Splinter cell - Svoboda má svoji cenu

Tom Clancy Steve Pieczenik

(2005)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Špionážní, Thrillery

Na knize spolupracovali Tom Clancy a David Michaels. První kniha série Splinter Cell. Knihy následují v tomto pořadí: Svoboda má svoji cenu, Operace Baracuda, Šachmat a Fallout (česky zatím nevyšlo).

Román inspirovaný světoznámou počítačovou hrou společnosti Ubi Soft.

Sam Fisher pracuje sám.

Ale bojuje za nás všechny.

A jeden muž tu cenu musí zaplatit.

Teroristé používají stále složitější digitální technologie, zbraně a šifrovací zařízení. Jejich hrozba roste den ode dne. Jejich potenciál je obrovský a metody vražedné. Národní bezpečnostní služba nemá jinou možnost než založit nové oddělení, které bude schopné teroristům konkurovat. Oddělení, které nebude oficiálně existovat, přísně tajné oddělení. Třetí oddělení.

Jeho nejlepší agent je osamělý, bystrý, neviditelný a smrtící. Má povolení špehovat, krást, ničit a zabíjet, aby ochránil bezpečí svých spoluobčanů.

Jmenuje se Sam Fisher.

Je nezávislým agentem.

Je to Splinter Cell®.

Tom Clancy

Splinter Cell

DAVID MICHAELS

Přeložil Lukáš Dušek

PODĚKOVÁNÍ

Autor a vydavatel by rádi poděkovali Raymondu Bensonovi, který jim při práci na této knize nesmírně pomohl. Další poděkování za spolupráci a podporu, kterou nám poskytli, náleží zaměstnancům společnosti Ubisoft Entertainment, Mathieuovi Ferlandovi, Alexis Nolentové a Olivieru Henriotovi. A nakonec musíme srdečně poděkovat Joeovi Konrathovi za cenné připomínky a Jamesi McMahonovi za odborné rady.

1

Je to jako ve stavu beztíže. Ve vakuu. Tma i světlo zároveň, žádná gravitace. Žádný vzduch, a přesto dýchám. Žádné zvuky. Nevidím nic, neslyším nic. Žádné sny.

Takový je můj spánek. Myslím, že mám štěstí. Dokážu usnout kdekoliv a kdykoliv. Nikdy jsem se to nemusel učit. Vždy tomu tak bylo, dokonce už když jsem byl dítě. Prostě si řeknu: „Je čas spát.“ A usnu. Jsem si jist, že by mi spousta lidí toto nadání záviděla. Nepokládám je za samozřejmost, protože mé povolání vyžaduje schopnost usnout na těch nejpodivnějších místech a v tu nejpodivnější dobu.

Na zápěstí cítím pulsující tlak. Zvolna mě probouzí z tohoto bezrozměrného světa a mé smysly pomalu začínají vnímat. Na tváři cítím teplý kov. V dálce slyším ozvěny těžko zařaditelných zvuků.

OPSAT na mém zápěstí pokračuje ve své činnosti. Ozve se tichý „budík“ a z elastického pásku se vysune tyčinka ve tvaru písmene T. V pravidelných intervalech dopadá na mou kůži, urychluje puls a sděluje mému tělu, že je čas se probudit. Když jsem toto zařízení uviděl poprvé, vzpomněl jsem si na špionážní film ze šedesátých let, kde hrál James Coburn agenta schopného zastavit tep vlastního srdce. Tím vstupoval do jakési hibernace. Na zápěstí měl tu samou tyčinku ve tvaru písmene T, která mu poklepávala na kůži, až jej probudila. Pamatuji si, že jsem se tenkrát smál na celé kolo. Takovou věc jsem nemohl brát vážně. A teď?

Několikrát se zhluboka nadechnu. Vzduch ve ventilační šachtě, kde jsem strávil posledních šest hodin, je suchý a zatuchlý. Protáhnu si ruce, abych znovu rozproudil krev. Protáhnu si i nohy v přiléhavých botách. Pak otevřu oči.

V šachtě není o nic víc světla, než když jsem do ní vlezl poprvé. OPSAT splní svůj úkol a tyčinka se zasune. Zdvihnu levou ruku a stisknu dačítko, abych osvětlil displej OPSATu. Žádné zprávy od Lamberta. Žádné e-maily. Svět mlčí.

OPSAT je šikovná malá věcička, kterou Třetí oddělení vyvinulo pro své agenty. Správně celý název zní „operační satelitní komunikátor“. Primárně slouží ke komunikaci, ale dá se s ním dělat celá řada dalších věcí. Já osobně mám v oblibě především digitální fotoaparát, se kterým vyfotím cokoliv.

Najednou si uvědomím, jaké je tu horko a kde to vlastně jsem. Ventilační šachta kasina Tropical v Macau. Ležím v prostoru o něco menším než telefonní budka. Ještě že netrpím klaustrofobií, protože to už bych se dávno zbláznil. Musel jsem vyčkat na správnou chvíli, tak jsem nastavil budík na čtyři ráno. To je doba, kdy je ruch v kasinu nejmenší. Kasino funguje dvacet čtyři hodin denně, takže je vždycky někdo vzhůru.

V uniformě na míru se potím jako blázen. Než jsem usnul, zapomněl jsem nastavit termoregulaci. Rychle pootočím regulátorem na opasku, abych se ochladil. Cítím, jak trubicemi ve výstelce proudí chladná voda. Armáda s takovými uniformami počítá v rámci programu „Objective Force Warrior“. Podobné nosí astronauti, ale tahle je lehčí a přiléhavější. Mohu ji ohřát, mohu ji ochladit, záleží na tom, co je potřeba. Je z pevného materiálu obsahujícího kevlar, a přitom se v ní dají provozovat akrobatické kousky. Není přímo neprůstřelná, ale téměř. Vrchní vrstva je na dotek drsná jako sloní kůže a k neprůstřelné vestě chybí už jen kousek. Kdyby na mě někdo vystřelil z bezprostřední blízkosti, asi to budu mít za sebou, ale když bude stát dál než patnáct stop, možná prostřelí uniformu a mě už ne. Kevlar projektil zbrzdí. Je to skvělý materiál. K zahození není ani fotosenzitivní výplet reagující na lasery. OPSAT zpracuje signál a já vím, že na mě někdo míří.

Uniformě mám za zlé jen jednu věc: je tak přiléhavá a úhledná, že vypadám jako komiksový superhrdina. A když si nasadím brýle, vypadá to, jako bych měl masku.

Z trubičky v límci vytáhnu hadičku a začnu nasávat osvěžující studenou vodu. Zásobníky jsou rozloženy rovnoměrně po celé uniformě. Dokud jsem střídmý, vystačím s vodou až dvanáct hodin. Je to zvláštní, ale uniformu musím „doplňovat“ tak často.

Čas na trochu energie. Nadzdvihnu tělo, abych si dosáhl na záda a mohl vyndat příděl. Tyhle věci chutnají zrovna jako v armádě a výběr je taky takový – od mexické rýže s fazolemi přes špagety až po kuřecí řízky. Možná něco z toho podle receptu je, ale ten, který mám zrovna teď, připomíná směs sušeného ovoce.

A zatímco si pochutnávám na té delikatese, vybavuji si, jak jsem se sem dostal a proč tu, u všech čertů, vlastně jsem.

Do kasina jsem přišel v podvečer, v dobu, kdy dovnitř proudily davy. V tuctovém civilním oblečení jsem byl uprostřed záplavy návštěvníků méně nápadný. Kasina v Macau mají svá specifika, Číňané berou hazardní hry smrtelně vážně. Nikdo nekřičí „terno“ a nikdo se neusmívá. Když rozdávají karty, vypadají, jako by vás při tom chtěli zastřelit. Má to samozřejmě svůj důvod – kasina v Macau ovládají triády a jejich příslušníci se širokými úsměvy nevyznačují. Místní obyvatelé jistě nejsou z faktu, že Macao od roku 1999 už není portugalskou kolonií, ale jedním z čínských regionů pod zvláštní správou, dvakrát nadšení. Podobně jako Hongkong, je i Macao nyní součástí komunistické Číny, i když vláda přislíbila, že stávající stav věcí veřejných zůstane po příštích padesát let zachován. Jak se k tomu všemu staví místní podsvětí, není dosud známo. Macao získalo v průběhu 20. století pověst místa, kde se to špióny a intrikami jen hemží.

Odehrál jsem několik partií, něco prohrál, něco málo i vyhrál, a pak jsem se odebral do umývárny naproti komoře, do které jsem se potřeboval dostat. Plány budovy znám nazpaměť, takže bych ji mohl prochodit křížem krážem třeba poslepu.

Počkal jsem si, až v hale nikdo nebude, a proklouzl jsem ke dveřím od komory. Musel jsem použít paklíč. Naštěstí nešlo o žádný komplikovaný systém, nakonec, je to přece jen obyčejná komora.

Jakmile jsem se dostal dovnitř, zamkl jsem a svlékl jsem si svrchní oděv. Zůstala uniforma superhrdiny. Šaty jsem naskládal do batohu. Nasadil jsem si náhlavní soupravu a byl jsem připraven vyrazit. Proměna Clarka Kenta na Supermana trvala asi čtyřicet vteřin.

Stoupl jsem na polici, abych se dostal k ventilační šachtě, opatrně jsem odstranil mříž a pověsil ji na hřebík. Vyzkoušel jsem, zda zdi unesou moji váhu, a začal jsem se soukat dovnitř. Jen tak tak jsem se dokázal otočit, sáhnout pro mříž a nasadit ji zpátky. Pak jsem provedl další obrat a potichu jsem se plazil šachtou, dokud jsem se nedostal na místo, kde jsem si hodlal zdřímnout. Kde jsem právě teď.

Dojedl jsem jídlo a nakonec i stravitelný obal, aby nezůstaly žádné stopy. Pochybuji sice o tom, že někdo prohlíží ventilační šachty, ale čert nikdy nespí.

Čas jednat.

Plazím se dál šachtou, pak přichází otočka doleva, ještě dvacet yardů, kotvice a spouštím se dolů o deset stop. Na dalším podlaží se šachta rozbíhá třemi směry. Zapínám na OPSATu kompas, abych se ujistil, že šachta po mé levici směřuje na západ. Pak se vydávám právě jí. Ještě jedna odbočka doprava a vidím mříž na konci. Kancelář ředitele kasina.

Nahlížím přes mříž, abych se ujistil, že kancelář je prázdná a světlo zhasnuté. Pomalu vyndávám mříž, ale nepouštím ji. Rozhodně nechci, aby zařinčela. Vysunuji horní polovinu těla ze šachty a pomalu pokládám mříž na pohovku pod sebou. Pak se zachytím na okraji, vysunu zbytek těla a kotoulem dopadám na kobercem pokrytou podlahu. Zatím jde vše tak, jak jít má.

Nasazuji si brýle a zapínám noční vidění. Není důvod rozsvěcet světlo a přilákat něčí pozornost. Nebýt viděn a nebýt slyšen, to jsou dvě hlavní pravidla mé profese. Udělej svoji práci a ať o tobě nikdo neví. Jestli tě chytí, americká vláda popře jakoukoliv spojitost s tvou osobou. Budeš si muset pomoci sám. Budeš v rukách cizí organizace bez jakéhokoliv nároku na zastání, na svobodu se dostaneš jedině tehdy, když dokážeš utéct sám. To je zkouška, po které nijak zvlášť netoužím, i když můj výcvik probíhal celá léta. Při takové zkoušce se totiž vždy vyskytne nějaký chyták.

Kráčím přímo k luxusnímu mahagonovému stolu, na němž má ředitel svůj počítač. Zapínám jej a netrpělivě poklepávám prsty, zatímco se spouští operační systém. Jakmile se zobrazí výzva k zadání hesla, zadávám heslo, které mi poradila Carly. Funguje. Carly St. Johnová je počítačový mág. Dokáže se dostat do jakéhokoliv systému. A dokáže to ze své kanceláře ve Washingtonu.

Hledám a rychle nacházím požadované složky. Obsahují záznamy o platbách různým osobám i organizacím. Musím si být jistý, že se nejedná o legitimní výdaje kasina, a Carly mě poučila, jak poznám rozdíl. Značky jsou tam, kde mají být, takže mám správné soubory.

Otevírám kapsu na levé nohavici a vytahuji kabel, který zapojím do disketové jednotky. Druhý konec do OPSATu. Pak stisknout pár tlačítek a ejhle, soubory se kopírují do přenosného zařízení. Celé to trvá asi minutu.

Zatímco OPSAT zpracovává soubory, myslím na Dana Leeho, agenta Třetího oddělení, který byl v tomto kasinu zavražděn před třemi měsíci. Zabýval se ilegálním obchodem se zbraněmi v Číně a stopy ho dovedly až sem, do Macaa. Než Leeho zabili, předal Lambertovi důkaz, že účetní oddělení kasina Tropical kryje ilegální transakce. Pro organizaci obchodující se zbraněmi používáme výraz „Krám“. „Zavřít Krám“ je náš hlavní úkol a jediný způsob, jak toho dosáhnout, je začít na okraji a trpělivě se, vlákno po vláknu, propracovávat až k ústředí. A ta vlákna se rozprostírají po celém glóbu. Odkrýt každé z nich je pouze polovina úspěchu. Díky souborům se zákazníky Krámu budou moci příslušné vládní organizace přetnout toto konkrétní vlákno.

Zatím ještě stále nevíme, co přesně se Danovi Leemu přihodilo. Pocházel z Číny a pro NSA pracoval přibližně sedm let. Osobně jsem ho neznal – agenti Třetího oddělení se nikdy osobně neznají – ale vím, že pracoval sám. Pracoval dobře a byl to dobrý člověk. Lambert si myslí, že někdo mezi obchodníky odhalil jeho totožnost a vylákal ho do kasina. Informace použil jako návnadu. A z kasina se už Lee nevrátil.

OPSAT dokončí přenos a já v tu samou chvíli zaslechnu na chodbě před kanceláří hluk. Sakra. Vytáhnu kabel z počítače. V zámku zarachotí klíč a já uslyším hlas a pak smích. Jsou dva. Nemám čas vypnout počítač, a tak vypnu alespoň monitor.

Odskočím od stolu a okem přeměřím vzdálenost k ventilační šachtě. Klíč se otočí v zámku. Do šachty už nestihnu vlézt. Využiji kartotéky a vydrápu se do rohu ke stropu, kam se vmáčknu, jak jen to jde. Není to snadné. Koleny se opírám o vršky kartoték, rukama o zeď. Není to ani pohodlné. A v tu chvíli se dveře otevřou. Třeba si mě nevšimnou, jsem čtyři nebo pět stop nad jejich hlavami.

Prvního, toho, který má klíče, poznávám. Je to Kim Wei Lo a pravděpodobně řídí veškeré operace organizace v Macau. Hledají ho všechny agentury s třípísmennými zkratkami: CIA, FBI, NSA… Pak se pootočí druhý muž a já poznávám i jeho. Chen Wong, Loův osobní strážce. Je velký, ale já už viděl i větší. Kdyby mělo dojít na nejhorší, měl bych si s ním poradit.

Lo zmáčkne jeden ze dvou vypínačů na zdi u dveří. Světla nad stolem se rozsvítí. Díky bohu, že nezmáčkl ten druhý. To by osvětlil moji stranu kanceláře. Alespoň prozatím zůstávám ve stínu. Kdyby se zahleděli do rohu pod strop na druhé straně místnosti, uviděli by mě. Visím tu jako pavouk.

Oba muži přejdou ke stolu a Lo pronese něco čínsky. Zachytím slovo „computer“, takže se pravděpodobně pozastavil nad tím, proč ten počítač na noc nevypnuli. Ale nijak zvlášť se tím nezaobírá. Sedne si ke stolu a pustí se do práce, zatímco Wong přechází za jeho zády a hledí skrz okno na hlavní třídu protínající tuto ubohou karikaturu města. „Městské území“ je rozhodně vhodnější termín. Teď uprostřed noci je provoz mizivý a neony prakticky nesvítí. Doufám, že ho něco zaujme natolik, aby ke mně zůstal otočen zády, než to celé přečkám.

Pro jistotu si v duchu představím, jak vytahuji svoji Five-seveN, ale nemyslím, že by se mi podařilo, aniž bych přistál na podlaze. Mám nařízeno nezabíjet, pokud to není nutné. Naneštěstí jsem ale tuto direktivu už musel mnohokrát porušit. Nedělám to rád, ale někdy jiná možnost není.

V místnosti je horko. Museli na noc vypnout ventilaci. Nebo se možná snaží přimět hráče, aby víc pili. Umírám touhou nastavit teplotu uniformy, ale neodvažuji se ani pohnout. Na hlavě se začínám potit a kapky zvolna směřují na moji tvář.

Sakra. Wong se otáčí, obchází stůl a směřuje přímo pode mě. Vytahuje svoji pistoli – odsud to vypadá jako Smith & Wesson ráže 38 – a hraje si s ní jako v nějakém westernu. Náhle se opět otáčí a zastavuje se před knihovnou. Stále si hraje s pistolí a prochází jednotlivé tituly na hřbetech knih. Číst tedy umí.

Lo něco říká a Wong zabručí v odpověď. Ale ke stolu se nevrací, zatraceně. Místo toho opouští knihovnu a kráčí ke kartotékám. Stačí, aby pohlédl nahoru, a uvidí mě. Ale vzor koberce musí být neobyčejně zajímavý, protože hlavu stále drží skloněnou. Skoro jako by se při chůzi díval na své vlastní nohy.

Pro Kristovy rány, stojí přímo pode mnou. Větší část mého těla se nachází nad kartotékou, ale hlava a ramena ne. Hlavně se nedívej nahoru, ty parchante.

Cítím, jak mi kapka potu stéká přímo ke kořeni nosu. Zatraceně. Nemohu ji setřít. Nemohu se pohnout. Ta malá kapka slané vody směřuje na špičku mého nosu a odtamtud spadne přímo na Wongovu hlavu. Přestávám dýchat. A čas se zastaví.

A pak kapka padá dolů přímo na jeho krátký sestřih. Všiml si toho, samozřejmě. Sahá si na hlavu, cítí vlhkost a pomalu otáčí hlavu směrem ke stropu.

Odrážím se od zdi a srážím ho na podlahu. Pouští svůj Smith & Wesson. Při boji muže proti muži používám výhradně izraelské bojové umění Krav Maga, jehož název doslova znamená „kontaktní boj“. Nejde ani tak o klasické bojové umění s předepsanou technikou jako spíš o styl umožňující přežít v každé situaci. Kombinuje prvky východních bojových umění, jako je karate, džudo a kung-fu, se základy boxu a pouličního boje. Používá ho izraelská armáda, izraelská policie i ostatní izraelské bezpečnostní složky a protiteroristické jednotky. Vyvinul ho Imi Lichtenfield po druhé světové válce a od té doby se rozšířil po celém světě a je vyučován spolu s ostatními bojovými uměními. Krav Maga není sportovní styl – je to boj o holý život. Cílem není se ubránit, ale způsobit protivníkovi co největší škody v co nejkratším čase.

Wong je na podlaze pode mnou a já jej udeřím hlavou i brýlemi do tváře tak tvrdě, jak jen dokážu. Když se okraj brýlí zařízne do jeho kůže, vykřikne. Seknu jej do krku, ale pohybuje se příliš rychle. Boxer mine ohryzek a já jej pouze poraním, nezabíjím. Obr se převalí a odhodí mě, jako by odkopával pokrývku. Pak náhle oba stojíme.

Do této chvíle Lo stál a vytahoval pistoli. Je to asi poloautomat, ale přesně to říct nedokážu, vše se odehrává příliš rychle. Míří na mě a já chytám Wonga za límec. Přitahuji si jej a Wong se ocitá mezi mnou a stolem. Lo střílí a Wongovým tělem probíhá záškub. Střela se mu zarývá do zad a proráží hrudní kost. Cítím, jak prolétá kolem mého ucha, pak končí ve zdi. Krev vystříkne o vteřinu později a dopadá na moji tvář.

Ještě stále držím Wongovo tělo a vrhám je proti stolu. Tělo naráží do stolu a monitor padá na Loa, který si uvědomuje, že zabil nesprávného muže. Panikaří a vyráží ke dveřím. Předvídal jsem to a útočím. Lo není bojovník, jeho zbraní je mozek, takže nedokáže reagovat na nelsona, kterého mu nasazuji. Tlačím mu hlavu vpřed a dlaní mu zacpávám ústa. Kosti praskají překvapivě snadno. Tělo padá na podlahu a z chodby jsou slyšet kroky. Přibíhají další. Není čas zalézt do šachty, takže se tisknu ke zdi vedle dveří.

Ty se naráz otevírají a dovnitř vbíhají tři pracovníci ochranky. Lo a Wong leží mrtví na zemi. Chvilka překvapení mi postačí k tomu, abych proklouzl dveřmi ven. Ale samozřejmě si mě všimnou. Jeden z nich vykřikne obligátní „Támhle je!“ a strážci se ženou za mnou.

Běžím chodbou ke schodišti, které je přímo přede mnou. V tuto chvíli je to jediná možná cesta. Přeskakuji přes zábradlí a dopadám přikrčen. Sbíhám zbývající tři schody. Už o mně samozřejmě vědí i další. Jeden strážce právě přibíhá z herny. Křičí a já vyrážím přímo proti němu. Vytahuje z pouzdra Smith & Wesson, ale já vyskakuji, odrážím se od zdi a letím vpřed. Uskakuje, já dopadám na špičky prstů a ze stojky se opět ocitám ve vzduchu. Dopadám na nohy.

Nejbližším východem je hlavní vstup do budovy. Musím proběhnout hernou. Na rozdíl od většiny kasin v Macau má Tropical pouze jednu hernu, podobně jako kasina v Las Vegas. Jinde jsou oddělené místnosti a v nich se hrají jednotlivé hry, tady je všechno na jednom místě: blackjack, ruleta, poker, baccarat, automaty a spousta podivných čínských her, o kterých jsem v životě ani neslyšel. V tuto hodinu už je v herně jen pár vytrvalců – poskytnu jim tedy námět k hovorům, až pojedou ráno do práce. Vbíhám do sálu a kličkuji mezi karetními stoly.

Je tu ticho jako na hřbitově. Patnáct nebo i víc hráčů přestává hrát a zírá s otevřenými ústy. Krupiéři se překvapením na nic nezmohou. Kdo je ten bílý ďábel v legračním vojenském kostýmu probíhající kasinem? Dva strážci ale reagují odlišně. Vytahují pistole a míří na mě, ani se neobtěžují zakřičet na ostatní, aby si lehli na zem. Jeden z nich střílí a já vyskakuji na stůl a střele uhýbám. Přeskakuji na druhý stůl, hromada žetonů se rozletí všude kolem, pak na další stůl a v tom okamžiku vypálí i druhý strážce. Připadám si jako žába na leknínových listech.

Součástí výcviku, který jsem musel absolvovat, je i umění využít okolní prostředí a pohybovat se co nejrychleji. Jsem zvyklý překonávat překážky a odrážet se od zdí, nábytku i lidí. Když jsem přitom pozoroval ostatní, připadali mi jako koule v hracím automatu – a v tom celá technika vlastně spočívá. A je velice efektivní, zejména když se po vás někdo snaží střílet. Cíl, který se pohybuje a každou chvíli náhodně změní směr, je těžké zasáhnout.

Po výstřelech už hosté kasina začínají křičet a pokoušejí se krýt. Někteří jsou dost při smyslech na to, aby padli k zemi, zatímco já utíkám vpřed. Dva strážci, kteří mi stojí v cestě, pálí jednu ránu za druhou v naději, že se náhodou trefí. Nemám na výběr, musím jednat ofenzivně. Přikrčím se za stolem, vytáhnu svoji Five-seveN a uvolním pojistku. Five-seveN je výrobek Fabrique Nationale Herstal, má jednočinnou spoušť a zásobník na dvacet nábojů ráže 5,7 x 28 mm. Střely prorazí i moderní neprůstřelné vesty, váha, rozměry a zpětný ráz přitom zůstávají na přijatelné úrovni. Když někdo neprůstřelnou vestu nemá, nadělá zásah z této pistole pěknou paseku. Navíc má jen omezený dostřel. Je to zbraň, kterou proto v běžných přestřelkách nerad používám. Jen v některých situacích. Jako je například tato.

Natahuji se přes spodní nohu stolu a střílím – první, druhý – oba zásahy do hrudníku. Cesta je volná. Vstávám, běžím vpřed a přeskakuji těla.

Někdo za mnou vykřikl příkaz a ozývá se střelba. Ohlížím se. Do místnosti vbíhají tři další strážci. K čertu, kde se tu všichni v tak nekřesťanskou hodinu berou? Člověk by řekl, že takhle pozdě k ránu jich bude ve službě jen pár – na nákladech se musí šetřit. A ono to zatím vypadá, jako by si padouši na celém světě nechávali rezervy pro případ, že se jim o půlnoci do kanceláře vloupe americký agent.

Sahám do kapsy na pravém stehně a vytahuji kouřový granát, jeden z těch prakticky neškodných. Nosívám u sebe různé – jedny vyrobí oblak černého dýmu, v němž se ztratím, jiné obsahují CS neboli, pro milovníky krkolomných výrazů, o-chloroben-zalmalonitril. A to je nepříjemná látka. Plyn přivodí zasaženým vážné respirační potíže a po delší chvíli i bezvědomí. Vytahuji pojistku, házím granát za sebe a vyčkávám na známý zvuk. Funguje to překvapivě rychle. Černý dým zahalí místnost v několika sekundách. Skoro jako by někdo zhasl světla. Brýle ochrání mé oči před podrážděním a dokonce i vidím průchod ven.

Vbíhám do hlavního vestibulu a míjím několik překvapených návštěvníků. Stráže u vchodu musely opustit svá stanoviště, protože cesta je volná. Otvírám skleněné dveře a sbíhám po schodech na ulici. Ještě je tma, ale lampy osvětlují okolí. Několik dalších kasin má ještě otevřeno. Potrvá jen několik minut, možná sekund, než se objeví někdo další.

Obíhám budovu, abych se dostal na malé parkoviště, a běžím k prvnímu sportovnímu vozu, který vidím. Je to luxusní model hondy. Lehám si na beton a lezu pod vůz. Chytám se za podvozek a vytahuji se vzhůru, abych nebyl vidět. Zavěsím se pomocí skoby ukryté ve sponě opasku.

Za okamžik uslyším kroky a výkřiky. Stráže jsou venku a prohledávají parkoviště. Dovedu si představit jejich výraz. Kam sakra zmizel? Nemohl se jen tak vypařit!

Vidím nohy probíhající kolem vozu. Další výkřiky. Zmatek. Velitel ochranky křičí a kleje, to vše v čínštině. Za tohle nám zaplatí hlavou! Najděte toho bílého ďábla! Další kroky a strážci usilovně prohledávají všechny kouty.

Trvá jim to ještě deset minut, než přestanou. Dochází k závěru, že vetřelec musel utéct jinudy. Počkám dalších pět minut, až všude nastane ticho, a pak se spustím na beton. Rozhlížím se a hledám nohy. Žádné nevidím. Vysoukám ze zpod hondy, opět se rozhlédnu a přidřepnu. Pomalu zvednu hlavu nad kapotu a obhlédnu celé parkoviště. Jsem tu sám.

Odcházím stejnou cestou, jako jsem přišel, a držím se mimo dosah světel. Pohybuji se jako kočka, potichu a nenápadně, podél zdí. Kradmost je hlavní zbraní této hry a já ji dokonale ovládám.

Celkově lze průběh této mise považovat za relativně hladký. Žádná mise není „snadná“ v obvyklém slova smyslu a vždy se naskytne nějaká komplikace. Nic nelze pokládat za dané a svůj úkol musím splnit v tichosti. To je hlavní princip činnosti agenta, jako jsem já. Žádné stopy. Dovnitř. Ven. Hotovo.

Agent pracuje sám. Kdesi je tým, který mě sleduje a který mi pomáhá – profesionálové každým coulem – ale jsem to já, kdo riskuje svoji kůži. Každý pohyb musí být promyšlený jako tah na gigantické šachovnici. Každá chyba může být fatální.

Rád si říkám, že já chyby nedělám. Jsem Sam Fisher. Agent.

2

Podplukovník Dirk Verbaken se podíval na hodinky a usoudil, že je čas jít. Do schůzky mu zbývalo čtyřicet minut, víc než dost, ale chtěl se vyvarovat neočekávaného překvapení.

Vstal, uchopil kufřík a vyšel z kanceláře. Sekretářce sdělil stručně: „Jdu na oběd.“ Přikývla a poznamenala si čas. Verbaken sešel dolů do haly a zastavil se přede dveřmi pánské toalety. Pootevřel dveře, ale dovnitř nevstoupil. Když se rozhlédl po okolí, aby se ujistil, že se nikdo nedívá, znervózněl. Pak přešel napříč halou ke kartotéce. Věděl, že v tuto dobu bude prázdná.

Pravidla na bezpečnostním a zpravodajském oddělení jsou velice přísná, zejména co se vynášení materiálů mimo budovu týče. Každý, kdo chce odnést něco z kartotéky, musí absolvovat důkladné byrokratické kolečko. V papírech zůstanou záznamy a vždy se někdo ptá. Proto bylo pro Verbakena nejjednodušší si vzít, co potřebuje, a nikým nepozorován to odnést pryč. Po obědě může proceduru zopakovat, vrátit materiály na místo a nikdo se nic nedozví. Nakonec, je přece vysoce postaveným činitelem a u Belgické vojenské výzvědné služby slouží už deset let.

Verbaken vešel do kabinetu označeného písmenem „B“ a odemkl dveře svým klíčem. Vytáhl zásuvku a rychle se přehraboval jednotlivými složkami, dokud nenašel tu, kterou hledal. Vzal složku, zavřel zásuvku a zamkl kabinet. Přešel k pracovnímu stolu a vložil složku do svého kufříku. Sklapl kufřík a rychle zamířil ke dveřím kartotéky. Zlehka je pootevřel a vykoukl ven. Nikde nikdo. Prošel halou a zamířil k výtahům. Když míjel pánské toalety, otevřel dveře. Jeho sekretářka si pravděpodobně ničeho nevšimne, ale alespoň to bude vypadat, že si před odchodem umyl ruce.

V Bruselu byl krásný den. Verbaken opustil nenápadnou budovu nedaleko La Grand Place, velkolepého náměstí, které je pokládáno za střed města. Náměstí ze všech stran lemovaného majestátními symboly belgické historie. Verbaken, rodilý Belgičan, se nikdy nezapomněl pokochat pohledem na ornamentální štíty, zdobné fasády, pozlacené skulptury na střechách a středověké zástavy. Dnes ho ale pohled na gotickou radnici z 15. století, novogotický královský palác ze 17. století a sídlo cechu pivovarníků nechával chladným. V myšlenkách byl jinde.

Verbaken prošel rychle dlážděnými uličkami plnými barev až na křižovatku Rue de Ch^ne a Rue de L’Etuve. Nevěnoval pozornost turistům, kteří fotili slavnou sochu močícího chlapce známou pod názvem Manneken-Pis, Čůrající chlapeček. Pohlédl na hodinky a ujistil se, že má dostatek času. Nebyl důvod spěchat, a tak se na chvíli zastavil a nechal se pohltit davem. Většinou dokázal odhalit, zda ho někdo nesleduje, a pozorně si proto prohlédl okolí. Nebyl důvod se ničeho obávat, a tak pokračoval dál.

Nakonec dorazil do hotelu Metropole, jediného hotelu z 19. století v celém městě. Hotel Metropole stojí uprostřed historického náměstí Place de Brouckěre a vypadá spíš jako palác než hotel. Verbaken tam vždy chtěl strávit druhé líbánky se svojí ženou. Milovala směs různých slohů a stylů, kterou se vyznačovaly interiéry hotelu, a přepychovou výzdobu – obložení, leštěné týkové dřevo, numidský mramor, pozlacený bronz a železné kování. Celé místo dýchalo uklidňující atmosférou.

Jakmile vešel do budovy, přestalo Verbakenovi to, k čemu se chystal, připadat tak obtížné.

Na chodníku před hotelem seděli u malého kulatého stolku dva muži v drahém obleku od Armaniho a popíjeli kávu. Kavárna v hotelu Metropole byla oblíbeným místem, kam zajít na oběd, a dnes tomu nebylo jinak. Všechny stoly byly obsazené a turisté i obchodníci netrpělivě čekali ve frontě, až se nějaký uvolní. Tyto dva muže to ale nezajímalo. Seděli a v klidu popíjeli svoji kávu.

