechna zařízení.

Vytáhnu z batohu optický kabel, zapnu jej a pomalu jej sunu podle dveří a pod jedním z křídel dovnitř. Vejde se, dovnitř zasunu zhruba palec kabelu. Pak nasadím čočku na druhém konci a nastavím zaostření na OPSATu. Nyní mohu celkem jasně pozorovat, co se uvnitř děje. Spínačem zapnu přenos zvuku, který uslyším ve svých ušních implantátech.

Oba muži připravují výbušniny. Jeden z nich má nitrát a pomalu jej vytlačuje jako zubní pastu do kovového trychtýře. Tím plní, za pomoci druhého muže, kontejnery ve tvaru hokejového puku. Kontejnery jsou opatřeny rozbuškami a časovači. Podobají se mým vlastním minám.

Rychlá konverzace probíhá v čínštině, ale tentokrát už tu a tam porozumím. Později to ve Washingtonu budou muset přeložit celé.

PRVNÍ MUŽ: „…Eddie… má velké problémy…“

DRUHÝ MUŽ: „Nechtěl bych být na jeho místě.“

PRVNÍ MUŽ: „A navíc má…“

DRUHÝ MUŽ: „Ming ho najde.“

PRVNÍ MUŽ: „…pořád se schovávat nemůže.“

DRUHÝ MUŽ: „Pořád nechápu proč… máme zničit… tohle místo?“

PRVNÍ MUŽ: „Rozkaz z Hongkongu.“

DRUHÝ MUŽ: „Odstranit stopy?“

PRVNÍ MUŽ: „Přesně.“

DRUHÝ MUŽ: „Kde jsou všichni…?“

PRVNÍ MUŽ: „Pryč. Někteří zpátky v Hongkongu. Vědci, kteří emigrovali, začnou pracovat jinde.“

DRUHÝ MUŽ: „…nějaká díra v Arkansasu…“ (smích)

PRVNÍ MUŽ: (smích)

DRUHÝ MUŽ: „Jak jsi na tom – hotov?“

PRVNÍ MUŽ: „Ano. Skoro. Musíš nastavit časovače.“

DRUHÝ MUŽ: „Co myslíš? Deset minut??“

PRVNÍ MUŽ: „Pět. Ne, osm. Co kdyby nám nenastartovalo auto?“ (smích)

DRUHÝ MUŽ: (smích)

PRVNÍ MUŽ: „Víš, kde se Eddie… ukrývá?“.

DRUHÝ MUŽ: „Ne. Ale myslím, že vím, kde bude zítra… mezinárodní letiště.“

PRVNÍ MUŽ: „Jak to víš?“

DRUHÝ MUŽ: „Pomáhal jsem to dojednat, než Ming nařídil zavřít společnost.“

PRVNÍ MUŽ: „Ty jsi mluvil s…?“

DRUHÝ MUŽ: „Ne, Eddie. Já zařizoval letenky. S Rusy není lehké pořízení.“

PRVNÍ MUŽ: „On přiletí z Ruska?“

DRUHÝ MUŽ: „Ne, z Hongkongu… Eddie se s ním… na mezinárodním letišti… American Airlines… nebo někoho pošle…“

PRVNÍ MUŽ: „…odměna, víš to? Ming to říkal.“

DRUHY MUŽ: „Já vím, já vím. Napřed doděláme tohle. Zítra se můžeme sejít na letišti. Budeme sledovat Rusa a najdeme Eddieho.“

Oba muži končí svoji práci. Připravili – myslím – osm náloží. Vytahuji optický kabel zpátky a ukládám ho do batohu. Jeden z mužů opouští místnost a stoupá po nedalekém schodišti do druhého patra. Jeho společník rozmisťuje dvě nebo tři nálože v laboratoři.

Zatraceně, vyhodí to tady do povětří. Jon Ming se musel dozvědět o zradě Eddieho a Mika Wuových a rozhodl se, že GyroTechnics končí. Definitivně.

Možná bych odsud nyní měl zmizet. Zatímco oba likvidátoři rozmisťují nálože po budově, já ji opustím tudy, kudy jsem přišel. Za tři minuty přeběhnu parkoviště, přeskočím plot a doběhnu k muranu.

Za šest minut a dvacet sekund přesně se na štěrkové cestě objeví corvetta a porsche, oba vozy zahnou na Norman Place a projedou kolem mě. Míří dolů z kopce. Strčím klíčky do zapalování, otočím a vydám se za nimi.

Právě včas. Za mnou se ozývá hlasitá rána. Půda se otřásá jako při zemětřesení. Noční obloha v mém zpětném zrcátku se zbarvila do oranžova. Exploze spustila alarmy v celém okolí a automobily houkají jak o život, až se to rozléhá mezi okolními kopci.

Když sjedu na úpatí kopce, jsou už oba žháři pryč. Jenže ti mě stejně nezajímají. Jsou to jen řadoví pěšáci. Co mě zajímá, je zítřejší setkání na mezinárodním letišti. Ještě si budu muset počkat na úplný překlad, nicméně podle toho, co jsem slyšel já, se na letišti zítra setká Eddie Wu s někým z Krámu. Rus si letí pro navigační systém. Bude to snad Oskar Herzog nebo Andrej Zdrok osobně? Zdrok by nejspíš návštěvu Spojených států neriskoval. Logistiku celé záležitosti přenechám Lambertovi, ať si to zařídí po svém.

V okolí houkají sirény. Když zahnu na Sunset Boulevard, prosviští kolem mě dva policejní vozy se zapnutými houkačkami. A o kousek dál se blíží požární vůz.

Stisknu implantát. „Frances? Slyšíš mě?“

„Slyším tě, Same.“

„Je tam Lambert?“

„Ne, spí.“

„A co ty? Spíš ty někdy?“

„Nikdy. Pomocnému agentovi koluje v žilách káva dvacet čtyři hodin denně.“

Vytáhnu fotografii, kterou jsem sebral z nástěnky, a prohlížím si ji. „Poslyš, jsou nějaké záznamy o tom, že by Eddie Wu vlastnil člun? Nebo spíš jachtu?“

„Moment.“

Zatímco ona hledá v archivech, já zahýbám na 405 a mířím na jih do Marina Del Rey. Jestli mě tušení neklame, vím, kde se Eddie ukrývá. „Same?“

„Ano?“

„V záznamech nic není. Ale agent FBI Jeff Kehoe naposledy tvrdil, že míří do přístavu Marina Del Rey. Že je na stopě Eddieho Wua.“

„FBI nám prozrazuje takovéhle informace?“

„Ano, na tomhle s námi spolupracují skvěle.“

„Kde je Kehoe teď? Můžeš mě s ním spojit?“

„To nevím. Proč?“

„Moje stopa do Marina Del Rey vede také. Právě tam jedu.“

„Vydrž, zavolám federálům.“

Sjedu na 90 a jedu podél pobřeží. „Same, poslední zpráva od Kehoa je stará dvě hodiny. Sledoval člun u mola 44 v Marina Del Rey. Asi to už prověřuje.“

„Má s sebou někoho?“

„Ne.“

To je chyba. Nemívají agenti FBI v podobných případech nějakou zálohu?

„Pan Nudelman mi sdělil, že Kehoe vyrazil na vlastní pěst, protože nikdo jiný nebyl volný,“ zodpoví Coenová moji nevyřčenou otázku.

„Chová se jako kovboj. Mohlo by ho to stát život,“ podotknu já.

„Můžeš mi říct, nač myslíš?“ zeptá se Coenová.

„Mám předtuchu. Já se tam podívám a dám ti vědět.“

Je půl páté ráno. Najdu Lady Lotus, podívám se co a jak a s trochou štěstí budu v hotelu dřív, než se Káťa probudí.

24

Molo 44 je v přístavu Mindanao Way. Přístav je součástí Santa Monica Bay a je to jedno z největších kotvišť malých soukromých lodí na světě. (Tyto údaje automaticky vypíše OPSAT, když si procházím lokaci.) Dozvím se také, že přístav se rozkládá na ploše přesahující 800 akrů. Je tam 2340 stop dlouhý vlnolam a hlavní kanál se táhne dvě míle. Je to ukázkový příklad urbanistického plánování a řešení velké rekreační oblasti. Sakra, proč já nemám jachtu?

Z dálnice č. 90 odbočím na Lincoln Boulevard a pak zahnu doprava na Mindanao Way. Zaparkuji murano a pěšky zamířím k přístavu. Noční přístav je osvětlen, ale všude je dost tmavých zákoutí, kde se lze schovat. Jak se postupně přesunuji, jsem tu a tam na vteřinu či dvě vidět, ale z toho si nic nedělám. Nakonec se ocitnu u mola 44. Je to soukromé molo a pronajímají tam čluny.

Eddieho Lady Lotus je sportovní motorová jachta Eagle/Westport dlouhá 94 stop. Svítí se tam, takže na palubě někdo je. Agenta Kehoea nikde nevidím.

„Frances, jsi tam ještě?“

„Ano, Same.“

„Pošli mi plány sportovní jachty Eagle/Westport, délka devadesát čtyři stop.“ Za okamžik se zeptá. „Rok?“

„Odhaduji, že polovina devadesátých let.“

„Jsou tu tři.“

Prohlédnu si všechny a vyberu model z roku 1996 se dvěma dieselovými motory. Tomu Lady Lotus odpovídá nejvíc.

Jestli někdo potřebuje důkaz, že být členem triády je lukrativní záležitost, jeden bych tu měl. Nevím přesně, kolik taková jachta může stát, ale jistě půjde o miliony. Je krásná, to je pravda. A poskytuje soukromí. Má prostorné podpalubí. Podle plánu má tři malé kajuty, tři velké, salon, kuchyň a kormidelnu.

Hm. Mohu se dostat na loď nepozorovaně? (Tedy je-li někdo na palubě.) Jediná cesta vede po rampě. Našlapuji zlehka a v tom se kus ode mě vyloupne ze tmy postava. Je to strážce, který v noci hlídá přístav. Pravděpodobně bude ozbrojen. Zmizím ve tmě a čekám, dokud nedokončí svoji obhlídku. Spokojeně si zapálí cigaretu a pomalým krokem zamíří pryč. Když se konečně ocitne na druhé straně jachty, přeběhnu rychle rampu a ocitnu se konečně na palubě. Je zřejmé, že jakýkoliv další hluk, který způsobím, přiláká jeho pozornost.

Přikrčím se na zádi a připravím se. Strážce se opět přibližuje… ještě kousek… ještě kousek… a pak vyskočím a tvrdě jej udeřím do nosu. Nestihne ani vykřiknout, pohnu se vpřed, dlaní mu zakryji ústa, udělám úkrok a volnou rukou nasadím chvat. Po třiceti sekundách ztratí vědomí. Potichu ho složím na palubu.

Svítí se v salonu, oknem nás tedy vidět nemohli. Okna jsou tmavě tónovaná, nevidím dobře dovnitř. Musím proto znovu použít optický kabel. Netrvá dlouho a mohu si prohlédnout celý salon.

Je tam pohovka, jídelní stůl, židle, televize, stereosouprava a dokonce i terč na šipky. Ale na podlaze je igelit a uprostřed leží muž. Má spoutané ruce, leží na boku, kolena přitisknutá k hrudi. Jeho tvář je celá od krve.

Je to agent Kehoe a leží bez hnutí.

Eddie Wu sedí na židli a pozoruje svoji oběť. Má kožené rukavice a zástěru, která je rovněž celá od krve. U bezvládného těla stojí dva další Číňani.

„Teď už víme, jak je na tom Kehoe,“ ozve se v mém uchu Lambertův hlas. Coenová ho asi probudila. Na centrále pochopitelně vidí vše, co vidím já.

„Zkus se s nimi vypořádat, Same. Ale Eddieho Wua potřebujeme živého.“

Rychle složím optický kabel a uložím ho do batohu a pak vytáhnu z kapsy na nohavici granát s nervovým plynem. V malém prostoru – jako například na téhle jachtě – skvěle vyřadí protivníky. Na velkém prostoru působí spíš jako slzný plyn. Třetí oddělení má i granáty s jedovatým plynem, který oběť usmrtí, ale ty používám jen zřídka, pokud není vyhnutí.

Uchopím granát pravou rukou a vytáhnu pojistku a v tu chvíli mi kolem hlavy prolétne střela. Těsně u špičky nosu – to je až příliš blízko! Roztříští sklo v okně a upozorní muže uvnitř na moji přítomnost. Padnu k zemi a zasviští další střela. Někdo po mě pálí zezadu!

„Zatraceně, kde se tu vzal?“ ozve se Lambert. „Na satelitu jsme nikoho neviděli. Same, musí to být jen jeden muž. Jen jeden.“

Než si stihnu cokoliv rozmyslet, oba Číňani se objeví na palubě. Mají samonabíjecí zbraně a celí hoří nedočkavostí, aby dostali na mušku muže v podivné uniformě, který leží kousek od nich. Nemám na výběr – hodím granát jejich směrem. Odkulím se stranou a kryji si hlavu. Granát exploduje. Oba muži vykřiknou překvapením i bolestí. Jeden spadne přes okraj paluby do vody, hlavou se udeří o molo. Druhý muž odskočí dozadu, do chodby vedoucí do salonu. Účinky plynu cítím i já a není jednoduché doplazit se na druhou stranu jachty. Ale tam na mě alespoň nevidí odstřelovač. Nadechnu se zhluboka čerstvého vzduchu, pročistím si hlavu a pokusím se ignorovat zvonění v uších. Nakonec vstanu, nasadím si brýle a přepnu na termovizi. Velice opatrně se plížím po přídi a pozoruji přístav. Nakonec spatřím obrys ramen muže krčícího se za hromadou barelů. Má pušku, nejspíš odstřelovací, a je připraven opět zahájit palbu. Vytáhnu Five-seveN a zamířím, ale on vystřelí a já se musím krýt.

Slyším kroky. Někdo opouští jachtu a utíká do přístavu. Běží směrem k Mindanao Way. Je to Eddie Wu. Zamířím svoji Five-seveN jeho směrem a vystřelím. Zasáhnu molo, ale jeho ne. Pak Wu zmizí za rohem a já ho nemohu pronásledovat. Proč odstřelovač nevystřelil i po něm? Patrně bude na jeho straně…

Dokud tu je, nemohu jachtu opustit. A on se nehýbe. Opět nemám jinou možnost, než sáhnout pro granát. Vytahuji z batohu tříštivý a zjišťuji, že je to poslední, který mám. Měl jsem doplnit zásoby, když jsem včera mluvil s Lambertem a Coenovou. To je ten problém spočívajících v zajížďkách, když jsem uprostřed práce. Někdy na standardní doplňování zásob a vybavení prostě není čas.

Nu, tenhle granát tedy musím pořádně využít. Vytáhnu pojistku a hodím jej přes střechu jachty směrem k barelům. Odstřelovač vystřelí, jakmile se narovnám, ale zasáhne vršek mého batohu. Naštěstí už jsem opět mířil k zemi. Setrvat ve vzpřímené poloze o vteřinu déle, mám už to za sebou.

Granát vybuchne, okolí na okamžik ozáří záblesk. Počkám deset vteřin a pak opatrně vykouknu. Nic. Hromada barelů už není tam, co bývala, a v molu že je velká díra. Po odstřelovači ani stopy.

Stisknu implantát. „Co říká satelit?“

„Negativní,“ odpoví Coenová. „Buď jsi ho dostal, nebo utekl.“

„Co Wu? Neříkej, že je pryč.“

„Obávám se, že zmizel v husté dopravě.“

„Báječně.“

Zachovávám dál opatrnost, nicméně přejdu po palubě na druhou stranu a sestoupím dolů. Číňan, kterého výbuch granátu zasáhl do tváře, je mrtev. Leží na igelitu vedle Kehoea. Pokleknu a mrtvého agenta FBI si prohlédnu. Důkladně na něm zapracovali. Vnitřek úst je plný krve. Co s ním prováděli? Pak si všimnu zkrvaveného páru kleští na podlaze vedle křesla, v němž seděl Wu. Nemohu si pomoci a tvář zkřivím do grimasy, když zahlédnu alespoň tři zuby na podlaze vedle kleští. Vytrhali je i s kořeny. A… bože, to ne. Kousek od hlavy leží agentův jazyk. Ten ubohý chlapík nakonec vykrvácel k smrti.

Na stole stojí otevřená láhev bourbonu. Nelze jinak, pořádně si loknu. Viděl už jsem v životě pár ošklivých věcí, ale tahle zatím vede.

Opět stisknu implantát. „Frances?“

„Same?“

„Sděl FBI, že Kehoeho mučili a je mrtev.“

„Číslo doku?“

„44, Marina Del Rey. Jsem na jachtě jménem Lady Lotus. A není to hezký pohled.“

„Jsi v pořádku?“

„Já ano.“ Jsem sice trochu otřesen následkem útoku odstřelovače a tím, v jakém stavu jsem Kehoeho nalezl, ale to raději nezmiňuji. „Zavolám Kehoeho lidem.“

Sdělí mi, že FBI si tělo svého agenta vyzvedne a postará se i o zbytek nepořádku. Já musím pryč. Hned. Vrátím se na palubu a důkladně si prohlédnu okolí. Po odstřelovači stále ani stopa. Policisté tu budou každým okamžikem, exploze granátů jistě nezůstaly nepovšimnuty.

Seběhnu po rampě a proběhnu kolem zničených barelů. Jedinou stopou po odstřelovači jsou tři prázdné nábojnice. Jednu zdvihnu. Je to munice NATO 7,62 milimetru. Běžný typ. Přijde mi to důležité, ale nemohu si vzpomenout proč. Strčím nábojnici do kapsy a rozeběhnu se nocí pryč, než na bojiště dorazí pořádková kavalerie. Po celou dobu přemýšlím, proč šel ten odstřelovač po mně.

25

Andrej Zdrok během své dlouhé kriminální kariéry zaznamenal řadu úspěchů a překonal spoustu překážek. Udržel si postavení extrémně bohatého muže, i když vše neprobíhalo vždy optimálně. Zažil i obavy. Někdy se divil, že ještě nemá žaludeční vředy.

Svým partnerům se vždy jevil sebejistý a klidný a to i navzdory problémům, které Krám tu a tam postihly. To bylo pro postavení vůdce velice důležité. Jeho kolegové – Prokofjev, Antipov a Herzog – o problémech, které postihly Krám v průběhu posledního roku, věděli a občas dávali, tváří v tvář nejisté budoucnosti, najevo zoufalství nebo fatalismus. Zdrok nikdy. Neustále vedl svůj tým k novým obzorům a partnerstvím, aby udržel organizaci v chodu. Zdrok dobře věděl, že je obecně vnímán jako mrzout a workoholik bez špetky smyslu pro humor, ale byla to jeho energie, která udržovala Krám v provozu.

A když už se konečně zdálo, že organizace zase bez problémů funguje na Dálném východě a je na dobré cestě zaujmout silnou pozici na černém trhu se zbraněmi, přišla nová komplikace. Šťastní draci přestali být spojenci a NSA, CIA a FBI kroužily kolem asijského ústředí organizace. O Interpolu, hongkongské policii, rudé Číně, GRU, MI6 a dalších službách a výkonných složkách spravedlnosti ani nemluvě.

Zkrátka, byl už zase na útěku.

Zdrok vyklidil svůj byt na Victoria Peaku a zmizel dřív, než se tam objevili první policisté. Krámek se starožitnostmi v kočičí uličce nebyl přístupný vůbec. Triády, které ho chránily, se k němu obrátily zády.

Jeho jediným přítelem byl nyní Patron a za ním se Zdrok vypravil.

Zdrok zdvihl sklenici bourbonu a poděkoval Patronovi za pohostinství.

„Není důvod k obavám, Andreji,“ řekl Patron. „Už jsi zažil horší situace. Nepotrvá to dlouho a opustíme Hongkong.“

„Přesunout se do Číny mi připadá jako skok z deště pod okap.“

„To je velmi trefné vyjádření, Andreji. Tvá angličtina se velice zlepšila.“

„Ale s čínštinou jsem na tom mizerně. Ani neumím klít.“

„To se naučíš rychle, příteli.“

Zdrok se zahleděl na svého partnera a přemýšlel. Bylo to podivné spojenectví. Kdo by si pomyslel, že Krámu přinesl tolik užitku muž, který je ve spojení s jeho úhlavními nepřáteli?

„Nějaké novinky od policie?“ zeptal se.

Patron potřásl hlavou. „Kromě těch, které jsem ti sdělil v noci, žádné. Vědí, že starožitnosti sloužily Krámu. Pravděpodobně rozeberou tvůj počítač na šroubky a najdou skladiště v New Territories. Hledají samozřejmě i tebe, ale nenajdou tě. A jelikož je pan Herzog pryč, mají o stopu méně. Kdy dorazí do Států?“

„Zítra.“

„Doufejme, že od toho chlapíka z triády dostane naváděcí systém a doveze ho do Číny v pořádku.“

„To je jednoduché,“ odpověděl Zdrok. „Jestli Herzog selže, je Krám mrtev jednou provždy. V tom případě mohu odjet na Sibiř, postavit si hezké iglů a zmrznout.“ Lokl si bourbonu a zeptal se: „Co na to všechno říká tvůj přítel ve Washingtonu?“

Patron na Zdroka pohlédl. „Přítele ve Washingtonu z této záležitosti vynecháme,“ prohlásil důrazně. „Řekněme, že náš spojenec o všem ví a situaci sleduje. Jestli pomoc skutečně budeme potřebovat, zajistí ji.“

Zdrok často přemýšlel nad tím, jaký kontakt v americké vládě asi Patron má. Musela to být osoba se skutečně vysokým postavením. Dokázala nakonec z Mika Wua udělat Mika Chana a dostat ho do NSA.

„Už se ozval Putnik?“ zeptal se Patron.

„Ne. Myslím, že Fishera našel a nyní promýšlí plán, aby toho mizeru bez problémů vymazal z povrchu zemského.“

„Putnik je nejlepší. Dokáže to.“

Zdrok s drinkem v ruce přešel k hotelovému oknu a zahleděl se na hongkongskou oblohu. „Jsi si vědom toho, co udělá generál Tun, pokud ten naváděcí systém nedostane?“

„Ano.“

Zdrok se otočil na svého přítele: „Zničí nás. Informuje čínské úřady o naší přítomnosti a to bude náš konec. Ne pouze můj. I tvůj.“

„Já to vím. V sázce je mnoho, Andreji.“

„Generál není spokojen s tím, že systém má zpoždění. Už ho měl mít kompletní. MRUUV je hotový a připravený k použití.“ Zdrok se opět zahleděl z okna. „Nemohu se dočkat, až uvidím, co dokáže. Je to hrozná zbraň. Operace Barakuda – pokud k ní dojde – překvapí celý svět. A až se zjistí, že to byl Krám, kdo vše zajistil, budeme na absolutním vrcholu. Ano, v sázce je skutečně mnoho.“

V jiné části Hongkongu se ve své ložnici probudil Jon Ming a také nebyl spokojen. Zákona se nebál, k tomu neměl důvod. Jeho sídlo, dobře zabezpečený dům na jih od hranice Kowloonu a New Territories, byl málem pevností a rozhodně nejnepřístupnějším sídlem v kolonii. Plot pod proudem, ozbrojení strážci… O svou bezpečnost se Cho Kun obávat nemusel. Byl jedním z nejmocnějších mužů v Hongkongu. Respektovali jej politici i strážci zákona. Ve skutečnosti jim mohl rozkazovat.

Jeho obavy se ubíraly jiným směrem, osobním, politickým a nacionalistickým. Rudá Čína byla pro Tchaj-wan hrozbou. Ming, jako každý vůdce každé triády, fanaticky nenáviděl komunistický režim a společnost. Komunistická ideologie byla pro něj i pro vůdce ostatních triád naprosto nepřijatelná. Triády byly založené na dlouhé tradici nacionalismu a smyslu pro svobodu. V průběhu historie vznikly jako tajné organizace, jejichž účelem bylo realizovat změny režimu. A dodnes věřily, že vládcem Číny je císař – protože pouze za takového režimu mohly triády existovat.

Jon Ming generála Tuna znal. Generál Tun byl klasickým válkychtivým jestřábem, jakých je v dnešní době ve Spojených státech plno. Byl bigotní. Díval se na Tchajwance svrchu a pokládal je, ve srovnání s Číňany, za méněcenné. A to i přesto, že šlo o jeden a týž národ. Skutečnost, že Tchaj-wan si po tak dlouhou dobu udržoval nezávislost na kontinentální Číně, ho nevýslovně iritovala a neustále se domáhal toho, aby se situace „vyřešila“. A generál Tun byl nakonec ochoten své hrozby i realizovat.