Jeden z nich, Rus známý jako Vlad, pokynul na číšníka. Francouzsky si objednal zmrzlinu. Číšníka to poněkud vyvedlo z míry, protože ti dva už tam seděli přes hodinu a kromě kávy doposud nechtěli nic. A teď zmrzlina. Ale usmál se, řekl „Merci“ a zamířil ke kuchyni. Vlad se podíval na svého společníka a pokrčil rameny.

Druhý muž, Gruzínec jménem Jurij, se nadechl, aby poznamenal, že na dezert čas není, ale pak si to rozmyslel a neřekl nic.

Sáhl do kapsy a ujistil se, že klíč je na svém místě. V hotelu Metropole se stále používaly klasické klíče a ukrást časně téhož rána jedné z uklízeček univerzální klíč nebyl žádný problém.

Uplynulo několik minut a žádný z mužů nepromluvil. Číšník přinesl zmrzlinový pohár a přitom položil na stůl účet. Vlad se málem ohradil, že ještě nejsou připraveni k odchodu, ale Jurij se na něj podíval. Vlad číšníkovi poděkoval a usmál se.

Zatímco Vlad polykal dezert, Jurij sledoval pozorně kolemjdoucí chodce. Na tuto denní dobu nic neobvyklého – obchodníci, turisti, krásné ženy, méně krásné ženy… a pak ho uviděl.

Jurij šťouchl nohou do Vladovy nohy. Vlad zdvihl oči a uviděl muže s kufříkem, jak prochází kavárnou a směřuje do hotelu.

Dirk Verbaken.

Vlad položil na stůl peníze, polkl poslední lžičku zmrzliny a oba s Jurim vstali. Oba si upravili kravaty a pak diskrétně následovali podplukovníka do budovy.

Pozorovatel by usoudil, že oba Rusové jsou bankéři, protože vypadali jako muži, kteří se pohybují ve světě financí. Nebo možná právníci. Vysocí činitelé velké společnosti. Budili dojem mužů na úrovni a s dobrým postavením. Přesně takový dojem i budit chtěli.

Nic z toho ale nebyla pravda.

Verbaken zaklepal na dveře a povšiml si pohybu v kukátku. Po chvilce se dveře otevřely a za nimi stál podsaditý americký třicátník. Měl na sobě tričko s krátkým rukávem a tepláky a kolem krku mokrý ručník. Na levé nohavici pouzdro s berettou Bobcat ráže 22.

„Podplukovník Verbaken,“ řekl muž.

„Dobrý den.“ Belgičan mluvil plynnou angličtinou.

„Pojďte dál.“ Muž přidržel dveře a Verbaken vešel dovnitř. Muž dveře zavřel a zamkl a pak se otočil. „Rád vás poznávám osobně. Rick Benton.“

Verbaken potřásl Bentonovi rukou. „Představoval jsem si vás staršího.“

„Beru to jako kompliment,“ odvětil Benton. „Posaďte se, prosím. Mohu vám nabídnout něco k pití?“ Zavedl Verbakena do obývacího pokoje vybaveného velikým dřevěným stolem, barem, televizorem, kávovým stolkem se skleněnou deskou, zelenými křesly a pohovkou, skříní se zrcadlem, květinami v květináčích a velkým oknem, za nímž byla terasa.

„Napil bych se vody, pokud tady nějakou máte. Žiju v Bruselu celý svůj život, ale ještě nikdy jsem nebyl v pokoji v hotelu Metropole,“ řekl Verbaken.

„Je to velice příjemné místo,“ odpověděl Benton. Přešel k baru, vytáhl dvě láhve minerální vody a vrátil se k Verbakenovi. Podíval se na Belgičana a zeptal se: „Máte to s sebou?“

Verbaken přikývl. Položil si kufřík na klín, otevřel jej a podal složku Bentonovi. „Zbývá mi méně než hodina,“ podotkl.

Benton si změřil složku. „To by neměl být problém. Mohu ofotit jednotlivé stránky – díky této věcičce.“ Ukázal Verbakenovi operační satelitní komunikátor, kterým jej vybavila NSA.

„Nepředpokládám, že jste se někdy setkal se subjektem?“ zeptal se Benton.

Verbaken potřásl hlavou. „Ne, to se stalo dřív, než jsem nastoupil do služby. Toho muže zabili několik let před tím. Možná ho znal jeden starší kolega. Velice zajímavý chlapík.“

Benton přikývl a ofotil první stránku. „Víte něco dalšího o našich přátelích na Středním východě?“

„Ne víc než to, co už víte. Samozřejmě se o to dál zajímám. Dalo by se říci, že je to můj oblíbený projekt,“ odpověděl Verbaken. „Byl už jste někdy v Belgii?“

„Ano, ale už je to nějakou dobu. Nevadilo by mi vyměnit Evropu za ten blízkovýchodní marast,“ řekl Benton, „můžete mi věřit, dovolená to zrovna není.“ Mezi řečí pomocí OPSATu fotil jednu stránku za druhou.

Verbaken se pousmál: „Dokážu si to představit.“

„Byl jste někdy ve Státech?“

„Třikrát. Moje žena a já…“ Verbakena přerušilo zaklepání na dveře. Ztuhl a oči se mu rozšířily.

Zdvihl ruce. „Žádný strach. Objednal jsem si oběd. To je hotelová služba.“ Uchopil svoji malou berettu a šel ke dveřím. Podíval se kukátkem a pak otevřel dveře. Stál tam malý muž v bílém saku.

„Hotelová služba,“ řekl muž anglicky.

„Odneste to dovnitř,“ opáčil Benton a přidržel dveře. Číšník před sebou tlačil vozík se třemi poklopy zakrytými mísami. „Nechte to támhle, pod oknem.“ Benton pohlédl na Verbakena a zeptal se: „Nechcete si něco objednat?“

„Ne, děkuji,“ odpověděl Verbaken, „nemám hlad.“

„Jak myslíte.“ Když číšník pustil vozík, Benton mu dal spropitné a ukázal na dveře. Pak dveře opět uzamkl a vrátil se ke složce. „Kde jsme to skončili?“

„Hm? Och, ano, Amerika.“ Verbaken si dal doušek vody. „Má žena a já jsme tam byli na svatební cestě. New York. Fascinující místo.“

Benton pořídil další snímek a pak se otočil k vozíku. Odložil pistoli a odkryl poklopy. „Vypadá to chutně. Krémová bramborová polévka s uzeným úhořem, pasta z lososa se sevružským kaviárem, chřest a pivo Duvel. Může být něco lepšího?“

„Jistě to bude výborné.“

„Vy opravdu nic nechcete?“

„Ne, děkuji.“

Benton se zamračil. „Moment. Chtěl jsem chleba. A máslo. Zatraceně.“ Udělal pár kroků, zdvihl sluchátko telefonu a stiskl tlačítko hotelové služby.

„Ano, tady Benton, 505. Objednal jsem si oběd a k tomu chléb a máslo, ale to jsem nedostal. Hm. Dobrá. Díky.“ Zavěsil a otočil se zpátky ke složce, aby pořídil další snímek. „Hned to pošlou nahoru.“

„Klidně jezte,“ řekl Verbaken, „mně to nevadí.“

Benton se usmál a odložil OPSAT na stůl vedle složky. Zamířil k vozíku, ale zastavil jej zvonek u dveří.

„To bylo rychlé,“ poznamenal Verbaken.

„Trochu moc rychlé, řekl bych.“ Benton se vrhl k berettě, ale dveře se rozlétly dřív, než ji stihl uchopit. Jurij zabodl tlumičem vybavenou hlaveň pistole Heckler & Koch VP70 do Bentonovy tváře a zabránil mu tak v dalším pohybu.

„Nehýbejte se, pánové,“ řekl Jurij a dál mířil na Bentona. „Ustupte, prosím, a zdvihněte ruce nad hlavu.“ Druhou rukou zasunul univerzální klíč hotelové služby zpátky do kapsy.

Benton poslechl. Verbaken zbledl.

Vlad vytáhl svého glocka a namířil na Belgičana. „Kvůli nám nevstávejte,“ řekl Rus.

„Kdo jste? Co chcete?“ zašeptal Verbaken.

Vlad udeřil muže do tváře glockem. „Neříkal jsem nic o tom, abyste mluvili,“ poznamenal. Verbaken se chytil za tvář a ustoupil. „Držte ruce nad hlavou, prosím,“ nařídil Vlad. Belgičan ho poslechl a odkryl čerstvou odřeninu na levé tváři.

Jurij ukázal na pohovku. „Posaďte se, prosím,“ řekl Bentonovi. „A ruce držte nad hlavou.“ Benton pomalu obešel stolek vedle vozíku. S mrštností kočky popadl nůž a vrhl jej na Juriho. Rus byl ale rychlejší. Uhnul a nůž narazil do zdi. Heckler 8c Koch dvakrát vystřelil – puf puf Benton sebou škubl a upadl dozadu, přímo na jídelní vozík. Ozvala se ohlušující kakofonie rozbíjeného skla a padajícího nádobí. Pak se Američan svalil na zem, tváří dolů.

Verbaken v panice vyskočil a vyrazil ke dveřím. Puf puf. Tentokrát odvedl špinavou práci Vladův glock, také vybavený tlumičem. Belgičan narazil do dveří a pomalu se svezl na zem. Na dveřích zůstala krvavá skvrna.

Po několika vteřinách ticha poznamenal Jurij: „Nu, to se příliš nevydařilo.“

„Nevydařilo,“ souhlasil Vlad. „Nepořádek.“

„Měli bychom si pospíšit. Moc hluku.“

Vlad přikývl a přešel ke kopírce. Vzal ze stolu papíry, ty, které už byly ofocené, i ty, které ještě ofocené nebyly. Zasunul listiny zpět do složky z konopného papíru, zdvihl Bentonův OPSAT a upustil jej na koberec. Pak zdvihl nohu a zařízení rozšlápl.

„Potřebujeme ještě něco?“ zeptal se svého společníka.

„Podívej se do ložnice. Možná tam bude laptop. A jestli najdeš Američanovu zbraň, vezmi ji,“ odpověděl Jurij. Vlad zamručel a odešel do ložnice. Jurij překročil Bentonovo tělo a kopl mrtvého muže do hlavy.

„Do hajzlu s tebou,“ zamumlal.

Vlad se vrátil s laptopem a pistolí Five-seveN, oblíbenou zbraní agentů NSA. „Podívej, co jsem našel.“

„Výborně. Mizíme odsud.“

Jurij vyhlédl ze dveří a rychle zkontroloval chodbu. Kývl na svého společníka, vyšli ven a zavřeli za sebou dveře.

Za tři minuty se ozvalo další zaklepání. A pak ještě jedno.

„Hotelová služba.“ Tentokrát to byl ženský hlas.

Ťuk ťuk, „Haló?“

Servírka vytáhla univerzální klíč a pootevřela dveře. „Hotelová služba. Je tam někdo?“ Pootevřela dveře ještě víc a spatřila Verbakenovo zkrvavené tělo na podlaze. Zalapala po dechu a pak uviděla další tělo na druhé straně pokoje. S křikem se rozeběhla pryč.

3

Žiji v domě uprostřed trojúhelníku tvořeného silnicemi 1-695, York Road a Dulaney Valley Road v Towsonu v Marylandu. Od té doby, co tu sídlí Towsonská univerzita, je toto předměstí Baltimoru považováno za výstřední. Asi je výstřední. Já nevím. Já moc výstřední nejsem. Nejsem ani příliš společenský. Nechodím na rande, nechodím na večeře a hledím si svého. Když zrovna nepracuji pro Třetí oddělení, vedu relativně nudný život. Nemám přátele, s kterými bych si chodil popovídat, a moji sousedé mě nejspíš považují za nějakého samotáře. Navštěvuji jen pár blízkých obchodů, potraviny, nápoje, a čistírnu v nákupním areálu na York Road.

Vyhovuje mi to.

Dům je příliš velký pro osamělého čtyřicátníka. Má tři patra. Mé potřeby jsou skromné – plochý televizor s velkou úhlopříčkou, DVD přehrávač a prostorové ozvučení. V přízemí mám knihovnu podkladových materiálů a pracovnu. Kdyby někdo prolistoval mé knihy, bude si myslet, že jsem profesor zeměpisu, možná historie. Kvůli práci studuji země na celém světě. Snažím se mít politický a ekonomický přehled, zejména co se týče tzv. ožehavých oblastí. Někdy vám znalost neobvyklého fenoménu, který se vyskytuje právě na jednom jediném místě, může zachránit život. Je důležité vědět, kdo je skutečně na vaší straně a kdo na ní nikdy nebude. Každý den se proto snažím naučit něco nového. Pomáhá mi to zůstat v obraze.

Bydlím poblíž obrovského nákupního střediska Towson Town Center, které přitahuje všechny spořádané lidi z okolí. Vyhýbám se tomu jako epidemii moru. Nemám rád nákupní střediska, jsou všechna stejná. Stejné obchody, stejná občerstvení a stejní nevědomí lidé utrácející peníze – obyčejně ne své. Když něco potřebuji, navštívím klasický rodinný obchod. Oblečení si koupím všude. DVD a CD si objednávám on-line a nechávám si je posílat. Ve skutečnosti nakupuji spoustu věcí on-line. Díky tomu se můj styk s okolním světem omezuje na minimum.

Chci zůstat anonymní, jak jen to je možné.

Sám si vařím. A docela mi to jde. To je jedna z věcí, které se Sáře líbí. Nenavštěvuje mě často, ale když přijde, dá přednost mé kuchyni před restaurací. Čemuž dávám přednost i já. Umět vařit je další užitečná dovednost, zejména v mé profesi. Nevěřili byste, na jak nehostinných místech už jsem se ocitl – a musel jsem si připravit jídlo z toho, co bylo momentálně k dispozici. Musel jsem sníst už i dost nechutné věci, takže schopnost připravit jídlo, které si lze vychutnat, je dar.

I když moc ven nechodím, jsou místa, která navštěvuji pravidelně. Jedním z nich je tělocvična jižně po York Road, za univerzitou. Je přesně na hranici Towsonu a Baltimoru. Malá, svérázná tělocvična, plná příslušníků národnostních menšin. Bělochů tam chodí jen pár. V ringu většinou zápasí a posilují Hispánci a Afroameričané. Většina z nich asi patří do nějakého gangu, ale to mě netrápí.

Dalším místem, které navštěvuji, je středisko Krav Maga, které sídlí ve stejném nákupním centru jako má čistírna. Je to kousek pěšky. A je to místo, kam se vydám dnes po snídani.

Oblékám si sportovní oblečení – v podstatě kombinézu – a kontroluji bezpečnostní systém. Opouštím dům a vydávám se na desetiminutovou procházku k nákupnímu centru. Venku je hezky – jaro letos přišlo brzy a zima byla mírná. Kromě toho jsem byl většinu zimy pryč, takže je to vlastně jedno. Práce na Dálném východě trvala téměř tři měsíce. Většinu času, kdy jsem se připravoval na Macao, jsem strávil v Hongkongu. Také jsem podnikl pár výletů do Singapuru. Odhalení místní organizační struktury obchodníků se zbraněmi bylo nakonec složitější, než jsem zpočátku předpokládal.

Názory na akci v Macau se různí. Lambert měl radost ze všech dat, která jsem získal z počítače v kasinu, ale zabíjení ho nepotěšilo. Kim Wei Lo byl mizera a smrt si pravděpodobně zasloužil, ale Lambert má za to, že jsme jeho prostřednictvím mohli získat ještě další informace. Čekala ho série vězení, kterou by mu čínská vláda jistě zajistila poté, co by jí NSA předložila důkazy o existenci sítě obchodníků se zbraněmi na jejím území. Ale já ho nezabil schválně, prostě k tomu došlo. Byla to situace „buď on, nebo já“. Lambert to chápe, ale i tak byl rozrušený. Časem se přes to přenese.

Jsem rád, že nemusím pracovat na jednom místě. Dan Lee, agent, kterého zabili v Macau, žil a pracoval na Dálném východě. Samozřejmě, byl to Číňan, takže to dávalo smysl. Ale jsou i další agenti v různých částech světa, kteří setrvávají na místech, kde já bych setrvávat nechtěl. Rád se mezi jednotlivými úkoly vracím do Států, i když jen do výstředního Towsonu v Marylandu. Myslím, že mám v rámci Třetího oddělení zvláštní postavení. Protože jsem prvním agentem svého druhu a snadno se adaptuji v jakémkoliv prostředí, kam mě pošlou, jsem užitečnější jako „kontrahent“. Za starých časů zastávali špióni diplomatické posty a pracovali na ambasádách a žili v zemích, kde pracovali. Hádám, že to tak ještě stále funguje. Ale agenti Třetího oddělení jsou lidé, kteří nejsou s vládou Spojených států nijak spojeni – alespoň ne v běžném slova smyslu. Použil jsem už řadu různých krycích identit a mnohokrát jsem se musel něco přiučit, abych působil věrohodněji, než jsem se stal samostatným agentem, pracoval jsem v CIA. Nenáviděl jsem to tam. Příliš mnoho byrokracie. Příliš mnoho vnitřních šarvátek a nedostatečná spolupráce s ostatními službami. V CIA jsem, jako špión, musel postupovat klasickým způsobem – většinou jsem působil jako diplomat nebo jako jiná osoba v oficiálním postavení. Stýkal jsem se s lidmi víc, než mi bylo milé. Nejsem příliš dobrý, když přijde na to pobavit nějakého ministerského předsedu a jeho choť a pohovořit s místními politiky. Později jsem začal pracovat ve Státech na vývoji zbraní. Přišel jsem s několika zajímavými teoretickými pracemi ohledně informačních technologií, ale byrokratický aparát moji kreativitu brzdil. Bylo to extrémně frustrující. Jsem muž činu, a proto jsem opustil CIA, když mi plukovník Irving Lambert nabídl, abych se připojil ke Třetímu oddělení.

Zpočátku jsem se zdráhal, ale Lambert mi lichotil. Tvrdil, že jsem ten správný člověk. Že jsem „vzácný druh“. Jsem špión, kterému nikdy ani nehrozilo, že by ho chytili. Mám s touto činností celoživotní zkušenosti (jsem o čtyři roky starší než Lambert!), ale ve světě zpravodajských služeb se o mně neví. Tvrdil, že vím jak přežít a zůstat neviditelný. A že dokážu udržet tajemství. Nakonec jsme se dohodli.

Práce v Macau byla typická. V Hongkongu jsem vystupoval jako novinář, a to pro mě nebylo nic nového. Měl jsem pracovat na knize o změnách, ke kterým v Hongkongu došlo od roku 1997. Abych pravdu řekl, moc změn jsem neshledal. Byl jsem v Hongkongu už před rokem 1997 a byl jsem tam mnohokrát a krom toho, že je tam nyní méně Britů, žádné velké rozdíly nepozoruji.

Stále tam sídlí některé britské vládní agentury. Ty mi poskytly soukromou loď, která mě dopravila do Macaa a zpátky. Zbytek už jsem si musel zařídit sám. V noci jsem obeplul poloostrov a zakotvil pár mil od hlavního přístavu. Podobně jako Američané, ani Britové nevěděli nic bližšího o mé činnosti v této oblasti, i když i Velká Británie má zájem na „uzavření Krámu“. Proto mi pomohli.

Vešel jsem do nákupního centra a kráčím ke středisku KM, časně, jako obvykle. Většinou tam bývám první. Instruktorkou je Izraelka jménem Káťa Loensternová. Je jí lehce nad třicet a je to extrémně atraktivní žena. Je opálená a silná. Myslím, že se jí líbím, ale nemohu její zájem opětovat. Při mé práci je příliš nebezpečné se s někým zaplést. Kromě toho, nikdy nevím, kdy budu muset odjet ze země, a nemohu o své práci mluvit. To není dobrý základ, na kterém by šel vybudovat nějaký vztah. Ne že bych si celibát nějak zvlášť užíval, ale naučil jsem se na to nemyslet. Rád se dívám na hezké ženy, ale tam mé myšlenky končí. Naučil jsem se je zastavit dřív, než se o slovo přihlásí touha.

Káťa je v tělocvičně, rozcvičuje se na kladině. Myslím, že do střediska chodívají cvičit i baletky. Nedokážu si představit, že nájem zaplatí kurzy bojového umění Krav Maga samotné.

„Same!“ Je očividně překvapená, že mě vidí.

„Ahoj, Káťo.“

„Kde jsi, sakra, byl? Myslela jsem, že jsi zmizel z povrchu zemského.“

Pravda. Byl jsem na Dálném východě. Neobjevil jsem se tu celé tři měsíce, a to i přesto, že jsem zaplatil na rok dopředu.

„Byl jsem pryč pracovně.“ Alespoň tohle je pravda. „Omlouvám se. Měl jsem ti říct, že budu chvíli pryč.“

Narovná se a podívá se mi do tváře. Má na sobě trikot a legíny, jako obvykle při rozcvičce. Později, při vlastní lekci, si vezme něco jiného. Káťa je vysoká, svalnatá a má pěkné přirozené tělo. Černé vlasy jí spadají pod ramena. Má hnědé oči, delší nos a trochu nevrlý výraz. Být všechno jinak, neotálím ani vteřinu a někam ji odtáhnu.

„A co vlastně děláš?“

„Obchod. Zahraniční. Strávil jsem tři měsíce na Dálném východě.“

Nedůvěřivě si mě změří. „Nevypadáš jako obchodník.“

Odložím sportovní tašku, ve které mám ručník a triko na převlečení, a posadím se na žíněnku. Začnu se protahovat a přitom se zeptám: „Nevypadám? Jak vypadá obchodník?“

Posadí se vedle mě a pokračuje v rozcvičce. „Nevím. Prostě ne jako ty.“

„Jak vypadám?“

„Vypadáš jako voják. Jako profesionální voják. Jako někdo, kdo strávil v armádě posledních třicet let.“

„Třicet let? Tak starý zase nejsem!“

„Ne, myslím, že nejsi. Dobře, dvacet let. Mimochodem, kolik ti vlastně je? Zapomněla jsem.“

„To najdeš v mé přihlášce do kurzu, ne?“

„Ano, mohla bych se jít podívat, ale zrovna teď se mi nechce.“

„Čtyřicet sedm.“

Ve tváři se jí zračí zájem. „Same, řekla bych maximálně čtyřicet – nevypadáš ani o den starší. Možná třicet osm. A to není o moc víc, než je mně!“

Pohlédnu na ni a ona se usměje. Flirtuje? Co bude dál?

„Kolik je vlastně tobě?“ zeptám se.

„Sám víš, že není zdvořilé takhle se ptát.“

„Ale no tak, Káťo. Rád bych to věděl.“

„Hádej.“

Moc dobře vím, jak zní odpověď, ale předstírám, že přemýšlím. „Třicet pět?“

Zdvihne obočí. „Velmi dobře.“

Do tělocvičny vchází dva další studenti. Josh a Brian jsou ortodoxní Židé, kteří věří, že „válka“ jednoho dne zazvoní u jejich dveří, a chtějí být připraveni. Jsou oba velcí a urostlí. Nemyslím, že by měli problém se ubránit, ať už pomocí Krav Maga nebo bez něj.

„Každopádně ráda tě zase vidím,“ končí Káťa náš rozhovor.

„Díky.“

V příštích deseti minutách přichází další studenti. Dvanáct lidí, devět z nich muži od šestnáctiletých až po čtyřicátníky. Myslím, že jsem nejstarší účastník kurzu. Tři ženy jsou relativně mladé, mezi osmnácti a třiceti lety. Káťa je vynikající instruktorka. Každou hodinu začne rozcvičkou zahrnující trochu aerobiku, posilování, kliků, lehů-sedů a strečinku. Rozcvička se liší hodinu od hodiny a kurz od kurzu – studenti se nenudí a každý si zapamatuje sadu kondičních cviků pro běžný den. Po rozcvičce následuje čtvrthodinka základních technik boje rukama. Rány pěstí a lokty a příslušné kryty. Další čtvrthodinka je věnována nohám – kopy a kolena. Na závěr sebeobrana a té je v Krav Maga hodně. Káťa se věnuje každému manévru důkladně, krok za krokem, aby všichni beze zbytku porozuměli. Pak následuje praktické cvičení s partnerem. Hodinová lekce zahrnuje cvičení na posílení svalů a kardiovaskulárního systému i schopnosti jednat za nevýhodných podmínek či ve stavu vyčerpání, ubránit se několika útočníkům naráz a udržet si bojového ducha po celou dobu.

Na rozdíl od ostatních bojových umění a jejich systémů barevných pásků je Krav Maga rozděleno do úrovní. Jak se postupně zlepšujete, postupujete po jednotlivých úrovních, až dosáhnete 3B, nejpokročilejší úrovně, kterou Káťa vyučuje. Na té jsem nyní já. Coby příslušník „bojové třídy“ mám možnost vést zápas naostro, samozřejmě s ochrannými pomůckami. Na úrovni 3B používáme zbraně, chvaty, páky, kopy s otočkami a patou a další pokročilé techniky.

Na konci hodiny jsme všichni zpocení. Nemohu se dočkat, až budu doma a dám si sprchu. Zatímco ostatní odchází, otírám si tvář a krk ručníkem a lapám po dechu. Káťa přichází ke mně: „Same, to ty bys měl vést tento kurz, ne já.“

„Odvádíš skvělou práci, Káťo.“

„Myslím to vážně. Děláš už to dlouho, že? Totiž, věděla jsem, že jsi dobrý, ale dnes jsi mi ukázal jednu, dvě nové věci. Kde ses učil před tím? Pocházíš z Izraele?“

Zavrtím hlavou. „Ne. Narodil jsem se a vyrostl ve Státech.“

„Ty nejsi Žid, že ne?“

Usmívám se. „Jednou se na tohle zeptali Charlieho Chaplina. Odpověděl: Je mi líto, ale nemám tu čest.“

Usmívá se i ona. „Jsi zatraceně dobrý. Nerada bych s tebou bojovala naostro.“

Nevím, co říct, tak pokrčím rameny a zahuhňám: „Díky.“

„Už musíš jít?“ ptá se. „Nezajdeme na kafe? Nebo na drink? Můžeme se zastavit v té malé restauraci vedle.“

Bože. Přesně tohle teď potřebuji. Zatraceně. Část mě s ní jít chce, druhá část by nejraději vzala roha. Nemohu si nic začít se ženou. Není to možné a já to vím. Už jsem to zažil.

„Já nevím…,“ začnu pomalu.

„Ale no tak, já tě nepokoušu. Mohla bych tě kopnout do třísel, ale nekoušu.“

„Jak milé.“

Obrátí oči v sloup. „Co se děje? Hledáš nějakou výmluvu, jakoukoliv? Posadíme se do rohu a nikdo si nás ani nevšimne.“

Zatraceně, ta je.

„Dobrá.“

Potřásá hlavou, jako by chtěla říct „já tě nechápu“. Popadne tašku, já svoji a vyjdeme ze dveří ven.

Káťa si objedná černou kávu, já si dám kávu bez kofeinu. Nechci být závislý na kofeinu ani ničem podobném. Pokud si příliš zvyknete, jste jako agent k ničemu.

A teď nastává problém. Pravděpodobně bude mít spoustu osobních otázek a já budu muset lhát. Mám celý katalog historek pro chvíle, jako je tato. Pro chvíle typických otázek ve stylu „Čím se živíte?“ a „Kde jste studoval?“ a „Byl jste někdy ženatý?“.

Sedíme u stolu a ona se na mě usměje. „Tak jsme tu. Jak vidíš, není to až tak hrozné.“

„Není,“ odpovím. Když se omezím na jednoslabičné odpovědi, začne se možná nudit.

„Tak mi pověz něco o své práci. Cestuješ hodně?“

„Není to příliš zajímavé. Prodávám kuličková ložiska. Jezdím do zahraničí a prodávám kuličková ložiska. Je to skutečně vzrušující.“

Směje se. „Vsadím se, že je to trochu zajímavější, než říkáš. To cestování se mi líbí.“

„Zpočátku je to zábavné, ale brzy tě omrzí časná vstávání, přelidněná letiště, nekonečná bezpečnostní opatření a stálá zpoždění letů. Věř mi, není to tak zajímavé, jak to vypadá.“

„Dobrá. Čím se tedy bavíš?“

„Když jsem v zahraničí?“

„Ne, když jsi tady, hlupáčku. Co děláš kromě Krav Maga?“

Pohlédnu stranou. Někdy plachost ženy odpuzuje, někdy je přitahuje. Doufám, že ji odradím, i když je tak vytrvalá. „Nevím,“ zamumlám. „Nic moc. Žiju sám. Nejsem společenský typ.“

„Jistě,“ odporuje, „pohledný chlapík jako ty? Jistě máš tucet milenek.“

Potřesu hlavou. „Ani ne.“

„Vážně?“

„Vážně.“

Sakra. Zdá se, že ji to povzbudilo. Možná jsem měl říct, že mám šest milenek, které se mnou bydlí v jednom domě. Zatraceně, není to lehké.

„Že nejsi gay, to vím, tak co v tom je? Nepovedené manželství nebo něco podobného?“

„Jak víš, že nejsem gay?“

Uculuje se. „Ale no tak, to žena pozná.“

„A co ty? Ty nejsi vdaná – nebo ano?“

„Já se ptala první. Ale nejsem. Byla jsem vdaná čtyři roky, po studiích. Velká chyba. Už na to nemyslím. Ty?“

Nerad mluvím o téhle části svého života. „Ano, byl jsem ženatý. Jednou. Zemřela.“

Káťa se přestane usmívat. Teď se všechno jistě změní. Možná bych měl pravdu říkat častěji.

„To je mi líto. Co se stalo?“

„Rakovina.“

„To je zlé. Jak dlouho jste byli spolu?“

„Něco málo přes tři roky.“

„Děti?“

Teď nevím, jestli chci pravdu říct nebo ne. „Ano, jedno. Mám dceru. Studuje v Illinois.“

„Páni,“ řekne Káťa. „Vídáš ji často?“

„Moc často ne,“ přiznám.

„Nemáš hlad?“ změní téma rozhovoru.

„Asi mám,“ pokrčím rameny, „to občas každý, ne?“

„Ráda vařím. Nechtěl bys někdy vyzkoušet nějakou ze specialit Káti Loensternové?“

Nechci jí říkat, že i já rád vařím. Našli bychom společné téma.

„Raději ne,“ odpovídám. A odpovídám takhle jen nerad.

Vypadá, jako bych ji udeřil. „Opravdu?“ ptá se. „To o něco přicházíš, to mi věř.“

„Věřím ti. Díky, vážně. Ale nemohu. Je mi líto.“

„V čem je problém? Říkala jsem, že nekoušu.“

„V tom to není,“ zamumlám. Zkouším vypadat jako introvert, který se bojí žen. Snad ji odradím.

„Nelíbím se ti?“

Má příležitost. „Ne.“

Myslel jsem, že tohle zabere, ale ne. „Hloupost! Myslíš si, že jsem skvělá. To poznám. No tak, co je s tebou?“

Směji se a odpovídám: „Podívej, Káťo, jsi má instruktorka. Já ne… Nechci to komplikovat, chápeš? Buďme prostě přáteli.“

Potřese hlavou, ale usmívat se nepřestane. „Ani ti nechci říkat, kolikrát už jsem to slyšela. Dobře. Každý z nás má nějakou minulost, o které nechce mluvit. S tím si hlavu nelam. Budeme přáteli, jestli ti jde o tohle. Jestli ti to stačí.“

Kávu jsme už oba dopili. Podívám se na hodinky. „Myslím, že už bych měl jít. Musím ještě dneska sepsat nějaké, ehm, obchodní zprávy.“

Povzdechne si. „Dobrá, Same. Uvidíme se na příští lekci?“

„Snad ano. Však víš, má práce.“

Vyjdeme spolu na ulici a ona napřáhne ruku. Zlehka ji stisknu.

„Dobrá, příteli,“ řekne, „zatím nashledanou.“

„Měj se,“ odpovím. A pak se rozejdeme. Ona se vrátí do tělocvičny, já jdu domů a v duchu si spílám.

Když se vrátím domů, zjistím, že mám na záznamníku vzkaz. Mám doma klasickou telefonní linku, v seznamu ale není. Telefon je v kuchyni, na prostředím podlaží, vpravo od vchodu do domu.

Stisknu tlačítko a ozve se sladký hlas. Sára.

„Ahoj, tati, to jsem já. Je mi líto, že jsem tě minula. Rivka a já odjíždíme na letiště. Je to tak vzrušující. Zavolám ti, až přiletíme do Jeruzaléma. Zkusím odhadnout časový posun a snad tě nevzbudím uprostřed noci! Mám tě ráda, ahoj!“

Zatraceně, úplně jsem na to zapomněl. Sára se rozhodla strávit jarní prázdniny se svou přítelkyní Rivkou v Izraeli. Nejsem příliš nadšený z toho, že se chystá do tak problematické oblasti, ale co mám dělat? Je dospělá. Sára studuje na Severozápadní univerzitě v Evanstonu v Illinois, severně od Chicaga. Bakalářské studium, myslím. Někdy zapomínám, jak dlouho už tam vlastně je. Rivka je její nejlepší kamarádka a pochází z Izraele. Chtějí navštívit Rivčinu rodinu v Jeruzalémě a zůstat tam alespoň týden.

Na dveřích lednice je magnet a pod ním fotografie Sáry. Připomíná svoji matku. Krásná a inteligentní. Na úrovni ve všech ohledech. Po mně zdědila pouze tvrdohlavost.

Hlavou mi bleskla vzpomínka na Regan a její porod. Byl těžký a pobyt na americké vojenské základně v Německu jej nijak neusnadnil. V té době jsem byl v CIA a ve východní Evropě. Regan pracovala jako odborník na dešifrování pro NSA. Potkali jsme se v Gruzii. V bývalém státě Sovětského svazu. Prožili jsme bouřlivou aféru a Regan otěhotněla. Malá a tichá svatba se odehrála na základně v Německu a tam se nakonec Sára narodila.

Nerad vzpomínám na ty tři roky, které jsme s Regan prožili. Nebyly to šťastné tři roky. Miloval jsem Regan a ona milovala mě, ale naše povolání nás rozdělilo. Bylo to manželství na dálku a bylo to obtížné manželství. Regan se nakonec vrátila do Států a Sáru vzala s sebou. Já jsem se plně věnoval práci, působil jsem v Německu, v Afghánistánu, a než se rozpadl Sovětský svaz, v jeho bývalých satelitech. Ani snad nemusím říkat, že jsme se s Regan a Sárou nakonec odcizili.

Myslím, že Sáře bylo patnáct, když Regan zemřela. Bylo to tenkrát těžké. Nemluvil jsem před tím s Regan roky a snažil jsem se, jak nejlépe jsem svedl, když jsem zjistil, že jí zbývá méně než rok života. Prokletá rakovina vaječníků. Nemusíte být promovaným psychologem, abyste pochopili, proč se vyhýbám závazkům. Žít s pocitem viny, že jsem nebyl u toho, když Sára rostla, a že žena, kterou jsem miloval, umírá, jednoho od dalších vztahů dokonale odradí.

Stal jsem se Sářiným zákonným opatrovníkem, a když jsem nastoupil na úřednické místo u CIA ve Státech, myslel jsem, že se usadím někde na předměstí a budu se věnovat její výchově. Naneštěstí jsem měl problémy zvyknout si na lidi kolem sebe, natož na dorůstající dívku. Nebylo to jednoduché. Nakonec se to ale zlepšilo. Sára odmaturovala, změnila se a začala se mnou lépe vycházet. Někde jsem četl, že se to děje všem teenagerům. Jakmile opustí hnízdo, stanou se z nich vaši přátelé. Díky bohu, že se to stalo i nám.

Rád bych ji vídal častěji.

Při všech těch vzpomínkách si povzdechnu. Sejdu dolů po schodech, abych zkontroloval druhý záznamník. Linka do NSA není klasickou telefonní linkou. Je to spíš pager zabudovaný do těžítka na mém psacím stole. Když svítí, znamená to, že musím kontaktovat Lamberta prostřednictvím bezpečné linky mimo dům. Z domova nevolám nikdy.

Světlo svítí.

4

Konstábl Robert Perkins svůj rajón upřímně nenáviděl. Každou noc to bylo stejné, vyjma nedělí, kdy v divadle nikdo nebyl. Dokonce i přes den se konala představení.

Jako policista odpovědný za oblast kolem Národního divadla v Londýně měl Perkins pocit, že dohled nad dopravní situací je pod jeho úroveň. Nicméně nestěžoval si. Ve skutečnosti dopravu řídit nemusel – díky bohu za to – vyjma kritických situací, návštěvy příslušníků královské rodiny nebo případů, kdy nějaký idiot způsobil dopravní nehodu. Perkins působil ve svém rajónu posledních dvaadvacet let a vypadalo to, že ještě dalších deset let bude. Mohl si kdykoliv zažádat o přeřazení, ale jeho nadřízení na takovou žádost vždy reagovali nevlídně. Ve svých čtyřiceti třech letech začínal mít Perkins své práce plné zuby.

Ve všední dny v podvečer byla situace horší kvůli dopravní špičce. Waterloo Bridge se klenul přes Temži ze severozápadu na jihovýchod na Jižní břeh a masa vozidel nikdy nepolevovala. Ve špičce před večerním představením dosahoval provoz maxima a poplatek ve výši 5 liber ani parkovné neodradily řidiče od pokusu dostat se na malé parkoviště u divadla. Perkins nechápal, proč lidé prostě nepoužijí podzemní dráhu a zbytek nedojdou pěšky. Bylo by to jednodušší i příjemnější.

Perkins většinou stával na křižovatce Theatre Avenue a Upper Ground, protože jediné místo, kde mohli pasažéři vystupovat, byla Upper Ground u zadní strany divadla. Waterloo Bridge měl přímo nad sebou a musel poslouchat veškerý dopravní hluk. Každý den ho z toho bolela hlava.

Bylo 18:30 a večerní dopravní špička dosahovala vrcholu. Perkins stál na křižovatce a sledoval nedůtklivé řidiče podzemky, jak zastavují, odjíždějí, zastavují a zase odjíždějí. Řidiči osobních vozů a taxislužby na tom byli hůř. Očekávali, že se svět zastaví a oni budou moci sledovat poslední shakespearovské představení.

Perkins žil v Londýně celý svůj život a v Národním divadle nikdy nebyl, kromě okamžiků, kdy musel vyšetřit kapesní krádež nebo se postarat o nemocného či agresivního návštěvníka. Nikdy nesledoval žádné představení. Ani ho to nezajímalo. „Zábava pro vyšší třídu“ nebyla nic pro něj. Když to jednou řekl své ženě, odvětila, že za Shakespearova života bylo divadlo zábavou pro střední a nižší vrstvy. Perkins jí na to neodpověděl.

Troubení na Theatre Avenue přilákalo jeho pozornost zpět od fronty taxíků na Upper Ground. Pohlédl oním směrem a strnul úžasem nad tím, co se pomalu pohybovalo ulicí a tu a tam zastavovalo na dvojité červené čáře a stávalo se příčinou dopravní zácpy.

Velký nákladní vůz táhl valník s divadelní scenerií. Tři „herci“ se snažili pobavit chodce a posádky vozů snažících se náklaďák předjet. Perkins za celé ty roky na Jižním břehu nikdy nic podobného neviděl. Kromě toho, nákladním vozům nebyl vjezd do této ulice povolen.

Perkins sáhl k opasku pro vysílačku a zavolal svého zástupce Blakea, který hlídkoval na druhé straně divadla.

„Ano, pane?“

„Blakeu, viděl jsi na Theatre Avenue ten náklaďák?“

„Jaký náklaďák?“

„Nějaký zatracený náklaďák s herci. Provozují nějakou show. A mohou za všechny ty problémy s dopravou.“

„O tom nic nevím, pane.“

„Zajdi do pokladny a zeptej se, jestli patří k divadlu.“

„Rozkaz.“

Blake ukončil rozhovor a Perkins vykročil směrem k náklaďáku. V duchu se připravoval, jak někoho pošle k čertu. Musel se ale zastavit a přesměrovat řadu vozů v okolí náklaďáku a pak se vrátit na křižovatku a vyřešit spletenec taxíků, který se utvořil za méně než deset sekund.

Perkins zaklel a uhodil do kapoty jednoho z vozů taxislužby. Řidiči nakázal, aby rychle odjel a přestal troubit.

Blake se opět ozval.

„Perkins.“

„Pane, v divadle o tom nic nevědí. Oni za to takzvané představení nenesou odpovědnost.“

„Tak to bychom měli. Díky, Blakeu.“

Perkins odložil vysílačku a zhluboka se nadechl. Zlobil se a v duchu litoval ubožáka, který se stane terčem jeho zloby. Zanechal za sebou chaos na křižovatce a odhodlaně vykročil směrem k náklaďáku.

Herci na sobě měli středověké hávy a něco recitovali, jenže tomu kvůli dopravě na mostě nikdo nerozuměl. Oč vlastně jde? Perkins to celé nechápal.

Řidič seděl v kabině a zvláštním způsobem se pohupoval. Připomínal obyvatele Středního východu, byl tmavý a měl černé vousy.

Perkins přikročil k okénku a nahlas zakřičel.

„Vy tam! Musíte odjet! Nemáte tu co dělat!“

Řidič se na něj nepodíval. Dál se pohupoval sem a tam a něco si mumlal.

„Pane! Stáhněte si okénko! Mluvím s vámi!“

Perkins se podíval do okénka ještě jednou a pak pochopil, co řidič vlastně dělá.

Řidič se modlil.

Perkinsovo srdce se na okamžik zastavilo. Zalapal po dechu a začal ustupovat od náklaďáku, ale to už bylo příliš pozdě.

Exploze byla tak silná, že do vzduchu vyletěl nákladní vůz i se svou sebevražednou posádkou, osm vozů na Theatre Avenue a část Waterloo Bridge se zhroutila. Z mostu spadlo čtrnáct vozidel a vznikla velká a hořící hromada trosek. Výbuch zanechal stopy na stěně divadla a vyrazil několik oken. Šedesát dva lidí zemřelo a na sto padesát jich bylo poraněno.

Konstábl Perkins už dopravu u Národního divadla nikdy znovu řídit nemusel.

Každá významná zpravodajská stanice přinesla informace o katastrofě v Británii, ale byla to BBC 2, která odvysílala exkluzivní interview s expertem na turecký terorismus pobývajícím pracovně v Londýně. Reportérka zastihla dvaapadesátiletého Namika Basarana ve chvíli, kdy opustil hotel Ritz a jel se na místo podívat osobně. Doprovázel ho osobní strážce se širokými rameny a turbanem na hlavě.

„Pane Basarane, můžete nám sdělit důvod své návštěvy v Londýně?“ otázala se reportérka.

Basaran, snědý muž s výrazně poznamenanou kůží, odpověděl na kameru. „Jsem hlavou neziskové charitativní organizace působící v Turecku. Jmenuje se ‚Tirma‘. Po celé čtyři roky své existence se snažíme pomáhat obětem teroristických útoků na celém světě. Spojené království není v tomto ohledu výjimkou. Doufám, že se mi na pomoc obětem této tragédie podaří uvolnit částku několika tisíc liber.“

„Říká se, že jste odborníkem na terorismus. Můžete se k tomu nějak vyjádřit?“

Basaran potřásl hlavou. „Nikdo není ‚odborníkem‘ na terorismus. To je nesmysl. Terorismus se neustále mění. Teroristé unášeli letadla a nutili piloty ke změně trasy. Pak začali pomocí rukojmí nutit vlády k různým činům. Dneska jsou únosci ochotni na palubě letadla zemřít a pozabíjet všechny pasažéry. Jsou troufalejší a zoufalejší.“

Na obrazovce se objevil titulek: Namik Basaran, prezident a výkonný předseda společnosti Akdabar Enterprises, předseda organizace Tirma.

„Prý jste sám obětí terorismu?“

Basaran se zlehka dotkl své tváře. Transplantát? „To je pro mě velmi bolestivé téma a raději bych o tom zde na obrazovce nehovořil. Postačí konstatování, že jsem v osobním životě zažil tragédii a rozhodl jsem se svými osobními zisky ze společnosti Akdabar Enterprises dotovat organizaci Tirma. Strávil jsem řadu let studiem terorismu na Blízkém východě a v dalších částech světa a navázal jsem kontakty, které mohou posloužit těm, kdo jsou odhodláni terorismus potírat.“

„Tušíte, kdo mohl stát za dnešním incidentem na Jižním břehu?“

Basaranovy oči zamrkaly. „Na něco takového je prozatím příliš brzy, ale nepřekvapilo by mě, kdyby během zítřka obdržela britská vláda vzkaz, v němž se k odpovědnosti přihlásí Stíny.“

„Pane, pokládáte Stíny za nejnebezpečnější teroristickou organizaci na světě? Tvrdí se, že již překonala skupiny, jako je Al-Kaida a Hizballah.“

„Obávám se, že v tomto s vámi musím souhlasit. Stíny jsou mocnější každým dnem. Jsou silou, s níž vlády jednotlivých států budou muset brzy počítat v globálním měřítku. To je vše, mám naspěch. Chci si místo události prohlédnout osobně, abych mohl podat zprávu radě velvyslanců v Turecku. Děkuji vám. Pojď, Faride.“

Osobní strážce odvedl Basarana z dohledu kamery a oba nastoupili do černé limuzíny.

Reportérka se otočila na kameru. „To byl Namik Basaran, předseda charitativní organizace pomáhající obětem terorismu založené v Turecku. Má-li pan Basaran pravdu, udeřily opět Stíny. Tato doposud tajemná teroristická organizace se přihlásila k odpovědnosti za několik nedávných útoků na Středním východě, v Asii a v Evropě, z nichž poslední se odehrál před dvěma týdny v Nice ve Francii. Susan Harpová pro BBC 2.“

5

Doma v Marylandu používám džíp Grand Cherokee 2002. Je to terénní model, náhon na všechna čtyři kola, 256 koní, V8. Do města se příliš nehodí, ale jsou chvíle, kdy se rád projíždím o něco méně zalidněnou krajinou. Nedávno jsem pátral po podezřelém teroristovi, který se ukrýval v Las Vegas. Cestu jsem absolvoval svým vozem a byla to nádhera. Mám rád výlety. Několikrát jsem během té mise sjel ze silnice. Je to dobrý vůz a dobře mi slouží.

Cestou z Towsonu poslouchám NPR a dozvídám se o sebevražedném atentátu v Londýně. Stalo se to na Jižním břehu a byla zničena část Waterloo Bridge. Ještě nevědí, kolik je mrtvých a zraněných. Jsem zvědav, zda má moje schůzka s Lambertem něco společného s tímhle.

Lambert a já se obyčejně scházíme na veřejném místě. Vládním budovám v okolí DC se vyhýbám pro případ, že by mě někdo sledoval. Vidět mě vcházet do budovy NSA nebo CIA by každému prozradilo, pro koho pracuji. Lambert a já měníme místa, ale obyčejně se jedná o nákupní střediska. Ví, že je nesnáším, takže ho podezřívám, že mi to dělá schválně. Lambert má prazvláštní smysl pro humor.

Dnes jedu do DC po 1-95 a pak zahnu na západ směrem k Silver Spring. Podle směrovek zajedu k nákupnímu středisku na Colesville Road, zaparkuji džíp a jdu dovnitř. Občerstvení najdu snadno a tam u jednoho ze stolů sedí Lambert. Dnes má na sobě úpletovou golfovou košili s krátkými rukávy a khaki kalhoty. Na veřejnosti uniformu nikdy nenosí. Před sebou má Big Mac menu a právě jí. Kývnu na něj a jdu si sám vybrat něco k jídlu. Je právě odpoledne a já nemám příliš hlad, takže si u Sbarro’s koupím lehkou pizzu. Jak to, že v každém nákupním středisku v Americe najdu přesně tu samou kombinaci rychlého občerstvení? Jedno z tajemství vesmíru.

Možná jsem o něco starší než Lambert, ale vypadám mladší. Připomíná mi herce Dannyho Glovera. Kudrnaté vlasy kompletně šedé a pod očima váčky – vedení zpravodajské služby americké vlády není nic jednoduchého. Nechápejte mě špatně, je to velice energický člověk. Je ambiciózní, inteligentní a nejsem si jistý, zda vůbec někdy spí. Pije víc kofeinu, než dýchá vzduchu. Je to ten typ člověka, co má věčně něco na práci a nikdy se nezastaví. Když je nervózní, mne si svůj krátký sestřih.

Plukovník Lambert působí v tajné službě od mládí. Za války v Perském zálivu měl na starost spoustu věcí. Dnes je ve Washingtonu dobře zapsán, i když mi občas připadá, že není pokládán za dostatečně důvěryhodného. Nikdy se mu nedostalo veřejného uznání, ale on o ně nestojí.

Třetí oddělení je organizace, o které by neměl nikdo vědět. NSA, Národní bezpečnostní služba, se zabývá kryptologií. Koordinuje, řídí a vykonává vysoce specializované aktivity, které mají chránit americké informační systémy a vytvářet zprávy zahraničních výzvědných služeb. NSA se zabývá komunikací a zpracováním dat a používá, přirozeně, nejmodernější technologie. Celé dekády se NSA věnuje tomu, čemu já říkám „pasivní“ shromažďování dat přerušováním probíhajících komunikací. První oddělení byla celosvětová síť mezinárodních výzvědných služeb, které zachycovaly komunikační signály a předávaly je NSA k analýze. Tato síť byla pro Spojené státy nezbytná v době studené války. Po rozpadu Sovětského svazu a s vývojem komunikačních systémů vstoupily do hry nejmodernější technologie. NSA vytvořila Druhé oddělení, které se zcela zaměřilo na rozvoj těchto moderních komunikačních systémů. Ale narůstající množství informací spolu s překotným rozvojem technologií a šifrování nakonec Druhé oddělení zcela zahltilo. NSA zaznamenala svůj první systémový kolaps. Komunikace začala být digitální, šifrování stále sofistikovanější a pasivní shromažďování dat prostě dál nestačilo. NSA proto vyvinula přísně tajnou iniciativu, Třetí oddělení, aby se vrátila k řekněme „klasickým“ špionážním metodám vylepšeným nejmodernějším vybavením pro agresivní sběr dat. Jinými slovy, zpátky do světa špiónů, kteří riskují své životy kvůli snímku nebo záznamu konverzace nebo zkopírování obsahu pevného disku. Pro Třetí oddělení pracují samostatní agenti a já jsem prvním z nich. Osobně infiltrujeme citlivá a nebezpečná místa a získáváme nezbytné informace jakýmkoliv nutným způsobem. Základní nařízení je jednoduché a v kostce zní: udělat svou práci a zůstat nikým nepovšimnut. Máme svolení překračovat mezinárodní dohody, ale vláda se k nám veřejně nikdy nepřihlásí a nijak nás nepodpoří.

Třetí oddělení, agentura v agentuře NSA, je tedy tvořeno elitním týmem stratégů, hackerů a agentů. Odpovídáme za krize v rámci informační války. Války skryté před zraky médií a obyčejných lidí. Naše bitvy na CNN neuvidíte. Tedy alespoň doufám. Jestli ano, tak jsme selhali.

„Jak se vede, Same?“ ptá se Lambert a žvýká sousto hamburgeru.

„Stěžovat si nemohu, plukovníku,“ odpovídám a usedám naproti k plastikovému stolu. Jednou mi řekl, ať ho oslovuji jako „Irva“, ale nějak se k tomu nemohu přimět. „Plukovník“ mi vyhovuje. Každé takové naše setkání mi připadá nevhodné. Dva neškodní muži středního věku v rychlém občerstvení nákupního střediska – a přitom hodláme probrat věci, které mohou ovlivnit bezpečnost Spojených států.

Lambert jde přímo k věci: „Same, byl zavražděn další agent.“ Podívá se mi do očí.

Mlčím.

„Rick Benton, operoval v Iráku, ale stalo se to v Bruselu.“

„Slyšel jsem o něm. Nikdy jsem ho nepotkal,“ odpovím.

„Ovšem že ne. Držíme vás, agenty, od sebe z dobrého důvodu.“

„Co se stalo? Víme něco?“

Lambert potřásá hlavou. „Na podrobnostech se zatím pracuje. Případ řeší belgická policie, takže informace musíme získávat obvyklými diplomatickými cestami a sám víš, jak dlouho to obvykle trvá. Ale spolupracujeme s belgickou vojenskou výzvědnou a bezpečnostní službou. Jednoho z jejich lidí zabili spolu s Bentonem.“

„Co víme?“

„Benton se od svého kontaktu v Bruselu snažil získat nějaké citlivé informace. Šlo o agenta rozvědky jménem Dirk Verbaken. Někdo je oba zavraždil kolem poledne v Bentonově hotelovém pokoji. Sešli se osobně a někdo další o tom věděl. Oba je zastřelili a máme všechny důvody se domnívat, že jde o stejný modus operandi jako v případě Dana Leeho v Macau. Stejné balistické výsledky – kalibr a tak dál.“

„Krám?“

„Může být. Nenapadá mě jiná nepřátelská organizace, která tuší, že existujeme. Krám to ví déle než rok a taky ví, že po něm jde NSA. Jestli už o Třetím oddělení vědí nebo se pouze domýšlí, to je otázka. Já si myslím, že o nás vědí. Jak jinak by dokázali zlikvidovat dva samostatné agenty během tří měsíců?“

Pokrčím rameny a troufnu si: „Mají naše osobní záznamy? Možná mají také talentované hackery.“

„Náš firewall je neprostupný,“ odvětí Lambert, „Carly je příliš dobrá. Kdyby nás vyhackovali, věděli bychom to.“

„Před devíti měsíci došlo k bezpečnostnímu incidentu.“

Lambert kývne. „Myslel jsem na to. Možné to je. Vzdálený, ale přece. Carly a já jsme to probírali a je šance asi jedna ku třem stům, že se někdo dostal dovnitř. Nepravděpodobné, ne ale nemožné.“

„Kvůli čemu se Benton sešel s tím Belgičanem? A jak že se jmenoval?“

„Verbaken. Podle posledních zpráv, které jsem obdržel od Bentona, se zdálo, že zkoumal možné spojení Krámu a ‚někoho v Belgii‘. Benton mi sdělil, že jede do Bruselu, aby se setkal s kontaktem ve výzvědné službě, a že podá zprávu, jakmile to bude možné. Celé měsíce pátral po významných dodavatelských linkách Krámu vedoucích do Iráku ze severu. Zákazníky jsou různé povstalecké a teroristické frakce, které pronásledují naše spojence, novou iráckou vládu a nás od chvíle, kdy prezident prohlásil, že válka v Iráku končí. Vím, že Bentona dělil jen krůček od zjištění něčeho důležitého.“ Lambert se napil. „Obávám se, že si Benton začal počínat neopatrně. Stálo ho to život.“

„Poskytnou nám Belgičané ohledně svého muže nějaké informace? O tom, na čem pracoval on!“

„Máme stopu. V hotelovém pokoji našli Bentonův OPSAT. Byl rozmlácený na padrť, ale naši lidé dokázali extrahovat několik souborů, které nebyly odvysílány. Na jednom je snímek stránky složky patřící Verbakenovi. Belgická rozvědka potvrdila, že se jedná o stránku z chybějící složky popisující detailně aktivity Gerarda Bulla.“

„Gerarda Bulla?“ Jsem zaskočen. Tohle jméno jsem neslyšel mnoho let. Gerard Bull byl kanadský konstruktér a obchodník se zbraněmi, který působil v šedesátých, sedmdesátých a osmdesátých letech. Pracoval pro vládu, dokud se vzájemně nerozešli. Strávil nějaký čas ve vězení za ilegální obchod se zbraněmi. Poté, co vyšel z vězení, působil v Evropě. V osmdesátých letech měl blízké kontakty se Saddámem Husajnem a strávil mnoho času nad návrhy a realizací vyspělých technologií pro iráckou armádu. Jeho neslavnějším „výtvorem“ bylo to, čemu říkal „superdělo“. Nazval je „Babylon“. Mělo se jednat o gigantické zařízení schopné pálit projektily na neuvěřitelně velké vzdálenosti. Projektil měl dokonce být schopen, s podporou přídavných zařízení, dosáhnout kosmu bez použití raket. Projekt nebyl nikdy dokončen, vznikl pouze menší prototyp označovaný jako „Baby Babylon“. V průběhu války o záliv byl zničen. Bull byl v roce 1990 zavražděn – v Bruselu, abychom byli přesní. Všeobecně se věří, že za tím stál Mossad.

„Co se vlastně děje?“ ptám se.

„Nevím,“ odpovídá Lambert. „Belgická rozvědka potvrdila, že Verbaken nedávno přidal do složky další materiály, protože byl přesvědčen, že někdo, kdo měl dřív něco společného s Bullem, pokračuje v jeho díle na Středním východě. Naneštěstí Verbaken své pátrání nedokončil a nezanechal žádnou podrobnou zprávu. Zemřel, aniž by zanechal zmínku o tom, kde jsou jeho poznámky. Pravděpodobně byly v té složce. A ta je pryč.“

„Vyjma stránky zachycené OPSATem.“

„Správně.“

„Odnesli tu složku zabijáci?“

„Pravděpodobně. Zajímalo by mě, jestli šli po té složce nebo jestli je zajímal Benton a Verbaken a složka byla bonus.“

„Nebo po nich obou i po té složce,“ upřesňuji.

„I to je možné.“

Chvíli jsme oba zticha a každý o něčem přemýšlí. Dojím pizzu a zeptám se: „Znáte čerstvé novinky z Londýna?“

Lambert rozhodně přikývne. „To je další věc, o které jsem s tebou chtěl mluvit. Jistě si dovedeš představit, že nás to všechny velice zajímá.“

„Zpravodajství bylo velice vágní. Co se stalo?“

„Seděl jsem zrovna v autě, když se to stalo,“ řekl Lambert. „Musel jsem okamžitě do Pentagonu a z toho, co dokázali během těch několika minut zjistit, šlo o nějaké sebevražedné atentátníky, kteří se maskovali za herce. Stalo se to u Národního divadla. Velký náklaďák plný výbušnin vyletěl do vzduchu. Zřítila se část Waterloo Bridge. Byl tam všude hrozný zmatek.“

„Někdo se přihlásil k odpovědnosti?“

„Zatím ne. Ale modus operandi ukazuje na Stíny, nemyslíš?“

Stíny. Skupina neznámých teroristů, která už se dostala i do titulků. Relativně nová skupina. Operuje po celém světě, ale věří se, že základnu mají někde na Středním východě. (Kde jinde?) Nevzpomínám si, odkud se vzalo to jméno, ale od nich ne. Myslím, že to byly nějaké regionální noviny, snad turecké, které je tak první označily. A už jim to zůstalo. Od té chvíle svá sdělení podepisují vždy jako „Stíny“. Myslím, že jim to polichotilo.

Třetí oddělení se usilovně snažilo shromáždit nějaké informace o Stínech. Ale protože jde o novou skupinu, je to velmi obtížné. Nikdo neví, zda reprezentují určitou zemi. Podobají se Al-Kaidě a ostatním nezávislým, nomádským organizacím. Pravděpodobně mají někde svého sponzora, který jim poskytuje finance. Co víme, je, že se za poslední rok přihlásili k řadě bombových atentátů. Před několika týdny se jeden zvlášť ošklivý odehrál v Nice, ve Francii. A přesně tohoto typu – náklaďák zastaví někde na veřejném místě a vyletí do povětří. Zatracení parchanti. Tohle je těžké.

„Není na to příliš brzy?“ ptám se. „Tedy na to, aby se přihlásili k odpovědnosti?“

„Ano. To udělají zítra. Ale vsadím se deset ku jedné, že to budou oni.“

Přikývnu. „Nejspíš máte pravdu.“

„Zajímavé na tom všem je, že tu existuje spojitost.“

„Jak to?“

„Ta stránka ze složky Gerarda Bulla, ta okopírovaná…“

„Ano?“

„Ta také zmiňuje Stíny.“

„Skutečně?“

„Dá se to chápat tak, že jsou v tuto chvíli největšími zákazníky Krámu a že stojí za tím, co, ať už to bylo cokoliv, přijel do Belgie vypátrat Benton.“

Opřu se o opěradlo své židle. „Kdybychom dokázali identifikovat spojení mezi dvěma skupinami a identifikovat hlavní členy každé z nich…“

Lambert se usmál. „Chápeš rychle.“

„Takže chcete, abych jel do Belgie?“

„Ne. Chci, abys jel do Iráku.“

Irák. Do hajzlu.

Lambert pokračuje. „Chci, abys tam zachytil Bentonovu stopu. Zjisti, na čem pracoval. Měl nějaké podezření, a zatraceně, zemřel dřív, než nám ho stihl sdělit. Dopravíme tě do Bagdádu.“ Lambert sáhne po aktovce a vytáhne obálku. Pošle ji ke mně přes stůl. „Všechno, co potřebuješ vědět, je tady. Odjíždíš dnes večer v deset vojenským transportem z Dullesu. To by ti mělo stačit na to, aby ses zastavil doma, sbalil si věci a dojel na letiště.“

Ano, to bude stačit. Tak tak.

Kývnu a uchopím obálku, aniž bych ji otevřel. To může počkat, až budu v Towsonu.

„Dobrá.“ Nic dalšího v kalendáři stejně nemám.

6

Nikdy nemívám velká zavazadla, když jedu služebně mimo Státy. Důležitou součástí mé uniformy je na míru šitý batoh, který má milion funkcí. Dokážu dovnitř složit dva, tři různé převleky a celou řadu vybavení pro agenty Třetího oddělení, které používám dle momentální potřeby. Mám lékárničku obsahující prostředky proti bolesti, obvazy, antiseptika a dokonce i atropinové injekce pro případ chemické kontaminace. Omezenou zásobu světlic, chemických i nouzových. Chemické světlice ve tmě září, stačí zlomit vnitřní pouzdro. Lze jimi protivníky přilákat i vyrušit. Nouzové světlice jsou standardní světlice vyzařující teplo a dokáží oklamat senzory. Třeba ty v automatických střeleckých věžích. Mívám po ruce i pár tříštivých granátů. Čtrnáctiuncové M67 mají plášť z dvouapůl palcové ocele a uvnitř šest a půl unce vysoce účinné výbušniny. Když tahle věcička dopadne na zem, poblíž byste stát nechtěli, to mi věřte. Šrapnely by vás roztrhaly na cáry. Kromě granátů u sebe mívám i jednu minu – má detektor pohybu a lze ji nastražit prakticky na jakýkoliv povrch. A dokážu i zdařile improvizovat. Umím totiž deaktivovat cizí miny a pak je používám sám.

Mezi další vybavení patří klíče, paklíče a sondy na cylindrické zámky. Na složitější zařízení, například sejfy, používám jednorázové mikronálože s nastavitelnou silou. Silný náraz přeláme závlačky v zámku. Jediná nevýhoda této užitečné pomůcky tkví v tom, že je občas příliš hlučná. Mám i zařízení na rušení kamer, které vysílá mikrovlnné pulsy. To dokáže rušit signály v obvodech bezpečnostních kamer. Zařízení ale používá kondenzátor a ten se musí dobíjet. Dál je tu optický kabel. Přesně ta věc, kterou vám doktoři strčí do zadku, pokud máte tu smůlu a musíte absolvovat sigmoidoskopické vyšetření. Kabel je velice pružný a snadno ho prostrčím pode dveřmi nebo nějakým otvorem, abych zjistil, co je na druhé straně. Má dokonce i noční vidění.

Mou standardní zbraní je pistole Five-seveN s jednočinnou spouští. Zásobník na dvacet nábojů, tlumič zvuku a tlumič záblesku. O téhle pistoli už jsem mluvil, ale jistě jsem nezmínil integrovaný laserový mikrofon umožňující čtení vibrací určitých povrchů, hlavně skleněných oken. Laserový mikrofon promítá pole, které lze zamířit na různé objekty. Skvěle se to hodí při odposlouchávání všelijakých rozhovorů, ale musím si dávat pozor a dobře se schovat. Ta zatracená věc totiž červeně svítí, když je zapnutá.

Mou uniformu, o které už jsem také hovořil, lze snadno poskládat a vložit do speciální kapsy v batohu. Mé brýle jsou životně důležité. Mají dva operační režimy – denní vidění a noční vidění. Noční vidění umožňuje sledovat záření na dolním okraji infračerveného spektra. Lze se tak pohybovat i v naprosté tmě, ale obraz je trochu zrnitý a drobné detaily obtížně rozlišitelné. I termovidění je ve tmě důležitým nástrojem – zachycuje záření na horním okraji infračerveného spektra, tedy záření tepelné. Díky tomu lze pozorovat živé bytosti i přes překážky blokující výhled, jako je kouř a plyn. Specifickou výhodou je případ, kdy zkoumám klávesnici krátce poté, co se jí někdo dotýkal – na klávesách zůstane zbytková tepelná stopa. Termovidění by nemělo chybět ve výbavě žádného pořádného špióna. Speciální fluorescenční režimy umožňují sledování otisků prstů, skvrn a prachu, který normálním okem nezachytím. To přijde vhod při hledání tajných úkrytů a prostor.