Cho Kun měl ke svému odporu vůči generálovi i osobní důvod. Matka Jona Minga žila v pečovatelském ústavu na Tchaj-wanu. Byla fyzicky slabá, ale mentálně naprosto v pořádku. Ming ji často navštěvoval a jednoho dne jí i slíbil, že své „podnikání“ přesune na Tchaj-wan. Věděl, že to není možné, ale udržoval tuto iluzi, aby ona pociťovala jeho blízkost. Ming hodlal svoji matku často navštěvovat i nadále.

Takže útok generála Tuna na Tchaj-wan naprosto nepřicházel v úvahu. „Operace Barakuda“, jak ji nazýval Tun i Krám, byla šílenstvím a navíc způsobem, jak by se mohla Čína zmocnit Tchaj-wanu bez toho, aby Západ mohl zasáhnout. Ming měl špatný pocit, že celé záležitosti napomohl. Když zjistil, že Krám prodává dokumentaci generálovi Tunovi, málem dostal infarkt. Jak si vůbec Krám mohl dovolit zradit jej poté, co jim Ming na Dálném východě tolik pomohl?

Musel zavřít GyroTechnics, vývojářskou společnost ve Státech. To byl pokus zastavit předání poslední součásti díla profesora Jeinsena do rukou generála Tuna. Naváděcí systém MRUUV byl tou nejdůležitější součástí a Šťastní draci jej málem nevědomky doručili svému smrtelnému nepříteli!

Cílem jeho hněvu nyní byli i oba bratři z Los Angeles. Jeden z nich upadl do zajetí, z něhož se pravděpodobně už nikdy nedostane. Nebyl důvod pochybovat, že mluvil a prozradil vše o své spolupráci se Šťastnými draky. Druhý bratr se ukrýval někde v L. A. a měl naváděcí systém. Ming přikázal všem Šťastným drakům v jižní Kalifornii, aby Eddieho Wua našli a zabránili mu prodat zařízení Krámu. Zdrok do Kalifornie jistě už někoho poslal. Jestli jeho lidé předání nezabrání, nebude mít Ming jinou možnost, než postavit do pole malou armádu a zaútočit na generála Tuna dřív, než on zaútočí na Tchaj-wan.

Ironií osudu to byl Krám a jeho zbraně, které umožnily Šťastným drakům postavit se čínské armádě. Ming věděl, že jeho muži jsou zkušení bojovníci a jsou mu naprosto oddáni. Udělají vše, co nařídí. Je Cho Kunem. Minulé noci se v tajných lóžích triády odehrávaly přijímací ceremonie. Tři noví bojovníci stvrdili vlastní krví přísahu věrnosti zásadám Šťastných draků. A to jsou jiní lidé než jejich bratranci v čínských čtvrtích v Kalifornii. Americká společnost bratry Wuy zkazila, příliš snadno se nechali zkorumpovat a zradili triádu. To domácí Šťastní draci nikdy neudělají.

Co jim Cho Kun přikáže, to udělají a udělají to co nejlépe. Jestli to bude znamenat boj na život a na smrt, budou bojovat.

26

Jedu zpátky do hotelu a ozývá se mi Lambert. „Same?“

„Ano.“

„Máme informace o letech American Airline z Hongkongu na mezinárodní letiště v Los Angeles. První dorazí ve tři. Další v pět. Ale nic zajímavého.“

„Každý může změnit jméno. Co bezpečnostní kamery?“

„Ještě je všechny nemáme. Není snadné dostat je všechny pod kontrolu. Ale stihneme to včas. Chci, abys byl na letišti, až první letadlo přistane. Nebudeš-li mít štěstí, počkej na druhé.“

„Rozkaz, plukovníku.“

Pak mi nadiktuje všechny detaily. „A teď si odpočiň.“

„Chci vám předat jednu prázdnou patronu. Umírám touhou najít toho bastarda, co po mně střílel.“

„Dej ji do obálky nadepsané jménem Frances Coenové a zanech ji v recepci hotelu. Ona si ji ráno vyzvedne. Dřív, než se vrátíme do Washingtonu.“

„Odjíždíte?“

„Ano, vracíme se. Mike Wu je pod zámkem a ty chůvu nepotřebuješ.“

„Zatím ještě ne.“

Když dorazím do Sofitelu, právě svítá. Nechám murano na parkovišti, vejdu do přízemí a požádám o obálku. Vložím do ní patronu, na obálku napíšu Frances Coenová, zalepím ji a podám hezké hostesce.

Pak vyjedu nahoru a potichu vstoupím do pokoje. Postel je prázdná, ale z koupelny se ozývá ženský hlas. „Káťo?“

Dveře se otevřou a stojí v nich ona, nahá, jako v den, kdy se narodila, a krásnější, než dokážu vylíčit. „Sama Afrodíté,“ zamumlám.

„Neříkej… Apollón?“ ukazuje na mě prstem. „Mars? Zeus?“

„Vyber si – budu kým chceš.“

Doloudá se až ke mně a pomůže mi svléci kombinézu. Všimne si díry po střele v horní části batohu a zamrká. „Same?“

„Nemysli na to,“ zašeptám a zezadu ji obejmu a přitáhnu ji k sobě. „Všechno je O.K.“ A políbím ji.

Promilujeme několik hodin a pak usneme. Když se probudím, je skoro jedenáct. Snídaně se nekonala, mám hlad. Káťa se vedle mě zavrtí a jistě myslí na totéž, protože první, co řekne, je: „Kde jsou vajíčka a toust?“

Navrhuji opustit pokoj a navštívit svět tam venku – třeba najdeme nějaké pěkné místo, kde se najíme, a možná bychom se i mohli projít po nákupech. Rád bych jí něco koupil.

„Nemusíš mi kupovat nic.“

„Já vím, že nemusím. Co musím a co chci, jsou dvě různé věci. V tomto případě ale chci i musím. A ve tři musím být na letišti.“

„Odjíždíš?“ rozšíří se její oči.

„Ne. Mám tam schůzku. Obchodní.“

„Takže se vrátíš.“

„Určitě.“

„Tak to ano. V tom případě moc času nemáme.“

Společně se osprchujeme, společně se i namydlíme a společně odoláme pokušení. Ona se pak deset minut zkrášluje. Vystrnadím ji, protože se potřebuji oholit. Odejde do svého vlastního pokoje, aby se převlékla. O patnáct minut později se potkáme v hale dole. Nechceme ztrácet čas, a proto navštívíme hotelovou restauraci s názvem „Gigi’s Brasserie“. Nabízí decentní francouzskou kuchyni vhodnou ke snídani i k obědu. Objednáme si vajíčka, tác ovoce, sýr a chléb. Káva i džus chutná dobře, nebyla to špatná volba.

„Půjdeme do Beverly,“ navrhnu. „Najdeme něco, co se ti bude líbit, něco, co ženy rády nakupují. Boty? Šperky? Dámské prádlo?“ Kopne mě pod stolem. „Dámské prádlo nakupují rádi muži.“

„Výborně, ujednáno.“

Jíme, ale já si nemohu pomoci a pořád sleduji okolí. Začínám být paranoidní? Když se ve městě ukáže odstřelovač, nelze určit, kde se ukáže příště. Jestli šel primárně po mně, tak jak věděl, že budu v přístavu? Nedokážu si to vysvětlit. Musel jít po Eddiem Wuovi. Možná ho poslala triáda, aby se postaral o problém. To dává smysl. Je to logické a smysluplné vysvětlení a když si je párkrát zopakuji, začínám mu i věřit. Jsem vycvičen tak, abych rozeznal, kdy se nacházím v nebezpečí, a vnitřní radar je momentálně zticha. Není nic špatného na tom, že jsem s Káťou na veřejnosti. Nicméně opatrnosti nikdy není dost. Raději strávíme více času v obchodech a otevřené ulici se vyhneme.

Na odchodu zaplatím účet a ona mezitím navštíví toaletu. Dopravní situace venku odpovídá prostředku pracovního týdne. Káťa se za chvíli objeví a věnuje mi úsměv. Beru ji za ruku, kráčíme po ulici na roh, počkáme na světla a přejdeme bulvár. Jak už jsem jistě říkal, obchodní střediska nenávidím. Nemohu je vystát. Ale z nějakých důvodů je to s Káťou jiné. Najednou jsem normální Američan, který se nemusí zabývat otázkami národní bezpečnosti, zpravodajských služeb a mezinárodního terorismu. Najednou jsem průměrný chlapík, co má děti doma s chůvou nebo ve škole a právě jde s manželkou nakupovat a myslí jen na splácení vozu a daně.

Páni.

Vypudím takové představy z hlavy a soustředím se na to, abych bavil Káťu. Navštívíme Adrienne Vittadini a ona si dlouho prohlíží oblečení. Pak navštívíme Banana Republic a strávíme nějakou dobu prohlížením… oblečení. Ona chce do Macy’s, aby si prohlédla další oblečení, a já zamířím do Niessing, abych si prohlédl šperky. Poprvé po mnoha letech si připadám extravagantně a koupím jí perlový náhrdelník. Perly jsou zasazené v černém, bílém, šedém a žlutém zlatě. Laciné to není, ale koho to zajímá? Dávno už jsem se necítil tak jako dnes. Skoro už jsem zapomněl, jaké to je. Jsem zamilovaný? Nebo jen okouzlený? Nebo trochu od každého?

K čertu s tím. Konec analýz. Ať věci jdou, jak jít chtějí. Co se stane, to se stane. Žiju už příliš dlouho na to, abych věděl, že předpovídat život nelze. Jisté je jen jedno – cítím se skvěle a jsem šťastný, že jsem jí mohl koupit dárek.

Je v Macy’s a zrovna jsou na pořadu boty. Předám jí balíček. Když ho otevře a spatří, co je uvnitř, málem vykřikne. Pomohu jí náhrdelník nasadit a ona mě vášnivě obejme a políbí přímo na místě. Starší prodavačka zamumlá: „Není to rozkošné?“ Měl bych se stydět, ale tuhle větu nenávidím.

Když Macy’s opouštíme, Káťa září. Dárek ji zcela uchvátil a už se nedokáže na nakupování soustředit. Bloudíme střediskem jen tak. Mám ještě hodinu, než budu muset odjet na letiště. Navrhnu, abychom se vrátili do hotelu. Ona si myslí, že je to skvělý nápad.

Sjedeme dolů eskalátorem, vyjdeme na ulici a chceme přejít, ale já ji najednou uchopím za paži a zadržím a ohlížím se zpátky.

„Co se děje?“

„Nic. Jen obvyklá opatrnost,“ odpovím. „Takový jsem vždycky.“

„Ty děláš pro vládu pěkně nebezpečné věci.“ Neptá se – konstatuje.

„Někdy, Káťo. Už o tom nemluvme.“

Přecházíme bulvár a já si důkladně prohlížím okolní budovy. Hotelový bazén je na střeše domu stojícího vedle Sofitelu a já vidím, jak se tam něco blýská. Slunce se odráží od kovového objektu a já mám na okamžik dojem, že tam musí být odstřelovač. Popadnu Káťu a zatlačím ji zpět.

„Same!“ vyjekne. Možná jsem ji zatlačil až příliš silně. „Co se, k čertu, děje?“

„Myslel jsem… myslel jsem, že něco vidím.“ Srdce mi rychle bije a znovu se dívám na střechu. Nějaké dítě si hraje se slunečními brýlemi. Potichu kleju a omlouvám se.

„Vyděsil jsi mě,“ řekne ona.

„Už se to nestane.“ Ale vím, že to není pravda. Stane. A bude se to opakovat. Naráz mě opět celého zahrnou pochybnosti. Uvrhl jsem Káťu do nebezpečí, ohrozil jsem ji už jen tím, že je v mé blízkosti. A to je špatně. Všechny pocity, které mě zaplavovaly posledních několik hodin, zmizí jako mávnutím kouzelného proutku. Mé srdce se opět zatvrdí. Už už jí chci říct, že to mezi námi okamžitě musí skončit, ale pak se rozmyslím. Až doma v Marylandu. Nebudu jí kazit dovolenou. Nebudu si kazit svoji poslední hodinu s ní. Rozloučím se, řeknu „na shledanou“ a pak počkám na vhodný okamžik. Oba pak můžeme doma v Towsonu truchlit, jak bude potřeba.

Usměji se na ni a vezmu ji za ruku. „Pojďme, zkusíme tu ulici přejít znovu.“

Ona se směje také. „Trocha cvičení prý nikdy nezaškodí.“

Stojíme na rohu Beverly a La Cienega, čekáme na zelenou a najednou se vše kolem mě zpomalí. Káťa se ke mně obrací a chce mě políbit. V ten samý okamžik si všímám bílé dodávky, která jede až příliš pomalu. Sedí v ní dva muži – jeden řídí, druhý je pasažér. A je to pasažér, který vystrkuje z okna něco, co připomíná pušku.

Můj Bože, je to puška!

Výhled mi zastíní Kátina tvář. Její rty se dotýkají mých a já ji nestihnu zastavit. Instinktivně ji odstrkuji a ozývá se střelba. Kátino tělo padá na chodník. Skáču vpřed, abych ji kryl a zvedám hlavu směrem k dodávce. Na okamžik hledím střelci do tváře, pak dodávka vyjíždí z křižovatky ven a mizí za nákupním centrem.

Konečně to všechno dává smysl. Střelec je Ivan Putnik, zabiják Krámu. Proto ty náboje 7,62 mm a proto zvonek v hlavě.

Obracím se ke Kátě a volám: „Jsi v pořádku? Zranili tě?“

Obracím ji tváří k sobě, ale její oči jsou nehybné. Pád ji musel omráčit. Snažím se ji probrat. „Káťo, už je všechno v pořádku, už jsou pryč.“

Ale ona se nehýbe. Obracím ji v panice na bok a pak to uvidím. Kulka určená mně ji zasáhla mezi lopatky.

Od té chvíle všechno plave v mlze. Pamatuji si, jak ze sebe vyrážím zmučený výkřik. Několik chodců se ptá, jak může pomoci. Řekl jsem jim, aby zavolali sanitku.

Předpisy Třetího oddělení přikazují v podobných situacích co nejrychleji opustit místo. Nesmím se zaplétat s místními strážci pořádku, ať už jsem doma nebo v cizině. Můj výcvik velí vstát a prostě odejít. Uklízet budou jiní. Ale tentokrát to nedokážu. Klečím a držím Káťu ve svém náručí. Zatlačím jí něžně víčka a tisknu její hlavu na svou hruď. Cítím perlový náhrdelník. Tisknu ji k sobě ještě víc. Jako bych si ten náhrdelník chtěl do kůže vtisknout navždy.

„Same?“

To je Coenová, já oslovení ignoruji. „Same, musíš okamžitě odejít.“

Nemohu Káťu opustit. Není mrtvá. Dokáže to, přežije. Kde je ta zasraná sanitka?

Pak se ozve Lambert. „Same, okamžitě odejdi! To je rozkaz!“

To mi trochu vrátí příčetnost. Hmátnu po Kátině zápěstí. Žádný pulz.

„Same, vstaň, přejdi ulici a jdi do hotelu,“ nařizuje Lambert. „Jdi přímo do svého pokoje a sbal si věci. Frances a já tam budeme za pět minut. Pohyb, člověče!“

Prohrábnu Kátiny kudrnaté vlasy a zlehka ji políbím. Nedokážu už říct ani slovo. Něžně položím její tělo na chodník a vstanu. Nevěnuji vůbec ničemu pozornost a přejdu ulici. Kolem těla se zatím shromažďuje dav a někteří lidé na mě volají. Vstoupím do hotelu a nastoupím do výtahu. Teprve v pokoji zatnu pěsti a začnu hlasitě klít a nadávat. K čertu posílám úplně všechny – Krám, Šťastné draky, NSA, Třetí oddělení, plukovníka Lamberta…

Ale úplně nejvíc proklínám sám sebe.

27

Sedím mlčky na sedle spolujezdce v lexu, který řídí Frances Coenová. Míříme na mezinárodní letiště. Plukovník Lambert sedí vzadu.

Posledních několik hodin uběhlo, aniž bych se na jejich běhu nějak zvlášť podílel. Pamatuji si, jak se v hotelu objevila Coenová s Lambertem a zabalili moje věci. Lambert trval na tom, že musím mít – pro případ, že by se odstřelovač stále potloukal okolo – pod sakem neprůstřelnou vestu. Chvíli trvalo, než jsem si jí dokázal navléct. Na svůj batoh jsem je sáhnout nenechal. Murano jsme zanechali v hotelové garáži, někdo z NSA se o něj postará. Další příslušníci vládních agentur pracují na tom, aby z Kátina případu zmizela jakákoliv stopa vedoucí ke mně. Tohle vládní agentury dovedou. Veškeré organizace – jako CIA, FBI a NSA – mají pro takové případy týmy specialistů, které podobné citlivé situace a události řeší. Pokud policejní oddělení v Los Angeles ví, nikdy jsem se neubytoval v Sofitelu a nikdy jsem neznal Káťu Loensternovou. Ta ubohá žena se stala obětí náhodné přestřelky.

Zabalili mi věci a pak mě rychle vyexpedovali do auta. Nyní jsme, kde jsme.

Coenová a Lambert neví, jaký byl můj vztah ke Kátě, ale podezření mají. Dlouhou dobu jedeme v naprostém tichu – na 405 mířící na jih je doprava obyčejně dost hustá –, pak Lambert promluví.

„Same, ta žena byla tvou přítelkyní?“

Nejprve neodpovím vůbec. Dál zírám z okna a nesmyslně počítám všechny červené vozy. „Same?“

„Plukovníku?“

„Ta žena. Byla tvou přítelkyní?“

„Ne. Byla v Towsonu mou instruktorkou Krav Magy.“

„Proč jsi s ní byl tady v L. A.?“

Pokrčím rameny. „Ubytovala se ve stejném hotelu.“

Lambert si povzdechne a na chvíli se odmlčí. Pak pokračuje. „Same, víme, žes ji vídal. Víme, že minulou noc strávila ve tvém pokoji. Je to naše práce vědět takové věci.“

„Já vím.“

„Tak co před námi tajíš?“

„Co bych před vámi tajil? Všechno víte, není tedy co tajit.“

„Same, slečny Loensternové je mi líto. Vážně. Jestli pro tebe něco znamenala, je to o důvod víc pokračovat v rozdělané práci. Jsme blízko, Same. Můžeme ty lidi konečně všechny dostat.“

Já jsem v duchu ale někde jinde a vůbec si nepřipadám jako pronásledovatel Krámu. Nejraději bych našel Ivana Putnika a strčil mu hlavu do záchodové mísy a nechal ho tam utopit.

„Same, do deseti minut budeme na letišti. Jsi jediný, koho máme. Žádný další agent tady není, všichni jsou v zámoří. Jsi s případem obeznámen, znáš ty lidi. Chápu, jak se cítíš, nicméně musíš zase do akce. Pomohu ti myslet na něco…“

„Co, do hajzlu, víte o tom, jak se cítím, plukovníku?“ vybuchnu. „Nemáte ani ponětí o tom, jak se cítím!“

Lambert je na naše občasné roztržky zvyklý. Ignoruje moji přemrštěnou reakci a pokračuje: „To je možná pravda, ale na to teď musíš zapomenout, Same. Možná budeš muset nastoupit na delší dovolenou, až to všechno skončí, a ta ledacos změní.“

Už se blížíme k letišti. Lambert má, samozřejmě, pravdu. Jenže já nemůžu hodit Káťu za hlavu a předstírat, že se nic nestalo. Viním sám sebe a bude sám sebe vinit dál. Potřebuji obviňovat sám sebe. Chci nějakou dobu, abych mohl obviňovat sám sebe.

Na druhou stranu, je-li třeba její smrt pomstít, udělám to. Chytím Putnika i ty krysy z Krámu, pro které pracuje. A letadlo přilétající z Hongkongu je prvním krokem na cestě k dosažení takového cíle.

„Dobře, plukovníku, omlouvám se.“

„Zapomeň na to, Same.“

„Hlavně neříkejte ‚Zapomeň na to, Same, tohle je čínská čtvrť‘.“ Lambert to nepochopí, ale Coenová se zakucká.

Když jsme na Bradleyho terminálu a nastává čas, abychom se rozdělili, zapíná Lambert svůj telefon. Pár agentů FBI nám bude poskytovat zázemí. Myslím, že všichni už asi vědí, že sám to nezvládnu. Coenová a Lambert odložili svůj návrat do Washingtonu a budou mě hlídat, abych náhodou neztratil nervy nebo se nedopustil jiné nepředloženosti.

Musím přiznat, že „návrat do práce“ mě trochu postavil na nohy. Když jsme jeli k letišti, tiše jsem myslel na vraždu. Zabil bych kohokoliv, Lamberta, Coenovou, sám sebe…, nedovedl jsem se vyrovnat s Kátinou smrtí. Když zemřela Regan, bylo to podobné. A za rakovinu nikdo nemůže. V CIA mi tenkrát vysvětlovali, že za tohle nikdo nemůže, ale přesto jsem se z nějakého důvodu cítil lépe, když jsem mohl někoho obvinit, třeba sám sebe. I když to nedávalo žádný smysl.

Každopádně, nyní jsem zde, na letišti. Oproštěn od čehokoliv, s chladnou rozvahou. Vím, že svůj úkol zvládnu, a dokonce jsem to Lambertovi řekl. Položil mi ruku na rameno a stiskl. To gesto samo o sobě znamenalo víc než spousta hloupých slov, která by mohl říct.

Fotografie bezpečnostní služby z Hongkongu dorazí na OPSAT přesně ve chvíli, kdy kráčíme do budovy. Prohlédneme si je, ale nepoznáváme nikoho.

„Možná, že až si pasažéry prohlédneme osobně…,“ míní Lambert.

Přes ochranku terminálu projdeme bez problémů. Letadlo přilétá včas a přistane v několika minutách. Důkladně si prohlížím všechny čekající. Panují silná bezpečnostní opatření, vstup je povolen pouze pasažérům s platnou letenkou. A na mezinárodních terminálech jsou kontroly ještě přísnější. Takže většina lidí čeká na to, aby do dalšího letadla nastoupila, ne na známé, kteří vystoupí. Nejsou tu žádní Asiaté. Ve skutečnosti tu není nikdo zajímavý.

„Same?“

„Ano?“ Mluví Coenová. Musím zlehka stisknout implantát. Jedna věc je hovořit s někým prostřednictvím mobilního telefonu, druhá nenápadně si sáhnout na ohryzek uprostřed davu.

„Jsem ve spojení s agentem FBI Firutou. Má na povel tříčlenný tým.“

„O.K.“

Za chvíli uslyším cizí hlas. „Agent Fisher?“

„Na příjmu.“

„Zvláštní agent Firuta. Jsme tu celkem tři. Dva muži jsou v zavazadlovém oddělení. Já osobně se pohybuji kolem eskalátoru poblíž imigračního. Jestli si všimnete kohokoliv, komu bychom měli věnovat pozornost, dejte nám vědět.“

„Dobrá.“

Stojím na konci chodby, abych měl dobrý výhled. Nakonec letadlo přistane a pasažéři začnou vystupovat. Přiletěli z Hongkongu, většinou jsou to Asiaté. Pečlivě si prohlížím tváře, které procházejí dveřmi, ale nikoho nepoznávám. A když už se zdá, že vystoupili všichni, objeví se postarší běloch. Má hůl a nese aktovku. Má bílé vlasy a šedivý vous. Ale je mi povědomý. Už jsem ho viděl.

Rychle pořídím snímek. Ani v civilu neopouští OPSAT mé zápěstí.

Postarší muž zvolna kráčí do hlavní haly, sleduje značky, pátrá po cestě na imigrační a nakonec vyráží správným směrem. Zpovzdálí ho sleduji a informuji agenta Firutu o tom, co se právě děje. A zoufale se snažím upamatovat na to, kde jsem starého muže viděl.

Fronty na imigračním jsou dlouhé. Já čekám na druhé straně. Starý muž stojí a nevypadá netrpělivě. Nic se neděje, času je dost, vytáhnu OPSAT a prohlížím si snímky. Oči, nos, ta bradka… Ta bradka. Oskar Herzog. Když jsem ho viděl naposledy, měl tutéž bradku. Barva se změnila na bílou, přibyl make-up a ta hůl rovněž představuje určitý rozdíl.

„Poplach,“ konstatuji, „starší muž prochází imigračním a kontrolou pasů. Má hůlku. Je to Oskar Herzog.“

„Vydrž, Same.“

Herzog předkládá pas a vízum ke kontrole a úředník zdvíhá telefon. Chvíli poslouchá pokyny ve sluchátku, přikyvuje a pak vtiskne do pasu razítko. Zavěsí a nechá muže projít.

„Necháme ho jít dál,“ říká Firuta. „Má pas na jméno Gregor Vladistock a je to – údajně – Rus žijící v Hongkongu.“

„Ve skutečnosti je to Němec,“ podotýkám.