Mou oblíbenou zbraní je SC-20K, modulární útočná puška. Tu s sebou na cestách vozit nemohu. Většinou mi ji někde zanechají, spolu s vybavením napěchovaným batohem, a já si ji vyzvednu. V zemích, kde nemáme ambasádu, to občas bývá dost komplikované. SC-20K vypadá jako masivní puška, ale je něčím víc. Je lehká a kompaktní, ale ne na úkor palebné síly. Používá náboje 5,5 x 45 mm ssl09, 30 a disponuje poloautomatickým i automatickým režimem. Má tlumič záblesku i zvuku a víceúčelový raketomet – ideální polní zbraň. Při střelbě na dálku používám teleskop. Raketomet je pod hlavní a kombinuje řadu užitečných zařízení. Mohu střílet projektily, kterými nepřítele nezabiju, pouze omráčím. Rána do hlavy dospělého muže složí do bezvědomí, zásah do trupu jej paralyzuje. Mohu vystřelovat přísavné kamery na místa, kam já sám nedosáhnu. Tyto miniaturní kamery mají plný záběr, automatické zaostřování a noční vidění i termo-vidění. Obraz jde přímo do mého OPSATu. Adaptací přísavné kamery vznikla diverzní kamera – čočky a objektiv jsou nahrazeny generátorem zvuku a kanystrem slzného plynu. Kameru mohu na dálku aktivovat OPSATem – nepřátele nejprve přiláká zvuk, pak vypustím do vzduchu plyn. Přísavným kamerám se podobají zařízení s vysokým nábojem obalená adhezní pryskyřicí. Přichytí se na své oběti a dají jí pořádnou ránu. Užitečné jsou i kouřové granáty. Obsahují standardní slzný plyn CS. Používám je jako kuželkové koule. Mám i kouřové granáty bez slzného plynu, dýmovnice.

Nakonec musím aktivovat subdermální implantáty. Jedná se o vysílač a přijímač, který mi byl operativně vložen do krku u hltanu a do vnitřního ucha. Jsou-li zařízení aktivována, mohu od Lamberta přijímat satelitní zprávy, které slyším pouze já. Nejlépe to funguje v terénu, samozřejmě, ale ve většině budov také. Pod zemí to nestojí za řeč. Vysílač PTT naopak přenáší data do hlasového syntezátoru na Třetím oddělení. Stačí stisknout místo u ohryzku a začít mluvit nebo šeptat – co řeknu, bude přeneseno do syntetizátoru. Takže mohu komunikovat se Třetím oddělením prakticky kdekoliv. Což je velmi praktické. Jedinou nevýhodou je, že signály mohou nepřátelé snadno sledovat, takže jsme se s Lambertem dohodli, že budeme vždy komunikovat pomocí textových zpráv zpracovávaných OPSATem a teprve v urgentním případě použiji implantáty.

Jakmile si sbalím věci, uspořádám své účty. Musí být placeny automaticky, dokud budu pryč. Mám spoustu hotovosti na různých účtech všude po světě. Také zavolám do střediska Krav Maga a zanechám na Kátině záznamníku vzkaz vysvětlující, že už zase musím pryč. Pravděpodobně si bude myslet, že jsem cvok. Co nadělám.

Džíp nechám doma. Lambert zařídil, aby mě vyzvedlo auto a odvezlo mě do Dullesu. Nelíbilo by se mi, kdybych musel nechat svůj oblíbený cherokee na nějakém parkovišti kdesi na letišti celé měsíce.

Už je skoro všechno hotové, když zazvoní telefon.

„Tati?“ Sladký hlas mé, už ne malé, holčičky.

„Sáro, moc rád tě slyším!“ A jsem v tu chvíli velmi šťastný.

„Jsem ráda, že jsi doma!“

„Jsi v Izraeli?“

„No… Je kolem půlnoci, ale nemůžeme spát. Rivka a já ještě stále žijeme v chicagském čase. Tak jsem si řekla, že ti zkusím zavolat.“

„Jaký jste měli let?“

„Dlouhý. Jsem ráda, že je tu se mnou Rivka. S ní je to všechno zajímavější. Tati, zažili jsme dneska ten nejkrásnější západ slunce. Bylo oranžové a rudé a z Rivčiny střechy to celé vypadalo jako v kině. Je tu moc krásně.“

„A její rodiče jsou tam s vámi?“

„Její rodiče jsou moc milí.“

„To rád slyším. Poslyš, miláčku, ještě dnes v noci odjíždím ze Států. Pracovně.“

„Už zase? Copak ses právě nevrátil?“

Povzdechnu si. „Ano. Ale víš, jak to chodí.“

V jejím hlase zazní staré zklamání. „Ne, nevím, jak to chodí. Jsi velice tajnůstkářský. Kam jedeš tentokrát?“

„Na… na Střední východ, jako ty. Ale neměj strach, nepotkáme se.“

Slyším, jak Sára s někým mluví a pak se ozve vzdálený mužský smích.

„Sáro, kdo je to tam s tebou?“

„Cože? To je Rivka.“

„Připadalo mi, že slyším mužský hlas.“

„To je Noel, Rivčin přítel. On a Eli za námi přišli, protože nemůžeme spát. Máme tu večírek. Pamatuješ si, jak jsem ti vyprávěla o Elim, ne?“

„To je ten studující hudby, se kterým ses scházela?“ ptám se.

„Ano, to je on. Tenhle semestr je doma v Izraeli. I Noel. Ten chodíval na schůzky s Rivkou a díky tomu jsem potkala Eliho, pamatuješ?“

Mám dojem, že mi něco takového loni říkala. Ve druhém ročníku chodila Sára se studentem z Izraele. Rivka, která z Izraele sama pochází, jich znala spoustu.

„Jaké je Eliho příjmení, zlato?“

„Horowitz. Eli Horowitz. Rád by se s tebou někdy seznámil.“ V pozadí se opět ozve mužský smích a Sára se zahihňá.

„Také bych se s ním rád seznámil.“ Snažím se neznět příliš jako otec. „Proč není Eli letos na škole?“

„Vypršela mu studentská víza a nestihl si je obnovit,“ odpovídá Sára. „Noelovi také. Byl to nějaký hloupý zádrhel.“

Nevím proč, ale v hlavě mi zazní výstražný alarm. Možná je to ta nedůvěra, které se studentům z ciziny dostává od 11. 9. Imigrační úřady se zaměřily na studentská víza a nežádoucí jedince.

„Sáro, o kolik je starší než ty?“ zeptám se.

„Tati, prosím. Je o trochu starší. Hm, o tři.“ Má otrávený hlas.

„Jeho rodiče žijí v Jeruzalémě?“

„Tati, co to děláš? Jenom jsem ti zavolala, abych tě pozdravila a řekla ti, že jsme v pořádku dojeli. Co je to s tebou?“

„Miláčku, nic se mnou není,“ snažím se neznít podrážděně. „Prostě chci vědět, s kým jsi v cizí zemi, to je všechno. Izrael není vždy bezpečné místo. Opatrnosti není nikdy dost. Jsem nakonec tvůj otec.“

„Ale já už jsem dospělá, tati.“

„Ještě nesmíš pít alkohol,“ oponuji.

„Páni, pravda, ještě musím sedm měsíců počkat,“ odpovídá sarkasticky.

Málem se neudržím a podotknu, že to je téměř celý rok, ale pak to nechám plavat. Nechci vyvolat jednu z klasických bitev mezi dospívajícím a rodičem. Když Sára studovala na střední, užili jsme si pár ostrých střetů.

„Říkám jen, že by sis o něm a o jeho rodině měla něco zjistit, než se s ním sblížíš, to je vše.“ Vím, že to zní nepřesvědčivě.

„Tati, prosím. Loni jsme spolu chodili tři měsíce, ale vsadím se, že ty si to nepamatuješ. Znám ho docela dobře.“

„Dobře, dobře, nechám otce odpočinout. Máš dost peněz?“

„Jistě, tati. Díky.“

„A pamatuješ si telefonní číslo pro případ, že bys mě potřebovala?“

„Pamatuju.“ Je to speciální bezplatná linka, kterou může použít kdekoliv na světě, když já mám zrovna někde práci. Dovolá se ve skutečnosti do Třetího oddělení a odtamtud mi přijde textová zpráva na OPSAT. Kromě mě a Sáry to číslo nikdo nezná. Už dávno jsem jí vysvětlil, jak je má použít, ale pouze v případě nouze. Vše triviální může počkat, až se vrátím do Marylandu.

„Kdy se vrátíš do Chicaga?“

„Příští sobotu. Přesně ve chvíli, kdy si zvyknu na jiný čas, se budu muset vrátit,“ odpoví.

„Ano, tak to většinou bývá. Jak ti to jde ve škole?“

„Pořád stejně.“

„Stále samé jedničky?“

„Pár dvojek, tu a tam.“

„Jsi moje holčička.“

„Podívej, tati, už budu muset končit. Ráda jsem s tebou mluvila.“

„Sáro, miláčku, buď opatrná, ano?“

„Budu. Ty taky, ať už budeš kdekoliv.“ Opět osten sarkasmu. Nelíbí se jí, že o mé práci nic neví, a už mi to párkrát řekla.

„Dobrá. Užij si to. Mám tě rád.“

„Já taky.“

A zavěsí.

Přemýšlím, jestli je má nechuť vůči jejímu příteli normálním projevem otce, jehož dvacetiletá dcera se sblíží se starším chlapcem, nebo jestli je za tím něco jiného. Pravděpodobně se není čeho obávat. Eli Horowitz žije u svých rodičů. Pravděpodobně jsou na tom dobře, když ho pošlou studovat do Států. I když by mě zajímalo, co se stalo s těmi studentskými vízy. Možná bych se na to mohl podívat.

Ale zrovna teď není nic, co bych mohl udělat. Musím se soustředit na svůj úkol a nastudovat dokumenty, které mi Lambert dal odpoledne. Musím zjistit, kdo bude v Iráku mým kontaktem a kde si vyzvednu své věci, SC-20K, batoh a další vybavení. Asi budu mít co do činění s armádou. Někdo na vrcholku potravinového řetězce v tom bude zapojen.

Když dokončím přípravy na odjezd, podívám se na fotografii své dcery na nočním stolku. Znenadání pocítím chuť ji obejmout a dát jí pusu. Místo toho se lehce dotknu rtů a pak přitisknu svůj ukazováček na její podobiznu.

To prozatím musí stačit.

7

Mezopotámie. Tak se kdysi jmenovalo území, kde je nyní Irák. Název „Irák“ se objevil až v 7. století. V Mezopotámii byly Babylónie a legendární visuté zahrady považovány za sedmý div světa. Také tam kdysi stávala mytická Bábelská věž a v oblasti kolem Quarnah mohla ležet biblická zahrada Eden. V polovině prvního století našeho letopočtu do oblasti pronikl Islám a Mezopotámie se stala kulturním centrem arabského světa. Mnozí věří, že v této oblasti vzniklo písmo. Z Iráku pocházejí pohádky tisíce a jedné noci. Městům dominují velkolepé mešity a paláce zbudované mocnými vládci, kteří stavěli bohatství země hmatatelně na odiv. Arabské noci, kouzelné koberce, sultáni…

Zní to všechno poutavě a exoticky, nezní? Je škoda, že dnešní Irák tomu neodpovídá. Dnešní Irák je velice nebezpečná a nestabilní země poničená válkou, stinná a nepřátelská. Ale nebudu teď spekulovat o tom, zda byla invaze do Iráku v roce 2003 správná nebo ne. Není pochyb o tom, že Saddám Husajn byl zlo. Jeho režim byl krutý a nelítostný. Žije se teď Iráčanům lépe? Kdo ví?

Dnes je těžké věřit, že Střední východ a zejména Irák byl kdysi kolébkou civilizací. Alespoň jak tvrdí historici. Je součástí mého povolání toho o Středním východě a Iráku i dalších zemích v této oblasti hodně vědět, věnoval jsem studiu mnoho času. To ale neznamená, že některou z nich plně chápu. Střední východ je naprosto jiný svět než Státy a je smutné, že americká vláda i mnozí Američané odmítají následující fakt: Blízký východ nikdy nebude jako Západ. Součástí mého povolám ovšem nejsou politická kázání. Mívám k politikům blízko, ale snažím se s nimi příliš nezaplétat. Prostě jen dělám svou práci.

Ve dvacátém století změnila tvář světa řada katastrofických událostí. Před první světovou válkou byl Irák součástí Otomanského impéria, jehož vláda sídlila v Istanbulu. Po válce ovládli oblast Britové a v roce 1932 se země stala součástí Ligy národů – již jako svobodná země. První na Středním východě. Ale monarchii vybudovanou Brity svrhlo v roce 1958 nacionalistické hnutí svobodných důstojníků. V roce 1963 se vlády zmocnila strana Baas, pak byla svržena a podruhé se vlády ujala v roce 1968. Stranu Baas a její vládu jsme v roce 2003 svrhli. Během oněch třiceti pěti let vedl Irák válku s Iránem, Kuvajtem, silami OSN pod vedením USA i s vlastními lidmi na svém vlastním severním území obývaném Kurdy.

Dvacáté století. Skutečně zábavná doba.

Všechny tyto myšlenky mi vířily hlavou ve chvíli, kdy letadlo přistávalo na základně třetí armády poblíž Bagdádu. Cesta měla jednu zastávku v Německu. Má schopnost usnout kdekoliv a kdykoliv se vyplatila a celá cesta uběhla jako nic. V Německu jsem vystoupil z letadla, trochu jsem se protáhl a najedl. Pak jsem zase spal a probudil se při přistání.

Mezi spánkem jsem si rychle připomínal všechny aspekty současné situace v Iráku. Bez ohledu na iráckou vládu udržují USA v zemi silnou vojenskou přítomnost. Iráčané sami svou zemi prostě nedokáží udržet pod kontrolou. Spojené národy se snaží pomoci, jako obvykle, ale hádejte, kdo nakonec oddře všechnu práci? Staré dobré Státy, samozřejmě. A nikdo to pochopitelně neocení. My je zbavíme Husajna, oni nám vrazí nůž do zad. Jen si to představte.

Teroristické útoky ničí celou zemi. Nikdo neví, kdy do něj nabourá sebevrah. Každý vládní úředník a politik je potenciálním cílem, protože jsou vnímáni jako nohsledi zkorumpovaného Satana – Ameriky. Teroristé jsou všude. Irák je velká země. Má spousty úkrytů. Vezměte si, jak dlouho trvalo chycení Husajna. Nakonec ho našli v díře v zemi. V Iráku je pár milionů děr v zemi.

Útoky se obvykle přisuzují „vzbouřencům“ a protiamerickým povstalcům. Al-Kaida dlouho byla, spolu s dalšími malými teroristickými organizacemi, které se objevují každý den, pokládána za primární zdroj problémů. Pak se objevily Stíny. Ani jim, stejně jako Al-Kaidě, nečiní problémy se po zvlášť nepříjemném útoku veřejně poplácat po zádech. Jsou publicitě otevření víc, než kdy Al-Kaida byla. Posílají kazety, videokazety, dopisy, faxy a e-maily různým tiskovým agenturám… a podepisují se „Stíny“. Spousta z toho samozřejmě mohou být podvrhy, ale naši lidé se musí pozorně zabývat jedním každým takovým vzkazem. Je to naše práce.

I když leží základna mimo Bagdád, postřehl jsem řadu stavebních jeřábů. Obnova kdysi velkého města tedy probíhá. Válka v roce 2003 způsobila značné škody. Už válka o záliv v roce 1991 zničila část Bagdádu, včetně škol, mostů a nemocnic. Ty byly během další dekády postaveny jen proto, aby byly opět srovnány se zemí. Bagdád už byl v historii zničen a postaven tolikrát, že je vůbec zázrak, že ještě existuje. Ale i přesto je to moderní metropole. Některé části Bagdádu připomínají města kdekoliv na západě. A přitom je všude roztroušena islámská architektura se svými uličkami a nádvořími. Mešity jsou majestátní na pohled a jsou pokryté pestrobarevnými mozaikami. Někde ještě stále stojí tradiční domy. Visuté balkóny se klenou nad úzkými uličkami tradičních čtvrtí. Ty jsou lemovány zdobenými dveřmi. V labyrintech těchto starých městských částí člověk snadno zabloudí. Jsou plné lidí a mají své kouzlo. Byl jsem v Bagdádu ještě před válkou a pamatuji si, jak mě jeho krása uchvátila. Krása pokrytá fasádou bolesti, utrpení a zoufalství. Dnes, tím jsem si jistý, to není jiné.

Vystupuji z letadla a předkládám doklady vyrobené NSA, které mě identifikují coby švýcarského detektiva Interpolu. Používám své vlastní jméno, ale tahle krycí historka mi v Iráku poslouží mnohem lépe, než kdybych chodil kolem a hlásal, že jsem agent NSA. Mou pracovní náplní v Iráku je vyhotovit pro Interpol zprávu o stavu terorismu na Blízkém východě. Je mi povoleno vstoupit na základnu a četař mě odvádí do kanceláře na velitelství. Nic neříká, ale sleduje mě pozorně. Jemu se musím jevit jako jeden z těch podivných civilistů, obzvlášť když mám zplnomocnění NSA. Ponechává mě ve společnosti kontaktní osoby, plukovníka Dana Petiowa, který se se mnou civilně přivítá. Jakmile jsme v kanceláři sami, sdělí mi, že je jediným armádním důstojníkem v Iráku, který ví o mé misi. Ukáže se, že zná plukovníka Lamberta a je do tajemství Třetího oddělení zasvěcen už dávno.

„Sloužil jsem jako kontakt i Rickovi Bentonovi,“ začne Petiow dřív, než se stihnu zeptat.

Petiow je zhruba stejně starý jako já. Ptám se ho, jak dlouho už je v Iráku, a on odpovídá, že ztratil pojem o čase.

„Jenom nejapný vtip,“ řekne pak. „Jsem tu šestnáct měsíců. Tahle země vás poznamená.“

Nabídne mi lehký drink a sám si dá také. Posadíme se pod elektrický větrák, protože klimatizace v budově se opravuje. V kanceláři je jako v peci, připomíná mi to Phoenix v Arizoně.

„Povězte mi něco o Bentonovi.“

„Byl schopný, ale trochu lehkomyslný,“ odpovídá Petiow. „Osobně jsme se setkali pouze dvakrát. Ve své práci se vyznal. Na Střední východ byl expert.“

„Co víte o jeho vyšetřování?“

„O obchodu se zbraněmi? Nic moc. Benton si svá tajemství hlídal. Říkal, že pracuje na odkrytí spojení Krámu, které vede do Iráku ze severu. Že zbraně prochází Mosulem. To znamená, že přicházejí z Iránu a pak skrz Rawanduz do Mosulu nebo z Turecka přes Amadiyah. Obě místa leží v oblasti ovládané Demokratickou stranou Kurdistánu.“

Mosul je pravděpodobně největší město v severním Iráku. Je mimo oblast ovládanou oficiálně uznanou regionální vládou Kurdistánu a je plné nepokojů a třenic, především mezi jednotlivými kurdskými frakcemi. Rawanduz je vesnice mezi Mosulem a íránskou hranicí. A podobně je Amadiyah vesnicí ležící severně od Mosulu, poblíž hranice s Tureckem. Vše, co se odehrává v severním Iráku, mají pod kontrolou dvě kurdské politické strany. V roce 1946 založil uznávaný kurdský hrdina mulla Mustafa Barzání starší z nich, Demokratickou stranou Kurdistánu, KDP, která má kulturní vazby na Irán. Druhá strana, Svaz Kurdistánu, PUK, vznikla jako rival KDP v roce 1976. Existují ještě další, menší kurdské politické strany, ale KDP a PUK jsou nejvýznamnější. Teoreticky se dělí o vládu a odpovědnost za kurdskou část Iráku, ale mocnější je KDP. V uplynulých dvou letech obě strany zdráhavě spolupracovaly v sektorech týkajících se vzdělávám a zdravotní péče. Ale nelze očekávat, že by se jejich příslušníci zvali na večírky.

„Co si myslíte vy?“ ptám se Petiowa.

„O turecké variantě pochybuji. Nedává to moc smysl. Turecko je jedním z našich spojenců a ilegální obchod se zbraněmi je zajímá stejně jako nás. Také by to bylo obtížnější. Benton si vždycky myslel, že ty zbraně pocházejí z některého z bývalých sovětských satelitů. Možná z Ázerbájdžánu. Aby se dostaly do Iráku, musely by projít Arménií a pak teprve Tureckem. Skrz Írán je to kratší.“

„Takže říkáte, abych se nejprve podíval do Rawanduzu?“

Petiow pokrčí rameny. „Myslím si to. Neznamená to, že mám pravdu.“

Zamyslím se. „Jihovýchodní Turecko je také kurdská oblast. Jednodivé frakce by mohly spolupracovat. V této oblasti Turecka jsou značné teroristické aktivity.“

„To je pravda. Podívejte, budu k vám upřímný, Fishere. Nemáte moc na výběr. Co uděláte, až se tam dostanete? Zaklepete na dveře? Benton po sobě nezanechal žádné vodítko, nemám pravdu?“

„Ne, musím si poradit sám. Myslím, že začnu v Mosulu. Myslím, že začnu na místech, kde byly ilegální zbraně nalezeny. Musím najít něco, co mě povede správným směrem.“

„Hodně štěstí.“ Petiow se postaví a podá mi vak. „Tohle přišlo oficiální cestou z Washingtonu. Je to pro vás.“

V letadle jsem u sebe měl pouze svůj starý útočný nůž námořnictva. Sedmipalcová čepel z karbonové oceli se žlábkem a pětipalcová rukojeť obalená kůží. Vytáhnu jej z pouzdra a přeříznu provaz na konci vaku. Uvnitř jsou SC-20K, batoh a bedýnky s různou municí.

„To se mi všechno ještě bude hodit,“ zamumlám.

Petiow sáhne do stolu a podá mi svazek klíčků. „Venku stojí Toyota Land Cruiser a nemá značku. Je vaše. Vracet ji nemusíte. Zkoušeli jsme ji, bez problémů. Věřte nebo ne, zahraniční vozy si v Iráku vedou dobře. Znám jednoho obchodníka s vozy v Bagdádu, který od začátku války velice zbohatl.“

„Jsou cesty bezpečné? Nějaké kontroly?“

„Kontroly jsou úplně všude a někde vás dost zdrží. Ale když se vhodně obléknete, nebudete mít s místními problémy. Máte snědou pleť, mohli by vás pokládat za Araba. Umíte arabsky?“

„Ano.“ Ve skutečnosti hovořím sedmi jazyky. Je to angličtina, ve které příliš nevynikám. Vezmu si klíčky. „Díky.“

„Jedl jste? Nechcete…“

Než stihne Petiow dokončit své pozvání, ozve se hromová rána. Pohlédneme jeden na druhého a oba víme, že hrom to nebyl.

„Zatraceně,“ zamumlá Petiow, „to byla slupka.“ Vyběhne ven ze dveří a já běžím za ním. Z budovy vybíhají vojáci.

Vzduch venku je plný kouře a tmavého dýmu. Vřískají sirény a objevuje se pohotovostní personál. Všude zní rozkazy a na několik minut panuje zmatek. Pak se kouř začne trhat a já vidím plameny zahalující ochranné oplocení oddělující základnu od vnějšího světa. Jedna jeho část je pryč a na jejím místě zbývá jen hromada tmavého, žhnoucího kovu.

Držím se stranou a sleduji profesionály. Ti vojáci jsou na takovéhle incidenty očividně zvyklí. O patnáct minut později se na mě plukovník Petiow podívá a bere si mě stranou.

„Byl to vůz z prádelny. Řídil ho sebevrah, samozřejmě. Podle očitých svědků najel do brány u kontrolního stanoviště plnou rychlostí. Jedna z hlídek na něj vypálila, aby ho zastavila, ale to už bylo příliš pozdě. Ta zatracená exploze zabila dva naše muže a zničila kus plotu. Takový nepořádek. Co si, sakra, myslí, že dělají? Tohle už je třetí za poslední dva týdny.“

Vyjádřím účast a konstatuji, že alespoň nikdo další nebyl zraněn.

„Tihle hoši dostávají výbušniny prostřednictvím černého trhu,“ pokračuje Petiow, „o tom není pochyb. Nemohou to všechno někde skladovat. Najděte ty dodavatele, Fishere. Já jsem vám k dispozici, zavolejte kdykoliv. Máte mé číslo?“

Obdařím ho neradostným úsměvem. Podáme si ruce a on se vrací zpět k hromadě hořících trosek.

8

Sáře Fisherové se v Jeruzalémě moc líbilo. Třetí noc se s Rivkou rozhodly nepokračovat ve schůzkách ve dvou párech a jít každá zvlášť. Rivka a Noel šli do kina, Sára a Eli vyrazili na romantickou procházku po Starém městě a pak na večeři do Nového města.

Sára měla světskou výchovu a nepřikláněla se k žádnému konkrétnímu náboženství. Byla jedním z těch naivních, i když dobromyslných lidí, kteří jsou stále překvapeni tím, že různé rasy a různá náboženství spolu vycházejí jen s obtížemi. Tato vnitřní dobrota ji činila tak atraktivní a ona si toho byla vědoma. Z osobního hlediska se často projevovala jako okouzlující, veskrze americká „dívka odvedle“. Z akademického hlediska šlo o dobrou studentku, která je zvyklá na to být premiantkou, ale nijak zvlášť světáckou. Její matka a později i její otec jí poskytli dobré zázemí a ochránili před stykem se „světem ulice“. Byla proto, i když nechtěně, velice důvěřivá – vlastnost, o které by si nikdy nebyla pomyslela, že se stane příčinou potíží.

Když kráčela ruku v ruce s Elim, mladým mužem, do kterého byla zamilovaná, neměla Sára žádný důvod se zaobírat teroristy, sebevražednými atentátníky, arabsko-židovským konfliktem nebo mírovým procesem. Myslela pouze na to, zda dnes večer skončí v jedné ložnici s Elim.

Eliho potkala v knihovně Severozápadní univerzity, když byla studentkou druhého ročníku. Rivka Cohenová byla členkou kolejního společenského klubu izraelských studentů. Uspořádala si věci tak, aby mohla studovat s hochem, o kterého jevila zájem – s Noelem Brooksem.

Požádala Sáru, aby šla s ní, protože Noel by si mohl přivést známého. Sára se potřebovala učit na zkoušku, tak si řekla, proč ne? Nakonec spolu seděly u stolu v knihovně, když přišel Noel se svým kamarádem. Posadili se na druhou stranu stolu a dívkám se představili. Noelův kamarád se jmenoval Eli Horowitz. Sáře připadal jako ten nejkrásnější muž, kterého kdy viděla. Měl tmavé a kudrnaté vlasy, hnědé oči, nakrátko zastřižený vous a byl vysoký a svalnatý. Kdyby byl Michelangelův David vousatý, byl by mu Eli podobný. Sára se snažila soustředit na učení, ale přítomnost mladého muže ji velice rozptylovala.

Eli byl, podobně jako Noel, absolvent z Izraele. Studoval hudbu a chtěl se stát dirigentem. Nespecializoval se na žádný konkrétní nástroj, ale tvrdil, že jich „tak trochu“ ovládá několik.

Po studijní seanci se dívky s chlapci rozloučily a pak si šla každá po svých. Tu noc požádal Eli Sáru o schůzku.

Scházeli se tři měsíce. Eli a Noel nebydleli na koleji a Sára je navštěvovala čím dál častěji. Jako studentka druhého ročníku stále žila na koleji, ale pravidla byla dostatečně uvolněná na to, aby mohla „zůstat u přítele“. Takže ve svém pokoji spala jen málokdy.

Pak najednou Eli i Noel odjeli. Rivka a Sára se marně snažily zjistit, co se stalo. Nejprve se cítily velice zraněné, protože je jejich partneři opustili, aniž by se byť jen slůvkem rozloučili. Po měsíci přišly dva dopisy, jeden pro Rivku, druhý pro Sáru. Oba mladíci vysvětlovali, že je deportovaly imigrační úřady. Měli neplatná studentská víza, která vypršela před několika měsíci, a kvůli zpřísněným bezpečnostním pravidlům vztahujícím se na cizí studenty nemohli deportaci zabránit.

Sára si s Elim posílala e-maily. Neodpovídal často, což ji znepokojovalo, ale nakonec pochopila, že si v Izraeli hledá práci nebo něco podobného. Když už se ozval, byly e-maily plné lásky a zbožňování, často obsahovaly intimní návrhy a pozvání k návštěvě. Proto si Sára své city k mladému muži uchovala.

A teď, o deset měsíců později, s ním kráčela historickou částí Jeruzaléma, Starým městem. Jak procházeli úzkými uličkami, Eli jí podával zasvěcený výklad.

„Jak vidíš, je rozděleno na čtyři části. Nyní jsme v Křesťanské čtvrti. Za tamtou ulicí je Muslimská čtvrť a támhle Arménská čtvrť. Židovská čtvrť je na druhé straně, na východě.“

„Mluvíš jako turistický průvodce,“ řekla Sára a zasmála se.

„Když jsem byl ještě kluk, byl jsem turistický průvodce,“ odpověděl Eli. „Doprovázel jsem tlusté Američany na okružních jízdách. Někdy jsem jezdil skutečně rychle a spousta z nich měla strach.“

Pleskla jej přes ruku. „Jsi protivný.“

Došli k ponurému kostelíku, který vypadal jako sešívaná suknice. Kombinoval několik architektonických stylů současně, ale sálala z něj nefalšovaná starobylost.

„Tohle je chrám Božího hrobu,“ poznamenal Eli, „stojí na místě, kde podle katolíků ukřižovali Krista.“

„Skutečně?“

„Ano. Ortodoxní církev a Koptové tomu věří taky.“

„Chceš říct, že tomu nevěří všichni?“

„Ne. Ve východním Jeruzalémě je místo, kde ukřižovali Krista podle většiny protestantů. Chceš se podívat dovnitř?“

„Spíš ne. Raději budeme pokračovat v procházce.“

„Dobrá.“

Pár minul jeden blok směrem na jih a pak na východ a došel k luteránskému chrámu Vykupitele. Eli ji vzal nahoru na věž, odkud je báječný výhled na Staré město. Zatímco hleděli na velkolepé panorama, Sára řekla: „Neřekl jsi mi, kde bydlíš. Bydlíte společně s Noelem?“

„Ne, žiju sám,“ odpověděl Eli, „mám byt ve východním Jeruzalémě.“

„Ano? A ukážeš mi ho?“ Koketně ho objala kolem pasu.

Usmál se. „Možná. Východní Jeruzalém je palestinská část města.“

„A?“

„Jen tak.“

Když sešli dolů z věže, zamířili na Davidovu ulici a pak směrem na západ. Když se dostali k bráně Jaffa, Eli řekl: „To je tradiční brána mezi Starým městem a Novým městem“. Ukázal na starou budovu. „To je křižácká citadela. Tam se údajně oběsil král Herodes.“

„Všude kolem je tolik historie,“ řekla překvapená Sára.

„Máš hlad?“

„Umírám hlady.“

„Půjdeme se najíst. Znám na Novém městě velice proslulé místo.“

Šli ulicí Jaffa a míjeli drahé obchody s dárky a restaurace, dokud nedošli k Village Green Restaurant.

„O tomto místě jsem už slyšela,“ poznamenala Sára.

„Mnoho lidí si myslí, že je to nejlepší restaurace v Jeruzalémě,“ odpověděl Eli. Vešli dovnitř, posadili se ke stolu a začali zkoumat jídelní lístek.

„Košer vegetariánská strava,“ vysvětlil Eli, „nic pro vás, masožravce.“

Sára ho jemně šťouchla nohou pod stolem. „Hej, mám ráda své hamburgery. Ale vegetariánská strava mi nevadí. Co doporučuješ?“

„Chutná mi jejich pizza.“ Nakonec si objednala vegetariánské lasaně, zeleninovou polévku a salát. Eli si objednal houbovou pizzu a láhev košer červeného vína.

Pozorovala ho při jídle a vzpomněla si na otázky svého otce. Eli se jí líbil, ale bylo pravdou, že toho o něm moc nevěděla.

„Pověz mi něco o svých rodičích,“ požádala ho.

Pokrčil rameny a ukousl si sousto. „Co chceš slyšet?“

„Žijí tady?“

„Ne. Ale žili tu.“

„Kde jsou teď?“

„Matka je v Libanonu. Můj otec byl Žid a matka je muslimka. Nezůstali spolu.“

„To jsem netušila,“ odpověděla Sára, „proč jsi mi to neřekl?“

„Nepovažoval jsem to za důležité.“

„Kolik ti bylo, když… se rozvedli?“

V duchu se zasmál. „Nikdy se nevzali. Byl to, myslím, malý skandál. Jen málo muslimů a Židů má spolu děti. Matka mě vychovávala, dokud mi nebylo sedm. Pak… pak jsem odjel k příbuzným do Libanonu. Vrátil jsem se, když mi bylo osmnáct.“

„Kde je tvůj otec?“

„Je mrtvý.“

„To je mi líto.“

Znovu pokrčil rameny. „Stalo se to, když jsem byl malý. Teroristický bombový atentát. Byl na nesprávném místě v nesprávnou chvíli.“

„Jemine, Eli.“

„Tvá matka je také mrtvá, ne?“ zeptal se.

„Ano. Zemřela na rakovinu, když mi bylo patnáct.“

„A tvůj otec… ještě pořád je ‚mezinárodním obchodníkem‘?“

Podívala se na něj. „Říkáš to skepticky.“

Usmál se. „To proto, že mi připadá, že ty sama pořádně nevíš, co vlastně dělá. Nikdy jsi to pořádně nevěděla.“

„To je pravda.“

„Vídáš ho často?“

„Ne, to ne. Žije v Baltimoru, tedy spíš na předměstí Baltimoru.“

„To je blízko Washingtonu DC,“ podotkl.

„Jak to myslíš?“

„Pravděpodobně je agentem CIA.“ To pronesl Eli nejapně.

„Ve skutečnosti pro CIA kdysi pracoval. Ale už pro ně nedělá. Pracoval pro CIA, když potkal moji matku.“

„Tak je to?“

„Tak je to.“

„Co dělal? Byl špión nebo tak něco?“

„To pořádně nevím. Spíš něco jako diplomat.“

Eli se zasmál. „Takže špión.“

Zasmála se taky. „Asi máš pravdu. Každopádně, co dělá teď, nevím.“

„Chápu.“

„Eli, hodláš zůstat v Izraeli nebo se vrátíš do Států a dokončíš studia?“

Vypil doušek vína a řekl: „Přemýšlím o tom, že pojedu do Juilliardu. V létě je konkurs. Musím získat vízum.“

„Do Juilliardu?“

„Hm.“

„Nevrátíš se do Chicaga?“

„Asi ne, Sáro. Ale poslyš, proč bys za mnou nepřijela do New Yorku a nežila tam se mnou, až složíš závěrečné zkoušky? Zbývá ti už jen rok, ne?“

Ta otázka Sáru překvapila. „Ty chceš, abych s tebou žila?“

„Jistě. Proč ne? Máš mě ráda, ne?“

„Ano, to mám, ale… ale to je, jako kdybychom se vzali nebo tak.“

„To ne, hlupáčku. Prostě spolu budeme žít.“

Znervózněla. „To si musím ještě promyslet, Eli.“

„Máme dost času, myslím.“ Natáhl se přes stůl, položil svoji ruku na její a zlehka ji stiskl. Sára byla tímto projevem náklonnosti překvapena. Nevěděla, že mu na ní záleží natolik, aby ji požádal o něco takového.

Jaká bude budoucnost s Elim Horowitzem? Zamyslela se. Pravděpodobně sežene v New Yorku práci jako učitelka. Bude muset samozřejmě získat certifikát. Nebo by mohla zůstat doma a psát. To by skutečně chtěla. Nebylo by to krásné? Ona autorka bestsellerů, Eli slavný dirigent?

Sára obrátila ruku, aby na oplátku mohla stisknout tu jeho.

Mohlo by to fungovat, pomyslela si.

9

Nastartoval jsem toyotu Land Cruiser a zamířil na sever od Bagdádu. Příslušníci iráckých bezpečnostních složek mě zastavili na předměstí celkem dvakrát. Počínali si důkladně. Při první kontrole chtěli vidět mé papíry a pas. Ptali se, jestli jsem ozbrojen, i když mám mezi dokumenty i povolení irácké vlády nosit střelné zbraně. Ukázal jsem jim Five-seveN, ale SC-20K zůstala ve vaku. Několik minut si mě podezíravě prohlíželi a mračili se na mě, ale pak mě nechali jet. Při druhé kontrole se to víceméně opakovalo. Zeptali se mě, proč jedu do Mosulu a jak dlouho se tam hodlám zdržet. Nějak jsem je uchlácholil a pak mě pustili dál.

Dálnice je moderní – pokryli ji novým povrchem poté, co utrpěla značné škody v průběhu války a při následných nepokojích. Ve městě je nutné na každé hlavní ulici každou chvíli zastavovat, ale doprava není velká. Všude jsou zchátralá nákladní vozidla se zbožím. Jednou mě minul i vůz plný koz, což jsem viděl poprvé.

Slunce je jasné a velmi ostré a já jsem vděčný za to, že jsem nezapomněl na něco tak obyčejného, jako jsou sluneční brýle. Okolní krajina je plochá a vyprahlá. Jak už jsem říkal, připomíná to trochu jižní Arizonu. Je to drsná a krutá země a já bych rozhodně nechtěl uvíznout někde uprostřed pouště. Díky bohu za to, že byl vynalezen osvěžovač vzduchu.

„Same, jsi tam?“ Lambert zní jako hlas svědomí – tedy alespoň jak si ho já představuji. Tenký a vzdálený hlas hluboko v mém pravém uchu.

Sundám jednu ruku z volantu a stisknu místo na krku, abych aktivoval vysílačku. „Ano, jsem tady, plukovníku.“

„Jak to šlo s Petiowem?“

„Skvěle. Má plné ruce práce. Tohle je rušné místo.“

„Já vím. Poslyš, chápu to správně, že míříš do Mosulu?“

„Jsem zrovna na cestě. Nejpozději za hodinu budu v Samaře.“

„Zapomeň na Mosul. Musíš do Arbilu,“ říká Lambert. „Proto ti volám přes implantát místo textové zprávy. Právě jsme dostali zprávu, že tam kurdská policie zabavila zbrusu novou dodávku zbraní. Nic dobrého. Spousta AK-47 a pár stingerů. Mají i vězně – řidiče, který tu dodávku vezl. Nic jim neřekl. Dodávka je na policejním velitelství v městském centru. Je to čerstvé a doporučuji, abys to okamžitě prověřil. Jestli dokážeš určit, odkud zbraně pocházejí, můžeš vysledovat zdroj. Nezapomeň, je to kurdské teritorium. Nemáš tam žádné pravomoci, takže musíš proklouznout dovnitř a zase ven, aniž by si toho policie všimla.“

„Rozumím. Jaká je nejlepší cesta z místa, kde právě jsem?“

„Naši zpravodajové doporučují, abys dojel do Mosulu a odtamtud zamířil na východ do Arbilu. Dálnice z Bagdádu do Arbilu vede paralelně s tou tvou a spojovací cesty nejsou bezpečné.“

„Rozumím. Ještě něco?“

„To je prozatím vše. Hodně štěstí, Same.“

„Rozumím. Končím.“ Uchopím volant oběma rukama a pokračuji. Minu Samaru a mířím k Tikrítu, rodišti Saddáma Husajna. Když konečně projdu kontrolami a zopakuji si vše, co už znám z Bagdádu, zjistím, že na Tikrítu není nic zvláštního. Jsem rád, že cestu nelemují tabule s nápisy „Tady se narodil Saddám Husajn“.

Mosul je druhým největším iráckým městem. Leží na okraji oblasti označované jako Irácký Kurdistán. Jestli tomu rozumím správně, pochází od jména Mosul jméno slavné továrny na vlnu, „mušelín“. Zjevně byla poprvé vyrobena tady. Poblíž Mosulu leží starověké město Ninive. Prý je tam spousta vykopávek, které turistům rozhodně stojí za vidění, ale obávám se, že mám jinou práci.

Další kontrola, další kolečko byrokracie a dokumentů a pak už mířím na východ, do Arbilu. Jsem oficiálně na kurdském území a Arbil je pokládán za hlavní město Kurdů v Iráku. Obě hlavní kurdské strany, KDP i PUK, zde mají svá ústředí. Arbil je pokládán za jedno z nejstarších měst na světě a místní osídlení se datuje ještě před Řím a před Alexandra Velikého do časů neandertálského člověka, jehož ostatky na tomto místě byly nalezeny. Moderní město stojí na pahorku, který vznikl v průběhu staletí.

Scenerie v Iráckém Kurdistánu ostře kontrastuje se zbytkem země. Jsou tu vysoké hory a barevná, úrodná údolí. Horské štíty se zvedají tím víc, čím dál na sever jedu, a jsou označovány za „Alpy Středního východu“. Hory v průběhu dějin fungovaly jako přirozená bariéra a chránily místní kulturu. Z etnického hlediska nejsou Kurdové a Arabové příbuzní. Teoreticky byli za války spojenci USA. Nevím, zda jim budu moct důvěřovat.

Když přijíždím do Arbilu, začíná zapadat slunce. Signalizační světla znamenají, že musím zpomalit – další kontrola. Když zastavím, obklopí toyotu čtyři muži. Mají uniformy irácké policie, ale mám pocit, že něco není v pořádku. Dva mají pušky a třetí pistoli.

Jakmile otevřu okénko, muž mi namíří pistoli do tváře. „Čeká nás projížďka, příteli,“ řekne arabsky. Tihle muži nejsou Kurdové.

„Mám doklady, jestli vám jde o ně,“ říkám jeho vlastním jazykem.

„Drž hubu!“ přikazuje. Počká, až se jeho tři společníci posadí na zadní sedadla. Pak muž s pistolí obejde vůz a posadí se vedle mě. Stále mi míří na hlavu.

Muž beze zbraně na zadním sedadle promluví. „Teď pojedeš tamtou cestou,“ ukáže na potemnělou odbočku vedoucí pryč z dálnice. Nemám na výběr, poslechnout musím. Zatočím toyotu a jedu udaným směrem. Cesta mizí v houští. Nebýt světel, nevidím nic.

„Kam jedeme?“ zeptám se arabsky.

„Uvidíš,“ odpovídá muž na zadním sedadle, „prostě buď zticha a jeď.“

O tři minuty později jsme asi míli daleko od dálnice. Muž vzadu mi nařídí zastavit a vystoupit.

Musím poslechnout. Otvírám dveře a vystupuji z vozu, čtyři muži mě následují. Venku je tma, ale světla osvětlují prostor dostatečně. Neozbrojený muž, zjevně vůdce skupiny, mě otočí a přitlačí na vůz. „Ruce vzhůru, navrch hlavy!“ přikáže.

Poslechnu ho, ale začínám být pozvolna naštvaný. Rozhodně se nehodlám nechat otioukat. Ten mizera mě začíná šacovat. Jsem vděčný za to, že mám Five-seveN v přihrádce, ale musím je nějak dostat od vozu.

„Jsem příslušníkem Interpolu,“ řeknu, „mám povolení vaší vlády.“

„Ticho!“

Muž s pistolí se na mě zašklebí. Chybí mu tři zuby a je to ten nejodpudivější mizera, jakého jsem zatím v Iráku viděl. „Kde jsi sehnal tak pěkné auto, kamaráde?“ ptá se.

Ten, který mě šacuje, zjevně hledá peníze. „Kde máš peněženku?“

„Žádnou nemám,“ odpovím popravdě.

Uchopí mě za rameno a odtáhne mě od vozu. Všichni čtyři nyní stojí proti mně. Ti dva, kteří mají pušky, je drží na hrudníku a nemíří na mě. Vypadá to na hakimy. Bezzubec má revolver Smith & Wesson 38 Special. Pravděpodobně ho koupil na černém trhu.

„Myslím, že si tedy vezmeme tvůj vůz,“ prohlásí velitel. Ostatní tři se zašklebí. „Potřebujeme převézt nějaký náklad.“ Smějí se ještě víc. „Seděli jsme a čekali na své přátele s náklaďákem, aby nám pomohli převézt náš náklad, ale myslím, že tvůj velký vůz postačí. Můžeme si ho půjčit?“ Další smích.

„Odkud jsi, kamaráde?“ ptá se bezzubec. Zatočí revolverem na prstu jako ve westernu s Johnem Waynem. „Nevídáme moc zápaďáků, co mluví arabsky.“

„Jsem Švýcar. Jsem příslušník Interpolu. Doporučuji vám, abyste mě pustili.“

„Och, tak ty doporučuješ, abychom tě pustili?“ vysmívá se mi vůdce a udělá krok ke mně. „Poslyš, já ti doporučuji, aby sis klekl na kolena a pomodlil se, protože je na čase, abys dal tomuto světu své sbohem.“

Tak pojď, myslím si. Ještě o krok blíž.

„Chceš, abych si klekl?“ ptám se.

„Přesně tak!“

Pohlédnu na zem a ukážu prstem. „Tady?“

Zabere to. Udělá další krok a spustí: „Ano, právě tad…“

Než dokončí větu, kopnu ho rychle a tvrdě do rozkroku. Tím nekončím. Pohnu se jako blesk, použiji pokročilou techniku Krav Maga, uchopím ho a odstrčím ho na bezzubce ve chvíli, kdy vystřelí. Střela se vůdci zaryje do zad a jeho tělo dopadne na bezzubce tak, že oba spadnou na zem.

Než stihnou muži s puškami zareagovat, uchopím hlaveň jedné z pušek levou rukou, strčím pravou ruku pod pažbu a pomocí páky vytrhnu zbraň překvapenému útočníkovi. A než stihne druhý muž zamířit a vystřelit, švihnu svou novou zbraní a zasáhnu ho pažbou do tváře. Vyjekne, pustí zbraň, padne na kolena a chytí se za hlavu. První muž, teď už beze zbraně, zavyje a chystá se zaútočit. Udeřím jej pažbou do nosu a poté jej kopnu pravou nohou do hrudníku. Napůl omráčen se odpotácí, ale na zem nepadne. Vyhodím pušku do vzduchu a švihnu s ní, takže se otočí. Chytím pažbu a namířím. Stisknu spoušť, nelze se netrefit. Muž padne na zem.

Švihnu hakimem směrem k bezzubcovi, ale ten už vedle mrtvého velitele neleží. Utíká pryč temným houštím. Na okamžik mám chuť zamířit a vystřelit, ale pak se rozhodnu, že ho nechám utéct. Nedokážu si představit, kam v tomhle terénu teď v noci bude utíkat. Zbývá muž, jemuž jsem poranil tvář. Klečí ještě pořád na kolenou a skučí. Asi jsem mu zlomil lícní kost.

„Ty,“ říkám, „přestaň kňučet a odpověz mi.“

Muž na mě pohlédne s rozevřenýma očima. Nedokáže pochopit, že jsem přemohl čtyři lidi. Jeho pravá tvář natéká, obličej začíná vypadat nesouměrně.

„Co jste zač?“ ptám se. „Policisté nejste.“

Muž něco mumlá v arabštině. Zdvíhám pažbu, jako bych se jej chystal znovu udeřit.

Sdělí mi své jméno a jména dalších tří mužů. Běžná arabská jména, na Středním východě nic neříkající.

„Kde jste sebrali policejní uniformy?“

Sdělí mi, že je policie najala jako milici. Nevěřím mu.

„Odkud jste?“

Další mumlání. Tentokrát už hraju tvrdě. Udeřím jej pažbou do ramene. Vykřikne a upadne. Postavím se nad něj a znovu se ptám, odkud jsou.

„Írán,“ odpoví. On a jeho tři společníci jsou z Iránu.

„Co děláte v Iráku?“

Muž se převalí a prohrábne hlínu. Vím, co chystá, a přivřu oči v okamžiku, kdy mi vrhne hrst prachu do očí. Vyskočí na nohy, ale já jsem připraven. Uchopí pušku, já trhnu k sobě a zpět. I když mám zavřené oči, bodnu ho hakimem do brady. Pak otevřu oči a udeřím ho do hrudníku. Spadne na zem, je v bezvědomí. Pravděpodobně jsem mu zlomil hrudní kost a možná mu přestalo bít srdce.

Zatraceně. Tři mrtví muži. Nemohu dělat nic jiného než je tu nechat. Nerad za sebou zanechávám těla, ale nemám na výběr. Nemohu ztrácet čas a hledat úkryt pro mrtvoly, jsem daleko od dálnice. Až a jestli vůbec je najdou, bude to přičteno na vrub faktu, že Irák je nebezpečné místo.

Odhodím hakima na zem a nasednu do vozu. Vrátím se zpátky na dálnici a pak zamířím do města. V duchu přemítám, co se stalo s bezzubcem.

10

Do Arbilu přijíždím krátce po půlnoci. Ulice jsou prázdné a ve městě je naprosté ticho. Pouličních lamp je tu jen pár, a tak je většina zákoutí temných a zlověstných. Carly mi ze Třetího oddělení odvysílala plán města na OPSAT, takže policejní stanici najdu snadno.

Zaparkuji toyotu o blok dál, sundám si svrchní šat, nasadím náhlavní soupravu, vezmu si Five-seveN a batoh a jsem připraven vyrazit. Vystoupím z vozu a kradu se ulicí vpřed, mezi stíny. Široko daleko nikdo není, ale při mé profesi není opatrnosti nikdy dost.

Velitelství arbilské policie je malé. Jednopatrová budova s parkovištěm vzadu. Připadá mi divné, že tam nestojí žádné hlídkové vozy. Okna jsou zakryta silným pletivem a dovnitř prakticky není vidět. Ale přesto zpozoruji osvětlení za čelními okny. Někdo nechal rozsvíceno nebo je uvnitř. Obejdu budovu a potichu zkusím otevřít ocelové dveře. Zamčeno, pochopitelně. Běžný cylindrický zámek, zkusím paklíč. Trvá mi sedmnáct sekund, než otevřu. To není špatné.

Pohlédnu skrz dveře a spatřím tmavou chodbu. Nastavím si brýle a zapnu noční vidění. Zkontroluji horní rohy zdí a ověřím, zda někde nejsou kamery. Pak vklouznu dovnitř a zavřu za sebou dveře. Držím se zády u zdi a plížím se ke dveřím vprostřed chodby, tam chvíli naslouchám. Ticho. Pomalu otevřu dveře a nahlédnu do místnosti. Obyčejná kancelář – stůl, skříň na šanony, několik židlí. Pokračuji chodbou dál a dorazím na křižovatku. Nalevo jsou dveře s bezpečnostním znamením a nápisem v jazyce, který musí být kurdštinou. Tento jazyk neovládám. Arabštinu ano, ale kurdštinu? Ani náhodou. Rozeznám některá slova, ale to je tak všechno. Jestli budu muset mluvit s nějakým Kurdem, budu mít možná problémy, i když řada z nich hovoří arabsky.

Světlo, které už jsem viděl před budovou, přichází zprava. Pomalu se šourám podle zdi a nakouknu za roh do osvětleného prostoru. Přední kancelář. Je tam zeď se skleněným oknem vedoucím do recepce. Na židli sedí muž a má nohy na stole. Hlasitě chrápe. Vypínám noční vidění a zdvihám své brýle, abych viděl lépe.

Muž má na sobě policejní uniformu, ale přibližně o dvě velikosti menší. Něco není v pořádku.

Vejdu do místnosti a ocitnu se za spícím mužem. Je urostlý a má knír jako Saddám Husajn. Zlehka mu položím levou ruku na ústa a štípnu ho do nosu. Policista se probudí a je nadmíru vylekán. Jakmile se pokusí vyskočit, nasadím mu chvat, kterým sevřu tepny – po chvíli upadne do bezvědomí. Spadne dopředu a sesune se na podlahu. Když budu mít štěstí, bude v bezvědomí přibližně deset minut.

Rychle si prohlédnu stůl, ale nevidím nic zajímavého, vyjma klíčenky v šuplíku. Vezmu si ji a vrátím se zpět na chodbu. Samozřejmě, jedním z klíčů lze odemknout ony dveře do zabezpečených prostor – je tam další chodba. Chvíli naslouchám a opět kontroluji, zda někde nejsou kamery. Ze by tu byl ve službě pouze jeden člověk? Podivné. V tom případě asi v Arbilu o půlnoci zločin spí.

Přicházím k zamčeným dveřím a opět zkouším klíčenku. Dveře se otevřou na třetí pokus. Zhluboka se nadechnu a rozsvítím. Je to jakési skladiště a je plné beden. Jedna z nich je otevřená a leží na podlaze tři stopy ode mě. Uvnitř je hromada pušek Hakim. Zběžně je prohlédnu – jsou vyčištěné a připravené k použití. Zamířím k další bedně, která byla již otevřena a poté zase zavřena. Zdvihnu víko a spatřím útočné pušky AK-47. Další bedna obsahuje sovětské 9mm pistole Makarov PM z padesátých let. Také ve výborném stavu. A další bedna je plná plynových odstřelovacích pušek SVD Dragunov.

Celkem je tu šestnáct beden, většina ještě zavřených. To musí být onen zabavený náklad, o kterém mi vyprávěl Lambert. Co s ním hodlá arbilská policie udělat? Hodlá jej odevzdat nadřízeným úřadům, ať už je to kdokoliv?

Musím zjistit, odkud ty zatracené věci jsou. Na první bedně není žádné označení, ale druhá má na straně značku. V arabštině – konkrétně ve farsí – tam stojí: „Tabrízská společnost na výrobu kontejnerů“. Tabriz? Tabriz je v Iránu! Další bedna má stejnou značku. Devět ze šestnácti beden má značku z Tabrízu.

Zbraně buď pocházejí z Íránu, nebo dodavatel používá bedny tam vyrobené. Každopádně to je jisté vodítko.

O zeď tu stojí opřená čtyři pouzdra, plochá pouzdra. Připomínají trochu pouzdra na elektrické kytary, ale jsou o něco širší. Jedno z nich otevřu.

Stingery. Čtyři pouzdra plná stingerů, v každém pár. Neuvěřitelné, do hajzlu, neuvěřitelné. Americká výroba. Jak se, u všech čertů, dostaly sem? Vedle pouzder jsou dvě přenosná odpalovací zařízení. Tahle koťátka jsou smrtonosně efektivní proti helikoptérám a mohou je používat pěšáci podobně jako bazuky.

Poznamenám si inventář do OPSATu, pořídím několik snímků a opustím místnost. Pokračuji chodbou dál, až k velkým ocelovým dveřím se zamřížovaným oknem. Vězení? Opět sáhnu po klíčence a dveře odemknu. Zaskřípou a já sebou trhnu. Naštěstí tu nikdo není. Uvnitř je řada šesti cel zavřených na závoru. Na levé straně je malý stůl, ale nikdo u něj nesedí. Není tu nic zajímavého, kromě kladiva ležícího na stole. Po bližším prozkoumání identifikuji na hlavici zaschlou krev a snad i zbytky kůže a vlasů. Obracím se a chystám k odchodu, ale pak něco v první cele upoutá moji pozornost. Nejprve mi to připadá jako hromada přikrývek, ale pak zjišťuji, že na lehátku kdosi leží. Rozsvítím a podívám se do cely. Je to tělo a je pokrývkami zcela zakryté. Mrtvola?

Podívám se do druhé cely a i tam leží tělo zakryté přikrývkami. To samé ve třetí, čtvrté i páté cele. Šestá cela je prázdná. Vyzkouším postupně klíče, dokud neodemknu první celu. Odhrnu pokrývku a pod ní leží muž. V hlavě má díru po kulce. Jak to vypadá, střelili ho do zátylku a střela vyšla obličejem. Podobu nelze určit, pochopitelně. Odhrnu přikrývku ještě víc a vidím, že mrtvola na sobě má pouze spodní prádlo.

Muž ve druhé cele je na tom stejně, ale zdá se, že jej před popravou mučili. Má na horní části těla spáleniny, asi od cigarety. Třetí mrtvola má rozdrcenou pravou paži, jako by ji několikrát přerazili kladivem. Tím kladivem. Čtvrtého muže, podobně jako prvního, pouze zastřelili.

Opustím vězení a zavřu za sebou. Zamknu, protože ten, kdo tohle udělal, se jistě vrátí. Můj přítel tam v kanceláři se brzy probudí a pravděpodobně ví, co se tu děje. Možná byl jedním z těch, kteří pozabíjeli vězně.

Vrátím se do přední části budovy a zjistím, že strážce je stále ještě v bezvědomí. Dýchá pravidelně, takže jsem si jist, že se probere. Bude ho bolet hlava – vzpomínka na moji návštěvu. Vracím se do první chodby a mířím k zadním dveřím, pak se ale rozhodnu prozkoumat kancelář, kterou jsem viděl po svém vstupu do budovy. Otevřu dveře, vkročím dovnitř a zapnu noční vidění, abych nemusel rozsvěcet.

Mám všechny důvody se domnívat, že jde o kancelář velitele místní policie. Na zdi visí různá předvolání a fotografie velitele policie potřásajícího si rukou s mužem, v němž rozeznávám jednoho z kurdských politiků. Prohlédnu si fotografii zblízka a zmocní se mě dojem, že jedna z mrtvol ve vězení je velitel policie. Nemohu to říct jistě, protože tváře obětí pořádnou identifikaci vylučují. Ale i tak bych přísahal, že muž na fotografii je mrtvola ve druhé cele, ta, která byla před popravou mučena.

Na stole je několik složek plných fotografií zločinců. Otevřu vrchní složku a jsem překvapen – nevidím nikoho jiného než „bezzubce“. Ve skutečnosti jsou na vrchních fotografiích ti čtyři muži, kteří se mi pokusili ukrást vůz a kteří chtěli moji mrtvolu nechat kdesi v poušti u Arbilu. Poznámky na zadních stranách fotografií jsou psány kurdštinou, ale slova „terorista“, „hledaný“ a „Irán“ poznat dokážu. Na zadní straně fotografie bezzubce je ještě jedno slovo, které rozeznám – „Stíny“ – a velký otazník.

Vše je mi jasné. Ti čtyři banditi, které jsem potkal před městem, tu byli dřív než já. Zabili skutečné policisty a mrtvoly poté, co jim svlékli uniformy, odtáhli do cel. Banditi chtěli moji toyotu. Aby odvezli zbraně? Jeden z nich říkal, že čekají na náklaďák, aby „odvezli nějaké bedny“. Patří tihle lidé mezi zákazníky Krámu? Prodává Krám zbraně Stínům? Nepřekvapilo by mě to. Jsou-li Stíny významnou teroristickou skupinou, je jen logické, že Krám, který představuje největšího světového ilegálního obchodníka se zbraněmi, bude rád jejich dodavatelem.

Venku někdo zabouchne dveře od auta. Sakra. Když v zadních dveřích zarachotí klíče, přitisknu se ke dveřím kanceláře. Ať je to, kdo je to, snad nepůjde sem.

Dva hlasy. Jeden z nich hlasitě hovoří a směje se – v arabštině. Zachytím výrazy „policie“, „postarat se“ a „převézt bedny“. Muži přejdou kolem kanceláře a pokračují dál. Zaslechnu překvapené výkřiky. Patrně právě nalezl mého přítele na podlaze. Ozve se zasténání, plesknutí a další zasténání. Strážce přichází k sobě. Jeden z mužů přikáže druhému, aby zkontroloval zbraně, a začne se shánět po klíčích. Další hovor, zvuk věcí posunovaných po stole a vzteklý výkřik. Klíče jsou pryč, samozřejmě. Jsou v mé kapse.

Ten vzteklý výkřik je mi povědomý. Je v mém nejlepším zájmu zjistit proč. Sáhnu do batohu a vytáhnu užitečnou věcičku, které říkám „nárožní periskop“. Vypadá skoro jako jedna ze zubařských pomůcek – tenký kovový nástroj s kulatým zrcátkem na konci. Kov je ohebný a lze jej deformovat podle potřeby. Pomocí tohoto nástroje lze výborně nahlížet za roh, aniž by si mě kdokoliv všiml.

Potichu opustím kancelář a zády ke zdi se proplížím chodbou. Když se ocitnu u rohu před kanceláří v přední části budovy, vysunu zrcátko tak, abych viděl, co je na druhé straně.

Strážce sedí na židli a drží si zadní část hlavy. Rozzlobený muž sedí na desce stolu před ním, zády ke mně. Druhý muž stojí za židlí a tváří se znepokojeně. Neznám ho. Oba příchozí na sobě mají policejní uniformy. Přál bych si, aby se rozhněvaný muž otočil a já mu mohl pohlédnout do tváře.

„Co řekneš Ahmedovi?“ ptá se druhý příchozí. Teď mohu celou konverzaci poslouchat bez problémů.

„O tom budu přemýšlet pak,“ odpoví rozzlobený muž. „Ve skutečnosti jde spíš o to, co řekne Ahmed Tarighianovi!“ Chytne strážce za bradu. „Skutečně sis nevšiml, kdo ti to udělal?“

Strážce zakroutí hlavou. „Alláh mi pomáhej. Tarighian bude velice mrzutý. Musíme se nějak dostat přes ty dveře. Jestli jsou ty věci pryč…“

Tarighian? Kdo je, k čertu, Tarighian?

Rozzlobený muž se otočí a já mu vidím do tváře. Je to můj starý známý bezzubec, ten, který mi utekl. Jeho hlas už jsem slyšel.

Mohl bych je všechny dostat, kdybych chtěl, ale to není mým cílem. Otočím se a odejdu pryč, chodbou až k zadnímu vchodu do budovy. Vedle dveří je koš na odpadky, do kterého zahodím klíčenku. Nemusím jim nic usnadňovat. Jsem si jistý, že příslušné autority ty dveře nějak vyrazit dokážou, když budou chtít.

Vyklouznu ven a přeběhnu na druhou stranu parkoviště. Přikrčím se a rychle se pohybuji po ulici, spokojený, že mě nikdo nesleduje. Proběhnu tmou k toyotě a shrbím se na sedadle pro případ, že by někdo vylezl na ulici a začal se rozhlížet.

Pomocí OPSATu odešlu zprávu plukovníkovi Petiowovi do Bagdádu. Informuji jej, že arbilští policisté byli povražděni teroristy z organizace Stíny, kteří se pokouší ze stanice dostat zásilku ilegálních zbraní. Kopii odešlu Lambertovi do Washingtonu a čekám.

Přibližně o třicet pět minut později se ozvou sirény. Jsem překvapen rychlou odezvou. Bál jsem se, že než přijede americká nebo irácká armáda, teroristé se dostanou pryč i se zbraněmi. Před stanicí zastaví tři policejní vozy a džíp americké armády se čtyřmi vojáky. Rád bych jim pomohl, ale nemohu si to dovolit. Takže jen sedím a těším se na ohňostroj.

Ale k mému úžasu se teroristé objeví zpoza budovy a zahájí na policisty palbu z AK-47. Tři iráčtí policisté padnou na zem, zbytek se kryje. Teroristy vede bezzubec. Hodí něco mezi vozidla a o několik sekund později se ozve exploze. Granát zničil americký džíp a pravděpodobně vážně poranil nebo zabil čtyři americké vojáky. V tuto chvíli už vážně uvažuji o tom, že bych se zapojil do boje, ale než se stihnu pohnout, vyjede zpoza budovy náklaďák. Teroristé do něj naskáčou a náklaďák s kvílením mizí pryč.

V duchu se proklínám za to, že jsem nezasáhl dřív – ale co jsem mohl dělat? Bez povolení nesmím vstupovat do styku s místními zákonnými autoritami. Byl bych něco změnil? To nevím jistě. Příště se nicméně budu raději řídit instinktem a trochu méně direktivami.

V dálce se opět ozvou sirény a o pár vteřin přijíždí další policejní vozy, dokonce i sanitka. Teď už jistě nemá smysl něco dělat, musím nechat Iráčany, aby to zvládli sami.

Rozladěně nastartuji toyotu a odjíždím pryč.

11

Andrej Zdrok měl špatnou náladu.

Šofér ho dovezl přímo před budovu Švýcarsko-ruské mezinárodní obchodní banky a tam si vyslechl pokyny, kdy se má vrátit a vyzvednout svého zaměstnavatele. Mercedes odjel a Zdrok se vydal k těžkým skleněným dveřím. Před vstupem do budovy pohlédl na své rolexky a zjistil, že do schůzky zbývá ještě patnáct minut. Rozhodl se, že bagel a káva by mu náladu mohly značně zlepšit.

Přešel ulici a zamířil k pekařství. I Andrej Zdrok se shodl s kritiky na tom, že Zabaťs je nejlepší pekařství v Curychu. Fakt, že se nachází ve čtvrti peněžních ústavů, byl jedině výhodou a plusem pro jeho majitele. V pekařství prodávali denně stovky bagelů, koláčků, rohlíčků a moučníků bankéřům a účetním, kteří tu pracovali. Shodou okolností bylo pekařství i naproti přes ulici u jiné pobočky Švýcarsko-ruské mezinárodní obchodní banky v Baku v Ázerbájdžánu. Zdrok často navštěvoval i toto pekařství, i když zdaleka nebylo tak dobré.

Zdrok vešel do pekařství, koupil si cibulový bagel se smetanovým sýrem a černou kávu a zaplatil pět franků. Prodavačce řekl, ať si nechá drobné. Dělal to často a požíval v pekařství pověst „štědrého muže v obleku od Brioniho“.