„Hovoří dobrou ruštinou. Dva mí muži se na něj přilepí v zavazadlovém oddělení.“

„Neztraťte ho. S někým se tu má setkat.“

Sjedu dolů eskalátorem a vidím, že zavazadlové oddělení je plné lidí. Během posledních třiceti minut přistálo několik letů, což na mezinárodním letišti není nic neobvyklého. Dva pásy nefungují a zbývající slouží všem příchozím. Personál má momentálně plné ruce práce.

Sleduji Herzoga. A všimnu si dvou Asiatů ve stylových oblecích, kteří stojí za jednou přepážkou. Evidentně sledují celou situaci stejně pečlivě jako já. Občas si něco zašeptají. Když se nad tím tak zamyslím, ty obleky jim nesedí, jak by měly. Vsadil bych se, že jsou to příslušníci triády.

Stisknu implantát a zašeptám: „Vidím dva podezřelé Asiaty.“

Nicméně Jin a Jang nevěnují Oskaru Herzogovi žádnou pozornost. Když je muž mine, potřesou zklamaně hlavou. Ať už čekali kohokoliv, dotyčná osoba se neukázala. Dvojice se otočí a začne přecházet kolem pásů se zavazadly.

Poblíž východu a pásu určenému pro let z Hongkongu stojí tři řidiči limuzín a drží cedule se jmény klientů. Herzog na jednoho z nich kývne a řidič – čistě náhodou Asiat – se usměje. Na ceduli, kterou drží, je nápis „Pan Vladistock“. Bingo.

Chystám se oslovit řidiče limuzíny, ale Jin a Jang překvapí. Oba udělají krok směrem k pásu a anglicky vykřiknou: „Máme bombu! Nikdo ani hnout!“

Dav okamžitě zpanikaří. Lidé křičí a utíkají k východu, odhazují svá zavazadla. Ochranka se snaží situaci uklidnit, ale není to k ničemu. „Zatraceně!“ ozve se Firuta. „Co se děje?“

Já sleduji Herzoga. O ty dva Asiaty se nestarám. Řidič limuzíny popadne Herzoga a vede ho směrem k východu. Snažím se prorazit zmateným davem, ale nejde to, lidí je příliš mnoho. Nakonec se na scéně objeví policie a Jina a Janga zpacifikuje, jenže lidé stále nespolupracují.

„Firuto, kde jsou vaši muži?“ ptám se.

Oba agenti FBI se zaměřili na ty dva Asiaty – přesně to, co falešní gangsteři chtěli. Teď už je jasné, že to jsou lidé Eddieho Wua, a ne Jona Minga. Jejich úkolem bylo vyvolat zmatek, aby Herzog proklouzl.

Ach jo. Razím si cestu davem a zuřím. Odstrkávám lidi bez sebemenších ohledů a snažím se dostat k východu. Herzog právě nastupuje do limuzíny, která parkuje – v rozporu s předpisy – na chodníku. Řidič nastoupí také a vůz zamíří pryč.

Utíkám jako šílenec a zastavím první taxi, které jede kolem. Protokol, neprotokol, vtrhnu dovnitř a vyhodím řidiče ven na chodník.

„Hej!“ vykřikne. Vyrazí, ale pak si všimne, že jsem o něco větší než on.

„Já ti ten vůz vrátím,“ říkám. „Myslím.“ Usednu za volant a zabouchnu dveře. Oněmělý řidič stojí na chodníku. Nastartuji a vyrazím vpřed.

28

Provoz na dálnici číslo 405 směrem na sever je hustý, nezbývá mi tedy nic jiného, než zastavovat a znovu se rozjíždět. Limuzína je přede mnou tak o čtyři auta. Celou scenerii doplňuje prudce nastupující bouřka. Oblohu rozčísne blesk a mraky nade mnou vypadají hrozivě.

Limuzína nakonec odbočí z dálnice na silnici 1-10 směrem na východ. Elegantně přejíždím do jiného pruhu a vyjíždím z dálnice. Provoz je o něco slabší, ale nebude trvat dlouho, než dopravní špička ucpe a zpomalí pohyb na hlavních tepnách. Cestou podávám zprávu Lambertovi. Zdá se, že FBI na letišti je na mě pěkně naštvaná, protože jsem se za Herzogem rozjel bez nich. Jejich problém. Byli na nesprávném místě v nesprávnou dobu. Lambert mi říká, že zatkli ty dva Číňany, kteří tvrdili, že si jen „dělali legraci“. Lambert souhlasí s mou teorií, že je použili proto, aby odvedli pozornost. Agent Firuta spílá sám sobě, že nemá situaci pod kontrolou. Končím poté, co mi Lambert připomene, ať ho průběžně informuji, a zmíní se o Coenové, která mě sleduje ve svém voze.

„A co počasí?“ ptám se. Déšť se mění v průtrž mračen, která znemožňuje výhled předním oknem.

„Hlásí silné hromobití,“ říká Lambert. „Už to zaplavuje silnici na západ od tebe. Dávej si pozor.“

Skvělé. Myslel jsem si, že v L. A. nikdy neprší, ovšem dnes mám to štěstí, že si uprostřed strašlivého lijáku hraji na honěnou s limuzínou. Řekl bych, že to je šoubyznys, přátelé.

Limuzína se nakonec dostává na silnici číslo 110 a míří do centra města, pak ale uhýbá doleva na hollywoodskou dálnici. V tuto chvíli je 101 přecpaná auty. Netrvá však dlouho, než limuzína u Sunset Boulevard sjede z hlavní silnice a zamíří na východ směrem k Silverlake. Daří se mi lepit se jim na paty a udržovat od nich rozumnou vzdálenost.

Zanedlouho limuzína odbočí na parkoviště ošumělého motelu. To místo vypadá jako z třicátých nebo čtyřicátých let. Zajíždím na druhou stranu a mám velké štěstí, že nacházím volné místo u obrubníku. Mám odsud dobrý výhled na motel a sleduji, jak limuzína složitě parkuje na ploše určené pro tři běžná auta. Po chvíli vystupuje čínský řidič a otevírá dveře svému pasažérovi. Herzog vystoupí, potřese řidiči rukou a kráčí ke dveřím v motelu. Řidič se vrací do limuzíny a čeká.

Rychle vytáhnu dalekohled, který používám s Five-seveN, a namířím ho na Herzoga. Zaťuká na dveře, krátce se rozhlédne a ujistí, že ho nikdo nesleduje, pak se opět otočí ke dveřím. Když se otevřou, vidím na prahu stát Číňana. Usmívá se a potřásá Herzogovi rukou. Je to Eddie Wu. Jsem si tím jist i přes hustý lijavec. Paráda, už žádné pasivní sledování. Je čas nakopat někomu zadek.

Vystoupím z taxíku, rychle přejdu Sunset Boulevard a zamířím k řidičově straně limuzíny. Prší tak hustě, že mám pocit, jako bych stál pod sprchou. Zaťukám na okénko, které řidič spustí tak akorát, aby koupil do nosu pořádnou ránu pěstí. Než stihne reagovat, sáhnu dovnitř a přiškrtím ho. O třicet vteřin později už je v krajině snů. Otevřu dveře, řidiče prohledám a v kapse jeho saka najdu devítimilimetrový browning. Vezmu si ho, řidiče svalím dovnitř a zabouchnu dveře. Cestou ke dveřím motelového pokoje hodím pistoli do popelnice.

Potichounku přistupuji blíž a pokládám ucho na dveře. Čekám, že zaslechnu konverzaci, ale uvnitř je jen ticho. Jsou tam vůbec?

Do háje s klepáním. Rozkopnu dveře a jdu dovnitř, s Five-seveN nataženou a připravenou. Vypadá to tam jako v bungalovu s ložnicí, obývákem a kuchyňkou. A uvnitř není ani noha. Zadní dveře vedoucí na parkoviště za motelem jsou doširoka otevřené.

Ksakru!

Vyhlédnu ze dveří a vidím jinou dlouhou limuzínu vyjíždějící z parkoviště. Ti bastardi si vyměnili vozy! Nejsou to žádní hlupáci. Vyběhnu z pokoje zpět k limuzíně na předním parkovišti. Žádné přebíhání přes bulvár zpátky k taxíku – leje příliš hustě. Otevřu limuzínu, popadnu stále ještě omráčeného řidiče a odtáhnu ho na chodník. Skočím do vozu, zavřu dveře a otočím klíčkem v zapalování. Nejsem zvyklý řídit limuzínu – nacouvám přímo do volkswagenu za mnou, otočím volantem a se skřípotem vyjíždím na Sunset Boulevard. Hm, možná jsem si měl najít čas, abych se dostal do taxíku.

Druhá dlouhá limuzína je již hodný kus přede mnou, směřuje na západ. Měním pruhy, předjíždím kolemjedoucí vozy, uháním a řadím se hned vedle ní. Okna má tmavá, jak jinak, takže nevidím na posádku. Ale vidím řidiče, ošklivého Číňana s páskou přes oko. Právě ve chvíli, kdy otočí hlavu a zabodne se do mě pohledem, otočím volantem a narazím svým vozem do limuzíny. Za mými zády se rozvřískají klaksony, když limuzína mých nepřátel naráží do tří zaparkovaných aut. Řidič se rychle vzpamatuje a zajede zpět do jízdního pruhu. Riskuje, přidává, aby se mohl dostat přede mě, právě teď zaplul do vedlejšího pruhu, aby předjel náklaďák, pak pokračuje na západ rychlostí kolem sto deseti.

Dobrá tedy. Držte si klobouky, lidičky.

Zrychluji a uháním kolem dodávky, kterou zalévá menší tsunami stříkající zpod mých blatníků. Nešťastnou náhodou však stočím dlouhý ocas limuzíny příliš zeširoka a narážím do BMW Z3. Ajaj, to je mi líto, kamaráde. Slyším, jak mě proklíná, a nemám mu to za zlé. Říká se, že lidé z L. A. nevědí, jak řídit v dešti, a nepochybuji o tom, že si řidič BMW myslí totéž o mně.

„Co se děje, Same?“ Hlas Coenové mě překvapí. Zapomněl jsem, že je někde poblíž.

„Pronásleduji Eddieho Wua,“ oznamuji. „On a Herzog sedí v limuzíně směřující na západ ze Sunset Boulevardu. Jsem za nimi… v další limuzíně.“

„Prokristapána, Same, je dopravní špička.“

„Povídej mi o tom něco. Vypadá to, že se snaží dostat na dálnici před námi. Pověsil jsem se na ně. Promluvíme si později, teď se potřebuji soustředit.“

„Satelit mi ukazuje tvou polohu – tedy, jen taktak. Déšť nám to pěkně komplikuje. Budu se tě snažit sledovat, jak to jen půjde. Zlom vaz!“

Opravdu, limuzína mých nepřátel najíždí na stojedničku a míří na severozápad. Doprava je zapeklitá věc. Opřu se o klakson a naznačím těm před sebou, že je předjedu, ať se jim to líbí nebo ne. Odbočím z řady aut čekajících u nájezdu, vyjedu na obrubník, míjím je a každé z nich pokryji sprchou srovnatelnou s Niagarskými vodopády, až se nakonec na dálnici ostře zařadím před pětinápravovou soupravu jedoucí stovkou. Když pruh zase opustím, zaječí na mě šoférův klakson milion sprostých slov.

Limuzína mých nepřátel uhání kupředu, má náskok asi tak o šest aut. Řidič nemá ponětí o okolním provozu. Kličkuje proudem vozidel, naráží do aut, která mu stojí v cestě, a odráží je, jako by hrál videohru. Mám strach, že tato honička bude nakonec poněkud fatálnější, než jsem předpokládal. Když zezadu zaslechnu policejní sirény, ani nevím, jestli je to požehnání nebo prokletí.

Zmáčknu svůj implantát. „Coenová?“

„Jo?“

„Spoj se s policií. Řekni jim, co se děje. Možná by mohli odklonit dopravu nebo něco takového. Ten chlápek řídí tak, že za chvilku tady bude pěkný bordel.“

„Letecká kontrola dopravy musela přistát kvůli bouřce,“ říká, „ale uvidím, co se dá dělat.“

Když se přibližujeme k místu, kde se dálnice větví na hollywoodskou a venturskou, míjíme Universal City. Limuzína mých nepřátel přejíždí z pruhu do pruhu a předstírá, že zůstane v Hollywoodu, ale v poslední vteřině smýkne vedle a najede na výjezd do Ventury. V brázdě za sebou – ne, nepřeháním – nechává dvě auta. Jedno z nich přepadne přes svodidla dálnice a přistává na zemi pod ní. Ježíši!

Hodně riskuji, ale podaří se mi uhnout k výjezdu. Jako slušně vychovaný chlapec zapnu blinkr, jemně zatroubím na klakson a řadím se do jednoho z vhodných pruhů. Asi čtvrt míle před sebou vidím limuzínu nepřítele, a tak šlápnu na plyn, profrčím kolem náklaďáku společnosti U-Haul a doháním svou kořist. Teď jsem přímo za nimi, proto malinko přidám a ducnu do zadního nárazníku limuzíny. To přiměje jednoho z mužů, aby se vyklonil ze zadního okénka. Namíří na mě pistoli a vystřelí. Skloním se ve chvíli, kdy se přední okno otřese a vzápětí rozbije. Jsem pokryt skleněnými střepy a cítím bodání, které připomíná stovku jehel propichujících můj obličej. Má limuzína se chvíli řítí dálnicí mimo svůj směr a jen stěží se mi podaří dostat ji pod kontrolu těsně předtím, než bych narazil do svodidel.

Řadím vůz zpátky do pruhu a chvilku mi trvá, než ze sebe smetu střepy. Déšť mě bičuje skrz rozšklebenou díru a téměř znemožňuje cokoliv vidět. Jednou rukou sáhnu do batohu, popadnu své brýle a nasadím si je. Teď mohu řídit písečnou bouří a bude mi to jedno. Pak pohlédnu do zpětného zrcátka a všimnu si, že můj obličej lehce pokrývají krvavé skvrny. Parchanti. Vytahuji pistoli a přidávám plyn. Většina ostatních řidičů na dálnici o nás už ví a snaží se nám zdaleka vyhnout. Skoro jako by spolu navzájem komunikovali: „Drž se dál od těch šílenců v limuzínách!“ K vidění pouze v Hollywoodu.

Jedu teď po levém boku limuzíny svých nepřátel, kapota na kapotu. Spouštím okénko spolujezdce, namířím Five-seveN a zmáčknu spoušť. Kulka olízne řidičův nos a zničí okno. Slyším, jak muž zaječí, když se chytne za obličej. Limuzína mých nepřátel sebou smýkne a narazí do té mé a spolu se potácíme z pruhu do pruhu, mimo jakoukoliv kontrolu. Jsem nucen šlápnout na brzdy, abych nenarazil do jiné zpropadené limuzíny. Jsou snad všude v tomhle městě! Limuzína mých nepřátel má pár vteřin na to, aby nabrala zase směr a řidič začíná zvyšovat rychlost. Vyrovnám volant a opět je začínám pronásledovat. Levou ruku se zbraní natáhnu ven a střílím po zadních pneumatikách limuzíny. Silnice je dost nerovná a levou rukou to není ono. Podaří se mi odstřelit brzdové světlo, ale to nemá žádný účinek, kromě toho, že to pasažéra s pistolí přiměje znovu se vyklonit z okna. Tentokrát však drží pušku.

Ten chlap je Ivan Putnik! Kátin vrah! Po celou dobu sedí v té limuzíně.

Střílí, ale já stíhám trhnout volantem doleva a s razancí tanku vedu limuzínu do vedlejšího pruhu. Bokem narážím do taxíku, ale jakmile slyším, že se přibližují policejní sirény, řadím se zpět do pruhu. Už je vidím, tři hlídkové vozy s majáky razící si cestu spouští za námi. Když míjíme Sherman Oaks po levé a Van Nuys po pravé ruce, znovu se přibližujeme ke čtyři sta pětce. Před sebou vidím další ucpanou kolonu a začínám se děsit, že pokud tomu záhy neučiním přítrž, dojde ke skutečnému masakru.

Limuzína mých nepřátel se ocitá uvězněná mezi pětinápravovým náklaďákem vpředu a autobusem vzadu. To mi dává možnost sešlápnout pedál k podlaze a vyrazit do pruhu vedle ní. Zvedám pistoli, mířím na okénko a když míjím řidiče, zmáčknu spoušť. Tentokrát neminu. Jeho hlava se rozprskne na záplavu červeného a černého sirupu.

Nevím, co nutí řidiče náklaďáku náhle přejet z pruhu do pruhu, ale přesně to udělá – přímo přede mnou. Za volantem druhé limuzíny nesedí nikdo a ona konečně naráží do pravého svodidla. Zoufale se snažím vyhnout se pitomému pět krát dva, když ten kretén šlápne na brzdy. Vybavuji si dvě věci. Tou první je, že vidím, jak někdo v limuzíně mých nepřátel leze přes přepážku, aby se chopil volantu. Tou druhou je záď desetinápravového náklaďáku v mém obličeji.

„Same? Same? Same? Same? Same? Samé…?… Samé…?… Samé…?“

Mám pocit, že slyším hlas Coenové. Nejsem si jist, jestli je to sen, nebo co vlastně. V ramenech a v zádech cítím bolest. V obličeji mám nafouklou věc připomínající balon, pak mi dojde, že je to airbag. Jsem zaklíněn do předního sedadla limuzíny. Vidím své paže a ruce, jak zkrvavené bezvládně visí vedle vaku. Pak si všimnu podivného úhlu horizontu za ohnutou, zdeformovanou palubní deskou. Silnice je kolmá vzhledem ke kapotě limuzíny. Sakra, auto leží na boku, já jsem uvězněn uvnitř. A všude je voda.

Pak už jen tma.

29

Otevřu oči. Ležím v sanitce. Nade mnou se sklání Coenová a znepokojeně mě pozoruje. Vůz se otřásá a poskakuje a já slyším motor i kvílející sirénu. Jsem úplně mimo, ale jsem rád, že nemám na obličeji kyslíkovou masku. V boku mě píchá, ale žiju.

„Hej,“ řekne Coenová. „Podívejme, kdo je to tady s námi.“

„Co se děje?“ ptám se. Mám nakřáplý hlas.

„Vezou tě do špitálu, kámo. Ale vážné to nebude, tak si dej pohov.“

Pak si vzpomenu. „Dostal jsem to.“

„Ano, ale neprůstřelná vesta ti zachránila život. A airbag.“

Na tu jsem úplně zapomněl. Lambert a Coenová mě přinutili, abych si ji oblékl pod civilní oděv, než jsme opustili Sofitel.

„Zrentgenovali tě. Jsi pěkně potlučený. A obličej máš na maděru. Ale jinak asi budeš v pořádku.“

Najednou mě přemůže únava. „Takže si můžu klidně zdřímnout.“

„Jen do toho.“

Zavřu oči.

Z nemocnice mě propustí navečer. Coenová měla pravdu, nebylo to vážné. Mám zlomená dvě žebra, ale ta se dají do pořádku sama. Na levé noze mám ošklivý šrám – to jak limuzína narazila do náklaďáku. Osm stehů. Ramena mě bolí jako ďas, ale naštěstí nic zlomeného. Mohl jsem si zlomit krk, ale řekli, že jsme měl štěstí. Můj obličej ovšem vypadá, jako kdybych spadnul do děrovačky. Ale i ten je na tom lépe, než jak vypadá. Za pár dní se zahojí a jizvy bych mít neměl.

Ale jizva v mém srdci – Kátina smrt – s tou neudělá nikdo nic.

Ráno odletím ospreyem do Číny. Lambert a já jsme v nemocnici dlouze diskutovali a probírali ten nejlepší možný postup. Kdybych se teď vrátil do Marylandu, zbláznil bych se. Tolik mě sžírá touha po pomstě, že by mi pravděpodobně ruplo v hlavě a spáchal bych masakr v nějakém nákupním středisku. Žebra, nežebra, jsem dost fit na to, abych se s těmi bastardy vypořádal. Jsem při smyslech a plně koncentrován. Dovedu to celé až do konce.

Ti tři v limuzíně ujeli, pochopitelně. Když na scénu dorazila policie, našla na vozovce mrtvého řidiče. Pršelo a žádné helikoptéry vůz nesledovaly. Později našli limuzínu u jednoho z dálničních sjezdů. Myslíme si, že pasažéry byli Oskar Herzog, Eddie Wu a Ivan Putnik. Kde je dotyčné trio teď, lze jen hádat, ale Lambert má za to, že opustili zemi. Pár hodin po incidentu na dálnici odletělo z Burbankova letiště soukromé letadlo registrované na společnost GyroTechnics. Mělo tři pasažéry. FBI ví, že jde o nezákonnou společnost, ale zastavit letadlo už nestihlo. To mezitím přistálo na Havaji, na soukromém letišti. Tři uprchlíci museli na své cestě do Hongkongu změnit způsob dopravy. Tedy pokud míří tam. Já myslím, že směřují přímo do Číny za kontroverzním generálem Tunem ve Fu-čou. A s největší pravděpodobností mu vezou naváděcí systém pro MRUUV.

Zmíněný generál Tun se několikrát objevil v čínské televizi. Kritické proslovy adresoval své vládě. Obvinil ji, že nemá dost odvahy na to, aby se zmocnila toho, co jí patří – Tchaj-wanu. Stěžoval si, že Čína se bojí Spojených národů a Spojených států. Hlavním sdělením bylo, že je na čase, aby převzal události do svých rukou a to s podporou čínské vlády nebo bez ní. Tunova armáda ve Fu-čou, na pobřeží naproti Tchaj-wanu, byla mobilizována a připravuje se na úder.

Viceprezident odletěl do Pekingu, aby se setkal s čínským prezidentem. Generála Tuna varoval, aby se krotil, ale to – jak dobře každý ví – neznamená nic. Generál se očividně těší podpoře části ústředního výboru Komunistické strany Číny. Nejvyšší autoritou v Číně je předsednictvo ústředního výboru, které má dvacet pět členů. Pod ním je ústřední výbor s 210 členy. Ten tvoří mladší členové strany a vůdci provinčních organizací. Předsednictvo ústředního výboru řídí státní radu, která dohlíží na každodenní chod státu.

Další divokou kartou ve hře je armáda. Armáda Čínské lidové republiky má téměř tři miliony mužů ve zbrani. Je rozdělena do sedmi regionů, každý má svého velitele a ten má místní zájmy. Armáda, námořnictvo i letectvo fungují jako jeden celek a je silnou protiváhou vlády. Generál Tun je ve svém regionu málem lidovým hrdinou a povedlo se mu naverbovat řadu venkovských mužů i žen z Fu-čou. Jeho myšlenky se tam těší podpoře. Odvolat Tuna by znamenalo pro čínskou vládu ponížení. A jak vím já, tahle kultura si na zachování tváře zakládá. Jestli generál Tun zaútočí na Tchaj-wan, neuspěje a špatně dopadne, může ho vláda odvolat a říct: „Vidíš, my ti to říkali.“ Jestli ale zaútočí a bude mít úspěch, vláda ho bude bránit proti zbytku světa. Situace je tedy extrémně vážná.

Lambert mi poskytl snímky tábora generála Tuna na jihovýchodním pobřeží Číny. Jeho armáda čítá téměř 200 000 mužů. Má pozemní, letecké i námořní jednotky. Tři podezřelé stavby na pobřeží vypadají na hangáry. Ale já myslím, že slouží jako ponorkové doky. Nelze odhadnout, jakou sílu Tun nakonec použije, ale má MRUUV. A pravděpodobně i jednu z jaderných bomb, které zmizely z Ruska. Naše rozvědky netuší, co přesně chce s MRUUV provést. Zaútočit na Tchaj-wan jadernou bombou nedává smysl. Jenže ponorky říkají něco jiného, nezdá se vám?

Já musím zjistit, co vlastně ten šílenec přesně chystá.

Když dorazíme na Edwardsovu leteckou základnu vzdušných sil, strávím s Coenovou několik hodin přípravou výzbroje a výstroje. Doplníme munici a zásoby, spravíme díru v batohu a Coenová mi připraví mapy, dokumenty a pasy. Není jednoduché pronikat v žoldu Třetího oddělení do komunistické země. Musím tam vstoupit ilegálně a vlastně neexistuji. Coenová se mnou nemůže, bylo by to příliš nebezpečné. Kdyby mě v Číně chytili a zveřejnilo se to, byla by to pro NSA katastrofa. Komunikovat budu a vybavení si vyzvednu na oficiálním konzulátu v Kuej-čou, ale i konzul mě v případě zajetí zapře. Nerad bych byl v Čínské lidové republice obviněn ze špionáže. Ti, co byli, už pak o tom nikdy nikomu nevyprávěli.

Než se odeberu spát, objednám kytici za pět set dolarů a nechám ji doručit Kátině matce. Coenová mi řekla, že Kátino tělo bylo převezeno do San Diega, kde byla pohřbena. Pohřeb byl židovský. Oficiální verze zní, že se stala obětí násilí mezi gangy a byla omylem zasažena v přestřelce mezi jejich příslušníky. Doufám, že se její matka nebude vyptávat, jak mohlo v centru Beverly, jednoho z nejklidnějších míst v Los Angeles, propuknout něco takového.

V dopise adresovaném Kátině matce píšu, že jsem byl Kátiným žákem a měli jsme se velice rádi. Uvádím své osobní údaje pro případ, že bych mohl jakkoliv pomoci s vyrovnáním záležitostí v Marylandu. Někdo se musí postarat o kurzy Krav Magy a tak… Snad bych se toho měl ujmout. Budu si to muset promyslet. Byl by to dobrý způsob, jak uctít její památku.

Když se chystám usnout, myslím na Regan. Na svou bývalou ženu už jsem nějakou dobu nepomyslel a musím si ve svých citech udělat pořádek. Vždy jsem Regan miloval, i když nakonec byla vzdálenou postavou v mé minulosti. Ani Káťa ji nemohla nahradit. To nemohl nikdo. Po krátkém, nicméně intenzivním vztahu bylo jasné, že Regan a já spolu dál žít nemůžeme. Dlouho jsme byli odděleni, ale zůstali jsme přesto spolu. Nakonec, měli jsme dceru, naši milovanou Sáru. Musím jí co nejdřív zavolat.

Zmocňuje se mě spánek a já jen čekám, o které z nich se mi dnes bude zdát. Regan, nebo Káťa? Obě jsem miloval. Ale obě bych v jednom snu spatřil nerad. Nemohl bych pohlédnout do tváře dvěma ztraceným láskám najednou.

Tolik viny bych nedokázal unést.

30

Ještě před tím, než se vypravím do Číny, vykonám jednu neplánovanou zastávku. Lambert o ní ví – ale nikdo jiný ne.

Jsem zase v Kowloonu a pozoruji noční klub Purple Queen. Je odpoledne a já čekám, až přijede Jon Ming. Sedím v kavárně Chen Wing a sleduji vjezd na parkoviště vzadu za budovou.

Mám nový pas a nová víza. Úřady by si mě mohly spojovat s násilnostmi, které se odehrály v minulých dnech, proto ty změny. A také bude mnohem snazší vycestovat do Číny z Hongkongu než zkoušet vstoupit do země přes Šanghaj či jiné velké město. Z Kowloonu lze do Fu-čou cestovat po souši. Mohu se zastavit na konzulátu v Kuej-čou, vyzvednout si vybavení a pak zamířit na východní pobřeží. Je to dobrý plán.

Jediný současný problém spočívá v tom, že jsem bez kombinézy a beze zbraní. Mason Hendricks je pryč a nikdo další, kdo by mi poskytl výzbroj, v Hongkongu není. Rozhovor s Jonem Mingem bude záviset výhradně na osobním kouzlu starého Sama Fishera. Nebo spíš na tom, co z něj zbylo.

Kontaktovat Minga bylo jednodušší, než by se mohlo zdát. Přijel jsem, ubytoval se v hotelu v Kowloonu, zavolal do klubu Purple Queen a tou nejlepší kantonskou čínštinou, jaké jsem schopen, jsem požádal o rozhovor s Mingem. Celé to probíhalo asi takto:

„Žádný Jon Ming tu není. Špatné číslo.“

„Promiňte, ale já vím, že je to Mingův klub. Rád bych s ním hovořil.“

„Máte špatné číslo.“

„Řekněte Mingovi, že zavolám za pět minut. Řekněte mu, že mám informace o Krámu, Andreji Zdrokovi a generálu Tunovi.“ Pak jsem zavěsil, chvíli počkal a zavolal zas. „Kdo je to?“

„Obdržel pan Ming můj vzkaz?“

„Ano. Počkejte chvilku.“ Kdesi v pozadí se ozývalo jakési mumlání a pak se muž k telefonu vrátil. „Pan Ming by s vámi rád hovořil. Přijďte do Purple Queen ve tři hodiny.“

Za pět minut tři přijede Mingův Rolls Royce, zahne na vjezd na parkoviště a zmizí za budovou. Dopiji svůj čaj, zaplatím a přejdu ulici. Velký sikh mě pozoruje, připraven zakročit.

„Klid, chlapíku, jdu za panem Mingem.“

Sikh zmizí uvnitř a já čekám skoro tři minuty. Pak mi trpělivost dojde a já vkročím do klubu. Stojí tam dva čínští gangsteři. Něco silného mě zezadu obejme. Je to sevření doslova medvědí. Svírá mě sikh – chodící hromada svalů. Oba Číňani vyrazí vpřed jako Tom a Jerry a malíkovou hranou mi ze stran zasadí údery do krku. Ve srovnání s Los Angeles je to téměř neškodné.

„Hej! Co je to?“ zalapám po dechu.

„Kdo jsi? Co tu chceš?“ ptá se Tom anglicky.

„Jsem pozván. Jmenuji se Fisher.“

„Ty jsi ten muž ze skladiště,“ říká Tom. „Ty jsi nepřítel Šťastných draků.“ Zasadí mi další úder a bolest mi projede páteří.

V první chvíli netuším, o čem hovoří. V životě už jsem viděl skladišť tolik… Ale pak si vzpomenu. Měli zařízení, které fungovalo na mé implantáty. Nakonec jsem pár jejich příslušníků pozabíjel.

„To jsme ještě nebyli na stejné straně,“ pokašlávám.

„Nevěříme ti,“ odpovídá Jerry. Pohne se vpřed, aby mě opět udeřil, ale já využiji toho, že mě sikh svírá, zvednu nohy a kopnu muže do tváře. Než stihne kdokoliv můj úder opětovat, švihnu nohama zpátky a vší silou narazím podrážkami bot do sikhových kolen. Zaryčí bolestí a pustí mě. To poskytne Tomovi dostatek času na to, aby vyskočil a kopl mě do hrudníku. Padám sikhovým směrem, narazím do něj a společně se zřítíme na zem. Sikh je ale už mimo hru, přerazil jsem mu čéšky, soustředím se proto na oba Číňany. Jerry vyrazí, aby mě nakopl mezi žebra – já se překulím vpřed a podrazím mu nohy. On spadne na svého kolegu a já vyskočím na nohy. Otočím se, vykopnu pravou nohou a zasáhnu Toma do brady. Pokračuji dopředu, došlápnu pravou nohou na zem, pokrčím koleno a vykopnu levou nohou směrem k Jerrymu. Trefa, přímo na solar. Pak se stáhnu zpátky a zaujmu obranný postoj.

„Stop!“ Jon Ming stojí několik stop od nás. Podívá se na mně. „Vás už jsem viděl.“

„Navštívil jsem váš klub.“

Ming se obrátí na Jerryho: „Prohledej ho. Pak ho uveď do konferenční místnosti. Není důvod být hrubý.“ Soustředí se na sikha, který se v agónii válí po podlaze. „A postarej se o něj.“ Ming potřese hlavou, jako kdyby strážce neuspěl u zkoušky a žalostně zklamal.

Zdvihnu ruce nad hlavu a Jerry mě důkladně prošacuje. Když konečně pochopí, že nehodlám zabít jeho šéfa, věnuje mi nerudný pohled, cukne hlavou a prohlásí: „Následuj mě.“

Procházíme prázdným klubem. Je tu hosteska, která mě obsluhovala tu noc, kdy jsem klub navštívil. Leští stoly a uklízí. Pohlédne na mě a zamrká, zkouší si vzpomenout, kde mě už viděla. Pochopitelně, všichni bílí ďáblové připadají Asiatům stejní.

Projdeme dveřmi s nápisem „pouze pro personál“ a pak chodbou, kde jsem nedávno byl. Nejsem ani překvapen, když mě zavede do místnosti, která byla předtím pokryta fólií a ve které jsem získal vzorek zaschlé krve. Jon Ming sedí u malého konferenčního stolku a ukazuje na jedno z prázdných křesel. Tom a Jerry zůstanou stát za mnou. Jeden z nich zavře dveře.

„Pan Sam Fisher,“ řekne Ming anglicky. „Vy jste nezávislým agentem pobočky Národní bezpečnostní služby označované jako Třetí oddělení.“

Hlasem plným sarkasmu odpovím: „Nedokážu si představit, jak jste na to mohl přijít.“

Ming se usměje. „Máte smysl pro humor. To je dobře.“

„Rozhodně není nic k smíchu víc, než to, že jeden z vašich lidí pronikl do naší organizace a prodal Krámu informace. Shledáváme to skutečně velice zábavným, pane Mingu, ale kvůli tomu tady nejsem. Z mnoha různých důvodů bych vám měl jít po krku. Nejen, že Šťastní draci spolupracovali s jedním z nejnebezpečnějších překupníků zbraní na světě, ale ještě k tomu se mě nedávno pokusili zabít.“

„Pokládali jsme vás za hrozbu,“ odpovídá on. „Omlouvám se. Vypořádal jste se se šesti mými muži, takže bychom se mohli shodnout na tom, že máme vyrovnané skóre. A právě jste přerazil kolena jednomu z mých zaměstnanců. Stačí to už?“

„Možná. Dost to záleží na tom, jak se bude vyvíjet náš dnešní rozhovor.“

Ming se na okamžik odmlčí a zapálí si cigaretu. Jednu mi nabídne, ale já odmítnu. „Dáte si něco k pití?“ zeptá se.

„Ne, děkuji.“

„Dobrá. O čem jste se mnou chtěl mluvit, pane Fishere?“

„Vraťme se na začátek. Bylo – nebylo, jeden fyzik pracoval na vývoji nových zbraní pro mou vládu. Jmenoval se Gregory Jeinsen a zemřel v této místnosti.“

Ming nepřitaká, ale ani moji domněnku neodmítne.

Pokračuji dál: „Prostřednictvím Mika Wua, vašeho muže ve Třetím oddělení, jste od Jeinsena čas od času získávali informace. Ty zahrnovaly specifikace, plány a veškerá data potřebná k výrobě MRUUV – nemám pravdu?“

„Operace Barakuda,“ řekne Ming. „Ano, máte pravdu.“

„Samozřejmě. Pak jste… Moment, proč tomu říkáte ‚Operace Barakuda‘?“

„Protože MRUUV je dlouhý a štíhlý jako ta ryba.“

„Aha. Každopádně, materiály od Jeinsena jste prodali Krámu.“

„Vyměnili za různé zboží.“

„To je jedno. Nicméně jednu součást jste Krámu dát nechtěli – naváděcí systém, který vytvořilo vaše ilegální výzkumné středisko v Los Angeles. Své partnerství s Krámem jste zrušili a GyroTechnics uzavřeli.“

„Jste skvěle informován, pane Fishere. Od muže vaší reputace a vašich schopností bych neočekával nic menšího.“

„Víte o tom, že Eddie Wu nakonec to zařízení Krámu stejně prodal? A že Krám je doručil generálu Tunovi ve Fu-čou?“

Ming poprvé zneklidní a několikrát zamrká. Poposedne. „Pokračujte.“

„Spojené státy mají důvod se domnívat, že generál Tun chce zaútočit na Tchaj-wan a použít přitom jadernou hlavici. Nevíme sice, proč chce zničit Tchaj-wan, ale vše tomu nasvědčuje.“

„A proč mi to říkáte, pane Fishere?“ zeptá se po kratší pauze Ming.

„Protože vím, že nenávidíte komunistický čínský režim a generála Tuna. To je základní dogma nejen Šťastných draků, ale i ostatních triád.“

„Dejme tomu, že máte pravdu,“ řekne Ming. „Žádáte mne o něco?“

„Žádám vás o pomoc.“ A je to venku. Debatovali jsme s Lambertem o tom, zda máme požádat o pomoc zločineckou organizaci, která v minulosti poškodila Spojené státy, minimálně hodinu. Nakonec jsem jej přesvědčil, že by to mohlo mít nějaký význam.

Celé to shrnu: „Pane Mingu, máte důvod vést své muže do Fu-čou a udělat něco s generálem Tunem, než zaútočí. Máte na povel malou armádu. Máte muže, kteří věří ve váš cíl. Chápete přesně, co se stane, jestli generál Tun – jestli rudá Čína zaútočí na Tchaj-wan. Vypukne třetí světová válka. A vám a vašemu malému impériu v Hongkongu se nevyhne.“

Ming potáhne z cigarety a položí mi další dotaz: „Jste si absolutně jisti tím, že generál Tun vlastní naváděcí systém k MRUUV?“

„Ne. Ale vím, že ho Eddie Wu měl. A naposledy byl viděn ve společnosti zaměstnance Krámu. Máme důkazy o tom, že uprchli ze Států a zamířili do Asie. Jsou schopni se dostat do Číny a zařízení generálovi doručit – vy víte, že jsou.“

Ming dokouří a típne. „Ještě něco, pane Fishere?“

Zamyslím se. „Ano. Když jsem ve skladišti nedaleko letiště narazil na vaše muže, měli s sebou jisté zařízení, určitý druh vysílače.“

„Ano.“

„Jak jste věděli, že je proti mně můžete použít?“

„Přístroj nám dodal Krám. Oni ho vyrobili a patří jim. Museli jsme ho vrátit. Na to se budete muset zeptat jich.“

„Zajímavé.“ Takže informace o mých implantátech a o tom, jak fungují, musela pocházet od zdroje Krámu ve vládě. Může to být tajuplný informátor, kterého zmínil Mike Wu? Ten někdo, kdo „sedí pěkně vysoko“ ve Washingtonu?

„A jak jste věděli, že budu v tom skladišti? O tom, co kde dělám, věděli té noci pouze dva lidé a jeden z nich už je mrtvý.“

„Opět Krám, pane Fishere. Krám věděl po celou dobu, kde budete.“

„Znal jste muže jménem Mason Hendricks?“

„Ano. Byl jedním z nejlepších zákazníků mého klubu. Jeho tragická nehoda mě nepotěšila. Byla s ním žena, která pro mě pracovala. Je to velmi tragické.“

„Ten požár někdo úmyslně založil. Nevíte, kdo by to mohl být?“ Ming zavrtí hlavou. „Ne. Nicméně podezírám…“

„Já vím: Krám. Skuteční beránci, že, pane Mingu?“

Mingovy oči na chvíli vzplanou a pak se zeptá: „Ještě něco, pane Fishere?“

Opřu se. „Ne, to je všechno.“

„Dobrá, bylo mi potěšením si s vámi pohovořit.“ Tom a Jerry se pohnou vpřed a stojí vedle mě, připraveni mě vyprovodit ven. „To je vše?“ zeptám se. „Nic mi neřeknete?“

„Rozhovor je u konce, pane Fishere. Řekněme, že vaše slova zvážím. Nakonec, jste stále nepřítelem Šťastných draků. Nemohu – a ani nechci – vám prozrazovat své myšlenky. Mějte se hezky a hodně štěstí, pane Fishere. Moji muži vás vyprovodí.“

Nu, snažil jsem se, jak nejlépe jsem mohl. Vstávám a odcházím. Slečna hosteska ještě stále čistí stoly. Tentokrát se na mě usměje – když jsem byl tak důležitý, aby mě přijal pan Ming, musím být VIP. Ignoruji ji a mířím ke dveřím. Tom mi ale položí ruku na rameno, jako kdyby mi chtěl dát nějakou radu. Bleskurychle chňapnu po jeho zápěstí, otočím je a přinutím ho kleknout na kolena. Jerry se pohne vpřed, ale já varovně natáhnu ruku. Zastaví se.

„Rád jsem vás poznal, hoši,“ prohlásím s milým úsměvem a pustím Tomovu ruku. Kdyby mohl pohled vraždit… Ale už jim nevěnuji pozornost a vyjdu ven ze dveří.

31

Během cesty na pobřeží Fudžian se nic zvláštního nestalo. Do Kuej-čou jsem jel vlakem na falešné pracovní vízum a cestovní pas, podle něhož jsem poradcem, který navštíví střední školy kvůli studijnímu programu „politiky zahraničních vlád“. Mé vybavení obdržel diplomatickou poštou americký konzul, na cestu do Fu-čou mi poskytl cadillac. Vyměnili mi pas i vízum a konzul odeslal úřední dokumenty, podle nichž má bývalá identita opustila zemi. Nyní jsem americký odborník na životní prostředí a studuji globální oteplení. Doufám jen, že nebudu muset o své „práci“ s nikým mluvit, protože bych se hrozně ztrapnil.

Provincii Fudžian považuje většina Tchajwanců za kolébku svého národa. Je ironií, že útok na jejich vlast se chystá právě tam. V oblasti se mluví jazykem velmi podobným tchajwanštině, i když oficiálně by to měla být mandarínská čínština jako všude jinde v Číně. Do 15. století to byla důležitá přístavní oblast sloužící k cestám z Číny na Tchajwan, do Singapuru, na Filipíny a do Indonésie. I dnes je to stále hojně využívaný lodní přístav. Hlavní město Fu-čou bylo založeno ve 3. století našeho letopočtu a byla to prý jedna z nejoblíbenějších zastávek Marka Pola na jeho cestách po Asii na konci 13. století. Já se ale ve městě příliš nezdržím. Mířím blíž k pobřeží, kde se nachází generál Tun. Krajina mi, do jisté míry, připadá krásná; je úrodná a zelená a vypadá jako typický obrázek toho, co si člověk představuje pod pojmem „čínská krajina“. U pobřeží se rozkládá plochá, zemědělská oblast pokrytá rýžovými poli, takže kamkoliv pohlédnete, spatříte bosého chlapíka v širokém tradičním slamáku vedoucího párek volů.

Vztah Číny a Tchaj-wanu se podobá vztahu přísného rodiče k odrodilému dítěti. Po šedesátileté nadvládě Japonska okupovali ostrov představitelé Kuomintangu a uchvátili vládu, což nakonec vedlo k vzpouře Tchajwanců. Následovaly nepokoje a protesty, při kterých KMT zmasakroval desítky tisíc tchajwanských civilistů. Tahle událost se na Tchaj-wanu stále připomíná. Čankajškův syn a nástupce nakonec nechal popravit vojenského guvernéra KMT, který byl zodpovědný za ta zvěrstva. Když v roce 1950 vypukla korejská válka, Spojené státy se postavily na stranu KMT a Tchaj-wanu proti čínským komunistickým vojskům, které podporovaly severní Koreu. Vlivem toho se Tchaj-wan stal demokratickým státem skoro automaticky.

Vláda Číny mylně věří, že jí Tchaj-wan stále patří. Obyvatelé ostrova si ale vládnou sami od roku 1949, kdy poražená Národní strana uprchla na Tchaj-wan. Většina ostrovanů považuje Tchaj-wan za suverénní stát i bez formální deklarace. Čínská vláda nabídla ostrovu autonomii v případě, že přejde pod její přímou vládu. V současnosti je Tchaj-wan Číně velkým trnem v oku, protože malý ostrovní stát se stal ekonomicky úspěšným ve světovém měřítku. Konec vojenské vlády a přechod k plné demokracii zpochybnil názor, že Čína je na tom lépe jako komunistická země. Nyní se k Číně vrátila kapitalistická kolonie Hongkong a někteří lidé tvrdí, že to bude mít vliv na budoucí chování Číny. Na hodnocení je moc brzo. Ovšem stále jsou tu zastánci tvrdé linie, jako generál Tun, kteří trvají na sjednocení celé Číny a opětovném připoutání Tchaj-wanu.

Tunova armáda se nachází na území podél pobřeží severně od Fu-čou. Po setmění provedu průzkum, abych získal představu, proti čemu stojím. Třetí oddělení mi dodalo satelitní fotografie, bez kterých bych se moc daleko nedostal. Technologie už natolik pokročily, že je možné zaměřit šachovnici ležící na zemi a určit nejlepší příští tah. Díky snímkům dokážu určit, kolik mužů se shromáždilo na určitém místě, jaká jsou tam vozidla, a odhadnout, jakou asi mají palebnou sílu. Někdy můžeme získat rentgenové snímky a nahlédnout dovnitř některých budov, například do stanů nebo montovaných staveb. Díky infračerveným fotografiím dokážeme objevit skupiny živočichů. Zdá se, že celá armáda je ubytována v šesti kasárnách rozmístěných podél okraje základny. Velitelství se nachází vedle tří velkých budov na břehu. Analytici z Třetího oddělení už jsou přesvědčeni, že ty budovy slouží jako doky pro ponorky. Tábor je rozložen na místě, kde je voda dostatečně hluboká – na rozdíl od pláží na východ od Fu-čou. Logická volba.

Těsně předtím, než jsem dorazil do provincie Fudžian, bylo mobilizováno několik čínských lodí kvůli vyloďovacím operacím. V průlivu manévrují dva torpédoborce třídy Luda, jeden torpédoborec třídy Luhu a dvě korvety Čengdu. Letecká podpora má přijít ze základny v sousedním Kuej-čou. Pokud tihle pánové nechystají invazi, pak někdo zkouší velmi rafinovaný žertík, který není vůbec k smíchu. Naše vlastní námořní síly se shromáždily poblíž Tchaj-wanu a hlídkují na okrajích průlivu jako stráž, která čeká na první známku potíží. Je to dost napjatá situace.

„Máme tě na satelitu, Same,“ říká Lambertův hlas v mém uchu. „Dej si ale pozor na hlídky. Jinak je vše připraveno.“

Základnu obklopují drátěné ploty. Jsou tam dvě brány, jedna na severní straně a druhá, větší a pravděpodobně hlavní brána na jihu. Zdá se, že u hlavní brány hlídkují po celý den dva strážní, zatímco v severní stojí jen jeden. Já nevolím ani jednu z nich. Místo toho se proplížím řídkou vegetací na severní straně tábora, asi tak šedesát stop východně od brány, a použiji štípačky. Dnes v noci nesvítí měsíc a je zataženo, takže tma mě docela dobře kryje. Přesto musím být opatrný. Nejsou tu žádné stromy ani hustý porost, kde bych se mohl v případě potřeby skrýt. Samotnou základnu osvětluje množství lamp rozmístěných na strategicky důležitých místech.

Přímo přede mnou je jedna z kasárenských budov. Potichu se k ní přiblížím a skrz stěny slyším chrápání. Všichni spí – nebo by alespoň měli spát. Díky pozorování vím, že na hlídce jsou čtyři jednočlenné stráže – každá hlídá jednu čtvrtinu obvodu, každá se pohybuje tam a zpět v přiděleném pásmu. Odhaduji dobu střídání na tři nebo čtyři hodiny.

Přebíhám ze stínu do stínu a obcházím budovu kasáren. Nejradši bych rozstřílel ty zatracené lampy, ale to bych na sebe zaručeně upozornil. Přikrčím se za budovou, která vypadá jako jídelna, a pozoruji dlouhý úsek jasně osvětleného trávníku, který se táhne k ponorkovým dokům. Bohužel, právě tam se potřebuji dostat, abych o operaci Barakuda zjistil co možná nejvíc. Jak to, sakra, provedu?

„Z východu se blíží strážný,“ říká Lambert.

Tady je odpověď – kráčí ke mně v podobě jednoho ze strážných na obhlídce. Je ponořen v myšlenkách a nevěnuje příliš velkou pozornost svému okolí. Zřejmě je přesvědčen, že uprostřed vojenské základny se mu prostě nemůže nic stát. Čekám, dokud se neocitne téměř u mě, a pak vyskočím, zacpu mu rukou ústa a klepnu ho zezadu do hlavy Five-seveN. Voják se mi bezvládně sveze do náruče. Odtáhnu ho do stínu za jídelnou, sundám mu vestu a helmu a vyzkouším je na sobě. Jsou trošku malé, ale půjde to. Vezmu si jeho útočnou pušku (QBZ-95), pak se narovnám, vžiji se do nové role a pomalu vyjdu na světlo. Nyní jsem čínský voják na hlídce.

Kráčím tak nenápadně, jak jen je to možné, a pomalu a jistě se blížím k velitelskému stanovišti a ponorkovým dokům. Nejsou sice v úseku toho „mého“ strážného, ale nemyslím, že by si toho někdo všímal. Jenom bych nechtěl – ještě k tomu všemu – narazit na strážného tohoto úseku, to by mohla vypuknout malá bouřka.

Vchod do prvního doku je otevřený. Postavím se ke stěně a opatrně nahlédnu dovnitř. Je to tak, na vodě se houpe ponorka. Dok je osvětlen a na plošině vedle ponorky vidím několik vojáků. Sedí u stolu a hrají karty. Také si pravděpodobně myslí, že takhle pozdě v noci už po nich nebude nikdo nic chtít.