Zdrok se vrátil do banky a kývl na pracovníka bezpečnostní služby stojícího ve dveřích. U pokladního okénka už stál zákazník, dva další byli v místnostech s trezory. Švýcarsko-ruská, jak jí Zdrok zkráceně říkal, byla jednou z mnoha soukromých finančních institucí zabývajících se pouze bohatou mezinárodní klientelou. V tomto městě, kde peníze poháněly veškerý život, byla Švýcarsko-ruská na nejlepší cestě k tomu stát se významným hráčem na poli světového finančnictví. Krásné na tom bylo to, že banka byla malá a málo známá. Úřady si jí příliš nevšímaly. Zdrok se pojistil, aby všechny jeho oficiální obchodní zájmy byly z legálního hlediska čisté a bez poskvrny. Tím se vyhnul všem problémům. Rozhodně netoužil po žádných podezřeních vztahujících se k pozadí činnosti Švýcarsko-ruské mezinárodní obchodní banky.

Zdrok odemknul vstup do prostor vyhrazených „pouze personálu“, ohlédl se zpět do haly a pak vstoupil do konferenční místnosti, kde ho očekávali tři další společníci. I oni si, nikoliv překvapivě, před schůzkou koupili bagely, koláčky a kávu.

Antonu Antipovi bylo padesát dva. Bývalý plukovník KGB se stal partnerem Andreje Zdroka krátce po rozpadu Sovětského svazu. Byl vysoký, impozantní a měl pověst sadisty. Zdrok nikdy nezaznamenal cokoliv, co by této domněnce nasvědčovalo, ale příběhů o tom slyšel dost. Antipov velel v osmdesátých letech jednomu z gulagů mimo Moskvu a měl kontakty v podsvětí a na černých trzích v Rusku a ve východní Evropě. Byl Zdrokovou pravou rukou a v určitých kruzích stačilo, aby vyslovil své jméno, a tím vzbudil respekt – nebo strach.

Oskaru Herzogovi bylo padesát tři a pocházel z bývalé Německé demokratické republiky. V době opětovného sjednocení Německa byl jedním z nejobávanějších berlínských prokurátorů. Odsoudil na doživotí nebo k smrti stovky politických vězňů. Kolegové mu za jeho zády říkali „Sekera“ až do dne, kdy tuto přezdívku jednou zaslechl. Místo toho, aby vybuchl vzteky, přezdívku přijal a sám ji dál užíval. Budil tím strach mezi svými protivníky.

Pětapadesátiletý generál Štefan Prokofiev tvrdil, že je příbuzným slavného skladatele téhož jména. Byl vysoce postaveným důstojníkem ruské armády a trávil většinu času v Moskvě. Do Curychu jezdil pouze na schůzky se Zdrokem a to nebývalo příliš často. Za časů Sovětského svazu býval Prokofiev jedním z vrchních vojenských poradců odpovědných za vývoj nových zbraní. V roce 1990 byl povýšen na generála a stal se styčným důstojníkem mezi armádou a fyziky pracujícími na její nové výzbroji. Prokofjev měl reputaci skalního komunisty, ale to mu nebránilo vydělávat čtyřicet milionů ročně díky Zdrokově organizaci.

Andreji Zdrokovi, nezpochybnitelnému vůdci této čtyřky, bylo čtyřicet sedm, měl vzhled bývalého lva salónů na penzi, oblékal se jako nejbohatší muž na světě a měl IQ 174. Pocházel z Gruzie a vyrostl v rodině, která provozovala banky pro vládu Sovětského svazu. Ve svých dvaceti letech se stal bankéřem a rychle se naučil, jak vydělávat peníze ve službách komunistické strany. Po pádu Sovětského svazu byl Andrej Zdrok jedním z nejbohatších mužů v Rusku. Odstěhoval se do Švýcarska, založil Švýcarsko-ruskou, přizval jako společníky ostatní tři muže a každým rokem své štěstí zdvojnásoboval. Zdrok měl neuvěřitelný apetit na peníze a vždy je dokázal vydělat – bez ohledu na to, kolik životů jeho podnikání ve svém důsledku stálo.

Tito čtyři muži byli mozkem Krámu.

Schůzky v Curychu začínaly vždy přesně na čas. Zdrok si uvědomil, že zbývají ještě celé dvě minuty. Posadil se ke stolu, vyndal bagel a položil jej před sebe. Ostatní muži jej beze slova pozorovali. Oni už posnídali.

Zdrok si ukousl, vychutnal aroma, které zahltilo jeho chuťové buňky, a poté jej spláchl douškem horké kávy.

V deset hodin přesně ostatní pozdravil: „Dobré ráno.“

Ostatní na pozdrav odpověděli.

„Pánové,“ řekl Zdrok, „prvním bodem k projednání je zásilka, která se ztratila v Iráku. Co se, k čertu, stalo?“ Podíval se na Antipova a zdvihl obočí.

Antipov polkl a odpověděl: „Irácká policie transport zastavila a všechno zkonfiskovala. Stingery a zbytek. Měli, ze svého hlediska, výjimečné štěstí – k naší velké smůle.“

„Kde se to stalo?“

„V Arbilu. Transport byl na cestě do Mosulu, kde by náš zákazník distribuoval zboží obvyklým způsobem.“

„Nějaké zprávy od zákazníka?“ zeptal se Zdrok.

Odpověděl mu Herzog: „Ano, je velice zklamán. Žádá náhradu.“

Zdrok zakoulel očima. „Zbláznil se? Zná podmínky. Zásilka je pod naší ochranou do určitého bodu, ale jakmile se ocitne v teritoriu zákazníka a v jeho rukách, je za ni odpovědný on.“

„Řekl jsem mu to,“ odpověděl Herzog, „nebyl rád.“

Zdrok pohlédl na generála Prokofjeva a zeptal se: „Co v této záležitosti hodláte podniknout?“

Prokofjev pokrčil rameny. „Byla učiněna nabídka na náhradní dodávku. Zbraně dáme dohromady během několika dní. Protože je, i jeho organizace, dobrým zákazníkem, řekl jsem mu, že může zaplatit až po dodání. Bude muset zaplatit dvakrát, ale alespoň to zboží bude mít.“

„Přijal nabídku?“

„Ano.“

Zdrok pohlédl na Herzoga. „Ujistěte se, že zaplatí, jakmile dodávku dostane.“

Herzog přikývl a učinil si poznámku do bloku, který před ním ležel na stole. „Zákazník prohlásil, že se pokusí dodávku znovu získat. Jeho lidé vědí, kde ji policie skladuje.“

„To je jejich věc,“ poznamenal Zdrok. „Jestli se o to chtějí pokusit, nikdo jim v tom nebrání. Další položka – operace Úklid.“

Antipov opět polkl a řekl: „Informace o muži známém jako Rick Benton se ukázaly pravdivé, jak jste předpokládal. Informace, které jsme získali, mohou pomoci odhalit další americké agenty. Máme několik jmen. Nyní musíme jednotlivá jména přiřadit správným osobám. Nemělo by to trvat dlouho. Zatímco zde hovoříme, naši lidé na tom pracují.“

Zdrok pochvalně přikývl. „To jsou dobré zprávy. Američané se kolem naší organizace točí až příliš. Musíme pokračovat v eliminaci jejich agentů. Ten, který provedl tu operaci v Macau, poškodil naše zájmy na Dálném východě významnou měrou. Bude trvat měsíce, možná roky, než v tom regionu dáme své podnikání zase do pořádku. Chci zejména tohoto muže.“

„Pracují na tom Vlad a Jurij,“ řekl Antipov. „Dostaneme ho, i ty ostatní, ale nezapomeňte, že jednoduché to nebude. Jsou to samostatně operující agenti a pracují skrytě. Jejich vláda předstírá, že neexistují. Už jsme dostali dva z nich. Jsme krůček od odhalení identity třetího v Izraeli a jsme na stopě jednomu v Americe.“

Zdrok si protáhl prsty a přikývl. „Vlad a Jurij. Jsou opatrní, že? Nezanechávají stopy, je to tak?“

„Žádné. Jsou to profesionálové, jak mají být. V KGB bývali mými nejdůvěryhodnějšími popravčími,“ odpověděl Antipov.

„Co zjistili v Belgii?“

„Kromě Bentona eliminovali také důstojníka belgické výzvědné služby, který s Bentonem spolupracoval. Ti dva věděli až příliš mnoho o tom, čím zásobujeme zákazníka číslo jedna. Naštěstí jsou materiály, které jsme získali v Bentonově hotelovém pokoji, jedinečné. Postaral jsem se, aby byly zničeny všechny. To by mělo naše protivníky zpomalit. Kromě toho jsme se mnoho nových informací o Třetím oddělení dozvěděli z Bentonova osobního počítače, který jsem také nechal zničit.“

Zdrok pokynul rukou. „Dobrá. Nechám zbytek na vás. Pokračujte, jak bude třeba. Ale do konce týdne chci výsledky. Jestli zjistí, kdo jsme nebo kde jsme, budeme mít velké problémy. Čím dřív se těch amerických stopařů zbavíme, tím lépe.“

Po těchto slovech si Zdrok ukousl další sousto. Schůzka skončila.

12

Milování bylo tak hezké jako to v Illinois. Jak leželi propleteni na úzké posteli v Eliho malém bytě, Sára byla víc a víc přesvědčena, že on je „ten pravý“.

Věděla, že by měla vstát a zavolat Rivce. Měla se vrátit nejpozději v deset hodin. Teď už bylo skoro poledne. Vyspali se a vzbudili se pouze proto, aby se pomilovali. Kolikrát to udělali od chvíle, kdy přišli do Eliho bytu včerejší noci? Čtyřikrát? Pětkrát? Sára se v duchu usmála a vzdychla.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Eli.

„To jsem,“ řekla a přitulila se k němu.

„Vzdychla sis.“

„Spokojeně.“

„Aha.“ Políbil ji. „Jsem rád, že jsi spokojená.“

„Co ty? Jsi spokojený?“

„To si piš.“

Zívla a sevřela ho. „Mohla bych takhle zůstat už napořád.“

„I já,“ odpověděl, „ale začínám mít hlad. Co ty?“

„Koho zajímá jídlo, když jde o sex?“ řekla a sáhla mu do rozkroku.

„Hej, hej, co ty jsi zač? Maniak?“ Usmál se, ale její ruku neodtáhl.

„Do tebe? Ano.“

Eli se posadil. „Dobrá, ale i tak je čas na malou pauzu. Mám vážně hlad. Nedělám si legraci.“

Sára milovala jeho izraelský přízvuk. Na cizím přízvuku ji něco přitahovalo. „Mám ti udělat snídani?“ zeptala se.

„Ne, já udělám snídani tobě. Nebo spíš oběd. Můj Bože, podívej, kolik je hodin.“

„Jéje, Rivka se na mě bude zlobit. Nedovedu si představit, co řeknou její rodiče.“

Eli se její poznámkou vážně nezabýval: „Neměj strach, Rivka strávila noc s Noelem. Vsadím se, že i oni šli spát pozdě.“

„Stejně je to ale hanebné chování, nemyslíš?“

„Jsi už velká holka. Jsi dospělá, ne?“

„Je mi dvacet. V Americe ještě ani nemohu pít alkohol.“

„Ano, ale z hlediska zákona jsi dospělá. A to se počítá.“ Vstal z postele a přešel pokoj do koupelny. Ona se dívala na jeho záda.

„Už ti někdo řekl, že máš pěkný zadek?“ zavolala za ním, když zavíral dveře. Neodpověděl. Sára si znovu vzdychla, vystrčila nohy zpod pokrývky a posadila se. Nahá vešla do kuchyně a podívala se, co je ve skříňce. Typický byt starého mládence, pomyslela si. Zbytky starých potravin a vločky s cukrem.

„Eli, máš kávu?“ zavolala, ale sprcha ji přehlušila a on ji nemohl slyšet.

Otevřela druhou skříňku a našla instantní kávu. „A je to,“ poznamenala. Pokrčila rameny a vyndala ji, našla konvici na vodu a otočila kohoutkem. Voda byla nahnědlá. Sára se zašklebila, kohoutek zavřela a položila kávu zpátky do skříňky. Rozhlédla se kolem sebe a uvědomila si, že Eliho byt připomíná skládku. Včerejší noci, ve tmě, si toho nevšimla. Ale vzpomněla si, že v Eliho sousedství žijí chudí lidé, prakticky ghetto. Pokoj smrděl plísní. Uvědomila si to až nyní, protože v noci byla podnapilá vínem. Když si prohlížela byt teď, mírně ji odpuzoval.

„Hej, Eli, mohu se také vysprchovat?“ zavolala.

„Jistě, pojď dovnitř!“

Usmála se a otevřela dveře do koupelny. Kabinka byla plná páry z horké vody. Alespoň horkou vodu tu má, napadlo ji.

Pěkně po pořádku. Sklopila prkénko toalety dolů, posadila se a vymočila se. Bez rozmýšlení spláchla a Eli vyjekl.

„Promiň,“ řekla, otevřela sprchu a připojila se k němu.

Vzájemně se namydlili a každou chvíli se přitom líbali. On začal být opět vzrušený a ona ho pevně uchopila kluzkýma rukama.

„Prosím, už ne,“ řekl. „Jsem vyčerpaný!“

Zahihňala se. „Nemyslím, že by s tebou tvůj penis souhlasil.“

„Můj penis se mnou nikdy nesouhlasí,“ řekl a přivřel oči.

„To je pro vás, muže, typické, ne?“ zašeptala a hrála si s ním dál.

Později vylezli ze sprchy a jedním ručníkem se osušili. „Ty nemáš další ručník?“ zeptala.

„Je mi líto. Jsem chudý a nuzák.“

To ji přinutilo položit otázku, nad kterou již nějakou dobu přemýšlela. „Eli, máš práci?“

„Práci? Jistě, že mám práci.“ Podíval se do zrcadla, vzal si břitvu a začal se holit nasucho.

„Jakou?“

„Pracuji pro doručovatelskou službu. Tento týden mám volno, tak na tebe mám čas.“

„Jakou doručovatelskou službu?“

„Rozvážím balíčky a zboží.“

Představila si jeho vůz a zachvěla se. Byla to relikvie z devadesátých let. Když se poprvé posadila na místo spolujezdce, měla pocit, že je v kresleném filmu – plop, plop, plop, plop se ozývalo celou cestu.

„Proč neděláš něco se svým hudebním nadáním?“

„To je těžké.“

Když na to přišlo, uvědomila si, že ho nikdy neviděla hrát na hudební nástroj. Ve skutečnosti v celém jeho bytě nebyla žádná známka toho, že se zajímá o hudbu. Žádné notové papíry, žádná CD s vážnou hudbou, žádná busta Beethovena, nic.

Vyhlédl na ni zpoza zrcadla. „Co?“

„Nic,“ odpověděla. „Kdy budeš vědět o Juilliardu?“

Pokrčil rameny. „Tyhle věci vždycky trvají.“ Řízl se břitvou. „Podívej, co jsi způsobila.“

„Čím jsem to způsobila?“

„Otázkami, na něž není jednoduchá odpověď.“

„Máš používat holicí pěnu.“

„Vždycky jsem to dělal takhle. No tak, jsem z tebe nervózní!“ Vytlačil ji z koupelny a zavřel dveře.

Sára si vzdychla ještě jednou, došla k hromadě svého oblečení, které hodila na křeslo, a oblékla se.

Eli nakonec udělal instantní kávu sám. Posadili se k prosté snídani a Sára zavolala Rivce. Její přítelkyně se hněvala, protože nezavolala dřív. Rivčini rodiče také nebyli spokojení. Sára se omluvila a slíbila, že bude doma do hodiny.

„Proč u mě nezůstaneš po zbytek svého pobytu?“ navrhl Eli.

„Nemyslím, že by to byl dobrý nápad,“ odpověděla Sára.

„Proč? Nelíbím se ti?“ Mrkl na ni.

Šťouchla do něj a řekla: „Samozřejmě že se mi líbíš! Ale jak sám víš, jsem na návštěvě u Rivčiných rodičů. Jak by to vypadalo?“

Pokrčil rameny. „Vypadalo by to, jako že jsme spolu.“

Sára potřásla hlavou. „Necítila bych se dobře, promiň.“ Vzala jej za ruku.

„To je v pořádku. Tvému otci by se to stejně asi nelíbilo.“

To se jí dotklo. „Nemyslím, že by se o tom vůbec dozvěděl. Nehlídá mě takhle. Žijeme v různých městech, vzpomínáš?“

„Pravda. Tvůj otec je špión a pracuje pro CIA.“

„Není.“

„Jakže se jmenuje?“

„Sam Fisher.“

„Ano. Sam Fisher. Sam Fisher – vládní agent.“

Šťouchla do něj znovu. „Nech toho. To on není.“

Eli toho nenechal. Zabroukal melodii z Jamese Bonda a namířil prstem jako pistolí. Sára se zasmála. „Nech toho,“ zopakovala.

„Dobrá. Ale stejně si myslím, že je vládní agent a ne jen tak nějaký obchodník.“

„Proč to říkáš? Proč tě to vůbec zajímá?“

„Nevím. Třeba mě zajímá, kdo je můj budoucí tchán.“

Sára zamrkala. „Tvůj co?“

„Slyšelas.“

„Eli.“

Vzal ji za ruku a řekl: „Poslyš, vím, že je na to trochu brzy. Ale jestli se rozhodneš žít se mnou v New Yorku, mohlo by k tomu dojít. Mám tě rád, Sáro, vážně.“

Sklopila oči. „Já vím. Já tebe taky.“

„Vyprávěj mi o své matce. Jak se jmenovala?“

„Regan.“

„Ona také pracovala pro vládu?“

„Ano, vždyť už jsem ti to říkala. Pracovala v NSA.“

„Národní bezpečnostní organizace?“

„Výbor.“

„Národní bezpečnostní výbor. To je jedno.“

„Byla v Gruzii. Vždyť víš, to je bývalý sovětský satelit.“

„Hm.“

„Tam potkala mého otce. Tehdy byl u CIA.“

„Jednou špión, pořád špión, to jsem si myslel vždycky.“ Podívala se na něj. „Promiň, pokračuj.“

„Každopádně, prožili spolu vášnivou lásku a nakonec se vzali. V Německu. Tam jsem se narodila, na vojenské základně.“

„Armádní dítko.“

Přikývla. „Tak nějak.“

„Ale nakonec spolu nezůstali?“

„Ne. Trvalo to tři roky. Z doby, kdy s námi otec žil, si skutečně moc nepamatuji. Byly mi tři, když odešel. Matka vždycky tvrdila, že to skončilo po vzájemné dohodě – ve skutečnosti to byl její nápad, aby se odstěhoval – ale já se nemůžu zbavit dojmu, že mě opustil. Myslím, že takhle přemýšlí každé dítě, jehož otec odešel.“

„Co se pak stalo?“

„Matka mě vzala zpátky do Států. Pracovala ve Washingtonu a vychovala mě sama. Otce jsem znovu potkala až jako teenager. Vídala jsem ho tu a tam a byl jako cizinec, který u nás zazvoní a tvrdí, že je můj otec. Nosil mi dárky, ale nijak vřelé to mezi námi nebylo. A byla i doba, kdy jsem ho neviděla vůbec. To bylo v období mezi devíti a… patnácti, myslím.“

„Kde byl?“

„To nevím. Matka o tom nikdy nemluvila. Možná mu sama řekla, aby se držel stranou, to já skutečně nevím. Každopádně, situace se změnila, když matce diagnostikovali rakovinu vaječníků. To se opět ukázal. Chodil ji navštěvovat do nemocnice a dokonce se s ní snažil i usmířit, ale k tomu už nestihlo dojít. Po její smrti se stal mým právním zástupcem.“

„A pak jsi žila u něho?“

„Ano. A bylo to dost podivné. Studovala jsem a najednou jsem bydlela s mužem, který by měl být mým otcem. Zpočátku to bylo těžké, ale pak se to zlepšilo. Stali se z nás přátelé, zejména po tom, co jsem odmaturovala a šla na vysokou.“ Pokrčila rameny a usmála se. „Teď si myslím, že je prima.“

„I když je tak tajemný.“ Eli to slovo pronesl šeptem.

„Už toho nech.“

„Seběhnu dolů a seženu pár sendvičů. Co ty na to?“

„Dobrá.“

„Počkej tady, za pár minut se vrátím. Ty chceš maso, že?“

Zasmála se. „To je jedno.“

„Hned jsem zpátky.“

Vstal od stolu a odešel. Sára zatím kroutila hlavou a přemýšlela, jak vlastně došlo k tomu, že se seznámila s tak zajímavým mužem.

Dole se Eli zastavil na chodníku před lahůdkami, které byly přímo pod jeho bytem, vytáhl mobilní telefon a vytočil číslo.

„Všechno sedí na Sama Fishera,“ řekl. „V osmdesátých letech pracoval u CIA a vzal si ženu jménem Regan. Ta zemřela na rakovinu a měli jednu dceru. Žije v Baltimoru v Marylandu a údajně se živí jako ‚obchodník‘.“

Eli si vyslechl, co mu říkal hlas na druhé straně, a pak odpověděl: „Dobrá. Rozumím. Je to, jak jste předpokládali. Je to určitě on.“

13

Do Íránu musím vstoupit ilegálně. Irák nebyl problém, protože jsou tam americká vojska. Ale Irán je trochu jiný případ. Samozřejmě, obyčejný turista nebo oficiální zastupitel vlády by mohl požádat o vízum a na jeho základě vstoupit do země. Bez ohledu na veřejné mínění v Americe, že je Irán nepřátelské a nebezpečné místo, se ve skutečnosti jedná o celkem příjemnou a přátelskou zemi. Byl jsem v Iránu několikrát, zejména v Teheránu, a vždycky jsem tam narazil na příjemné a ochotné lidi. Od dob Islámské revoluce se věci v zemi uklidnily. Bývala doba, kdy šlo náboženskou policii, komité, přirovnat ke gestapu. To už ale dnes neplatí – na ulici je uvidíte jen málokdy. Musíte ovšem dodržovat zákony, zejména ty náboženské, držet se stranou od manifestací a demonstrací a nehovořit o politice.

Protože jsem agentem Třetího oddělení, nemohu prostě požádat o vízum a jen tak do Iránu přicestovat. Ani můj převlek za policistu Interpolu v Iránu nepostačí a jistě by ničemu nepomohlo, kdybych imigračním úřadům vysvětloval, že jsem z NSA. Takže musím být neviditelný ještě víc než v Iráku.

Nejhorší na tom je, že musím toyotu Land Cruiser zanechat v Iráku a přejít hranice pěšky. Jakmile budu v Íránu, musím sehnat nějaký transport do Tabrízu. Pěšky tam nedojdu.

Ještě před svítáním vyrážím na východ, projíždím Rawanduzem a zastavuji míli od hranice. Sjíždím z dálnice na první polní cestu, kterou vidím, jedu chvíli dál a pak zastavuji. Zkontroluji všechno své vybavení a pak odejdu a klíčky nechám v autě. Nějaký šťastný parchant najde nové SUV! Kráčím po kamenitém povrchu a držím se stranou dálnice, dokud neuvidím pohraniční kontrolu. Stojím na kopci nad dálnicí. Tři ozbrojení muži zastavují vozidla jedoucí oběma směry. Na druhé straně hranice je íránská kontrola. Slunce ještě nevyšlo, ale zbývá mi pouhá hodina, než tak učiní a pohřbí veškeré naděje na to, že bych přešel ještě dnes.

Svléknu se do uniformy, svrchní šat složím do batohu a vyrazím dolů z kopce. Přecházím od křoví ke křoví, od kamene ke kameni a každou chvíli se ujišťuji, zda jsem nebyl zpozorován. Je to nepravděpodobné. Má uniforma je tmavá a tady nejsou nikde žádná světla. Stráže se soustřeďují na provoz na silnici.

V patnácti minutách jsem na základní úrovni terénu a ležím u příkopu. Nahoře mám jen část hlavy a pozoruji pohraniční stanici. Nečekají, že by se někdo snažil přejít hranici pěšky. Když se budu držet při zemi a zamířím na východ, měl bych to dokázat. Počkám, než přijede nějaké auto a jeden ze strážců se dá do řeči s řidičem.

Na všech čtyřech si připadám jako krab. Rychle překonám příkop. Jsem na úrovni pohraničního stanoviště, když zevnitř vyjde jeden muž a zapálí si cigaretu. Přejde na tu stranu budovy, na kterou hledím já, a zadívá se na noční oblohu. Nesmí mě spatřit, tak ležím a ani se nehnu.

Zatraceně, kráčí směrem k příkopu. Je ponořen ve svých myšlenkách, potahuje z cigarety a pravděpodobně přemýšlí o tom, co si dá ke snídani, až mu skončí směna. Ale už je dost blízko na to, aby si mě všiml, jestli se pohnu.

Pak na něj zavolá jeden z jeho společníků. Strážce volání zaslechne, naposledy potáhne z cigarety a odhodí nedopalek směrem ke mně. Spadne stopu od mé tváře a ještě žhne. Naštěstí se ale už nepodívá, kam nedopalek dopadl – otočí se a vrací se do budovy.

Využiji příležitost a típnu nedopalek do hlíny.

Opět se pohybuji jako krab směrem na východ. Teď musím sledovat dvě stanoviště. Takhle časně ráno je provoz jen velice malý. Mám vlastně štěstí, že jelo jedno nebo dvě auta, která zamaskovala můj přechod hranice. Teď zrovna nejede žádné. Na cestě je hrobové ticho. Iráčtí pohraničníci se vrátí do své budovy, ale venku zůstane jeden osamělý Íránec. Stojí tam a zírá směrem na západ, jako kdyby očekával celé zástupy vozů a chystal je zkontrolovat. Co to dělá?

Muž něco zavolá směrem k irácké pohraniční hlídce. Chvíli čeká a pak zavolá znovu. Něčí jméno. Za okamžik vyjde z budovy Iráčan, kterého jsem před chvílí viděl kouřit. Ten Íránci odpoví. Tomu, co říká Íránec, nerozumím, protože je to ve farsí a tím jazykem já nehovořím. Dokážu spíše číst farsí, protože je velice podobná arabštině. Iráčan přikývne a pak si oba muži vyrazí vstříc. Zatraceně, co se děje? Setkávají se uprostřed mezi oběma stanovišti a já zjišťuji, že se nemám čeho bát. Iráčan vytahuje balíček cigaret a jednu Íráncovi nabízí. Řeknou si nějaký vtip, myslím, protože mluví a smějí se, a po pěti minutách se rozloučí a vrátí se zpátky na svá místa.

Všude klid. Do Íránu se připlazím.

Dál kráčím tmou a držím se stranou od dálnice. Nebe začíná nabírat tmavě oranžovou a rudou barvu. Slunce vyjde v několika minutách. Musím najít místo, kde strávím den, a jako reálné vidím jedno zhruba míli přede mnou, kde je most.

O deset minut později jsem u mostu a slunce poprvé vykoukne přes pahorky přímo přede mnou. Most vede přes přibližně dvě stě stop hlubokou rokli. Tohle je hornatá krajina a pahorky nakonec přejdou ve vulkanická pohoří Salaban a Talesh.

Mosty jsou mými nejčastějšími hotely. Ubytování nedosahuje vždycky čtyř– nebo pětihvězdičkové kvality, ale většinou nabízí alespoň to, co potřebuji nejvíc – soukromí.

Sejdu z kopce na okraj dálnice a pak se pustím prudkým svahem dolů pod most. Po konstrukci vyšplhám nahoru. Snadno se dostanu přímo pod dálnici, kde se po celé délce mostu táhne římsa. Je asi čtyři stopy široká s několika stopami volného prostoru nad sebou. Perfektní místo na spaní, pokud se nepřevalím a nespadnu. To se mi ještě nikdy nestalo.

Než se uložím na den, odešlu Lambertovi pomocí OPSATu zprávu a sdělím mu, že jsem v Iránu, na cestě do Tabrízu. Pak se najím. Je to celkem uspokojivé. V žádném případě se nejedná o krmi pro labužníka, ale mé skromné potřeby to uspokojí a mohu si zdřímnout.

A na tomto místě následně prospím většinu dne – v Íránu pod mostem, po kterém přímo nad mou hlavou vede dálnice.

OPSAT mě probírá v devět hodin, po západu slunce. Provoz na mostě mě nevzbudil – naopak, je v tom cosi důvěrně známého. Spal jsem jako špalek.

Pomalu se vysoukám z úzkého prostoru a po konstrukci sešplhám dolů na zem. Zalezu si do křoví stranou od cesty, kde si mě nikdo nevšimne. Posadím se a zkontroluji OPSAT. Lambert mi zanechal zprávu:

KONTAKTUJ RÉZU HAMADANA NA TABRlZSKÉM BAZARU

TABRlZSKÁ SPOLEČNOST OBCHODNÍKŮ S KOBERCI

JE V ŽOLDU CIA A OČEKÁVÁ TĚ

Dobrá. Teď se musím nějak dostat do Tabrízu. Stopování nepřichází v úvahu, takže se vydám na dlouhý pěší výlet do nejbližšího města, kterým je zhruba 30 mil vzdálený Mahabad. Odhaduji, že se tam dostanu za sedm nebo osm hodin. Nevýhodou je členitý terén, dost vyčerpává. V duchu děkuji Kátě Loensternové za všechna ta cvičení na nohy, která jsem v rámci výcviku Krav Maga musel absolvovat. Je to namáhavý výlet a několikrát se musím zastavit a odpočinout si. Takže to nakonec celé bude trvat o dost déle, než jsem si myslel. Ale co, už jsem podobné výlety podnikal mnohokrát a tenhle je ještě docela snadný v porovnání s jinými.

Po cestě míjím několik zdánlivě opuštěných vesnic. I když je Írán relativně moderní země, venkovské oblasti stále nesou stopy historie. Narazíte na pastýře oblečené úplně stejně jako před staletími. Ne každý má auto. Jestli utrpím nějaké zranění, budu se o sebe muset postarat sám. Nenarazím na žádnou kliniku s pohotovostí. Takové myšlenky mi krouží hlavou, když v hlubokých lesích po své levici zaslechnu vlky.

Je skoro ráno, když se konečně dostanu do Mahabadu. Není to velké město, je ale větší než vesnice. Venkovská komunita, která zvolna počala růst. Vzduchem se nese melodický přednes ranní muslimské modlitby. Shledávám jej velice uklidňujícím. Kromě dominantní perské populace je region, kam mířím, plný Kurdů a Ázerbájdžánců. Peršané jsou přímými potomky indoárijského obyvatelstva, které tuto zemi osídlilo před čtyřmi tisíci lety a tvoří polovinu celkové populace této země. Prakticky každý obyvatel Íránu je šíitský muslim, člen skupiny muslimů, která určuje kulturní, náboženské a politické dění v zemi. Sunitští muslimové tvoří asi deset procent populace. Je zajímavé, že téměř všichni muslimové ve zbytku světa náleží k sunitům – ale v Íránu a ve většině Iráku tvoří majoritu šíité.

Do města vejdu v normálním obleku, s uniformou vespod. Zde v hornaté oblasti není takové horko, takže je mi celkem příjemně. Většina Peršanů má světlou kůži a vypadají jako obyvatelé Západu, když chtějí. Skvěle tady zapadnu, i se svým tmavším vzezřením. Pravděpodobně vypadám, jako kdybych právě přijel autobusem z Teheránu. Nikdo se na mě nepodívá podruhé. Dokud nebudu muset mluvit, bude všechno v pořádku.

Většina mužů má tradiční dlouhou róbu a mnozí nosí turban. Ve větších městech narazíte na muže v oblecích západního střihu – saka, kalhoty a košile. Ženy jsou ovšem oblečeny v souladu s hedžábem. Obvykle nosí na hlavě čádor a mají zakryté paže i nohy. Nic nenaznačuje byť jen tvar těla ukrývajícího se pod oblečením. Všechna kůže, vyjma rukou, chodidel a tváře mezi výstřihem a okrajem vlasů, musí být zakryta. Ve městech mohou ženy nosit dlouhé sukně a někdy i kalhoty pod dlouhým tmavým pláštěm. Vlasy mají zahalené šátkem. Tady na venkově je tradice silnější a staromódnější.

Konečně nacházím na okraji města to, co hledám. Malé parkoviště pro náklaďáky směřující na sever. Obejdu parkoviště, abych se dostal na jeho zadní část, a posadím se. Čekám na svůj transport. Přijíždí zhruba za půl hodiny.

Je to náklaďák s deseti koly. Perfektně vyhovuje mým potřebám a na boku má nápis ve farsí: Tabrízská společnost na výrobu kontejnerů. Počkám na okamžik, kdy řidič opustí vůz a vejde na stanici do umývárny. Pak vyrazím k přívěsu, přikrčím se a nasoukám se pod rozpálený valník. Otočím si opasek, abych měl přezku na zádech, a vytáhnu kotvičku. Nasoukám se mezi nápravy čelem dolů tak, abych mohl končetinami spočinout na částech podvozku, zatímco kotvička mě bude jistit. Není to nejpohodlnější způsob, jak překonat sto mil, ale už jsem to párkrát dělal a není to zase tak nesnesitelné – pokud si dáváte pozor a neusnete.