Prohlížím si ponorku a uvědomuji si, že to není žádný mně známý typ. Vybavuji si zprávu Pentagonu pro agenty Třetího oddělení – hovořila o novém typu ponorky, kterou podle americké armády Čína vyvíjí. V Pentagonu se jí říká ponorka třídy Juan. Má se jednat o nový typ útočného plavidla s dieselovým pohonem sestaveného z původních čínských dílů a vybaveného ruskými zbraněmi. Rychle udělám pár záběrů OPSATem a přesunu se k dalšímu doku. Tam je o něco živěji, proto se nemohu pořádně rozhlédnout. Nicméně i tak zaregistruji, že v doku je ponorka, možná třídy Xia, s jaderným pohonem.

Třetí dok je prázdný. Žádná ponorka. Přesto je uvnitř několik vojáků, kteří přesouvají věci na plošinách po stranách kolejnic. Buď uklízejí po vyplutí, nebo připravují dok na návrat plavidla.

Pak poznám muže v civilním oblečení, který stojí u ovládacího pultu takových čtyřicet stop ode mě. Je to Oskar Herzog, nyní bez bílých vlasů a vousů. Vypadá mladší. Mluví s mužem v perfektní uniformě. Muž stojí zády ke mně a z tohoto úhlu nedokážu rozeznat jeho hodnost.

Opatrně vklouznu dovnitř doku a skrčím se za barely na ropu, abych se mohl lépe podívat. Konečně se muž otočí od ovládacího panelu a mohu jej vyfotit. Je to sám generál Tun.

Spolu s Herzogem se otočí, zanechají ovládací panel stát a zamíří mým směrem. Tisknu se k podlaze, zatímco projdou okolo barelů a vyjdou ven. Rychle se ujistím, že se za nimi nikdo nedívá ani nejde, a pak proklouznu dveřmi a začnu je sledovat. Míří přímo k velitelskému stanovišti – to sídlí v malé, montované budově nedaleko doku.

Čekám, až zmizí uvnitř, a pak se přesunu dozadu za budovu velitelství. Ve výšce mých ramen je okno. Sáhnu do batohu a najdu nástroj, kterému říkám „rohový periskop“. V mnohém se podobá zubařskému nástroji; je to tenká kovová tyčinka s malým zrcátkem na konci. Tyčinku lze ohýbat a přizpůsobit takřka jakémukoliv tvaru. Skvěle se hodí pro nahlížení za roh, aniž by vás kdo spatřil. A přesně tou právě nahlížím do okna.

To se podívejme, kroužek nespavců. Mám je tu všechny pěkně před sebou. Generál Tun, Oskar Herzog a Andrej Zdrok se naklání nad stolem a studují mapy. Na stoličce v rohu sedí Eddie Wu a vypadá, jako by měl každou chvíli usnout. A na pohovce leží v polospánku Ivan Putnik.

Cítím silné nutkání vytáhnout zbraň a okamžitě to celé skončit. Tady a teď. Stisknu svůj implantát a chci Lamberta. „Jsem tady, Same. Co se děje?“

Napíšu textovou zprávu: MÁM NA VHODNÉM MÍSTĚ POHROMADĚ ZDROKA, HERZOGA, PUTNIKA, TUNA A E. WUA. MÁM ZAHÁJIT ZÁSAH?

Po chvíli Lambert odpoví: „Víš, jaké mají plány s jadernou náloží a s MRUUV?“

Přiznám: ZATÍM NE.

Lambert: „Pak bys měl raději počkat. Prosím, pokračuj v plnění primárního úkolu. A pak se odtamtud ztrať. Zbytek necháme na americké armádě. To není tvoje práce, Same.“

Taková škoda. Putnika bych opravdu rád dostal. Hluboce toužím, aby tenhle chlap trpěl za to, co udělal Kátě. Zatímco proklínám Lambertovy rozkazy, schovám periskop do kapsy u kalhot a zapínám mikrofon na své Five-seveN. Zamířím ho na okno a poslechnu si rozhovor. Protože generál neumí rusky a pánové z Krámu nemluví čínsky, domlouvají se všichni nepříliš dobrou angličtinou.

TUN: „…řekli mi, že ponorka Mao dosáhne západní břeh Ameriky sedm dní.“

HERZOG: „Jste si jistý, generále? V pouhých sedmi dnech?“

TUN: „Mao je rychlá ponorka, co máme. Třída Xia.“

ZDROK: „Dnes při vyplutí z doku vypadala skutečně impozantně.“

TUN: „Je krásná loď. Nová ponorka s naftový pohon taky moc pěkná. Spojené národy ji neví.“

Myslím, že teď už Spojené národy ví.

ZDROK: „Generále, domnívám se, že tímto naše obchodní spolupráce úspěšně končí. Máte hlavici, kterou vám dodal generál Prokofjev, a máte všechny součásti projektu Barakuda, které jsou – jak se zdá – funkční. Nyní bychom se, pan Herzog a já, s vámi rádi rozloučili a ponechali vás vašim dalším plánům. Ohledně poslední platby…“

TUN: „Je hotovo. Zde potvrzení o dálkovém převodu na konto Švýcarské banka.“

ZDROK: „Oskare, podívej se na to. Je to v pořádku?“

HERZOG: „Vypadá to tak. Čísla jsou správné.“

TUN: „Vy neviděl Barakuda při práci, pane Zdroku?“

ZDROK: „Ech, ne, generále, přijel jsem potom, co vaše ponorka odplula.“

TUN: „Prosím. Dovolte mi předvést. Pojďte podívat, než odjedete.“

ZDROK: (hluboký povzdech) „Dobře. Ivane, vstávej. Generál chce předvést svou novou hračku. Eddie, jdeš taky?“

WU: (mumlá, nesrozumitelné)

Slyším, jak se uvnitř pohybují, a nakonec všech pět mužů opustí budovu a zamíří směrem k ponorkovému doku číslo dvě. Čekám, dokud nevejdou dovnitř, a potom se přemístím za dok. Jsou tam kovové stupně, po kterých mohou vojáci v případě potřeby vyšplhat na střechu. Vylezu nahoru a ocitnu se tváří v tvář vojákovi, který je pohledem na mě velmi překvapen.

„Nazdar,“ řeknu a přitom se rozmáchnu útočnou puškou a zasadím mu pažbou úder do obličeje. Muž se skácí na plechovou střechu a nadělá přitom o něco víc hluku, než bych rád. Rychle ho odvalím k ventilační trubce, čímž tělo částečně ukryji. Čínskou pušku odhodím do tmy. Dokud mám svoji SC-20K, nemám pro ni využití.

Kousek od ventilační trubky je ve střeše otevřený průlez. Nahlédnu dovnitř a spatřím trámy pod stropem. Výborně. Protáhnu se dovnitř jako had, zachytím se, dosednu rozkročmo na trámový nosník a sunu se pryč od otvoru. Jsem ve tmě a vidím všechno, co se děje pode mnou. Generál Tun přivedl své diváky k ponorce třídy Xia a přikázal vojákům, aby vynesli zařízení. Na plošinu, která se táhne podél ponorky, rozkládají dlouhou bednu připomínající rakev. Uvnitř je jeden modul MRUUV a vypadá zrovna tak, jako na původním nákresu profesora Gregory Jeinsena v Pentagonu. Má tvar válce v délce asi šesti stop a snad tří v průměru – trochu jako obal na doutník s plochými konci namísto zaoblených. Namířím Five-seveN, upravím frekvenci mikrofonu a naslouchám.

ZDROK: „Tak to je ono, hm. Kvůli tomuhle byl všechen ten povyk?“

HERZOG: „Je to úžasný vynález, Andreji. Je nádherný.“

ZDROK: „Kolik takových věcí vaše ponorky uvezou?“

TUN: „Odpálení z torpédové komor. Mao má tři Barakuda. Jako tento.“

ZDROK: „Jasně, takže jeden z MRUUV nese bojovou hlavici. Co nesou další dva?“

TUN: „Nic! Jsou klamné cíle.“

HERZOG: „Kdy hodláte učinit prohlášení adresované Spojeným státům, generále?“

TUN: „Když Mao dosáhne cílová oblast. Sedm dní.“

HERZOG: „A opravdu ji hodláte použít, pokud vám nedají Tchaj – wan?“

TUN: (důrazně přikyvuje) „Už žádný Disneyland! Prásk!“

ZDROK: „Co uděláte, když se na vás Spojené státy oboří ještě předtím?“

TUN: „Oboří…?“

ZDROK: „Napadnou. Co jestli zaútočí jako první?“

TUN: (smích) „Vy vtipný muž, pane Zdroku. Vtip, že ano?“

Aha. Teď tomu rozumím. Generál vůbec neplánuje použít jadernou hlavici na Tchaj-wan. Pomocí MRUUV může dopravit zbraň do blízkosti některého z velkých amerických měst na západním pobřeží. Vypadá to na Los Angeles. A to je jeho pojistka pro útok na Tchaj-wan. Oznámí nám, že zbraň je na místě a že ji odpálí, pokud se mu pokusíme zabránit v invazi na ten malý ostrov. Nálož prakticky nelze vysledovat, protože MRUUV bude odpálen z ponorky. Podle toho, co vím o technologii MRUUV, jej lze vystřelit z torpédové komory ponorky a poté dálkově navést na místo určení. Ponorka ani nemusí vstoupit do amerických pobřežních vod, klidně může svoji práci vykonat na jejich hranici. Geniální.

Je čas zmizet. Zrovna se začínám sunout po trámu zpátky k otvoru, když zdola uslyším hluk. Dovnitř vpadne celá četa ozbrojených mužů. Seržant běží k dalšímu důstojníkovi v uniformě a ten se otáčí a šeptá cosi generálovi. Pak všichni vzhlédnou ke stropu, zatímco generála odvádějí z dohledu.

Do hajzlu.

Našli strážného, kterého jsem vyřídil prve? Nebo toho chlapíka na střeše? Každopádně vědí, že tu někdo je.

Jeden z vojáků vytáhne světlomet a postaví ho na plošinu vedle ukázkového MRUUV. Zapne ho a namíří na strop. Pomalu pohybuje světlem podél každého trámu a všichni muži v místnosti sledují osvětlený bod. Zůstávám naprosto nehybný a modlím se, aby žádná část mého těla nepřesahovala ven.

Další pár vojáků přináší zařízení, které je mi povědomé. Ve skutečnosti je to tentýž vysílač, který jsem viděl už v Hongkongu. Šňůru zastrčí do zásuvky, namíří vzhůru a stisknou vypínač. Slyším povědomé hučení. Nicméně, v mých implantátech se neděje nic. Díky Grimsdottirové a operaci, na kterou mě Coenová v L. A. prakticky dotáhla, už na mě zařízení nemá ten vliv, který mělo poprvé.

Muži se na sebe tázavě dívají. Jeden z nich zkontroluje, zda přístroj funguje. Krčí rameny. Druhý muž vykřikuje nějaké rozkazy. Vojáci běhají sem a tam. Nejsou si jisti, jestli jsem poblíž či ne. Zdrok, Herzog, Putnik a Wu stojí poblíž dveří a dohadují se, zda mají správné informace nebo ne.

Takže mě nikdo neviděl. Klidně tady zůstanu ležet třeba den. Dokud se nepohnu, budu v bezpečí. Pořád mi ale vrtá hlavou, jak se dozvěděli, že tady jsem?

Pak se objeví muž v civilním obleku. Dřív, než si ho stihnu prohlédnout, dojde ke Zdrokovi a prohodí s ním pár slov. Pak přejde na rampu vedle ponorky. Když pohlédne ke stropu, srdce mi málem přestane bít. Konečně dokážu zodpovědět celou řadu otázek, které se tak dlouho zdály nevysvětlitelné. Už konečně vím, proč mě nepřátelé dokázali sledovat v Hongkongu, L. A. i jinde. Konečně chápu, jak mohl Krám vědět, kde jsem a proč.

Mason Hendricks, živý a čilý jako rybička, zvolá: „Fishere, chlapče, raději pojď dolů. Jinak tě budeme muset sestřelit.“

32

Jeden voják přináší další reflektor a míří jím na padací dveře na stropě, takže tudy se ven nedostanu. Řečeno bez obalu, jsem v pasti. Dříve nebo později zachytí některý z těch světelných paprsků část mé nohy nebo ramene a končím. Nemohu dělat nic jiného, než jim trochu znesnadnit hledání.

Budu ale muset riskovat a sáhnout do kapsy na nohavici pro tři dýmovnice. Oko reaguje na pohyb, proto posouvám ruku podél těla centimetr po centimetru, tak pomalu, jak jen to jde. Konečně dosáhnu na kapsu a rozepínám klopu, ale zapomněl jsem, že mám v kapse jen tak volně pohozený úhlový periskop. Ta zpropadená věc vyklouzne ven a gravitace se postará o zbytek. S hrůzou se dívám, jak přístroj padá na plošinu a se zvonivým zvukem na ni naráží.

„Támhle!“ zařve Hendricks a ukazuje na mě.

Než na mě vojáci namíří své pušky, sáhnu do kapsy a pevně sevřu granát. Vytáhnu pojistku a upustím ho dolů. Exploze je spíš hlasitá než ničivá, ale temný oblak dýmu, který vznikne, je přesně to, co potřebuji. Rychle popadnu další, vytáhnu pojistku a také ho upustím dolů. Pak vypukne střelba. Sprška kulek kropí strop okolo, ale já se teď mohu rychle doplazit po trámu mimo nebezpečí. Nesnažím se dostat k padacím dveřím, protože přesně na to čekají. Místo toho mířím opačným směrem, i když vůbec netuším, jak se odsud dostanu. Střelba dál pokračuje všemi směry a na pochybnosti jaksi není čas.

Mám ještě jednu možnost. Sahám do batohu pro jedinou přísavnou minu. Její aktivace zabere pět vteřin, dalších pět ji připevňuji na strop.

Časovač nastavím na deset sekund, což by mělo být dost na to, abych se podél trámu dostal co možná nejdál odsud!

Muži dole jsou pořád oslepeni kouřem a střílejí jak smyslů zbavení. Přísavná mina je riziko, na které musím přistoupit. Spoléhám na to, že vytvoří díru dost velkou na to, abych se jí protáhl, a současně vznikne ještě hustší dým, který mě bude maskovat. Posouvám se k opačnému konci trámu a kryju si hlavu, zatímco kulky s rachotem dopadají na strop.

BUM!

Okolí se otřese s neočekávanou intenzitou, což způsobí, že se trám, na kterém sedím, nebezpečně zachvěje a uvolní! Objímám traverzu a ta se zhoupne vahou mého těla. Nevidím vůbec nic – dým zcela zaplnil prostor a já netuším, jestli padám nebo visím na páru ocelových čepů. Po chvíli se má endolymfa zklidní a já vím, že trám ještě nepadá, i když to hrozí každým okamžikem. Sklápím clony svých brýlí a zapínám noční vidění, což v kouři někdy pomáhá. Objeví se obrysy několika objektů a já zřetelně vidím velkou díru ve stropě, o průměru nejméně šest stop. Kouř se brzo rozptýlí, měl bych si pospíšit.

Trám, který svírám, je ke stropu stále připevněn několika čepy. Volný konec přede mnou se naklání do prostoru nad rampou. Musím o pár centimetrů zpátky, pak se posunout směrem ke stropu a nakonec se chytnout jiné traverzy, abych mohl přeručkovat až k díře. Jestli budu příliš rychlý, trám, na kterém visím, se zcela jistě uvolní. Nemluvě o tom, že vojáci pode mnou stále pálí do vzduchu a ať už se vydám kterýmkoliv směrem, riziko náhodného zásahu hrozí vždy.

Mám já to ale život, co?

Když jsem tak pět stop od stropu, uslyším, jak čepy začínají povolovat. Trám se zachvěje a poklesne o pár centimetrů za příšerného, skřípavého zvuku. Sedět tady dál je už příliš riskantní, takže se soustředím na nosník nad mou hlavou a z pozice vsedě se snažím posunout o posledních pět stop. Tady se mi hodí trénink Krav Magy. Pomocí hýžďového svalstva a namáhavého napnutí trupu se natáhnu – ano, to je nejlepší způsob, jak to říct – a zároveň se nepatrně odrazím. Jakmile to udělám, trám se uvolní a spadne. Na zlomek vteřiny visím ve vzduchu a pak ucítím, jak mé paže obejmou stropní nosník. Pevně ho sevřu, popadnu dech a pak začnu ručkovat. K díře je to dvacet stop.

Nedívám se dolů, ale slyším vojáky, jak na sebe křičí. Nosník musel spadnout na několik z nich. Než se dostanu k otvoru, uplyne snad celá věčnost, a zatímco se usilovně snažím, dým se rozplyne. Jakmile se dostanu k díře, začne Hendricks křičet: „Támhle je! Sejměte ho!“ Kulky létají kolem, ale já už se soukám otvorem nahoru a vylézám na střechu. Kutálím se k jejímu okraji, zatímco výstřely proděraví plech jen o pár centimetrů za mnou.

Krátce na to vstanu a utíkám k žebříku na boku budovy. Nahoru po něm lezou tři muži. Vytahuji Five-seveN a střílím na prvního. Padá dolů a sráží oba muže pod sebou. Dole se to hemží vojáky obkličujícími budovu. Již podruhé v deseti minutách se ocitám v pasti. Sahám do batohu, abych se zásobil dýmovnicemi. Zatraceně, zbyly už jen dvě. Mám naštěstí pár chemických světlic. A něco dalšího, co by se mohlo hodit.

Rychlým pohybem sundám ze zad SC-20K a naláduji diverzní kameru. Načasování má zásadní význam. V situacích, jako je tahle, si přeji, abych měl další čtyři ruce navíc. Nejprve doběhnu k tomu okraji střechy, pod kterým stojí méně vojáků. Shodou okolností je to severní strana, mezi dokem jedna a dvě. Podaří-li se mi dostat se na zem, mám alespoň šanci prostřílet si cestu ven. Před sebe pokládám dvě chemické světlice a dýmovnice, pak připravím dvě diverzní kamery – jedna je v SC-20K, druhou položím na střechu, aby byla po ruce.

Pak vezmu chemickou světlici, vytrhnu pojistku, namířím stranou od střechy hangáru a hodím ji nad hlavy vojáků stojících dole na zemi. Její exploze je nádherná, jiskry a plameny se rozprsknou do všech stran. Nezraní je to, ale snad způsobí trochu zmatku. Dýmovnice je další na řadě – vytahuji pojistku a házím ji dolů. Vybuchuje a pokrývá zemi neproniknutelným dýmem. Následuje světlice číslo dvě, kterou tentokrát hodím na opačnou stranu než tu první. I ona elegantně exploduje a poslouží mému záměru dezorientovat muže tam dole. Nakonec odhodím na plácek mezi obě budovy poslední dýmovnici.

Nakonec vystřelím diverzní kameru. SC-20K namířím na postranní fasádu doku číslo jedna, který je blíž k pobřeží. Jakmile kamera dopadne, začne vydávat zvuk střelby. Hned poté vystřelím druhou kameru. Prolétne nad hlavami vojáků a dopadne na vojenský džíp stojící asi třicet yardů na západ od doku číslo dvě. Nastavil jsem ji tak, aby – velice hlasitě – vyhrávala Stars and Stripes Forever v pochodovém podání vojenské kapely.

Dole zavládl absolutní chaos. Čínští vojáci nevědí, co se vlastně děje. Napřed to vypadá, že na ně někdo střílí od hangárů poblíž pláže, a pak se na opačné straně z ničeho nic objeví padesátičlenná kapela. Nad jejich hlavami dál jasně svítí světlice uprostřed dýmu, jako by se jednalo o součást nějaké psychedelické koncertní show.

Využívám příležitosti a seskočím ze střechy. Kvůli kouři není lehké přesně určit, jak vysoko to je. Několikrát jsem už takhle skákal a vím, jak dopadnout a překulit se, abych si neublížil – ovšem obvykle za předpokladu, že vidím, kam dopadnu. V tomto konkrétním případě mi nijak zvlášť nepomohly ani brýle s nočním viděním.

K čertu s tím, nemá cenu zbytečně přemýšlet. Zaujmu postoj a skáču.

Na zem dopadnu o něco rychleji, než jsem čekal, a v pravém kotníku ucítím strašnou bolest. Snažím se dopad zmírnit a odkulím se, ale neštěstí je hotovo. Skácím se na zem jako olověné závaží. Ve chvíli, kdy čekám útok nejméně tuctu vojáků, se nestane nic. Vojáci dál zmateně pobíhají kolem a diví se, kde, u všech čertů, jsem. Zvládnu se postavit, i když to strašně bolí, a belhám se pryč. Zatracený kotník. Jsem si jistý, že není zlomený, ale taky s určitostí vím, že je vymknutý. S pohybem se bolest začíná vytrácet. Nějak to přežiju. Noční vidění funguje tady dole na zemi o něco lépe, a tak se mohu zorientovat. Míjím první dok a mířím k severní straně tábora. Za sebou pořád slyším výkřiky a střelbu, kouř se však už začíná rozptylovat.

Hluk probudí zbytek vojáků. Vidím muže vystrkující hlavy ze dveří a z oken ubytoven. S tím svým pokulháváním nejspíš vypadám jako blázen. Jeden z mužů mě spatří, ale je příliš ospalý, než aby si uvědomil, že jsem nepřítel.

Nějakým zázrakem se dostanu až k plotu. Padnu na zem, doplazím se k místu, kde jsem předtím rozstříhl pletivo, a proklouznu ven. Pro Boha živého, už jsem z toho nejhoršího skoro venku. Jestli se zvládnu dostat mimo základnu, ukryji se někde ve tmě a vyhnu se odhalení, mohl bych to celé i přežít. Přejdu přes silnici a pohybuji se v místech, kam nedosáhnou světla reflektorů. Přímo přede mnou je hlavní silnice do Fu-čou. Té se budu muset vyhnout a najít si nějakou škarpu – nebo něco podobného – kde zůstanu. Zvuk startujících vozidel nelze přeslechnout. Pátrání pokračuje. Změním směr. Na zraněný kotník se snažím došlapovat co nejméně a klopýtavě poskakuji rovnoběžně se silnicí, ale stranou, ve tmě. Nebude trvat dlouho, než začnou prohledávat okolí. Musejí vědět, že nejsem příliš daleko. Když jeden z džípů náhle zastaví a natočí světlomety mým směrem, padnu k zemi. Paprsky protínají tmu přímo nade mnou. Pak se přestanou pohybovat. Dveře vozu se otevřou a zase zavřou. Sakra.

„Same!“ ozve se Lambert. „Jsi obklíčen! Zmiz odtamtud!“

Cosi se pohybuje mým směrem. Vojáci.

Sáhnu po SC-20K, ujistím se, že je nastaven automatický režim, a chystám si prostřílet cestu ven. Bez hnutí čekám na správný okamžik a pak vypálím dávku směrem, odkud jde hluk. Právě ve chvíli, kdy zasáhnu skupinu vojáků, na mě dopadne paprsek reflektoru a dokonale mě odhalí. Vojáci palbu zuřivě opětují. Musím opět zalehnout k zemi. Je konec. Už to nemá cenu. Míří na mě alespoň tucet hlavní.

Nemám na výběr – odhodím zbraň a zvednu ruce nad hlavu.

33

Odvedli mě do džípu uprostřed areálu. Batoh, SC-20K, Five-seveN, brýle a OPSAT mi odebrali. Vyprázdnili mi i kapsy a sebrali boty. Na hlavu mi neustále míří dvě hlavně. V průběhu mého krátkého výletu se ozval Lambert: „Same? Co se stalo? Jsi v pořádku? Nevidíme tě na satelitu.“

Předstírám zakašlání. Pravou rukou si zakryji ústa a přitom stisknu implantát a řeknu: „Bolí mě krk.“ Strážci do mě dloubnou hlavněmi, abych dal ruku zase dolů. Kývnu, usměji se a udělám, co chtějí. Lambert tam ve Washingtonu už ví, že jsem padl do zajetí. Když agenty poprvé vybavili implantáty, byla stanovena řada kódových sdělení. Byly promyšleny nejrůznější scénáře a vytvořena příslušná sdělení. Dokud je agent schopen stisknout implantát, může se Třetím oddělením komunikovat. To nejlepší, co lze udělat uprostřed hromady nepřátel, je naznačit nějaké přirozené gesto. Třeba zakašlat. Takže jsem právě Lambertovi sdělil vše, co potřeboval vědět.

Nakonec mi svážou ruce za zády silným nylonovým vláknem. Snad se mě odtud pokusí Lambert dostat – pokud ale nenadešel čas pro protokol šest. Ta možnost je tu vždycky. Taková jsou pravidla této nebezpečné hry. Když padnete do rukou nepřátel, přestanete existovat. Nikdy jsem v takové situaci nebyl, nevím, jak se Lambert zachová. Vím ale o agentovi, na kterého byl uplatněn protokol šest, když ho chytili při špionáži v severní Koreji. Takže já bych nebyl prvním případem. Bude lepší předpokládat, že od této chvíle jsem sám. Doufat v nějakou záchranu na poslední chvíli by vlastně bylo bláznivé.