Uplyne pět minut a řidič se vrátí do kabiny. Nastartuje a odjíždí. Další tři hodiny se budu moci kochat pohledem na ubíhající povrch dálnice čtyři stopy od mého nosu.

Tabriz je největší město v severním Iránu a žijí tam především Azerbájdžánci. Zdá se plný vysokých obytných budov, ale oblast starého města reprezentuje tradiční Írán. Když konečně vyklouznu zpod náklaďáku, vypravím se na bazar na jižním břehu řeky Mehran. Je to nejstarší a největší bazar v Iránu a je plný medín tak typických pro země Středního východu. Přijel jsem uprostřed dne, kdy ruch dosahuje vrcholu. Čajovny jsou plné mužů kouřících vodní dýmky a popíjejících perský čaj. Podomní obchodníci jsou ve střehu a vrhají se ke každé osobě, která vkročí do krámu a něco si chce koupit. Atmosféra je mnohem příjemnější a uvolněnější, než byla v Iráku. Pochopitelně.

Procházím se jako turista, dokud nenarazím na Tabrízskou společnost obchodníků s koberci. Nezvykle velký obchod, kromě perských koberců nabízí i hedvábí a koření. Když vstoupím, uvítá mě žena a nadšeně kývne na dotaz po Rézovi Hamadanovi. Projde závěsem do zadní místnosti. Já zatím zkoumám spletité vzory na vystavených kobercích. Řemeslná dokonalost jejich zpracování mě vždy znovu uchvacuje. Koberce neslouží pouze jako pokrývka podlahy – v této části světa jsou symbolem bohatství a integrální součástí náboženských a kulturních svátků. Z toho, co vidím, je jasné, že Réza Hamadan je mezi výrobci koberců mistr.

Přichází do obchodu, má bílou košili s pytlovitými rukávy, tmavé kalhoty a sandály. Vypadá na svých padesát a až na malý chaplinovský knírek je hladce oholen. Má modré oči a vřelý pohled.

„Já jsem Réza Hamadan,“ podává mi ruku.

Potřásám jí. „Sam Fisher.“

„Očekával jsem vás, pane Fishere. Vítejte v Tabrízu.“ Hovoří velice dobrou angličtinou.

„Děkuji.“

„Pojďte se mnou, přesuneme se na pohodlnější místo. Má žena se o obchod postará.“ Zavolá na ženu, kterou už jsem viděl. Vstoupí do obchodu, usměje se, pokyne mi hlavou a nechá nás projít skrz závěsy do zadní místnosti. Hamadan mě odvádí do své kanceláře. Na zdech a na podlaze jsou velkolepé koberce, v rohu stojí mahagonový stůl anglického stylu a uprostřed místnosti leží velké polštáře.

„Posaďte se, prosím. Dáte si čaj?“ zeptá se.

„Rád si dám šálek čaje.“

„Prosím,“ ukáže na polštáře. Posadím se se zkříženýma nohama a záhy si uvědomím, že je pohodlnější se natáhnout na bok. Jsem rád, že konečně chvíli nestojím. Hamadan opustí místnost a po chvíli se vrátí s podnosem. „Normálně by nás obsloužila má žena, ale má zrovna zákazníka.“

Je to přesně to, co jsem očekával – čaj, neoficiální národní nápoj. Je to silný černý čaj a podává se horký v malých skleničkách. Nejsem velkým vyznavačem takových nápojů, ale v tuto chvíli chutná jak nebeská mana. Díky cestě z Mahabadu mám plné hrdlo prachu a čaj mi je doslova zázračně pročistí.

„Jaká byla cesta, pane Fishere?“ zeptá se Hamadan.

„V rámci možností příjemná,“ odpovím taktně.

„To rád slyším. Když už jste tady, jsem oprávněn vám zapůjčit vůz. Patří mému zeti a ten je zrovna na delší obchodní cestě. Můžete jet kamkoliv, vyjma Iráku.“

„To je od vás velice laskavé, děkuji.“

„Předpokládám, že budete mít pár otázek…“

„Mám – ale dříve než přejdeme k práci, rád bych se zeptal na něco osobního.“

„Ptejte se.“

„Jak jste se stal informátorem CIA?“

Hamadan se ušklíbne a odhalí zářivě bílé zuby. „V sedmdesátých letech, před pádem šáha, jsem pobýval ve Státech. Bylo mi dvacet. Navštěvoval jsem, spolu s dalšími íránskými studenty, malou kolej v západním Texasu. Škola tehdy provozovala s Iránem výměnný program. Studoval jsem politologii a angličtinu. V tu dobu nás navštívil člověk od vlády. Bylo to očividné – chtěl naverbovat mladé muže, kteří by pro Státy v Íránu špehovali. Platili slušně. Byl jsem mladý a nic lepšího jsem neměl na práci, tak jsem nabídku přijal. Od té doby mě CIA vyplácí. Nestěžuju si.“

„Zajímavé,“ podotknu, „svět je malý, že?“

„Je menším každým dnem. A nyní již přejděme k práci.“ Odloží svoji skleničku a podívá se mi do očí. „Pane Fishere, mám mnoho kontaktů v podsvětí i na vládních úřadech v této a okolních oblastech. Dřív než mě kontaktovala vaše vláda a oznámila mi váš příjezd, zaslechl jsem vaše jméno… jinde.“

„Prosím?“

„Pane Fishere, na vaši hlavu byla vypsána odměna. Jste hledaný muž.“

14

„Nu, to není nic nového,“ odpovím.

Hamadan si mě změří očima: „Jste velice odvážný muž, pane Fishere – nebo velký blázen.“

„Říkejte mi Sam, prosím.“

„Dobrá – ale v tom případě mě musíte oslovovat Rézo.“

„Dobrá, Rézo, jak přesně to myslíš?“

„Připadá mi, že nebereš to, co říkám, vážně.“

„Samozřejmě že beru – všechny výhrůžky smrtí beru vážně.“

„Promiň. Možná jsem zaměnil sebejistotu za nevšímavost.“

„Rézo, já už tuhle práci dělám dlouho. Mám toho za sebou hodně. Proč mi neřekneš všechno, co víš?“

Kývne a usměje se. „Už teď se mi líbíš, Same. Máš… jak se to říká? Sebevědomí.“ Vypije doušek čaje a pokračuje: „Předpokládám, že pana Bentona jsi znal?“

„Osobně ne. Ale Rick Benton pracoval pro stejnou organizaci jako já.“

„Setkal jsem se s panem Bentonem. Byl jsem jedním z jeho informátorů. Byl mi sympatický. Jen těžko jsem uvěřil tomu, že je mrtev. I on byl velice sebejistý muž.“

„Pokračuj.“

„Měl bys vědět, že pan Benton byl na stopě Krámu. Chtěl zjistit, kde mají ústředí, kdo to celé vede, jak pracují. Poslední dva roky tím byl doslova posedlý. Pomáhal jsem mu, jak nejlépe jsem mohl. Zjišťoval jsem různé věci, pomáhal mu v určitých směrech. Myslím si, že se odvážil příliš. Krám se o něm dozvěděl. Pan Benton mi vyprávěl i o muži, kterého zabili na Dálném východě. Pan Lee?“

„Ano, Dan Lee. Zabili ho v Macau.“

„Správně. Poté, co se to stalo, mi pan Benton řekl, že se domnívá, že Krám má seznam jmen. Jmen možných agentů NSA. Obával se, že Krám zahájil tažení, jehož cílem je zlikvidovat všechny osoby na seznamu.“

Nad tím se zamyslím. „Nezpochybňuji Rickovo podezření, ale zdá se mi, že oba přisuzujete Krámu příliš velké možnosti. Nedokážu si představit, kde by k takovému seznamu přišli.“

„Přesně to pan Benton říkal. Veliká záhada.“

„Rézo, toho se příliš nebojím.“ Myslím to vážně. Musím se zabývat spoustou dalších věcí. Věnuji nemalé množství energie na to, abych si hlídal záda. Je to už rutina. „Co mi můžeš říct o Rickově vyšetřování?“

„Pan Benton se snažil vysledovat dodávky zbraní přicházející do Iráku. Věřil, že zbraně pocházejí z Ázerbájdžánu, ale jistý si tím nebyl. S tím bych souhlasil. Je-li to pravda, existují dva způsoby, jak se zbraně mohou do Iráku dostávat – jedna cesta vede přes Irán, druhá přes Arménii a Turecko. Řeknu ti, co si myslím. Nevěřím, že je vozí přes Írán. Možná se v nás snaží vzbudit takový dojem. Jsou zbraně, které putují do Iránu a které nepocházejí odsud. Vím ale jistě, že naše vláda potírá ilegální obchod velice tvrdě. Nechce, abychom byli vnímáni jako součást světového terorismu, bez ohledu na to, jak nás zpodobňují světová média. Vláda se zaměřuje zejména na radikální skupiny, které mohou mít v Iránu kontakty.“

„Jako například Stíny?“

Hamadan se opět usměje. „Jsi velice bystrý, Same.“

„Rychle se pro nás stávají prioritou,“ vysvětluji.

„Ano, to by měly. Médii proběhla určitá podezření, která sdílí i naše vláda, že mohou mít základnu v Iránu. Doufám, že to není pravda. Nevěřím tomu.“

„Rézo, jakýkoliv náznak uvítám.“

„Sám toho moc nevím. Jen to, že se tato skupina přihlásila k mnoha útokům. Jsme si vůbec jistí, že nějaká skupina jménem Stíny existuje? Nemůže jít o Al-Kaidu nebo jinou ze stávajících skupin, která se nás prostě snaží zmást?“

„Ne, to si nemyslím. Mají odlišné metody. I když výsledky jsou stejné. Myslím, že jsem se s nějakými Stíny setkal v Arbilu.“

„Skutečně?“

„Ano. Což mi připomíná… co víš o Tabrízské společnosti na výrobu kontejnerů?“

Hamadan svraští obočí. „Proč?“

„V Arbilu zkonfiskovali dodávku zbraní. Zbraně byly v bednách vyrobených Tabrízskou přepravní společností.“

Hamadan pokrčí rameny. „Je to velká společnost, vyrábí bedny, bedničky, kontejnery… Za městem mají skladiště.“

„Podívám se tam.“

„To nemůže být na škodu, i když si nedovedu představit, že by ta společnost provozovala něco nezákonného. Prodávají zboží všem. ‚Krám‘ může jejich bedny nakupovat přes prostředníka. Nebo i přímo.“

„Možná. Mám další otázku. Slyšel jsi někdy něco o muži jménem Tarighian?“

„Tarighian?“ Hamadan vypadá překvapeně. „Násir Tarighian?“

„Křestní jméno neznám.“

„Násir Tarighian byl íránský válečný hrdina. Proslavil se za války s Irákem.“

„Pověz mi o něm něco.“

„Byl velice bohatý, měl různé podnikatelské aktivity a byl politicky aktivní. Po roce 1980 měl menší problémy, stavěl se proti islámské revoluci. Když vypukla válka, zažil tragédii – jeho domov byl zničen a ztratil několik příbuzných. Zabily je irácké bomby. Po tomto incidentu přísahal pomstu Iráku. Zformoval protiiráckou milici – ve skutečnosti teroristickou skupinu. Podnikali četné výpady za hranici. Neznali slitování – zabíjeli nevinné civilisty, ničili. Tarighian se zvolna stal, svým způsobem, hrdinou, ale vláda jeho konání neschvalovala. Chystala se ho zastavit, ale než k tomu mohlo dojít, irácká armáda Tarighiana a jeho malou jednotku přepadla. Tarighian byl zabit a milice zcela potřena.“

„Tarighian je mrtev?“

„To je obecné mínění. Od té doby o něm nikdo neslyšel. Musím dodat, že na místě bitvy nebyla nalezena žádná těla.“

„Hm, v Arbilu zmínil jeho jméno příslušník Stínů.“

„Poptám se,“ slíbí Hamadan. „Ale jediné jméno, které jsem kdy zaslechl ve spojitosti s vedením Stínů, je Ahmed Mohammed. Slyšel jsi o něm?“

„Ano, to jméno jsem slyšel v Arbilu také a zmiňují ho různé zprávy,“ odpovím. „Je na seznamu hledaných teroristů FBI.“

„Mohammed je Íránec a je to známý terorista, kterého hledá naše vláda kvůli mnoha zločinům. Mé zdroje tvrdí, že mezi Stíny zaujímá vysoké postavení. Možná není vrchním velitelem, ale pravděpodobně plánuje a provádí různé operace.“

„Nu, podívám se po něm.“

Hamadan vstane a přejde ke svému stolu. Otevře šuplík a vytáhne složku. Podá mi ji. „Tohle patří panu Bentonovi. Někdy pobýval v pokoji nad naším obchodem. Byl tam zrovna před tím, než odjel do Belgie. Zanechal tu tyto materiály, našel jsem je v pokoji. Možná se ti budou hodit. Také se tu můžeš ubytovat, jestli chceš, Same.“

„Díky.“ Otevřu složku. Je v ní několik papírů a pár fotografií. Prohlížím si první z nich. Jsou na ní dva muži. Jeden z nich mi připadá povědomý. Pochází ze Středního východu, je mu kolem padesáti a vypadá to, že má nějaké kožní onemocnění. Druhého muže neznám.

„Ó ano, to je něco jiného,“ podotkne Hamadan. „Pan Benton s tím mužem navázal styky.“ Ukáže na muže, který je mi povědomý. „Jmenuje se Namik Basaran. Je to Turek. Pan Benton byl přesvědčen, že pan Basaran má zasvěcené informace o Stínech.“

„Namik Basaran. Myslím, že jsem o něm už slyšel.“

„Možná jste ho viděl v televizi. Je podnikatel a vlastní velký konglomerát ve Vanu v Turecku. Společnost se jmenuje Akdabar Enterprises. Znáte ji?“

„Ne.“

„Zabývají se hlavně výstavbou, ropnými produkty a ocelí. Kromě toho provozuje Basaran charitativní organizaci jménem Tirma, jejímž úkolem je pomoc obětem terorismu všude po světě. Tirmu sám financuje. Namik Basaran má čich na získávání publicity, takže se objeví ve zprávách a hovoří proti terorismu vždy, když dojde k nějakému útoku. Pomáhal turecké policii při pátrání po teroristech a má konexe v okolních zemích.“

Při zmínce o charitativní organizaci se mi rozsvítilo. Možná už jsem o tom muži slyšel. „Setkal ses s ním?“

„Ne, ale obchodovali jsme spolu. Prodal jsem mu koberce do kanceláří. Rád bych se s ním jednou setkal. Je to velice štědrý muž, ale mám dojem, že ho v první řadě zajímá dojem, jaký budí v televizi a na veřejnosti. Ale alespoň vynakládá peníze na to, o čem mluví.“

„Kdo je ten druhý muž na fotografii?“ Vypadá na obyvatele východní Evropy, ne Araba nebo Peršana. Další muž kolem padesátky, možná i šedesátky.

„To nevím. Nevěděl to ani pan Benton.“

„Kde sebral Rick tu fotografii?“

„To nevím.“

Vrátím fotografii do složky a kývnu. „Nu, zdá se, že máme práci. Jestli ti to nevadí, využiju tvé nabídky a ubytuju se v tom pokoji. Trochu si odpočinu a večer se vypravím prohledat to skladiště kontejnerů.“

„Výborně. Ukážu ti pokoj.“

Následuji Hamadana ven z kanceláře a nahoru po schodech. Tam je malý, ale útulně zařízený pokojík s futonem a hromadou polštářů. Je tam i koupelna. Co se mě týče, hotový luxus. Poděkuji Hamadanovi a řeknu mu, že se uvidíme u večeře. Pak si na chvíli odpočinu. Než usnu, zkontroluji OPSAT. Je tam zpráva od Lamberta. Říká prostě „zavolej“.

Stisknu vysílačku implantovanou do svého krku. „Plukovníku? Jste tam?“

Za okamžik uslyším v uchu Lambertův hlas. „Same? Kde jsi?“

„V Tabrízu. U Rézy Hamadana.“

„Výborně, dokázal jsi to. Mám špatné zprávy. Včera byl zavražděn další agent, Marcus Blaine.“

Blaine. Ani jeho jsem osobně neznal, ale vím, kdo to byl. Jeden z našich agentů v Izraeli.

„Jak se to stalo?“ ptám se.

„To ještě nevíme. Neznáme moc podrobností, ale předběžná zpráva naznačuje, že to byli stejní zabijáci jako ti, kteří zabili Ricka Bentona a Dana Leeho.“

V tu chvíli jsem začal brát vážně to, co Hamadan řekl o Krámu a seznamu jmen.

15

Andrej Zdrok seděl ve své kanceláři ve Švýcarsko-ruské mezinárodní obchodní bance a pozoroval z okna ulice ve finančnické čtvrti v Curychu. Ta byla jeho domovem už několik let a on ji miloval. Žít v Curychu je finančně náročné, ale on měl všechny důvody využít výhody, které město nabízelo. Byl hrdý na svůj zámek na břehu Curyšského jezera a domov opouštěl pouze tehdy, když musel do banky. Když nepracoval, věnoval se drahým koníčkům. Vlastnil šest automobilů, které byly pokládány za sběratelské kousky, včetně Rolls-Royce z roku 1933. Ten kdysi býval majetkem Paula Von Hindenberga. Ale jeho nejcennějším majetkem byla jachta Swan 46, kterou si nedávno zakoupil. Rád se pomalu plavil po jezeře a někdy na jachtě i spal. Zdrok ty chvíle pokládal za malý kousek nebe na zemi.

Krám si vedl dobře. Začátky byly skromné a odehrály se mimo Gruzii. On a Antipov provedli první obchod se zbraněmi a pak naverbovali Prokofjeva a Herzoga, kteří se k nim připojili. Krám zvolna rostl a začal dodávat zbraně každému, kdo za ně dokázal zaplatit. Zdrok neměl politické ambice ani závazky. Jeho jedinou motivací byl všemocný dolar.

Podnikání dosáhlo rozkvětu v průběhu konfliktu v Bosně. Zdrok z bezpečnostních důvodů přesunul základnu do Baku v Ázerbájdžánu a v Curychu otevřel první Švýcarsko-ruskou banku. Druhá pobočka v Baku následovala o dva roky později. Kryt dvěma bankami spustil Zdrok diskrétní mašinérii, která ovládala trh, akvizice, dodávky i praní zisků. Hledání vhodných pracovníků, kteří by odvedli potřebnou práci, bylo časově náročné – musel si vždy ověřit loajalitu svých lidí. Platil je dobře, čímž si zajistil jejich oddanost. A běžní řadoví pracovníci o fungování organizace neměli pořádné ponětí. Až doposud nestanula před zákonem žádná osoba, která by znala pravou podstatu Krámu.

Andrej Zdrok měl pocit, že si život v Curychu užívá zaslouženě.

Největším problémem, kterému v současné době musel čelit, bylo opětovné vybudování struktury organizace na Dálném východě. Podnik utrpěl, ale ne nenapravitelně. Krám měl svoji vlastní výzvědnou službu a Zdrok si byl jist, že za tím vším stojí americká Národní bezpečnostní služba. Operace Úklid, kterou spustil, aby nalezl a eliminoval západní špióny, už běžela, když došlo k incidentu v Macau. Nyní se operace stala prioritou.

Zdrok se zamyslel nad situací na Dálném východě a nad tím, jak by ji mohl rychle a efektivně dát do pořádku. Možná by mohl oslovit nového partnera, vůdce čínské triády nazývané „Šťastní draci“, s nímž už obchodoval. Jmenoval se Jon Ming a byl bezesporu nejobávanějším gangsterem v Číně. Žil v Hongkongu, který byl domovem triády už celá desetiletí. I když proběhlo předání a ostatní klany triády bývalou britskou kolonii opustily, Ming se svými Šťastnými draky zůstal. Měl s čínskou vládou zvláštní vztah. Dokázal tahat za nitky a ovládal tvůrce zákonů. Ano, Ming by byl odpovědí na problémy, s nimiž se potýkal Krám, ale Zdrok si nebyl jistý, jak by na nového muže reagovali jeho stávající partneři.

Znal na Dálném východě i jednoho Američana, který by se rovněž mohl hodit. Zdrokovi partneři by s ním jistě spolupracovat nechtěli, ale Zdrok v tom viděl možnou výhodu. Nakonec, tomu člověku důvěřovaly americké výzvědné služby. Zdrok se rozhodl tuto záležitost prozatím odložit a vyřídit ji později. Nyní na ni nebyl čas.

Zazvonil telefon. Zdvihl jej a představil se: „Zdrok.“ Vyslechl si krátkou zprávu od volajícího a pak odpověděl: „Děkuji.“ Zavěsil telefon, otočil svou židli k počítači a přihlásil se.

Jeho technický vedoucí jej ujistil, že citlivé soubory Krámu byly zajištěny komplexním kódem, který nedokáže nikdo rozluštit. I kdyby do banky přišli auditoři a trvali na konfiskaci pevného disku, nikdy by se k datům nedostali. Zdrok proto uchovával všechny záznamy, plány a informace o operacích Krámu ve svém počítači.

Zobrazil soubor označený jako „Úklid“, což byla zkratka pro operaci zaměřenou na eliminaci všech, kdo chtěli poškodit Krám. Byli to nepřátelé, všichni tihle agenti výzvědných služeb různých mocností, které se snažily překazit mu obchody a zabránit ve vydělávání peněz. Copak nemá právo si vybrat podnikání dle libosti? Kdo jsou, aby mu nařizovali, komu smí a nesmí prodávat své zboží? Výrobci a prodejci zbraní lidi nezabíjejí. Co klienti činí se zbožím, to je jejich věc.

Na obrazovce se objevil seznam jmen, některá černým písmem a jiná červeným. Zdrok zvýraznil první jméno zaznamenané černým písmem – Marcus Blaine – a změnil jeho barvu na červenou. Podobně jako dvě další jména, Dan Lee a Rick Benton, byl Marcus Blaine nyní pokládán za „odstraněného“.

Dvě další položky zůstávaly černé. Zdrok klepnul tlačítkem myši na první, na muže, jehož jméno – jak se domníval – bylo Sam Fisher. Očima rychle přelétl všechny informace, které se mu o Fisherovi podařilo shromáždit. V 80. letech byl pravděpodobně agentem CIA a oženil se s agentkou NSA jménem Regan, pak pracoval v oblasti Washingtonu a Baltimoru a stal se prvním nezávislým agentem Třetího oddělení. A co je nejdůležitější, může a nemusí mít dceru, které bude přibližně osmnáct až dvacet let. Nikdo neví, jak Fisher vypadá, ale informace, které měli, stačily na to, aby ho vystopovali. Zástupce Krámu v Izraeli si vedl dobře.

Zdrok zdvihl sluchátko a vytočil číslo. Když hovor na druhé straně kdosi přijal, Zdrok oznámil: „Dobrá, přesvědčili jste mě. Je na čase vypořádat se s Fisherem. Najděte ho. Prozatím se vyvarujte použití síly – to je až poslední prostředek. Pravděpodobně postačí psychický nátlak. Nakonec, je ještě mladá.“

16

Po vydatném spánku na futonu jsem se probudil čilý. Pak jsem si prošel materiály v Bentonově složce. Moc toho tam ve skutečnosti není. Musel přechovávat většinu svých záznamů v osobním počítači, který – nakolik je mi známo – nebyl nalezen, nebo u sebe doma. Jeho domov ovšem důkladně prohledali pracovníci NSA. Přesto je tu ale pár položek, které stojí za zamyšlení.

První z nich je stránka čmáranic. Benton na stránku napsal několik slov a pak mezi jmény kreslil šipky, očividně se pokoušel najít spojnice a vztahy. Slova jsou: „Krám“, „Stíny“, „Tarighian“, „A. Mohammed“, „Zdrok“ a „Mertens“. První dvě, pochopitelně, znám, s tím třetím bych se rád seznámil blíže. O „A. Mohammedovi“ jsem se právě dozvěděl od Hamadana. Zbylá dvě slova mi nic neříkají. Krám je dominantním prvkem celé stránky. Od Krámu vede šipka ke Stínům. Další šipka vede od Krámu ke A. Mohammedovi a šipka s přerušovanou čarou k Tarighianovi. U tohoto jména je velký, podtržený otazník. U Mertensova jména je rovněž otazník a mezi ním a Stíny vede obousměrná šipka. Jediné volné slovo je „Zdrok“ – to je ohraničeno kroužkem.

Nemám ponětí, co to všechno znamená, takže napíšu na OPSATu zprávu, vyfotografuji stránku integrovanou kamerou a pak odešlu soubory Lambertovi. Možná to bude jeho lidem dávat nějaký smysl. Proč se Benton o tyto zprávy už dávno nepodělil s Washingtonem? Lambert měl pravdu – Benton byl lehkomyslný. Možná si začal myslet, že všechno zvládne sám, což se občas přihodí.

Také okopíruji fotografii Namika Basarana a odešlu ji do Washingtonu s požadavkem na identifikaci druhého muže na obrázku.

Ať už Benton zjistil o Krámu a o Stínech cokoliv, stačilo to na to, aby ho zabili. Mám pocit, že vstupuji do tmy, která je nasáklá zbytky jeho krve. Jen doufám, že to všechno rozluštím dřív, než mi cestu zkříží ti samí zabijáci.

Po setmění nasednu do Rézova dvoudvéřového pazhanu, džípu vyráběného v Iránu, a vyjedu z Tabrízu směrem ke skladištím společnosti vyrábějící kontejnery. Leží na západ od města, v průmyslové zóně. Pazhan je legrační vozítko staré přibližně dvacet let. Iránská vláda povoluje dovoz pouze malého množství cizích aut. Lze narazit na japonské značky, na americkou ale ne. Iránští výrobci automobilů životní prostředí nijak nešetří, ale na trhu mají monopol.

Skladiště Tabrízské společnosti na výrobu kontejnerů je velká budova, asi tak třicet nebo čtyřicet let stará. Kolem není téměř žádné osvětlení – asi proto, že není moc co ukrást.

Zaparkuji pazhan čtvrt míle odsud, stranou od hlavní silnice. Navléknu si uniformu a náhlavní soupravu, dojdu k budově, přejdu prázdné parkoviště a chvíli postojím zády ke zdi kousek od vchodu pro zaměstnance. Nade dveřmi bliká osamělá žárovka. Nabiji SC-20K projektilem a zamířím na světlo. Trefa. Přední část budovy zahalí tma. Snad zvuk rozbíjené žárovky nepřiláká žádného strážce.

Stojím přede dveřmi a mžourám okénkem dovnitř. Uvnitř je několik světel, ale není snadné si učinit obrázek o rozloze celé prostory. Otevřu dveře pomocí paklíče a vklouznu dovnitř.

Za dveřmi je prázdná recepce. Do skladiště vedou dveře na číselný kód. Nasadím si brýle a zapnu termovidění. Mám štěstí, dveřmi před malou chvílí někdo prošel. V takových případech po krátkou dobu setrvá na tlačítcích reziduální tepelná stopa. Trik spočívá v tom namačkat je ve správném pořadí. Tlačítko s nejslabším signálem bude logicky první, to s nejsilnějším poslední. Rozlišit intenzitu luminiscence tlačítek mezi nimi je problém.

Na téhle klávesnici mají zbytkovou tepelnou stopu pouze čtyři tlačítka. To znamená čtyřciferný kód – nebo pěticiferný a jedno tlačítko bylo zmáčknuto dvakrát. Od oka to nezvládnu. Namířím obrazovku OPSATu na klávesnici a pořídím snímek. Pak si trochu pohraji s kontrastem. Díky tomu rozliším intenzitu luminiscence. Tlačítko „2“ je nejjasnější, takže bylo stisknuto dvakrát nebo jako poslední. Po něm následuje tlačítko „4“ a pak „8“ a „3“.

Zkusím kombinaci 3, 8, 4 a 2. Nic.

Zkusím kombinaci 2, 3, 8, 4 a 2. Nic.

Zkusím kombinaci 3, 2, 8, 4 a 2. Nic.

Zkusím kombinaci 3, 8, 2, 4 a 2. Zelená. Dveře jsou odemčeny. Jsem rád, že se po třech neúspěšných pokusech nespustil žádný alarm, což se stává docela často.

Jsem ve skladišti. Osvětlena je pouze přední část. U dveří stojí stůl, pravděpodobně tam sedává mistr nebo někdo podobný. Na stole leží otevřená kniha, hřbetem vzhůru. Vím, že tu nejsem sám – už kvůli tepelným stopám na klávesnici u dveří.

Zbytek skladiště je plný kontejnerů různého typu. Krabice, bedny, barely, koše, přepravky a dokonce i plastické kuchyňské kontejnery a výrobky společnosti Tupperware. Úžasné.

Projdu uličkou lemovanou přepravkami. Všechny na sobě mají to samé razítko „Tabrízská společnost na výrobu kontejnerů“, které jsem viděl v Arbilu. Poklepu na jednu z přepravek a uslyším dutý zvuk. Je prázdná. Jen pro jistotu sáhnu do batohu a vytáhnu příruční detektor kovů. Je to tatáž hůlka, jakou používají na letištích a se kterou objedou obrys vašeho těla, pokud projdete rámem na detekci kovů a on pípne.

Pokračuji uličkou a projíždím detektorem kolem přepravek. Jsou prázdné. Pak přejdu uličkou do další části skladiště. Tentokrát nad některými přepravkami hůlka zabzučí. Na můj vkus až moc. Vytáhnu nůž a přepravku otevřu. Součásti motoru – tomu říkám trefa.

„Salaam?“

Ztuhnu. To je můj chybějící společník, který zanechal na klávesnici své otisky. Hlas se ozval na druhé straně skladiště. Zatraceně. Musel zaslechnout bzučení detektoru.

„Salaam?“

Tentokrát se ozval blíž. Přichází ke mně. Rychle se vrátím cestou, kterou jsem přišel, a zlehka našlapuji. Naštěstí neví přesně, odkud se zvuk ozval. Ustupuji, dokud se nedostanu do tmavší části skladiště. Rychle obhlédnu okolní police, vylezu na vršek jedné bedny a pak se vmáčknu do jednoho z horních regálů. Při manipulaci s objekty v této výšce musí používat vysokozdvižné vozíky. Ležím a čekám.

Nakonec v uličce uvidím osamělého nočního strážce. Není si jistý, co to vlastně slyšel a zda vůbec něco slyšel. I tak vypadá vystrašeně. Konečně vím, že ve skladišti není nic, co by mě zajímalo. Kdyby tady byly pašované zbraně, Krám by tu jako hlídku nenechal osamělého šedesátiletého dědečka.

Nakonec to vzdá a vrátí se ke stolu v přední části skladiště. Z místa, kde ležím, na něj dobře vidím. Posadí se, vezme knihu a dá se do čtení. Každou chvíli zdvihne hlavu, přejede pohledem uličky a pak se ke čtení vrátí. Sakra. Jak dlouho tady budu muset zůstat?

Nechci to udělat, ale nemám na výběr. Nemohu strávit zbytek noci v tomhle zatraceném skladišti. Pomalu si opřu SC-20K o rameno a sáhnu po dalším projektilu. Nabiji a namířím na staříkovu hlavu. Na tuto vzdálenost bych jej neměl nijak zvlášť poranit. Na chvíli bude v bezvědomí, a až se probere, bude ho bolet hlava, ale s trochou štěstí to bude vše.

Namířím mu na týl a stisknu spoušť. Bezchybný zásah. Strážce upadne na záda, jako kdyby při čtení usnul.

Opouštím své nepohodlné místo, slézám dolů a mířím k zadní části skladiště. Všude je klid a já už už vycházím do noci, když zpozoruji kancelář. Je v zadním rohu, uzavřená místnost s několika okny a jedněmi dveřmi. Jsou odemčené.

Používám noční vidění, rozsvěcet tedy nemusím. Prohrabuji se papíry na stole, většina z nich mi nic neříká. Pak narazím na prázdný přepravní formulář, je psán v angličtině i ve farsí. Když je tu jeden, musí jich tu být víc. Postupně otvírám jednotlivé zásuvky. Nakonec narazím na šuplík plný přepravních formulářů – a ty jsou již vyplněné. Procházím data a nakonec nacházím složku za poslední měsíc. Opět většině z toho nerozumím, ale rozeznám určitá města a názvy zemí.