Odvedou mě do budovy nedaleko velitelství. Ocel, hliník, beton a dřevo, víceúčelový prostor s kancelářemi a sklady. Strčí mě do cely o rozměrech deset krát deset stop a mrští se mnou na zem. Pak vojáci zabouchnou dveře, zarachotí zámek a já zůstanu sám.

Zkouším se sebrat a postavit. Kotník stále bolí jako ďas, ale to přežiju. Soustředím se a snažím se zcela oprostit od všech myšlenek, které by mohly snížit moji odolnost vůči mučení. Kdo ví, čím mě počastují? Nejspíš mě prostě popraví, ale jeden nikdy neví. Možná použijí nějaké čínské „přesvědčovací metody“, aby ze mě vytáhli nějaké údaje o NSA. Ne, že bych toho moc věděl. Skutečně nejsem seznámen s citlivými informacemi, které by mohly ohrozit naši vládu. To je součást praxe Třetího oddělení. Při nejlepším jim prozradím, jako má oddělení strukturu. A možná ani to ne. Rád bych neřekl vůbec nic bez ohledu na to, co se mnou provedou.

Asi za dvacet minut se dveře znovu otevřou. Vstoupí Mason Hendricks a Andrej Zdrok.

„Vidím, že ses tady zabydlel,“ řekne Hendricks. „Omlouvám se, že rušíme. Nechtěli jsme tě nechat čekat příliš dlouho.“

„K čertu s tebou, Masone.“

Hendricks se zakucká a podívá se na Zdroka. „Fisher je muž s velkou slovní zásobou.“ Zdrok se usměje, ale sleduje mě studenýma očima. „Och, znáš Andreje? Andrej Zdrok, Sam Fisher.“

„My už jsme se jednou viděli, ale oficiálně nás nepředstavil nikdo,“ řeknu. „Jistě pochopíte, že vám nepodám ruku.“

„Měli bychom ho zabít,“ prohlásí Zdrok. „Je příliš nebezpečný.“

„Strpení, příteli, strpení. Nechceš ho vidět trochu trpět? Po tom všem, co napáchal tvé organizaci?“ zeptá se Hendricks. Zdrok neodpoví, ale já vidím, že přemýšlí.

Hendricks se opře o zeď. „Fishere, předpokládám, že bys mi rád položil pár otázek.“

„Ani ne, Masone. Jsi zrádce a mizera. To je dostatečná odpověď na všechno.“

Hendricks se ušklíbne. „No tak, Fishere. Víš stejně dobře jako já, že Spojené státy se vydaly podivným směrem. Americká zahraniční politika zešílela. A já jsem prostě změnil názor. Já ve Státech nežiju, Fishere.

Já jsem strávil polovinu života na Dálném východě. Je na čase, abych začal dělat to, co skutečně chci.“

„A to je začít na černém trhu kšeftovat se zbraněmi a teroristy?“

„Fishere, já Krám podporuji už léta. Dávno před tím, než ty ses o něm poprvé doslechl. Andrej mi říká ‚Patron‘. To proto, že jsem Krám po léta zásoboval mnoha cennými informacemi.“

„Myslíš tím, že jsi prodával státní tajemství. Zkompromitoval jsi vlastní službu.“

„Možná,“ řekne Hendricks.

„Podívej, Masone, teď konečně vím, jak mohl být Krám a Šťastní draci vždy o krok přede mnou. Ty jsi měl přístup k materiálům Třetího oddělení. Lambert něco takového zmínil. On ti věřil. Proto jsi věděl, kde vždycky jsem. Dokonce i v Los Angeles. Zabiják Putnik přesně věděl, kde budu.“

„Je to tak, Fishere. Se Šťastnými draky už pochopitelně nemáme nic společného. Nějak se nám to pokazilo.“

„Slyšel jsem.“

„Teď budeme já a Andrej podnikat spolu. Opustím Hongkong. Andrej přišel o dva partnery – to díky tobě – a já je nahradím. Přidám se ke Krámu. S mými kontakty to bude jedině užitečné. Kdyby se ti dalo věřit, nabídl bych ti práci. Muž, jako ty, by se nám velice hodil.“

„Jdi k čertu, Masone.“

„Čekal jsem, že odpověď bude znít nějak takhle, takže jsem se raději ani neptal.“

„Co se stalo v Hongkongu? Proč jsi svůj dům zapálil?“

Hendricks zamává rukou. „Ts ts ts. Škoda, že Jošiko musela zemřít. Měl jsem ji celkem rád, ale byla v nesprávnou dobu na nesprávném místě. Pracovala v Purple Queen. A mužské tělo mi opatřil Krám. Prostě unesli na ulici nějakého bělocha, navlékli ho do mého pyžama a bylo. Třetí oddělení i Šťastní draci museli uvěřit tomu, že jsem mrtev. Jistě to chápeš.“

„To ano. To se ti povedlo.“

„Děkuji. Problém je, že budu muset změnit totožnost a prodat majetek prostřednictvím nějaké třetí strany. Já to tak nesnáším. Ale musí to být.“

„Takže jsi volný jako pták a pomůžeš šílenému čínskému generálovi zaútočit na bezbrannou zemi a vyřadit ze hry Spojené státy. Jsi zábavný chlapík, Masone.“

„Takže už jsi to konečně pochopil, že? Víš, jak – jak jsi decentně poznamenal – vyřadíme Státy ze hry?“

„Máte ruskou jadernou bombu a MRUUV a ponorku mířící k americkému pobřeží.“

„Jsi dobrý, Fishere. Ještě před dvěmi hodinami jsi to nevěděl.“

„Už jsem kontaktoval Třetí oddělení, nepodaří se vám to.“

Hendricksovy oči vzplanou. „Lžeš, Fishere. S Třetím oddělením jsi nemluvil. Naposledy jsi s nimi komunikoval, když jsme tě chytili, a tos jim nic takového neříkal. Myslím, žes to nakonec pochopil, ale už jsi jim nemohl dát vědět. Monitoruji veškerou komunikaci Třetího oddělení, Fishere. Jak jinak bych všechno vždycky věděl?“

Má pravdu a já mu věřím. Měl plný přístup k satelitům a mohl sledovat i mě.

Hendricks vyndá něco z kapsy. Podá to Zdrokovi, který se ušklíbne – poprvé od chvíle, kdy vkročil do místnosti.

„Andrej pro tebe něco má. Chce, abys věděl, jak velice oceňuje všechno, cos pro Krám udělal.“

Zdrok drží boxer. Velice teatrálně si ho nasazuje na pravou ruku přes černou koženou rukavici. Hendricks mě gestem vyzve, abych vstal. Nemám na výběr. On se postaví za mě a pevně mě obejme.

„Žádná Krav Maga, Fishere. Já se o sebe umím postarat.“ A opět vím, že mluví pravdu.

„Pane Fishere,“ říká Zdrok a přistupuje ke mně. „Vy jste moji společnost v posledním roce velice vážně poškodil. Bude mi nyní potěšením poněkud poškodit vás.“

Pomalu zatne pěst, zamíří na můj žaludek a udeří tak silně, jak jen svede. Boxer je boxer. Mám pocit, že mi explodoval hrudník. Bolest je horší, než jakou jsem tu zažil do této chvíle, a celý svět zčerná. Poslední věc, kterou si pamatuji, je, jak padám na podlahu.

Dny plynou. Vím to, protože stráže mi po dvanácti hodinách nosí vlažnou rýži. Je to dost nehezká zkušenost. Ruce mám stále svázané, takže musím žrát jako pes, přímo ze země. Dvakrát denně mě odvedou na záchod. Když se mi zrovna nechce, mám smůlu. Když se mi bude chtít jindy, budu mít smůlu. Ale zatím jsem to zvládl. Většinu času strávím v téhle malé cele. Už jsem tu skoro týden. Většinu času o samotě.

Břicho mě stále bolí. V hrudníku mě pálí, nepřetržitě, a obávám se, že jsem utrpěl nějaké vnitřní zranění. První den jsem měl v moči krev, pak to ale přešlo. Nicméně bolest je konstantní a pohyb je utrpení. Ta žebra zlomená v Los Angeles tomu samozřejmě nepomáhají. Zdrokův boxer skutečně odvedl dobrou práci. Doufám, že mi nenatrhl slezinu nebo něco podobného, ale to bych na tom asi byl ještě hůř. Jenže já nejsem doktor. Kdyby potrhal vnitřní orgány, neměl bych umírat? Asi mám štěstí, že na tom nejsem ještě hůř.

Proč mě tu drží naživu? Z jakého důvodu? Pokaždé, když mi přinesou jídlo, ptám se na Hendrickse nebo někoho jiného. Ale čínští strážci mě prostě ignorují a mlčky plní své povinnosti. K čemu jim budu? Nechápu to. Neošetřili mě, jsem v izolaci a přesto mě krmí.

A po celou dobu ani pípnutí ze Třetího oddělení. Takže nakonec protokol šest. Myslel jsem, že se ještě Lambert nebo Coenová ozvou a něco mi řeknou. Ale je úplné ticho, implantáty mlčí. V éteru nikdo.

Občas se něco děje venku – slyším výkřiky, rozkazy, jedoucí auta, někdy i letadlo. Včera to vypadalo, že na základnu dorazil celý batalion. Od té doby panuje klid.

Najednou se dveře, z ničeho nic, otevřou a dovnitř vejde Hendricks s Ivanem Putnikem. Ten nese pytel. Sedím a nehýbám se. Hendricks mě pozdraví, s představováním svého společníka se neobtěžuje.

„Jak se máš, Fishere?“

Mlčky na něj zírám.

Odfrkne si. „Až tak dobře? Vypadáš hrozně.“ Šťouchne mě do břicha a já sebou škubnu. „To je ale ošklivé zranění, co tam máš.“

„Co chceš?“ zeptám se.

„Nic moc, vážně. Říkal jsem si, jestli už netoužíš po společnosti. Nebo možná po nějakých čerstvých novinkách…?“ Čekám, zda bude pokračovat.

„Na základně je jen minimální posádka. Generál Tun a jeho muži jsou na lodích u pobřeží Tchaj-wanu. Útok na sebe nedá dlouho čekat.“

Podívá se na hodinky. „Myslím, že ve skutečnosti začal před hodinou. Napřed letecké bombardování, pak vylodění.“ Povzdechnu si, ale vyjde ze mě sten.

„Já vím, Fishere. Zní to hrozně. A víš ty co? Amerika s ním nemůže nic udělat. Poslední týden se hodně jednalo a náš prezident je jistě ve spojení s čínským prezidentem. Generál Tun oznámil Spojeným národům, že se Státy stanou terčem ‚tajné zbraně‘, pokud se pokusí invazi na Tchaj-wan překazit. Čína odmítá nést odpovědnost, ale Tuna nezastaví.“

Hendricks mluví a přitom se pohupuje. Putnik stojí nehybně a mlčky a pozorně mě sleduje. Skutečně vypadá jako Rasputin.

„Čínská ponorka Mho dnes ráno dosáhla pobřežních vod u Los Angeles. V torpédometech jsou tři MRUUV. Dva jako návnady, jeden nese jadernou hlavici. Než americké námořnictvo určilo polohu ponorky, stáhl se Mho do mezinárodních vod. Bombu lze odpálit z ponorky nebo odsud. Andrej Zdrok, Oskar Herzog a já budeme mít to potěšení celé drama sledovat. Chtěli jsme odjet už před týdnem, ale generál Tun nám učinil velkorysou nabídku. Stejně nemáme, kam se vrtnout, a generál – je to od něj milé – nám nabídl útočiště tady na základně, až to celé skončí. Pomůže nám přestěhovat Krám a pravděpodobně zaujme pozici, kterou kdysi zastával generál Prokofjev.“

„Co se mnou?“ zeptám se.

„Co s tebou? Asi se divíš, proč jsme tě nechali naživu. Za to vděčíš generálovi. Jakmile tě zajali, jednoho z proslulých nezávislých agentů NSA, vydal generál striktní rozkaz ponechat tě naživu. Prozatím. Myslím, že se tehdy ještě sám nerozhodl, co s tebou chce provést. Možná tě chtěl použít při nějakém vyjednávání s americkou vládou. Nevím. Já mu říkal, že je to hloupost, ale on mě neposlouchal. Každopádně, na tom přece nesejde. To bylo předtím. Teď už se o tebe nestará. Rozhovory mezi Čínou a Státy uvázly, útok na Tchaj-wan probíhá nebo za chvíli začne a pokud Američané zasáhnou, bude zničeno Los Angeles. Přestal jsi být jakkoliv užitečný. Nu a Ivan souhlasil s tím, že tě odsud vyprovodí. Definitivně.“

Putnik se na mě zašklebí. Tak je to tady. Nechali mě naživu jako zvíře, aby se mohli pobavit, až mě budou zabíjet. Dobrá. Skoncujeme to.

„Mimochodem, Ivan nemluví anglicky. Ale chtěl, abych ti řekl, že si dá záležet. Rád by se dozvěděl, kolik bolesti takový agent, jako ty, snese. Z výzkumných důvodů. Řekl jsem mu, že jistě rád přispěješ k jeho malému statistickému průzkumu. Nechám vás o samotě. Sbohem, Fishere.“

Hendricks zaklepe na dveře a stráž odemkne. Pak se dveře zase zabouchnou a v cele zůstanu jen já a můj popravčí. Kéž bych měl volné ruce. Já bych tohoto muže zvládl, vím, že bych ho zvládl. Jen dostat tu šanci. Prosím.

Putnik si pomalu sundá sako. Má pod ním tričko s krátkým rukávem. Otevře pytel a vyndá pásku, takovou, jakou si omotávají ruce boxeři, než si nasadí rukavice. Sleduji, jak si metodicky omotává ty své a pak párkrát zkusmo udeří. Poté vyndá pár nožů, jeden je dlouhý jako tenká dýka. Druhý je „Gambo nůž“ velikosti amerického bowiáku. Oba nože položí na zem. Podívá se na mě, usměje se a kývne. Je připraven.

Neztrácím čas. Vyskočím a narazím hlavou do jeho břicha. Narazí do zdi a ozve se tupá rána. Tím nekončím – kopu jej, dokud nezachytí rukou moji nohu a neotočí ji. Je to, bohužel, kotník, který jsem si před týdnem vymkl. Neudržím se a jak padám na podlahu, vykřiknu.

Putin stojí a už se neusmívá. Pohne se vpřed a nakopne mě do břicha. Bolest je obrovská a na několik vteřin mě paralyzuje. Putnik kolem mě krouží a očividně se chystá vyzkoušet, co přislíbil. Ale když stojí přímo nade mnou, vzpamatuji se natolik, abych se překulil na záda a nakopl ho do rozkroku. Zakřičí a odskočí a drží se, jako bych ho pálil zaživa. Pocítím mírnou satisfakci. Vyskočím a chci ho nakopnout. Ale on už je zase ve střehu a vyje jako divoké zvíře. V očích má pohled šílence a nyní připomíná staré fotografie Rasputina víc než kdy jindy. Skočí po mně jako tygr a oba upadneme na zem. Škrtí mě a já se ho snažím setřást. Mám svázané ruce, můžu se jen mrskat jako ryba na suchu a doufat, že to k něčemu povede.

A pak najednou, jako blesk z čistého nebe, něco zasviští. Následuje exploze tak důkladná, že otřes ze mě shodí Putnika.

Na moment se ani jeden z nás nehýbe. Pak se venku ozve střelba. Křik. Další střelba. Putnik buší na dveře. Nikdo neotevírá a on náhle vypadá znepokojeně.

Pak se ozve další zasvištění. A tentokrát zasáhnou přímo budovu, v níž právě jsme. Je to jako ve vakuu – vzduch kolem zhoustne. Pak padám, ale není kam. Svět kolem přestal existovat a pohltily jej plameny a dým.

34

Napůl omráčený se ze sebe snažím shodit suť a odhadnout škody na okolí. Ze všeho nejdřív ucítím střelný prach a žhavý kov. Pak se nade mnou otevře modré nebe a já si uvědomím, že budova, v níž jsem se nacházel, už není. Kolem je popel, kusy ocelových a hliníkových plechů a betonová suť. Já jsem, asi, žádné nové zranění neutrpěl.

Kolem duní střelba. Na vojáky útočí nějací Číňané. Nemají uniformy, vypadají spíš jako partyzáni. Na hlavách mají červené šátky.

Jsou to civilisté! Na základnu útočí civilisté!

Překulím se a do ruky se mi zařízne hrana plechu. Chvíli nadávám a pak si to uvědomím. Rychle změním polohu a začnu přeřezávat svá pouta, která se mi do zápěstí zadírala déle než týden. Sdírám si kůži, ale ta trocha nepohodlí za svobodu stojí. Po minutě konečně vlákno povolí. Když je poprvé po mnoha dnech natáhnu před sebe, začnou mě ruce bolet ještě víc. Bolí, ale přesto – je to báječný pocit. Krvácím na mnoha místech a z mnoha oděrek, ale koho to zajímá?

Odhrnu zbytek sutiny a posadím se. A pak spatřím Ivana Putnika. Leží pod kusem betonu. Nevypadá dobře.

Palba se blíží, vidím ustupující jednotku vojáků a skupinu civilistů. A bojují dobře. Armáda jim prakticky není soupeřem. Jsou dobře ozbrojení a vycvičení. Vůbec nemají strach. Jeden z nich nese zástavu s vlajkou a já konečně vím, co se právě děje. Podle čínských znaků na zástavě jsou to Šťastní draci. Jon Ming mě tedy nakonec vyslechl. Triáda povstala, aby se pokusila zastavit generála Tuna. Snad ještě není příliš pozdě.

Putnik sténá a snaží se pohnout. Jsem asi příliš měkký, ale kus betonu z něj sundám a dám mu políček.

„Hej! Jsi v pořádku?“ Pak si vzpomenu, že anglicky neumí. Promluvím tedy rusky. Putnik otevře oči a hledí kamsi za mě. Dělá mu problém zaostřit. Nakonec mě pozná a zavrčí.

S nenadálým přívalem energie mě brutálně udeří kolenem do boku. Vykřiknu bolestí a upadnu na záda, přímo do doutnajícího dřeva. Okamžitě se odvalím stranou. Putnik vstává, oklepává ze sebe saze a vyráží ke mně. Krav Maga říká, že je třeba bojovat jako o život. Když to znamená nečistý styl, znamená to nečistý styl. Krav Maga nemá pravidla.

Popadnu žhavý popel a vmetu jej Putnikovi do tváře. Zakvílí a začne si vytírat oči. Ignoruji bolest ve svém boku, vstávám a kopnu ho do břicha. Předkloní se a ještě stále je oslepen žhavým popelem. Popadnu jej zezadu a nasadím mu chvat. Zdvíhám ho vzhůru za hlavu a on se zmítá. Pevně svírám jeho hrdlo a rusky šeptám: „To je za Káťu, ty bastarde.“

Škube sebou jako zvíře, kope okolo, ale není mu to nic platné. Po vší té bolesti, kterou jsem snášel minulý týden, je jeho pokus o sebeobranu směšný. Po třiceti nebo čtyřiceti sekundách tratí síly. Jeho pohyby jsou pomalejší a pomalejší a nakonec ochabne docela. Pak mu – z dobrých důvodů – zlomím vaz. Křupnutí kostí mi zní jako hudba. Uvolním sevření a jeho mrtvola se sesune k zemi jako hadrová panenka.

Základna je v troskách. Nevím, co přesně triáda použila, ale evidentně má i těžké palné zbraně a značnou palebnou sílu vůbec. Ironií osudu je, že ji zásobil především Krám. Vylezu z trosek a musí na mě být věru podivný pohled. Mám čínský vězeňský mundúr a jsem bosý. A celý od krve.

Dva ozbrojení muži se objeví přímo přede mnou a vykřiknou povel. Jsem příliš otřesen, než abych jim rozuměl. Zkusím svou nejlepší čínštinou říct, že jsem americký zajatec. Nerozumí mi. Pak řeknu „Cho Kun, Jon Ming“ a jim se v očích rozsvítí. Nadšeně na mě kývou a chtějí, abych je následoval. Jenže já sotva chodím, takže jeden z nich mě podpírá. Míříme k pláži, kde hoří doky. Skupina bojovníků stojí u velitelství a třímá automatické zbraně. Křičí a nejspíš to bude vítězný pokřik. Pak se rozestoupí a já vidím Jona Minga. Stojí uprostřed a míří přímo na hlavu klečícího muže. Jeho zajatcem je Andrej Zdrok.

„Vypadáte hrozně, pane Fishere,“ prohlásí Ming.

„Cítím se hrozně. Děkuji za to, že jste přišli.“

„Bylo nám potěšením. A podívejme, kohopak to tu máme? Co s ním, pane Fishere?“ ptá se Ming.

„Byl ozbrojen?“

„Ne, měl jenom tohle.“ Ming mi ukáže boxer, kterým Zdrok poranil mé břicho. Nasadím si ho na pravou ruku. Zdrokovy oči se rozšíří a začne vrtět hlavou.

„Ne, ne!“ křičí.

Udeřím ho důkladně, rozdrtím mu nos a možná zlomím i nějakou tu kost. Zavyje a zhroutí se na zem. Bojovníci triády se smějí.

„Je celý váš,“ ukloním se Mingovi a boxer odhodím na zem.

Jsem k smrti unavený, ale belhám se na velitelství, abych se podíval, co z něj zbylo. Všude leží těla, zařízení jsou poničená. Tělo Masona Hendrickse leží na podlaze a jeho trup je kulkami doslova provrtán. Kousek od něj leží Oskar Herzog a nachází se v podobném stavu. Jeho tělo spočívá na zničeném ovládacím panelu, který mohl zneškodnit MRUUV.

Stisknu implantát. „Plukovníku, jste tam? Skutečně bych s vámi potřeboval mluvit.“ Ale je ticho. „Plukovníku? Coenová? Je tam někdo?“

Přemůže mě slabost a ztěžka usednu do křesla. Už už ztrácím vědomí, když se objeví Ming a dřepne si ke mně.

„Pane Fishere, jsou tu Američané. Hledají vás.“

35

Opět procházím sérií různých stavů. Mé sny jsou horečnaté a zmatené. Chvíli mám pocit, že jsem doma v Towsonu a cvičím v tělocvičně a taky Krav Magu s Káťou. Pak učím Sáru, ještě velice mladou, plavat v bazénu na vojenské základně v Německu. Idylu zboří tváře Andreje Zdroka a Ivana Putnika. Najednou uhýbám střelám. Závěr je děsivý. Třetí oddělení použilo protokol šest a nechalo mě shnít v čínském vězení. Stárnu a chátrám a nakonec už nemám důvod žít.

A pak se probudím. Nade mnou se sklání tvář plukovníka Irvinga Lamberta. Má trochu potrhlý výraz a říká: „Tak konečně. Vítej na palubě, Same.“

Mám sucho v ústech a těžký jazyk. „Ahoj.“ Co myslel tím na palubě? Pak si uvědomím vzdálený zvuk motorů. „Kde to jsem?“

„Na palubě U.S.N.S. Fisher.“

Fisher? Jak případné. Jasně… je to jedna z LMSR. Velká, středně rychlá loď, která slouží k přepravě vojsk, výstroje a vozidel. „Jak dlouho tu jsem?“ ptám se.

„Asi osm hodin. Včera odpoledne tě dopravili na Havaj a dostal jsi sedativa. Před několika hodinami jsme se nalodili.“

„Kam míříme?“

„Do Kalifornie. Budeme tam za tři hodiny. Jak se cítíš?“

Uvědomím si své tělo. Bolí mě úplně všude. Nejhorší je břicho, nicméně i tak je to lepší než předtím.

„Dobře, myslím.“ Zkusím se posadit a zjišťuji, že mám v ruce kapačku. A na trupu obvaz. „Co se děje?“

„Snažíme se tě dát do pořádku, Same. Byls dehydratován a pořádnou stravu jsi neměl asi tak týden, že?“

„Asi tak.“

„Jistě rád uslyšíš, že vnitřní orgány jsou všechny v pořádku. Žádné vážné zranění. Měls proraženou pobřišnici, ale nějakým zázrakem nedošlo k zánětu. Doktor říká, že je to ošklivé zranění a umírá se na něj, ale někdo tam nahoře tě má rád, Same. Začalo se ti to samo hojit a byl by ses uzdravil. Doktor si myslí, že za to může tvůj zdravý životní styl, výborná kondice a že děláš asi tak milion lehů-sedů denně. Takže život ti zachránilo tvé cvičení a tvá strava. Co se vlastně stalo?“

„Andrej Zdrok mě udeřil boxerem.“

Lambert se málem rozesmál. „Chápu, že jsi mu to oplatil s nadšením.“

„Ano? Co je s ním?“

„Mají ho v zajetí Číňani. Je v nemocnici ve Fu-čou a to není ta úplně nejlepší nemocnice. Ublížil jsi mu hodně, Same. Rozbil jsi mu tvář a přišel o oko. Jestli nezemře, bude obžalován z terorismu a špionáže. Eddie Wu rovněž. Toho chytili, když se pokoušel uprchnout ze základny generála Tuna.“

„Moment – co se stalo se základnou? Triáda…“

„Tvůj rozhovor s vůdcem Šťastných draků evidentně přinesl ovoce. Triáda postavila v Hongkongu armádu o síle tří set mužů a zaútočila na základnu stingery a děly. Pak tam vtrhla. Většina Tunových vojsk byla samozřejmě pryč, což triáda nevěděla, ale čínská armáda se nacházela tři míle odtamtud a čekala na rozkaz z Pekingu, aby zasáhla. Rozkaz nikdy nepřišel. Když tě našly naše satelity, CIA vypravila tým pod zástavou Červeného kříže. Obdrželi povolení k průzkumnému letu, aby tě našli. Věděli jsme, že jsi stále naživu. Díky implantátům.“

„Proč jste mi neposlali zprávu? Plukovníku, já myslel, že… Já myslel, že mě tam necháte.“

„Same, nebudu ti lhát,“ řekne Lambert. „Na protokol šest téměř došlo. Kdyby Tun zaútočil na Tchaj-wan a my se střetli s Čínou, asi bys tam zůstal. Neměli bychom jak tě zachránit. Nemohli jsme s tebou komunikovat, protože Mason Hendricks o všem věděl. Museli jsme mlčet. Je mi to líto, Same.“

Pokrčím rameny a přikývnu. „A triáda?“

„Většina z nich zase odešla. Když zaútočili, vydal Peking rozkaz armádě, aby základnu napadla. To se stalo krátce poté, co odtamtud CIA zmizela. Triáda se rozptýlila, protože technicky vzato to jsou zrádcové. Je to velmi zvláštní. Myslíme si, že Čína chce, aby generál Tun nějak velkolepě selhal dřív, než zaútočí, protože si zachová tvář a nebude ho muset zastavit. Když uspěje, budou se k němu chovat jako k hrdinnému generálovi. Zastánci tvrdé linie v Pekingu s Tunovými motivy souhlasí. Několik příslušníků triády pochytali, ti pravděpodobně budou souzeni pro zradu.“

„Co Jon Ming?“

„Co víme my, tak odtamtud zmizel.“

„A na Tchaj-wanu se zatím nic neděje?“

„Zatím ne. Situace se nezměnila posledních dvacet čtyři hodin. Tun pohrozil jaderným útokem na pobřeží Kalifornie – ale neřekl kde. Doufám, že pro nás máš nějaké informace.“

„To mám.“ A vysvětlím mu všechno, co jsem zjistil. Že Tunova ponorka odpálila u pobřeží Los Angeles tři MRUUV. Že jeden z nich nese jadernou hlavici. Že ovládací pult ve Fu-čou byl zničen, takže MRUUV lze ovládat pouze z ponorky. Lambert potvrdí, že Američané o čínské ponorce věděli, ale že ta se nyní nachází v mezinárodních vodách, kde ji nelze napadnout. Velení námořnictva nicméně poskytlo Anně Grimsdottirové veškeré specifikace týkající se Jeinsenových MRUUV. Pracuje na tom, aby dokázala změnit naváděcí systém, pokud bude nalezena ta správná „barakuda“. A při hledání budou hlavní úlohu hrát satelitní technologie.

„A co s nimi uděláte, až je najdete?“ zeptám se.

Lambert na mě zamrká. „Napřed se musíme zeptat doktora, jestli už můžeš z postele. Něco bych ti chtěl ukázat.“

LSMR je nejnovější třída lodí námořnictva. Před bojem přepravuje po vodě vybavení obrněných brigád a poskytuje bojovou podporu pěchotě; navíc slouží k přepravě vybavení obrněných divizí ze Spojených států. Lodě LSMR mohou nést celou operační armádní jednotku, včetně 58 tanků, dalších 48 pásových vozidel plus více než 900 nákladních nebo jiných vozidel opatřených koly. Loď vozí vozidla a vybavení pro podporu humanitárních i bojových misí. Nové modely mají nákladovou kapacitu převyšující 380 tisíc čtverečních stop, to je plocha téměř osmi fotbalových hřišť. Navíc mají LSMR vyklápěcí nákladovou rampu a další pohyblivou rampu, která umožňuje využít dvou postranních vjezdů, takže vozidla mohou na palubu snadno najíždět. Mezi palubami jsou vnitřní rampy, po kterých se náklad rychle přemisťuje v prostorách lodi. Loď je vybavena dvěma jeřáby o nosnosti 110 tun, díky kterým je možné nakládat a vykládat v místech s omezenou nebo neexistující infrastrukturou. Pro nouzová přistání během dne se používá paluba pro civilní helikoptéry; tímto způsobem jsem se ostatně dostal na palubu já. Fisher je vzorový příklad lodi LSMR.

Lambert si mě vyzvedne poté, co mi doktor odebere kapačku a dovolí mi opustit marodku. Vede mě tuctem chodeb a průlezů až na jednu z nákladových palub. Kromě vyrovnaných řad vojenských vozidel se tu nacházejí podivné stroje připomínající futuristické vodní skútry. Lambert požádá člena posádky, aby zapnul světla, takže si můžeme jeden stroj lépe prohlédnout.

„Tak tomuhle v námořnictvu říkají CHARC,“ Lambert vyslovuje jméno jako „shark“. „Neboli přesněji Covert High-speed Attack and Reconnaisance Craft – nenápadné rychlé útočné a průzkumné plavidlo. Už jsi o něm slyšel?“

„Kdysi jsem četl, že něco takového je ve vývoji,“ říkám. „Pověz mi víc.“

„Navrhli a vyvinuli to v Lockheed-Martin jako ochranu lodí námořnictva proti rychlým obrněným lodím a ponorkám. CHARC by měl být ničivou odpovědí na hrozby, kterým začínají lodi čelit v příbřežních vodách, včetně hromadných útoků malých člunů a dieselelektrických ponorek. Vzpomínáš si, jak dopadla U.S.S. Cole? CHARC postavili jako odpověď na ten incident.“

„Vypadá skvěle,“ říkám. A opravdu vypadá. CHARC je dlouhý asi 12 metrů, vlastní kabina pro jednoho nebo dva muže sedí nahoře a mezi dvěma ponornými plováky. „Hádám, že je přenosný?“

„To tedy je. Celý se dá složit do bedny o rozměrech 3,6 x 3,6 x 12 metrů a převézt na palubě nebo mezi nákladem. Ber to jako útočnou helikoptéru, jenže tahle se vysokou rychlostí řítí na hladině a je založena na technologii SWATH. Člun je malý, nenápadný a pokrytý neprůstřelným pláštěm. Dokáže zaútočit střelami Hellfire, 20mm kulomety, 40mm granátomety a torpédy. My ještě přidali hlubinné miny, které klesají na dno a vyřídí všechno, co cestou potkají. Námořnictvo bude čluny CHARC používat ke zdržení nepřítele, hlídkování a útoky v mělkých příbřežních vodách. Moc hezké je to, že umí sedět dlouho nízko na vodě a potom vyskočí a žene se k možným hrozbám, když je potřeba rychlost. A rychlý je dost.“

Přejedu rukou po boku CHARC. „Moc pěkný,“ říkám.

„A tady začíná zajímavá část,“ říká Lambert. „Vývojáři nainstalovali několik detekčních přístrojů, které se nám moc hodí. Zaprvé dokáže vyhledávat miny – vyhledá a zneškodní miny, na které narazí v mělkých vodách. Stejným způsobem dokáže detekovat další objekty a měřit radiaci. Geigerův počítač a sonar upozorní posádku, že se nachází nad nebezpečným objektem nebo strojem.“

„Takže odhalí moduly MRUUV.“

„Přesně tak. Další výborná věc je naváděcí maják, který má pilot na opasku. Když musí z jakéhokoliv důvodu opustit CHARC, třeba se potřebuje potopit, CHARC ho automaticky následuje po hladině.“

„Hergot, je jako věrný pes. Bezva, pusťte mě na něj,“ říkám. „Máte po ruce návod k obsluze?“

„No tak, brzdi, Same. Na tohle ještě nejsi dost v pořádku. Jen jsem ti ukazoval…“

„Jak to myslíte, že nejsem v pořádku? Co to je za blbost?“ Nemůže mě nepustit do boje. Ne teď. Ne po tom všem, čím jsem prošel.

„Same, mám na palubě několik potápěčů, příslušníků SEAL. Budou pilotovat čluny CHARC.“

„Já jsem taky SEAL, plukovníku. A sakra dobře víte, že tam musím jít. Potřebuju tam jít.“

„Same, u SEAL jsi byl před víc než dvaceti lety. A před chvílí jsi vstal z nemocničního lůžka. Podívej se na to střízlivě! Tyhle stroje budou muset startovat za úsvitu, za pouhé čtyři hodiny.“

„Ale no tak, plukovníku! Vím, že to dokážu. Jsem v pořádku. Cítím se skvěle. Přece mě znáte.“ Necítil jsem se skvěle, ale tenhle úkol nenechám nikomu jinému.

„Same, pokud najdeme MRUUV, někdo se bude muset potopit a zneškodnit bombu. To znamená dýchací přístroj a nářadí, a to je nad tvoje možnosti. Ještě ses neuzdravil. Tahle mise je příliš důležitá. Je mi líto, Same.“

Nemám slov. Mám takový vztek, že bych ho nejraději praštil, ale samozřejmě to neudělám. Stejně někde v hloubi duše vím, že má pravdu. Na jeho místě bych se zachoval stejně. S povzdechem přikývnu, otočím se a jdu pryč.

„Same…“

„Všechno je v pořádku, plukovníku. Jen ať mi někdo ukáže moji kajutu, jestli nějakou mám.“

Ze spánku mě vzbudí hlasité zaklepání na dveře kajuty. Napřed si myslím, že mě šálí smysly, ale pak se konečně proberu. Zapnu lampičku. „Dále.“ Podle digitálního displeje jsem spal dvě hodiny.

Vejde plukovník Lambert: „Omlouvám se, že tě ruším, Same. Můžu dál?“

„Jistě.“ Posadím se a promnu si oči. „Co se děje?“

Lambert se posadí na okraj lůžka: „Jdu si nasypat popel na hlavu. A omluvit se.“ Čekám, co bude následovat.

„Jeden z těch potápěčů… on… no, otrávil se jídlem. Nebo tak něco. Zvrací každých půl hodiny a má horečku. Doktor říká, že je to otrava jídlem nebo chřipka. Takže jeden CHARC je teď, ehm, volný.“

To mě probere okamžitě a definitivně. „Chcete mi říct, že…?“

„Ještě máš zájem o tu práci, Same?“

„Samozřejmě!“

„Tak se oblékni a sejdeme se na té samé palubě, kde už jsme byli. Dostaneš vybavení a rychlokurz ovládání člunu CHARC. Jsme asi hodinu od Los Angeles, takže začneme co nejdřív.“ Vstane a zamíří ke dveřím. „Doufám, že tohohle nebudu litovat.“

„Žádný strach, plukovníku. A díky.“

Oba potápěči jsou mladí kluci – tedy ve srovnání se mnou. Je to poručík nižšího stupně Max Carlson a podporučík Ben Stanley. Když vyjdu na palubu, jasně vycítím jejich skepsi. Dívají se na mě a pohledem říkají: „Co tady, sakra, dělá ten dědula?“ Potřeseme si rukama, zdvořile je pozdravím, ale radost z toho, že jsem součástí týmu, nemají.

Plukovník Lambert stojí stranou a snaží se být tak nenápadný, jak jen může. Velící důstojník poručík Don Van Fleet mě přivítá a osloví nás všechny.

„Pánové, nemáme moc času. Právě jsem dostal zprávu, že útok na Tchaj-wan byl zahájen. Naši se drží zpátky, dokud nenajdeme tu jadernou pumu a nezneškodníme ji. Každou minutu umírají Tchajwanci. Generál Tun bombardoval Tchaj-pej, aby přinutil tchajwanskou vládu kapitulovat. Ta samozřejmě odmítla. Následoval námořní útok, v tuto chvíli se Tunovy jednotky vyloďují. Není to příjemné a to hlavně proto, že naše námořnictvo sedí na zadku a nesmí nic dělat. Poručíku Carlsone, máte pět minut na to, abyste naučil pana Fishera jak ovládat CHARC. O dvě minuty později startujeme. Než předám slovo plukovníkovi Lambertovi – máte nějaké dotazy?“

Zavrtíme hlavami. Lambert udělá krok vpřed a řekne: „Obdrželi jste schémata modulů MRUUV. Průzkumné přístroje člunů CHARC byly nakonfigurovány na kovové objekty odpovídající velikosti modulů. Dosah Geigerových počítačů sahá padesát stop pod hladinu. Snad ty zatracené moduly neplavou hlouběji, protože ve větších hloubkách efektivita rychle klesá. Nejlepším nástrojem je pochopitelně sonar, který zachytí všechny objekty dané velikosti. Naneštěstí i živé tvory – žraloky a delfíny. Velryby snad ne. NSA monitoruje tři podezřelé oblasti podél pobřeží. Podle logických kritérií byly vybrány oblasti v okolí Santa Moniky a Venice, Mariny Del Rey a Playi Del Rey. Ze strategického hlediska to dává smysl. Poručíku Carlsone, vy prověříte oblast Playa Del Rey. Podporučíku Stanley, vy přístav Del Rey. Fishere, ty máš Santa Moniku a Venice.

Jakmile lokalizujete možný modul MRUUV, aktivujete automatický režim člunu CHARC a potopíte se. Ujistěte se, že vám fungují navádějí majáčky. Pokud potvrdíte nález MRUUV, podáte zprávu a vyžádáte si další instrukce. Nějaké dotazy?“

Zeptá se Carlson: „Pane, je možné, že ta bomba vybuchne, když tam zrovna budeme?“

Lambert odpoví: „Generál Tun prohlásil, že bombu odpálí, pokud někdo zaútočí na jeho vojska – tedy někdo jiný než Tchajwanci. Ale jistotu nebudeme mít nikdy. Riziko existuje vždy.“

Pak se zeptá Stanley: „Bude naším úkolem bombu deaktivovat?“

„Pracuje na tom můj tým ve Washingtonu. Co podnikneme, až bombu najdeme, to záleží na mnoha faktorech. Prostě ohlaste, pokud ji naleznete.“

Žádné další otázky nejsou, jdeme na věc. Carlson mě bleskově seznámí s ovládáním člunu a vypadá to celé příjemně jednoduše. Kdo někdy jezdil na vodním skútru, musí zvládnout i tohle. Samozřejmě obdržím i standardní vybavení vojenského potápěče. Kromě skafandru to zahrnuje i vylepšený dýchací přístroj LAR-V (model 2) s velkou kyslíkovou bombou, navigační přístroj schopný měřit hloubku, podvodní kompas a nastavitelný držák na chemické osvětlení. Vyzkouším novou potápěčskou masku Aqua Sphere, která je překvapivě lehká a pohodlná, boty AMPHIB určené do jakéhokoliv terénu, které lze použít ve vodě i na souši, ploutve Rocket II, které se nazouvají přes boty, a rukavice HellStorm NaviGunner. Každý máme jednu nádrž vzduchu a opasek plný nejrůznějšího nářadí určeného pro chvíli, kdy konečně najdeme MRUUV.

Když čluny CHARC spouštějí na vodu, my už sedíme v kabinách. Podobně jako MRUUV i CHARC je poháněn technologií SWATH. SWATH (Small-Waterplane-Area Twin-Hull) zajišťuje stabilitu a dobré jízdní vlastnosti i u malých a lehkých člunů na rozbouřeném moři. Člun v podstatě připomíná katamarán, má dva trupy ponořené pod vodou. Ty jsou nad vodou spojené horizontální palubou. Vypadá to tak trochu jako bizarní vodní skútr. Kolébání lodi na moři způsobují vlny narážející do trupu. Nicméně čím víc je trup ponořen ve vodě, tím je loď stabilnější. Se stoupající čarou ponoru klesá nestabilita. Účelem této technologie ovšem není zvýšit stabilitu na úkor rychlosti nebo nosnosti. Proporce člunů jsou upraveny tak, aby se zvýšila stabilita únosným způsobem a zabránilo se mořské nemoci a omezení výkonnosti. Veškeré čluny založené na technologii SWATH mají o 50 % menší styčnou plochu než ekvivalentní lodi s jedním trupem.

Když jsem se učil potápět já, takovéhle báječné hračky jsme ještě neměli!

Počasí je pro jižní Kalifornii typické – slunečno, lehká oblaka, svěží vánek. Je stále zima a slunce nepálí zase tolik, takže vysoká rychlost by znamenala notnou zimu – kdybych nebyl před nepřízní počasí dobře chráněn. Sedadlo řidiče je v neprůstřelné kabině a připadám si trochu jako pilot formule v kokpitu. Kabina je také zvukotěsná, klidně by se v ní dalo usnout. Ovládání je pohodlné a intuitivní, mohlo by to řídit i malé dítě. A navíc to voní jako zbrusu nový vůz. Já to prostě miluju!

CHARC klouže tak zlehka, že skoro nemohu uvěřit tomu, že jsem na vlnách Pacifiku. Hladina je zčeřená, ale člun krájí vlny jako nic. Za chvíli jsem asi míli od přístavu v Santa Monice a vidím kolo a další zábavní atrakce. Snížím rychlost a soustředím se na přístroje. Pode mnou se prohání hejno ryb. Na dně leží velký, kovový a nehybný předmět, asi potopený člun.

„Jsem na místě,“ hlásím do interkomu. Oba potápěči a já jsme na jedné lince a komunikujeme s fisherem. Celou misi monitoruje Lambert a Třetí oddělení – ti ke mně hovoří prostřednictvím implantátů.

„Rozumím,“ ozve se Carlson. „Já budu na místě za dvacet sekund.“

„Totéž,“ dodá Stanley.

A tak začneme. Hledání je nezábavné a úmorné. Po třiceti minutách už máme všichni tři pocit, že hledáme jehlu v kupce sena. Každý máme na starost třicet nebo čtyřicet čtverečních mil oceánu.

„Plukovníku, je nějaká šance na sehnání většího počtu mužů a člunů?“

„Už jsme to zkoušeli, Same,“ zní odpověď. „Další jsou na cestě, ale už to nestihnou.“

„Obávám se, že chvíli potrvá, než takhle něco najdeme.“

„Přesto hledejte.“

Ozve se Anna Grimsdottirová. „Takže, máme tady celkem šestnáct objektů ve třech sektorech, které by mohly být modulem MRUUV. Rozešlu vám příslušné souřadnice. V tuto chvíli nemůžeme říct, zda se pohybují nebo ne. To musíte zjistit vy.“

Dostaneme každý své souřadnice. Já jsem u prvního objektu za tři minuty. Objekt se nehýbe. Jen další potopený vrak. Grimsdottirová uvede další místo, asi o míli blíž k pobřeží. Jsem tam za čtyřicet sekund a opět zklamání.

Takhle pokračujeme skoro hodinu, než se najednou ozve Stanley: „Hej! Myslím, že jeden mám.“ Grimsdottirová ho naviguje a měření se ukazují slibná. Objekt se pohybuje přiměřenou rychlostí a má správný tvar a velikost. „Jdu do vody,“ oznamuje Stanley. Carlson a já pokračujeme v hledání. Po šesti minutách uslyšíme Stanleyho.

„POTVRZENO, je to MRUUV.“ Grimsdottirová se ptá na výsledky měření Geigerovým počítačem, ale odpověď je negativní. Tak tady bomba není.

„Odpalte to,“ nařizuje velitel Van Fleet. Stanley rozkaz potvrdí a aktivuje hlubinné miny. To jsou účinná zařízení, ale nebezpečí na hladině nehrozí.

„Miny vypuštěny,“ hlásí Stanley a my čekáme na ohňostroj. Zvuk, který se ozve ve sluchátcích, je ale ohlušující a pohlcující. Po několika sekundách už slyšíme jen ticho. Pak všichni začnou mluvit. „Stanley? Podporučíku Stanley?“

„Můj Bože!“

„Co se stalo?“

„Viděli jste to?“

„Ten gejzír měl šestnáct stop!“

Poručík Van Fleet všechny utiší. „Obávám se, že MRUUV bylo naládováno výbušninami. Silnými výbušninami. Když Stanleyho miny modul zasáhly, rozmetal výbuch CHARC na kusy.“

Myslím, že budeme muset změnit strategii.

„Právě jsem dostal zprávu z Bílého domu,“ oznámí mi v uších plukovník Lambert. Slyším ho jen já. „Prezident do třiceti minut vydá rozkaz k útoku, ať už bombu najdeme nebo ne. Lidé na Tchaj-wanu umírají a vojska generála Tuna jsou na předměstí Tchaj-pej. Prezident označí Tuna za lháře.“

„Postaví se Čína za svého generála?“ ptám se.

„To nevíme. Viceprezident je ve spojení s čínským prezidentem v Pekingu. Nemám ponětí, jak komunikace mezi Pekingem a Washingtonem probíhá. Vím pouze o těch třiceti minutách.“

„Pak musí Anna mně a Carlsonovi dát něco, s čím můžeme pracovat.“

„Pracuji na tom, Same,“ ozve mi v uších Grimsdottirová. „Prověřuji dvě možnosti ve tvém sektoru a jednu v sektoru poručíka Carlsona. Dej mi ještě pět minut.“ Na to, v jak stresové situaci se nacházíme, je její hlas pozoruhodně klidný.

CHARC se blíží k přístavu v Santa Monice a já pozorně sleduji sonar a hledám cokoliv neobvyklého. Slabé signály se ozývají každou chvíli. Na dně leží spousta odpadu a detektor kovů pípá velmi často. Začínám už jednotlivým signálům a jejich intenzitě rozumět, takže neztrácím zbytečně čas marnými pokusy.

„Same, mám pro tebe souřadnice,“ diktuje mi Grimsdottirová. „Něco se tam hýbe a je to větší, než to, co jsme zachytili zatím.“

„Mířím tam.“

Urazím asi čtyři sta yardů směrem na jih a pozorně sleduji okolí. Něco tam dole skutečně je. Je to kovové, pohybuje se to pomalu, je to asi šest stop dlouhé a přibližně tři stopy široké. A Geigerův přístroj začal šílet. Rychle pořídím snímky a odešlu je na Třetí oddělení. A věc sleduji dál. Pohybuje se rychlostí přibližně patnáct uzlů a to znamená, že u pobřeží bude do půl hodiny.

„Jdi dolů, Same,“ přikazuje Lambert, „Anna si myslí, že je to ono.“

„Rozumím.“

Zastavím CHARC, nasadím si masku a do pusy zasunu náustek. Když se odrazím, projede mým břichem bolest, ale já ji ignoruji a klesám do hlubin. Je to už nějakou dobu, co jsem se potápěl naposled. Je to jako řídit kolo – na takové věci se nezapomíná. Voda je zakalená a špinavá. L. A. musí mít jedno z nejvíc znečištěných pobřeží na světě, a přesto tu lidé neustále plavou. Kus od pobřeží bych očekával čistější vodu, ale takové štěstí nemám.

Zapnu lampu a prohlížím si prostor pod sebou, dokud konečně nezahlédnu objekt. Je to MRUUV, přesně takový, jaký jsem viděl u ponorky v Číně. Je zvláštní vidět ho znovu tady. Zařízení má stříbřitou barvu a několik indikátorů svítí a poblikává. Můj předchozí dojem, že to vypadá jako velké pouzdro na doutník, je tady dole ještě silnější.

Rychle vyplavu na hladinu, vylezu na CHARC a odešlu zprávu. „Mělas pravdu, Anno, mám ho. A geiger se může zbláznit.“

„Výborně,“ ozve se Lambert, „zůstaň na ním, Same. Zůstaň nahoře, dokud nepřijdeme na to, co s tou zatracenou věcí vlastně udělat.“

„Pospěšte si. Z nukleárních rybek jsem celý nesvůj.“

Po několika minutách mě osloví Anna. „Same, slyšíš mě pod vodou?“

„Ano.“

„Tak se vrať tam dolů.“

Další skok do vody a klesám dolů. Použiji chemické osvětlení, abych lépe viděl.

Anna pokračuje: „Same, chci, abys doplaval k MRUUV a na něco se podíval. Zapni OPSAT, abych vše mohla sledovat.“

Plavu vedle a asi čtyři stopy nad zařízením a stisknu tlačítko na OPSATu.

„Výborně. Vidíš obdélníkovitý panel? Měl by být přímo pod přední anténou.“ Je tam. Má rozměr asi dvě krát jedna stopa. POTVRZENO.