Tabrízská společnost na výrobu kontejnerů evidentně vyváží své produkty po celém Středním východě. Má zákazníky v Iráku, Libanonu, Sýrii, Jordánu, Egyptě, Afghánistánu, Saudské Arábii, Kuvajtu a dokonce i v Izraeli. Další klienti jsou v Rusku, Ázerbájdžánu, Arménii, Gruzii, České republice a Polsku.

Takže kontejnery, které jsem viděl v Arbilu, mohou pocházet odkudkoliv. Byl jsem na falešné stopě.

Pak najdu něco velice zajímavého. Několik formulářů vystavených na jméno společnosti Akdabar Enterprises v Turecku. O této společnosti mi vyprávěl Réza. Vlastní ji ten muž, který se věnuje charitě, Basaran. Je tu i pár formulářů vystavených na jméno charitativní organizace Tirma. Náhoda?

Vse uklidím a vyjdu z kanceláře. Když opět procházím přední částí skladiště, zjišťuji, že hlídač ještě spí. Potichu se k němu přiblížím a zjistím, že dýchá pravidelně. Bude v pořádku. Vyjdu z předních dveří, dojdu k pazhanu a odjedu zpátky do města.

Za úsvitu už mířím do Turecka. Myslím, že je na čase seznámit se s Namikem Basaranem a zjistit, čím se vlastně zabývá. Odešlu zprávu Lambertovi, rozloučím se s Rézou a přiznám si, že má návštěva v Iránu byla sice poučnou, přesto však slepou uličkou.

17

Sára se opila již dvakrát předtím a ani jednou to nemělo příjemné následky. Poprvé to bylo, když ji přijali na gymnázium. Byla na oslavě s několika kamarádkami a kluci někde sehnali soudek piva. Byl to večírek bez rodičů a pití bylo na každého dost. Někteří rodiče se o tom pak dozvěděli a příští den ve škole byl krušný. Sářin otec byl zklamán, ale nijak zvlášť ji netrestal. Jenom se postaral o to, aby na příštím večírku, kterého se zúčastní jeho dcera, byli nějací dospělí.

Podruhé to bylo měsíc poté, co opustila domov a nastěhovala se na kolej v Evanstonu. Trávila noc s chlapcem, se kterým začala chodit, a on přinesl láhev Jacka Danielse. Smíchal ho s kolou a ona vypila tři skleničky. Bylo jí moc špatně a on byl mrzutý.

Kdo řekl „do třetice všeho dobrého i zlého“? To prolétlo Sáře hlavou, když upila ze sklenice červeného vína. Rivka dala předem najevo, že hodlá pít jen tak, aby se trochu „namazala“, zatímco hoši chtěli zajít trochu dál. Sára se rozhodla pít tak, aby jí nebylo špatně.

Na Novém městě byl jeden bar. Noel ho již několikrát navštívil a byl si jistý, že dívky nikdo o občanský průkaz žádat nebude. Taky nežádal. Noel a Eli koupili dvě lahve vína a pak se čtveřice usadila v zakouřené místnosti. Nikdo si jí nevšímal, pár zákazníků se věnovalo vlastním drinkům a ne smějícím se a šťastným mladým lidem.

Zpočátku si Sára myslela, že je bar malý a nevlídný. Eli ji ujistil, že oni místo trochu oživí. Byla to pravda – když pohlédli na dno první láhve, bylo v té malé místnosti přímo skvěle. Eli a Noel byli velice zábavní, vyprávěli vtipy a Sára s Rivkou je nadšeně poslouchaly. Nijak nevadilo, že je chlapci mezi vyprávěním líbali.

„Mám nápad,“ řekl Eli. Podíval se na Noela. „Co myslíš, Noeli? Irskou pumu?“

Noel se zakřenil. „Jasně!“

„Cože? Co to je?“ zeptala se Sára.

„Irská puma! To se ti bude líbit,“ odpověděl Noel.

„Irská puma?“ podivila se Rivka a zahihňala se. „O čem to mluvíte?“

„To je drink, hlupáčku,“ odpověděl Eli. „Hned se vrátím.“ Vstal, opustil místnost a zamířil k baru.

„Nevěděly jste, že tohle je irská hospoda, že ne?“ zeptal se Noel dívek.

„Tohle je irská hospoda? Tady v Jeruzalémě?“ neskrývala překvapení Sára.

„Nevypadá to tu jako v irské hospodě,“ podotkla Rivka.

O několik minut později se Eli vrátil s podnosem, na kterém stály čtyři sklenice piva a čtyři panáky podivného, krémově hnědého likéru.

Eli se posadil a ukázal na jednu sklenici. „Tohle je čtvrt litru Guinnesse.“ Pak ukázal na jednoho z panáků. „Tohle je irská whisky smíchaná s likérem Bailey’s.“ Pak vzal panáky a vložil je – celé – do sklenic s pivem. Whisky a likér se smíchaly s Guinnessem. Jakmile se tak stalo, postavil hotové „pumy“ před ostatní. Uchopil tu svoji a naráz ji vypil. Když dopil, bouchnul prázdnou sklenicí od piva o stůl, až panák zarachotil. Pak si nahlas říhnul.

„Páni,“ řekla Sára.

„Pijte, nebo se ten likér srazí!“ zavelel Noel. Uchopil sklenici a obrátil ji do sebe rychleji než Eli.

„No tak, dámy,“ poznamenal Eli, „je to na vás.“

Rivka sáhla po své sklenici a zeptala se: „To to mám vypít na ex?“

„Na ex,“ potvrdil Noel. „Přesně to se od tebe očekává.“

„Tohle nelze polykat,“ přisadil si Eli.

„Dobrá, jdu na to.“ Přiložila sklenici k ústům a začala pít. Pak panák sklouzl dolů a narazil na nos. Málem se rozesmála, ale pokračovala dál. „Jedem, jedem, jedem…!“ skandovali chlapci. Když dopila, uhodila Rivka sklenicí o stůl přesně tak, jak to viděla u Eliho a Noela.

„Páni, to bylo skvělé!“

„Teď ty, Sáro!“ řekl Eli.

„Já nevím,“ odpověděla Sára a opatrně si nápoj prohlédla. „Nikdy jsem nepila nic takového. Asi se zakuckám.“

„Nezakuckáš. Prostě pij, pij, pij. Nepřestávej dýchat. Vypij to rychle.“

Zdvihla sklenici a přivoněla si k ní.

„Ne nosem, ale pusou!“ zavelel Noel a zlehka jí klepl do ruky.

„Je to dobré, Sáro,“ usmála se Rivka. „Vážně.“

Sára pokrčila rameny a přiložila sklenici ke rtům. Pak začala pít.

„Jedem, jedem, jedem, jedem!“

Když dopila, udeřila sklenicí o stůl.

„To je ono!“ vykřikli ostatní.

Sára na sebe byla hrdá. Otřela si ústa. „Mňam!“ Eli se na ni usmál a pak se natáhl, aby ji políbil. Byla to ulepená pusa.

„Páni, Sáro,“ zvolala Rivka. Zasmála se. Noel se zasmál. Eli a Sára se od sebe odlepili a zasmáli se také.

Krátce poté Sára zjistila, že se místnost otáčí o něco rychleji než před pěti minutami. Hlavu měla lehkou a malátnou.

„Začínám být opilá,“ řekla, ale slova nezněla tak jako obvykle. Rivka se znovu začala smát a sáhla po své přítelkyni. Obě děvčata se k sobě vzájemně naklonila a smála se, až jim tekly slzy. Eli si zkřížil ruce na prsou, díval se na ně a koutkem oka zabloudil na hodinky.

Melo by to trvat zhruba deset minut, pomyslel si.

Nalil dívkám ještě trochu vína, ale svoji a Noelovu sklenici ponechal prázdnou.

„Vyprávěj nám o svém strýci Martinovi, Noeli,“ požádal Eli.

Noel zdvihl obočí. „Jasně, to je dobrý příběh.“ Děvčata se usmála a pohlédla na něj v předtuše další zábavy. „Mám strýce, jmenuje se Martin a bydlel v přízemí činžovního domu. Jeho koníčkem, pokud tomu dokážete uvěřit, bylo sbírání myších výkalů. Nedělám si legraci. Víte, co s nimi dělal?“

„Co, Noeli?“ zeptal se Eli. Dívky přestávaly vnímat realitu. Měly otevřená ústa a vyvalené oči, ale hltaly každé Noelovo slovo.

„Maloval s nimi. Smíchal je s vodou a pak v nich namáčel štětec. A víte, co maloval?“

„Co maloval, Noeli?“ zeptal se opět Eli.

„Myši!“

Noel pokračoval ve vyprávění nesmyslného příběhu ještě několik minut. Sára se pokoušela soustředit, ale zvolna přestala rozlišovat jednotlivá slova. Bylo to jako ve snu.

Slova se ztrácela. Nakonec už jim nebyla schopna rozumět. Musela zavřít oči, alespoň na chvíli.

Noel přestal vyprávět.

Rivka usnula. Její hlava spočívala na Sářině rameni. Sářina víčka se zachvěla a pak usnula i ona. Začala klouzat dolů, ale Eli ji zachytil.

„Páni, to bylo rychlé,“ řekl Noel.

„To je vždycky,“ odpověděl Eli.

„Jsem rád, že jsi jim dal správné sklenice.“

„No tak. Odvezeme je odsud.“ Vytáhl Sáru z boxu a zavěsil ji na sebe.

„Co se děje?“ zamumlala.

„Sáro, jdeme domů. Jsi opilá,“ odpověděl Eli.

„Já?“

Noel pomohl Rivce. Ta zafňukala. „Rivko, pojď se mnou. Musíme domů.“ Rivka potichu začala brečet.

„Bolí mě břicho,“ pronesla nesrozumitelně.

„Půjdeme,“ řekl Noel.

Když pomáhali dívkám ven, Eli u baru zaplatil. Zamrkal na barmana. „Ty irské pumy byly asi trochu moc silné.“

Když Sára ucítila na tváři čerstvý vzduch, poznala, že je venku. „Co se děje?“ zeptala se znovu, ale její hlas se kamsi vytratil.

„Vezu tě k sobě domů.“ Myslela si, že to mluví Eli. Je milý, pomáhá mi, pomyslela si. Neměla tolik pít. Věděla, že neumí pít. Nyní se cítila hrozně. Chtěla si lehnout a spát.

Poslední věcí, kterou si zapamatovala, byl zvuk zavíraných dveří od auta ve chvíli, kdy se ocitla na sedadle spolujezdce.

Eli vyjel svým vozem Chevrolet Cavalier 1995 z Nového města a zamířil na sever, k letišti Atarot. Sára na vedlejším sedadle tichounce chrápala. Než odjeli z ulice, ve které byl bar, viděl, jak Noel nakládá Rivku do svého vozu a také odjíždí pryč.

Eli byl šťastný, že nemusí udělat to, co čeká Noela.

Rohypnol fungoval překvapivě spolehlivě. Použil dvě tablety, do každé sklenice jednu, a počkal, až se prášek rozpustí. Teprve pak odnesl irské pumy ke stolu. Sára a Rivka neměly ponětí, co vypily. Skutečné „pumy“.

Blížila se půlnoc, když odbočil z hlavní silnice a vydal se málo používanou cestou do průmyslové zóny. Nad hlavou slyšel letadla, létala nízko kvůli přistávání. Když byl ve skladišti poprvé, aby ho připravil na Sářin příjezd, nebyl z toho místa příliš nadšený. Dal by přednost místu, které je od Jeruzaléma dál a u kterého není letiště. Ale rozkaz je rozkaz. Juriho a Vladovi lidé budovu evidentně vlastnili. Elimu to nakonec mohlo být jedno. Dokud mu platí…

Bylo to na konci klikaté cesty lemované opuštěnými skladišti a budovami určenými k demolici. Vlad tvrdil, že v těchto místech Ježíš ztratil své „sandály“. Nebyl daleko od pravdy. Vyjma nedalekého letiště stálo skladiště prakticky uprostřed ničeho. Byla to tmavá budova, a nebýt dvou sportovních vozů, vypadala by zcela opuštěně. Ferrari a Jaguár byly na Eliho vkus trochu příliš nápadné značky, ale co by vlastně měl těm dvěma říct? Aby si pořídili starou rachotinu jako on?

Zaparkoval vedle jaguára a vypnul motor. Podíval se na svého spícího pasažéra a potichu řekl: „Promiň, Sáro.“

Vystoupil z vozu a přešel k předním dveřím do budovy. Zaklepal a počkal, až se otevře malé posuvné okénko.

„Pomůžete mi nebo ne?“ zeptal se.

Dveře se otevřely a oba Rusové vyšli ven.

„Je v pořádku?“ zeptal se ten, kterému říkali Jurij.

„Jasně. Je jen trochu mimo,“ odpověděl Eli.

„Tak ji vezmeme dovnitř,“ řekl ten, kterému říkali Vlad.

Přešli k vozu a otevřeli dveře u sedadla spolujezdce. Když Vlad uviděl Sáru, poznamenal: „Hej, to je kus! Bude to zajímavější, než jsem si myslel.“

„Sklapni, ty nadržený parchante,“ opáčil Jurij. „Pomoz mi.“

Vytáhli dívku z auta a pak ji oba muži odnesli do budovy.

„Neupusťte ji,“ řekl Eli, „dávejte si pozor.“

„Žádné strachy, hochu,“ odpověděl Jurij. „Má cenu zlata.“

Eli je následoval dovnitř a zavřel dveře. Skladiště bylo uprostřed uklizené, ale po stranách stály řady starého a poničeného vybavení do koupelny a do kuchyně. Nad polovinou prostoru bylo podkroví podpírané dvěma betonovými sloupy, které sloužilo jako část druhého patra. I to bylo plné šrotu. Muži nesoucí Sáru přešli po prašné podlaze skladiště ke dveřím v západní zdi a vstoupili do chodby se třemi kancelářemi, která páchla plísní. Došli do třetí kanceláře, která byla, vyjma lehátka, malého stolku a židle, prázdná. Lehátko tvořily pokrývky a polštář. Ve vedlejší místnosti byla toaleta, umyvadlo a sprcha.

V místnosti samozřejmě nebyla žádná okna.

Jurij a Vlad položili bezvládnou dívku na lehátko, přikryli ji pokrývkou a vyšli z místnosti ven. Vlad zamkl dveře a pokynul Elimu, aby ho následoval do jedné z dalších místností.

„Vedl sis dobře,“ řekl. „Mám pro tebe peníze.“

Prostřední místnost byla kancelář i ložnice současně – bylo tam další lehátko a na stole stál telefon. Jurij stál ve dveřích a díval se na Vlada. Ten vytáhl zásuvku a vyndal z ní velkou bílou obálku. Hodil ji Elimu. Ten ji otevřel a nahlédl dovnitř.

„Je tam všechno,“ řekl Vlad. „Ale můžeš si to přepočítat, jestli ti to pomůže.“

Eli to chtěl udělat, ale pak si pomyslel, že by vypadal jako slaboch. Před těmito dvěma muži jako slaboch vypadat nechtěl.

„Jsem si jist, že je to v pořádku,“ řekl. „Jak… jak dopadlo to ostatní?“

„Co ostatní?“

„Ten chlápek Blaine?“

„Jo, Blaine,“ odpověděl Jurij. „S tím to dopadlo… velmi dobře.“

Eli přikývl. „Takže vaši lidé musí být spokojeni. Myslím, že všechno, co jsem o ní zjistil…,“ mávl rukou směrem k vedlejší místnosti, „…bude odpovídat skutečnosti. Její otec je ten, kterého hledáte.“

Opět promluvil Vlad. „Jak jsem řekl, vedl sis dobře. Připravili jsme ti v podkroví pěkné lůžko, kde se můžeš vyspat. Je mi líto, prázdniny skončily. Jurij bydlí ve vedlejší místnosti, já v téhle a náš host má tu třetí.“

„Já vím,“ řekl Eli. „To je v pořádku.“

„Co ta její kamarádka?“ zeptal se Jurij.

Eli pokrčil rameny. „Nevím. S Noelem jsem nemluvil. Naložil ji do auta a odvezl pryč. Předpokládám, že je všechno v pořádku. Mimochodem, nemyslíte, že byste měli odvézt ta auta?“

„Chystali jsme se na to,“ odpověděl Jurij. „Zaparkujeme je vzadu a přikryjeme je plachtou. Ty bys měl udělat totéž.“

Tři muži opustili skladiště, přeparkovali svá vozidla a pak se opět sešli v malé kanceláři. „Výborně,“ řekl Jurij, „je na čase si trochu zdřímnout, hoši.“ Podal ruku Elimu. Eli jí potřásl a pak stiskl ruku Vladovi. Kývl, vyšel z místnosti, prošel chodbou a vešel do skladiště. Vystoupal po dřevěných schodech do podkroví a našel lůžko a spacák.

Když se Eli svlékl a natáhl, zauvažoval, zda se dostane do pekla.

18

Jihovýchodní Turecko je krásná země, ale cestovat jím je příšerné. Je tam extrémně divoký terén. Obávám se, že Rézův pazhan na neustálé stoupání a klesání na horských cestách prostě nemá dostatečnou výdrž. Pod vrcholem kopce vždy výrazně zpomalí. I když jsou hory i v severovýchodním Iránu, s touto částí Turecka se srovnávat nemohou. Kavkaz je ohromný a silnice velice špatné. Mám štěstí, že není zima, protože to by byl skutečný problém. V období od prosince do dubna je tu chladno a sněží a teď je ještě stále konec března. Na vysokých úbočích leží sníh a led a já musel na uniformě nastavit termoregulaci, abych se zahřál.

Tato oblast se od zbytku země liší i tím, že východní Turecko je spíš „asijské“ než „evropské“. Kdysi dávno to bývala horní Mezopotámie a země i lidé stále nesou rysy dávno zmizelé kultury. Proto má tato část země exotičtější nádech než zbytek Turecka. Lidé jsou tu konzervativnější, podezřívavější a méně vlídní k cizincům než v západní a poevropštělé polovině země. I tady žijí Kurdové, přibližně pětina celkové populace.

V poslední dekádě byla tato oblast zahlcena terorismem provozovaným Stranou pracujících Kurdistánu, PKK, která je v současnosti pokládána za jednu z nejnebezpečnějších teroristických skupin na světě. Nedávno si, ve snaze zbavit se podezření z podpory terorismu, změnila název na KADEK (Svobodný a demokratický kongres Kurdistánu) a pak na KONGRA-GEL (Lidový kongres Kurdistánu). Zda to je či není pravda, nelze rozhodnout. Každopádně, na tureckou policii protiteroristické jednotky lze v jihovýchodním Turecku narazit často a já očekávám kontroly bez předchozího varování.

Réza mi opatřil nezbytné doklady a vízum. Jsem opět švýcarským detektivem pracujícím pro Interpol. Překročit hranici nebyl problém, i když jsem musel zodpovědět spoustu otázek. Blafovat při výsleších, které jsou každodenní rutinou policie, umím velmi dobře. Důrazně mi nakázali, ať v noci neopouštím cestu, nehovořím s Kurdy, kteří budou chtít, abych jim něco někam odvezl, a ať hlásím jakoukoliv podezřelou aktivitu, a pak mě nechali jet.

Mířím do Vanu, středně velkého města na východním břehu jezera Van, největšího jezera v celém Turecku (vyjma Marmarského moře u Istanbulu). Nedaleko je hora Ararat – je úchvatná na pohled a stojí na ní turecká vojenská a civilistům nepřístupná základna. Nikde tady v okolí mě nesmí nalézt mrtvého.

S pomocí navigačních systémů Třetího oddělení nalézám na samém okraji města Akdabar Enterprises. Stojí na okraji velkého jezera. Konstrukce ze železa a betonu se sem moc nehodí. Proč Van? Snad proto, že hlavní klientela v tomto regionu sestává z Kurdů. Kdo ví? Jasné je pouze to, že se společnost jmenuje podle ostrova Akdabar, jednoho z největších ostrovů na jezeře. Oblíbenou turistickou atrakcí – a jednou z mála ve Vanu – je Chrám svatého kříže z 10. století.

Zaparkuji pazhan na kopci, z něhož lze celý komplex přehlédnout z ptačí perspektivy. Pomocí dalekohledu si prohlédnu vysoký drátěný plot obklopující celý pozemek. Ve středu pozemku je otevřené nádvoří se dvěma stožáry. Na jednom vlaje turecká vlajka, na druhém vlajka se symbolem Akdabar Enterprises. Velká rafinerie se dvěma komíny je dominantou okolí. Tam pravděpodobně budou ocelárny. Nedaleko břehu stojí pár velkých nádrží s naftou a několik menších budov. V nich nejspíš budou kanceláře a dílny. I z místa, na němž stojím, vidím několik ozbrojených strážců. Některé za plotem, jiné u budov. Naftové nádrže, jistě primární cíl pro každého teroristu, jsou střeženy zvlášť bedlivě. Některé stráže jezdí v tříkolkách, vozítcích podobných těm golfovým. Přece jen bude taková jízda o něco rychlejší než chůze.

Nejvíc mě zaujalo, že komplex má vlastní přistávací plochu a hangár. Na vzlet se chystá nákladní letadlo se symbolem společnosti Akdabar. Basaranovi se skutečně nevede špatně.

Réza mi pro něj napsal doporučující dopis. I když se ti dva nikdy nesetkali osobně, udržují obchodní styky a ty by měly stačit na to, abych byl přijat. Spoléhám na to, že se díky dopisu a pověřovacím listinám Interpolu s Basaranem setkám. Rád bych si učinil obrázek osobně. Jestli znal Bentona, možná bude mít nějaké užitečné informace.

Převléknu se do civilních šatů, vezmu si kravatu, uložím batoh v autě a zaparkuji na parkovišti pro veřejnost. Předám své dokumenty a doporučující dopis strážci u brány a požádám o schůzku s Basaranem.

„Máte tu schůzku domluvenou?“ ptá se. Hovoří anglicky s výrazným pří zvukem.

„Ne, bohužel ne,“ odpovídám. „Omlouvám se, ale neměl jsem čas si ji domluvit. Právě jsem přicestoval do země. Jestli nemá pan Basaran čas, možná bych se mohl zastavit později…“

„Počkejte tady.“ Strážce vstoupí do kanceláře a zdvihne telefon. Vidím, jak pročítá Rézův dopis, pokyvuje hlavou a prohlíží si mě. Nakonec se vrací. „Jestli jste ochoten tu chvíli počkat, pan Basaran se s vámi setká. Teď má schůzku.“ Podá mi plánek komplexu, ukáže na skupinu malých budov u jezera a řekne mi, abych zaparkoval tam. Také mi podá průkazku návštěvníka a upozorní mě, že nemám jezdit nikam jinam.

Pohled na jezero je působivý. Je jasný den a vodní hladina sahá až k obzoru podobně jako jezero Michigan u Chicaga. Okolní budovy jsou moderní a zcela zjevně jsou v nich kanceláře, sociální zařízení, převlékárny, tělocvična, jídelna, prodejna a ústředí charitativní organizace Tirma. Mimochodem, Carly informovala Třetí oddělení, že slovo „tirma“ znamená ve farsí „hedvábí“. Zajímalo by mě proč farsí? Proč ne turečtina?

Čekárna v hlavní administrativní budově je moderní a pohodlná. Je vybavena nábytkem, který bych očekával spíš v nějaké recepci, a já si všímám kamery v rohu, která bedlivě zaznamenává vše, co se děje. Pohledná turecká recepční sedí za skleněným oknem a prohlíží si mě. Je příjemné pobývat v převážně muslimské zemi, kde jsou tradice uvolněné natolik, že žena může ukázat své vlasy a kůži na rukách a na nohou.

Čekám zhruba dvacet minut a pak přijde další krásná Turkyně – nebo možná Kurdka – a odvádí mě do dveří napravo od recepce, které se otevírají zadáním číselného kódu. Součástí mého výcviku na Třetím oddělení byla schopnost zapamatovat si kód při pohledu na osobu tisknoucí klávesy. V závislosti na tom, jak rychle kdo kód zadá, vykazuji přibližně osmaosmdesátiprocentní úspěšnost. Stojím vedle ženy a odkašlu si ve chvíli, kdy začíná zadávat sekvenci – tím navodím pocit, že se nedívám. Její prsty přeběhnou po klávesnici rychle, ale já si přesto kód zapamatuji: 8, 6, 0, 2, 5.

Dveře se otevřou a ona mě vede chodbou vyzdobenou uměním Středního východu. Při chůzi si kód rychle uložím do OPSATu, abych na něj nezapomněl. Zahneme za roh a já si všímám další bezpečnostní kamery u stropu, poté vstoupíme do kanceláře vedoucího zařízené ve velice západním stylu. Na zdi visí Picasso. V jednom rohu místnosti stojí tabule zobrazující model moderní budovy.

Namik Basaran mě uvítá ve dveřích, zazubí se na mě a napřáhne ruku. Vedle něj stojí vysoký chlapík, má na sobě oblek a turban a pozorně si mě prohlíží.

„Pane Fishere, vítejte v Turecku,“ osloví mě dobrou angličtinou. Potřeseme si rukama a já mu poděkuji. Ve druhé ruce svírá gumový míček. Usměje se: „To je kvůli tendinitidě. A je to i návyk.“ Přejde ke stolu a upustí míček do zásuvky. Pak se otočí k onomu vysokému muži: „Můžeš nás nechat o samotě, Faride, děkuji ti.“

Vysoký chlapík kývne, ještě jednou na mě pohlédne a pak místnost opustí.

„Můj osobní strážce,“ vysvětluje Basaran. „A řidič. A asistent. Muž v mém postavení není nikdy dost opatrný. Chudák Farid, sebral jsem ho přímo na ulici. Je to Íránec, oběť režimu Saddáma Husajna. Farid nemluví – vyřízli mu jazyk, když pobýval v průběhu irácko-íránské války v zajateckém táboře v Abu Ghraibu. Dáte si něco k pití? Čaj? Kávu? Něco silnějšího?“

Pokrčím rameny a odpovím, že záleží na tom, co mi nabídne.

„Osobně v tuto část dne preferuji malý šálek čaje. Vyhovuje vám to?“

V duchu zasténám, ale usměji se a odpovím: „Samozřejmě.“

Tento turecký čaj pochází z oblasti Černého moře a většinou je podáván se značným množstvím cukru. Je velice silný, ale když není zbytí… Basaran přejde ke svému baru, nalije čaj do sklenic ve tvaru tulipánu a přinese je zpět. Posadíme se do černých kožených křesel ke stolku pod Picassem. Z velkého okna po naší levici je vidět na jezero.

Není jednoduché říci, kolik Basaranovi je, ale hádám, že krátce po padesátce. Je střední váhy, a jak už vím podle fotografie, na obličeji a na rukou má deformovanou kůži. Nejsem si jistý, co to vlastně je. Nevypadá to na transplantát, ale následek nějaké choroby to zřejmě asi také nebude.

„Máte to tu moc hezké, pane Basarane,“ poznamenám.

„Děkuji vám. Je příjemné dosáhnout úspěchu, po kterém člověk touží v mládí, a zůstat přitom naživu a moci si úspěch vychutnat.“

„Zaujalo mě především vaše letiště. K čemu slouží?“

Pokrčí rameny. „Převážíme materiál všude možně. V současnosti probíhá výstavba nákupního střediska na severním Kypru. To znázorňuje model zde na tabuli. Je krásné, že? Každý den dovážíme na ostrov materiál. Jak můžete snadno odhadnout, podporuji nárok Turecka na severní Kypr. Snažím se severu pomoci tím, že vybuduji moderní zařízení a atrakce. Toto středisko bude největším nákupním střediskem svého typu na Středním východě.“ Potřese hlavou a upije čaje. „Nepřetržité boje s řeckými vlastenci jsou tragédií. Proč se s námi prostě nemohou smířit? Ale to už je úplně jiné téma. Raději mi povězte, co vás přivádí do Vanu, pane Fishere. Přečetl jsem si dopis od pana Hamadana a vím, že pracujete pro Interpol. Jak vám mohu pomoci?“

Seznámím ho s historkou o tom, jak pracuji na celkové zprávě o terorismu v této oblasti. Interpol nakonec zprávu zveřejní a rozešle ji ochráncům zákona po celém světě – především ale napomůže boji s terorismem zde na Středním východě. „Pan Hamadan mi doporučil, abych se obrátil na vás. Prý jste expertem na terorismus ve východním Turecku.“ Malá lichotka nikdy neuškodí.

„Přikládáte mi příliš velkou důležitost,“ odvětí Basaran, ale usmívá se a lichotku si vychutnává. „Neoznačoval bych se zrovna za experta. To není na místě. Ale něco vím. Sledoval jsem mnoho různých skupin v této oblasti řadu let a dokonce jsem se i sešel s některými vůdci. To neznamená, že s nimi udržuji přátelské vztahy. Jako tureckého podnikatele, úspěšného podnikatele, mě pravděpodobně nenávidí stejně, jako nenávidí kohokoliv jiného v Turecku, kdo má v oblibě západní styl života. O terorismu bych mohl hovořit hodiny, pane Fishere. Nemáte-li konkrétní dotazy, budeme muset naše setkání odložit na jindy, mám dnes nabitý program.“

Rozhoduji se zmínit další jméno. „Rozumím. Také Rick Benton mi tvrdil, že mi můžete pomoci.“

Zamrká. „Vy znáte pana Bentona?“

„Pouze pracovně. Nikdy jsem se se zesnulým panem Bentonem nesetkal.“

Basaran pootevře ústa. „Zesnulým panem Bentonem? On je…?“

„Ano,“ odpovím. „Byl zavražděn v Bruselu, před týdnem.“

„To je tragédie. To je mi moc líto. Ví se, kdo to udělal?“

„Ne, to je záhadou.“

Basaran upije čaje. „Jednou jsem se s ním setkal. Ptal se na pár teroristických skupin operujících v této části země přesně jako vy. Ujišťuji vás, že se musím vyjádřit vůči terorismu zamítavě, kdykoliv hovořím na veřejnosti. Je to důležité pro mě i pro moji rodinu.“

O jeho rodině se musím dozvědět víc, ne ale teď.

„Znáte moji charitativní organizaci Tirma?“ zeptá se.

„Ano, to je jeden z důvodů, proč jsem se s vámi chtěl setkat.“

„Tirma je mým osobním projektem. Investoval jsem značnou část svého zisku do boje proti terorismu a Tirma mi umožňuje něčeho dosáhnout – i když jsou výsledky jen malé.“

„Je to nezisková organizace, že?“

„Samozřejmě. Tak dobrovolná, jak jen to jde. Kdybyste chtěl opustit Interpol a zdarma pro nás pracovat, rádi vás uvítáme!“ Bouřlivě se rozesměje.

Zasměji se také, ale pak se rychle vrátím k tématu. „Vzhledem k tomu, že máte málo času, měl bych pár konkrétních otázek.“

„Sem s nimi.“

„Co víte o Krámu a co víte o Stínech?“

Basaran kývne, jako by tuto otázku očekával. „Pan Benton se mě ptal na to samé. Tyto dvě skupiny jsou pro každého tématem číslo jedna. Co se Stínů týče, náš přítel Tarighian dodal slovu ‚mysticky‘ nový rozměr.“

„Tarighian?“ předstírám neznalost.

„Násir Tarighian,“ odpoví Basaran. „To on financuje Stíny. To jste nevěděl?“

„Myslel jsem, že Násir Tarighian zahynul někdy kolem roku 1980.“

„Ano, to je to, čemu by měli všichni věřit. Je naživu, daří se mu dobře a financuje a řídí operace Stínů železnou rukou. Obávám se, že nikdo nemá ponětí, kde vlastně je. Nebo jak vlastně žije. Je to velice tajuplný muž – stejně jako jeho organizace. Tvrdí se, že Tarighian žije jako nomád, podobně jako Usáma bin Ládin. I se svou bandou teroristů cestuje z místa na místo, takže je nelze polapit. Já si myslím, že žijí v nějakých horských jeskyních.“

„Máte nějaký odhad, ve kterých zemích pobývají nejčastěji?“

„Tipoval bych Arménii, Gruzii nebo Ázerbájdžán. Tam jsou v bezpečí. V Turecku by je pravděpodobně chytili. V Íránu by je pravděpodobně chytili. V Iráku by je chytili téměř určitě. Ale s naprostou jistotou to samozřejmě vědět nemohu. Možná cestují jednotlivými zeměmi pravidelně.“

„Znáte Ahmeda Mohammeda?“

„Samozřejmě. Je to nejviditelnější vůdce Stínů. Možná že ‚vůdce‘ není to správné slovo. Dostává od Tarighiana rozkazy a peníze a pak se postará o to, aby rozkazy byly splněny. Je to hledaný terorista a jsem si jist, že je stále na útěku. To není člověk, ale had.“

„Netušíte, kde by mohl být?“

„Ne. Nikde a všude, jako Tarighian.“

Někdo zaklepe na dveře.

„Omluvte mě,“