„Výborně. Teď na tu věc nasedni jako na motocykl. Budeš muset odšroubovat kryt panelu.“

Mám na tom jet? Žertuje? Jedna takovéhle věc vybuchla pod chudákem podporučíkem Stanleym. Jak mám vědět, že se toho nedotknu a okamžitě to nevybuchne? Napíšu dotaz do OPSATu.

„Same, to na dotyk neexploduje. Má to ochranu proti otřesům a tlakům tam dole. Od chvíle, co to odpálili z ponorky, už to muselo narazit do jednoho nebo dvou útesů. A to nemluvím o rybách nebo rostlinách. Jen jdi na to, nic se nestane.“

Dobrá. Zrychlím, až se dostanu vedle té věci, pak se chytím za přední konec. Snažím se neucuknout a „barakuda“ naštěstí klidně plave dál. Nechám se chvíli vléct a pak na ni nasednu. Je to jako jet na delfínovi.

POTVRZENO.

„Skvěle. Sejmi kryt panelu. Je to jediný způsob, jak zneškodnit bombu a dostat se k ovládacímu systému zařízení.“

Vytáhnu šroubovák a pustím se do práce. Panel je upevněn pomocí dvanácti červených šroubů, takže to pár minut trvá. Šrouby zastrčím do kapsy na opasku – co kdyby ještě byly potřeba? Kryt panelu sejmu a držím v ruce. Abych mohl používat obě ruce, musím MRUUV svírat a pevně tisknout nohama.

„Kryt odhoď. Už ho nebudeme potřebovat.“ Výborně. Kryt zmizí ve vodě pode mnou. „Dobrá. Teď se opatrně podíváme dovnitř. Předpokládám, že máš chemické osvětlení? Uvnitř by měla být umístěna plastická trhavina, pravděpodobně ve vodotěsném pouzdře. Bude mít nejspíš tvar cihly a povedou z ní dráty.“

Tak to bych našel i bez popisu. Poznávat výbušniny mám v popisu práce. Jsem si jist, že tuhle nálož dokážu zneškodnit i bez jejích pokynů. Není nijak komplikovaná. „Musíš zjistit, který drát je kladný a který záporný a dráty jsou…“

POTVRZENO.

„Promiň, zapomněla jsem, že víš, co děláš.“

Odpojit nálož od roznětky je jednoduché. Někde uvnitř bude senzor, který slouží k odpálení roznětky, ale toho se nemusím bát. Prostě přeštípnu správný drát a bude.

POTVRZENO.

„Výborně. Teď bys měl mít přístup k ovládacímu systému. Je tam něco, co vypadá jako zavřený laptop?“ POTVRZENO. „Zkus ho otevřít.“

Otevřu. Vypadá to přesně jako laptop, i s klávesnicí a monitorem. Spořič obrazovky obsahuje čínské znaky a logo GyroTechnics. „Teď zkusíme hlavní nabídku. Stiskni nějakou klávesu.“ POTVRZENO.

Chce to heslo. Podle Anny je heslo „Tchaj-wanOOO“, tak ho vyzkouším. Jak ví tohle? Anna Grimsdottirová je důstojnou náhradou Carly.

„Nerad vás ruším, ale mám špatné zprávy.“ To je Lambert. „Třicetiminutový limit vypršel a byl vydán rozkaz.“

Zatraceně, čas vypršel.

„Naše jednotky právě zahájily útok na generála Tuna. Námořnictvo i letectvo. Na Tunovu malou armádu se řítí peklo.“ Zatraceně! Co to znamená? Odpálí bombu?

„Pokračuj, Same,“ říká klidně Grimsdottirová. „Tun musí napřed kontaktovat ponorku a vydat rozkaz. Bez jeho vědomí to neodpálí.“

Snad máš pravdu, sestřičko. Jede se dál. Postupuji podle jejích instrukcí a dostanu se do hlavního menu. Všechno je čínsky. Tak to bude menší komplikace. Grimsdottirová umí čínsky „trochu“ a já „jakž takž“ – dohromady „slabě“? Ale přesný překlad těch příkazů je velice důležitý.

Jakmile se ocitnu v nabídce, nadiktuje mi sérii kódovaných příkazů. Není jednoduché jet na podmořském modulu a jednou rukou zadávat všechno na klávesnici. Světlo stačí i v tak kalné vodě, ale v rukavicích se překlep udělá velice snadno. Musím několikrát použít klávesu Backspace, než všechno konečně naťukám. Nakonec zmáčknu Enter. Zobrazení se několikrát změní a já vidím nabídku. Čínskou.

„Musíš najít příkaz ‚Kurz‘, ‚Směr‘ nebo tak nějak.“

POTVRZENO. Vyberu ten, jehož překlad odpovídá „směru“. A vida – zobrazí se aktuální nastavení kurzu ve standardním formátu.

Pak se ale stane něco zvláštního. Rozsvítí se červené světlo a začne opakovaně blikat. Oznámí to Grimsdottirové. „Toho jsem se bála, aktivovali hlavici. Vidíš nějaké odpočítávání? Něco, co vypadá jako hodiny?“

Nenávidím hodiny, které odpočítávají k nule! Ano, bohužel je vidím. Muselo to začít na 10:00, protože teď ukazují 9:52. A každou sekundu méně.

„Same, nemáme moc času, musíš být rychlý. MRUUV je vybaven automatickým diagnostickým systém, který ověřuje, zda bomba funguje správně. Potrvá zhruba deset minut, než provede veškeré testy, pak dojde k explozi. Ignoruj odpočet a soustřeď se na laptop. Chci, abys zadal tyhle nové souřadnice.“ Snažím se, ale stisknu špatnou klávesu. Zatracené rukavice. Nakonec si je stáhnu, abych měl v prstech větší cit. Voda je chladná, ale dá se to snést. Vím, že když tu budu příliš dlouho, ponesu patřičné následky.

Zadám nový kurz, ale ten se z ničeho nic změní na původní!

Co je zase tohle?

Oznámím to Grimsdottirové. „Zatraceně, to je z ponorky. Vidí na monitorech totéž, co ty, takže vědí, že někdo se pokouší nastavení změnit. Musím je nějak odříznout. Vydrž.“

Vydrž? Pod zadkem mi tiká zpropadená jaderná bomba a hodiny ukazují 8:43! Barakuda míří k Santa Monice a já s ní.

Odešlu OPSATem zprávu: LZE NĚJAK ZNEŠKODNIT BOMBU?

Odpoví Grimsdottirová: „Ne za tak krátkou dobu, Same. Musím se zamyslet.“

Myslím na to, jaké škody asi tak napáchá jaderná bomba, která vybuchne v zátoce u Santa Moniky. Dejme tomu, že polovina Los Angeles okamžitě zmizí. Hollywood, Beverly Hills, Santa Monica, Venice a většina L. A. udělá prostě ‚puf‘! Budou miliony mrtvých. Vypukne ekonomický chaos. To znamená světový ekonomický chaos. Třetí světová válka s Čínou.

To nemohu dopustit.

„Same, zapiš si přesně, co ti teď nadiktuji,“ ozve se Grimsdottirová. „Než stiskneš Enter, musíš to překontrolovat.“ Je to dlouhé a komplikované, ale udělám, jak říká. Trvá to celou věčnost. Když jsem konečně hotový, pomalu to celé přečtu. Stisknu Enter a na monitoru se začne rychle vypisovat kód. Po deseti sekundách displej ztmavne.

To ne! Co se stalo?

Začnu psát na OPSATu a zkouším sdělit, k čemu došlo, ale Grimsdottirová mě přeruší. „To je v pořádku, obrazovka bude tmavá, zatímco se budou zpracovávat data.“

Zatraceně, taky to mohla říct předem.

POTVRZENO.

„Výborně. Teď se vrátíme do navigační nabídky a změníme kurz. Zadáme nové souřadnice.“ Poslouchám její instrukce a opakuji, co už jsem jednou dělal. Tentokrát se nové nastavení zobrazí. Zrušili jsme ovládání z ponorky.

MRUUV se začne otáčet dokola. Nakonec opíše oblouk a zamíří od pobřeží pryč. Ale pluje velmi pomalu. Sdělím to Grimsdottirové.

„Tak musíme zrychlit. Zpátky do hlavní nabídky, víš, jak na to?“

Hodiny ukazují 4:35. Začínám být nervózní. První pokus je neúspěšný, zase skončím v nabídce pro nastavení kurzu. Na druhý pokus se zobrazí hlavní nabídka. Tentokrát na Grimsdottirovou nečekám. Možnost „Rychlost“ nelze přehlédnout.

„Najdi volbu pro rychlost. Až ji budeš… aha, vidím, že už to máš. Skvělá práce, Same.“

MRUUV zrychluje a je stále těžší se na něm udržet. Nad sebou vidím temný obrys CHARC. Maják funguje.

„Vyzkoušíme, jestli to dokážeme vytáhnout na šedesát uzlů. Tak bychom se dostali mimo oblast, kde to zasáhne město. Můžeš také zamířit dolů pod úhlem dvaceti stupňů. Větší hloubka bude lepší.“

Pomocí touchpadu nasměruji Barakudu do hloubky, ale ta zatracená věc se pořád pohybuje příliš pomalu. Něco nefunguje tak, jak má.

Hodiny ukazují 3:20.

„Čtyřicet uzlů, Same. Už tam skoro jsi.“

Teď už rychlost cítím. Začínají mě bolet nohy, protože je tisknu velice pevně. Přidržuji se jednou rukou, druhou ovládám počítač. „Padesát uzlů, Same.“ Hodiny ukazují 2:48.

Zatraceně, to je rychlost. Už moc dlouho nevydržím. A co budu dělat, až rychlost dosáhne šedesát uzlů? Prostě se pustím? A co pak? Hodiny ukazují 2:29.

„Šedesát! Pusť se, Same! Vzhůru k CHARC! Honem, honem, honem!“

Pustím se a MRUUV rozřízne vodu přede mnou. Několik sekund se nehybně vznáším a dívám se, jak mizí v temných, zelenavých hlubinách.

„Pospěš si, Same!“

Její slova mě vrátí zpátky do reality. Okamžitě začnu stoupat vzhůru, jak nejrychleji to dokážu. Jak daleko jsem vlastně od pobřeží? Chci se zeptat Grimsdottirové, ale nemohu zastavit a otázku naťukat. Jestli mi kdy můj potápěčský výcvik měl zachránit život, děje se to právě teď.

Blížím se ke hladině, kde se houpe CHARC. Jakmile vystrčím hlavu nad hladinu, rozhlédnu, jestli pobřeží vůbec uvidím. Je několik mil odsud. Ale ve vodě vzdálenosti klamou. Chytím se za madla CHARC, vyškrábu se nahoru, nastoupím a zaklapnu poklop. Během pěti vteřin se otočím a maximální rychlostí zamířím pryč. Lambert měl pravdu, tohle je rychlé vozítko. V momentě zrychlím až na osmdesát mil za hodinu.

Pobřeží se blíží… blíží… Už se soustředím jen na to, abych urazil co největší vzdálenost od té prokleté bomby. CHARC dosahuje maximální rychlosti a prakticky letí po hladině. Osmdesát pět mil v hodině. Přístav se blíží, už tam skoro jsem…

Pak se svět zhroutí. Ohlušující zvuková vlna CHARC vymrští vpřed rychlostí málem nemožnou. Rotuji v totální tmě a ve stavu beztíže. V uších mi bolestivě zvoní a já nevím, kde vlastně vůbec jsem… tma… neustále se točím… a…

36

Takzvaná Bitva o Tchaj-wan netrvala ani čtyři hodiny. První dvě hodiny patřily generálovi Lan Tunovi a jeho malé, nicméně dobře vyzbrojené armádě a námořnictvu. Palebná síla lodí byla dostačující, ale letecká podpora, která měla přijít z Kuej-čou, nikdy nedorazila. Dopad ostřelování z lodních děl média pěkně nafoukla. V prvních zprávách se hovořilo o desetitisících mrtvých a zničeném městě. Ve skutečnosti činily ztráty nakonec jen několik set životů a zasaženo bylo jen dvacet procent metropole. Ve chvíli, kdy se generálovy invazní jednotky vylodily na pobřeží, tchajwanské jednotky již byly připraveny odrazit invazi. Tun stál na palubě jednoho z křižníků třídy Luda a minutu za minutou sledoval, jak se jeho plány hroutí a s nimi i naděje, že se stane národním hrdinou.

Pak se do celé záležitosti – bez ohledu na jeho varování, že disponuje mocnou zbraní – zapojily i jednotky americké armády. Námořnictvo už nějakou dobu hlídkovalo ve vodách v okolí ostrova a čekalo jen na rozkazy z Washingtonu. Tun varoval vládu Spojených států, že jakýkoliv pokus zabránit invazi bude mít za následek ztrátu jednoho z velkých amerických měst. V průběhu prvních dvou hodin proto Američané nedělali nic. Jakmile ale začalo být zřejmé, že generálova armáda si nedokázala vybudovat a získat předmostí, přešlo námořnictvo do akce a zahájilo palbu na generálovo loďstvo. Rozkaz byl ve skutečnosti vydán dřív, než nalezli v Santa Monica Bay MRUUV, a jen náhodou do sebe události nakonec tak zapadly.

Panikařící generál Tun vydal ponorce Mao rozkaz, aby aktivovala jadernou bombu. Zařízení bylo naprogramováno tak, aby exploze nastala po desetiminutovém diagnostickém testu. Ponorka Mao, která se nacházela v bezpečí v hlubinách Pacifiku, neměla žádný důvod se obávat odvetného zásahu. Stačilo jen použít bombu.

Závěrečnou ranou v celé pohromě musel být pro generála Tuna fakt, že bomba skutečně explodovala – míle od kalifornského pobřeží a hluboko pod hladinou. Nemohl pochopit, proč se MRUUV nedostal blíž k pobřeží. Co se stalo? Plán byl bezchybný. I když podle letmých zpráv v důsledku exploze utrpělo Los Angeles zemětřesení a došlo ke škodám, neodehrálo se to, v co Tun doufal.

Na pokraji zoufalství se generál Tun obrátil na Peking a požádal o podporu zbytku armády. Ústřední výbor odmítnul. Generál Tun zůstal sám. Čínská vláda se za něj nepostavila. Několik vysoce postavených vojenských činitelů proti rozhodnutí ÚV protestovalo, ale víc udělat nemohli – leda by se k Tunovi připojili na svou vlastní pěst a přidali se do boje na jeho straně. Což by ovšem každého důstojníka zničilo. Zpočátku vše vypadalo tak, že přehnaně sebevědomý syn vlasti činí to, co je nezbytné, když vede útok na Tchaj-wan, ale na konci upadl do hanby a bylo potřeba se jej zříci.

Tun také nemohl vědět, že čínský prezident dal Spojeným státům svůj souhlas, aby generála zastavily. Ústřední výbor tento krok musel učinit, aby si před zbytkem světa zachoval tvář. Jaderné bomby explodující poblíž pobřeží nejsou akceptovatelnou formou diplomacie. Čína obvinila generála Tuna z „neočekávaného selhání“ a tím jej vydala napospas globální spravedlnosti. V průběhu čtvrté hodiny celého konfliktu potopily torpédoborce amerického námořnictva generálovu loď. Šla ke dnu s generálem i celým jeho velením. Krátce nato byla jeho pěchota na pláži obklíčena. Americké jednotky pomohly tchajwanské armádě a zajatce následně předaly čínským úřadům. Většinu z nich čekal tribunál a obvinění z velezrady.

Zatímco probíhaly veškeré tyto události, ležel Andrej Zdrok v nemocnici ve Fu-čou. Krátce na to, co mu Sam Fisher roztříštil lebku, upadl do komatu a v tomto kritickém stavu setrval. Tamější nemocnice nebyla pro podobné případy dostatečně vybavena, nicméně i tak učinili doktoři vše, co bylo v jejich silách, aby zachránili Zdrokův život.

Čínská vláda si usilovně přála jej popohnat před soud, aby se musel ze svých zločinů zodpovídat. Nikdy k tomu nedošlo.

Ironií osudu zemřel Andrej Zdrok na lůžku ve chvíli, kdy jaderná bomba, kterou prodal generálovi Tunovi, explodovala ve vodách mimo kalifornské pobřeží. Lze říci, že jeho poslední obchod se zbraněmi byl – do jisté míry – úspěšný.

Krám definitivně přestal představovat hrozbu světovému míru.

37

Opět se nacházím na nemocničním lůžku. Nemám nejmenší ponětí o tom, jak jsem se sem dostal nebo kolik uplynulo času od chvíle, kdy proběhla exploze. Když si nyní vybavuji, co všechno se stalo, jsem dost překvapen tím, že jsem ještě naživu. Ruku mám v sádře. Na druhé obvazy. Vedle postele stojí kapačka a nezbytná sada různých přístrojů. Ale kupodivu necítím bolest, ani nepohodlí. Cítím se víc odpočatě než za několik posledních týdnů. Mám hlad a v ústech sucho jak na Sahaře.

V mém zorném poli se objeví mladá a hezká sestra a usmívá se. „Výborně, jste vzhůru! Jak se cítíte?“

Můj hlas zní jako hřebík na betonu. „Dobře.“

„Zavolám doktora. Hned se vrátím.“

Po několika minutách do pokoje vstoupí doktor, příslušník amerického letectva. „Dobré ráno, pane Fishere. Já jsem doktor Jenkins. Jak se cítíte?“

„Dobře,“ opakuji znovu. „Mám žízeň.“

„To bych řekl, že máte. Sestro, dejte panu Fisherovi napít vody.“ Zasune mi do úst brčko a já polykám chladnou tekutinu. Je to malý zázrak. Když dopiji, zeptám se: „Kde to jsem?“

„Na základně Edwards amerických vzdušných sil.“

„Jak… jak dlouho tu jsem?“

„Tři dny.“

„Spal jsem tři dny?“

„Většinou. Občas jste se v horečnatém stavu na několik minut probudil. Což celkově odpovídá tomu, jaké trauma jste utrpěl.“

„Co se stalo? Pamatuji si výbuch…“

„CHARC a potápěčské vybavení vám zachránilo život. Vlna tsunami vás odnesla a vyhodila na pláž poblíž přístavu v Santa Monice. Je zázrak, že jste nezemřel, ale CHARC něco vydrží. Máte zlomenou ruku a řadu tržných ran a pohmožděnin.“

„Co… co radiace?“

„Nu, je trochu předčasné činit definitivní závěry, ale myslím, že budete v pořádku. Bomba vybuchla pod vodou. Většina radiace nepronikla na povrch. Uhynulo mnoho ryb, samozřejmě. Na plážích jsou stovky mrtvých živočichů – ryb, velryb, žraloků, delfínů –, je to tragédie. Domníváme se, že vlna, která vás odnesla, radiaci předstihla. Atmosféra, což je ironií, na tom není o mnoho hůř než před výbuchem.“

Zavrtím hlavou. „Zvláštní.“

„Odpočiňte si, pane Fishere. Budete v pořádku. Sestra vám připraví něco menšího k snědku a uvidíme, jak si s tím poradíte. Doposud jsme vás vyživovali intravenózně. Dám plukovníkovi Lambertovi vědět, že jste opět mezi živými.“ Poklepe mi na rameno. „Jsem rád, že vás zase vidím. Tady všichni vědí, že jste hrdina.“

Posnídám a je mi přislíben o něco výživnější oběd. Pak do pokoje vstoupí plukovník Lambert. Usmívá se a já jsem moc rád, že ho vidím. „Jak se máš, Same?“

„Dobře, plukovníku. Už bych skoro mohl odejít domů.“

„Nu, myslím, že se tu ještě den dva zdržíš. Přeci jen tě musí dát úplně do pořádku a důkladně se o tom ujistit. Byl jsi až nehezky blízko jaderné explozi.“

„Ano. I když si z toho moc nepamatuji.“

„Jistě bys rád věděl řadu věcí.“

„Plukovníku, jistě víte, které věci bych rád věděl, tak proč rovnou nespustíte a neřeknete mi o všem, co se odehrálo, zatím co jsem tady nebyl?“

Lambert si přitáhne křeslo a posadí se vedle postele. „Stručně řečeno, Same, zachránil jsi Los Angeles. A taky Třetí oddělení.“

„Jak to myslíte?“

„Hrozilo, že nám zastaví financování. Komise ve Washingtonu o tom uvažovala, nyní si ovšem myslí něco zcela jiného. Senátorka Coldwaterová i ostatní členové už zaslali své gratulace. Myslím, že FBI a CIA si rvou vlasy z hlavy, že nedostaly šanci jít po těch modulech MRUUV, což nejspíš plánovaly. My jsme prostě byli první a měli jsme dobré informace. A to díky tobě, Same.“

„Znamená to, že můžeme přeskočit hodnocení mé letošní výkonnosti?“

Směje se a pak pokračuje. „Exploze jaderné bomby samozřejmě škody způsobila. V Los Angeles proběhlo zemětřesení v rozsahu tří až pěti stupňů podle Richtera. Největší škody utrpělo pobřeží a okolí mezinárodního letiště. Federální vláda poskytne obětem úlevy a pomoc.“

„Mohlo to být horší.“

„To jistě. Na severu zasáhla tsunami Topangu, Santa Moniku, Venice a Marinu Del Rey a napáchala tam rozsáhlejší škody. Myslíme, že tak ses nakonec dostal na břeh. Musela tě přinést jedna z menších vln, které předcházely té hlavní.“

„Kde mě našli? Kdo mě našel?“

„Pobřežní stráž našla tvé CHARC na pláži poblíž Santa Moniky. Bylo napadrť a tys byl vmáčnutý uvnitř. Tsunami opadla a – překvapivě – nezůstala po ní žádná větší zátopa, vyjma severu Topangského národního parku. Většina obytných oblastí mezi parkem a Santa Monikou je nyní pod vodou. Počet odhadovaných obětí kolísá okolo cifry pět set padesát. Pohřešuje se asi sto malých plavidel, která byla na moři, když bomba explodovala. Myslím, že ty ubohé lidi můžeme odepsat a už je neuvidíme. Pořád monitorujeme radiaci, ale není to tak zlé, jak to být mohlo. Většina pláží bude rok, možná déle, zavřená. Ale, jak už jsem říkal několikrát, pořád to všechno mohlo být horší. Nebylo to tak strašné, jako tsunami v Indickém oceánu před rokem. Kdybys nezměnil kurz MRUUV, odehrál by se celý příběh úplně jinak.“

Je těžké si představit, jak moc a co všechno na mně vlastně záviselo. Osud. „Jak to vypadá na mezinárodní scéně?“

Lambert mi popíše průběh vojenského konfliktu na Tchaj-wanu. Status quo mezi Čínou a ostrovem více méně zůstal nezměněn. O dalších vztazích mezi čínskou a americkou vládou je předčasné hovořit.

„Čína za bombový útok odmítá nést odpovědnost. Všechno svalují na generála Tuna a Krám. Tun je mrtev a Krám přestal existovat. Takže mají pěkné obětní beránky. Předpokládám, že naše vláda vydá nějaké prohlášení odsuzující útok generála Tuna na Tchaj-wan, které bude tvrdit, že se čínská vláda mohla snažit víc. Ale to už není náš problém. Ať se o to postarají řádně zvolení politici.“

„Takže Krámu definitivně odzvonilo. Je těžké tomu uvěřit.“

„Nemysli si, že máš vystaráno, Same. Na světě je ještě spousta darebáků.“

„Jistě ale nebude vadit, když alespoň půl roku počkají.“

„Počkají i rok. Zasloužil sis to.“

„Žertujete.“

„Nežertuji. Ale má to háček.“

„Kdyby nastala krizová situace…“

„Přesně tak.“

„Rozumím. Kdy není krizová situace?“

Lambert se směje a usměju se i já. „Jak se ti pracovalo s Frances? A s Annou?“

„Musím přiznat pravdu. Jsou obě skvělé. Zvedněte jim plat, plukovníku.“

„To už jsem udělal. I tebe čekají prémie. Což mi připomíná… Mám pro tebe překvapení.“

„Nenávidím překvapení.“

„Tohle se ti bude líbit.“ Vstane a jde ke dveřím. „Nikam neodcházej, hned budu zpátky.“

Na okamžik jsem sám a pozoruji jasné nebe. Svítí slunce. Jaro je za rohem a venku zpívají ptáci. Nikdo by neřekl, že před třemi dny vybuchla jaderná bomba.

Lambert strčí hlavu do pokoje. „Nechám tě s tvou návštěvou o samotě. Promluvíme si později. Zatím se měj, Same.“

„Dobrá, plukovníku. Moment, s jakou návštěvou?“ Otevře dveře a mé srdce poskočí. „Ahoj, tati.“

Sára přiběhne k mému lůžku a políbí mě na tvář. Volnou rukou ji obejmu a držím ji. Lambert na mě mrkne a zavře dveře.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai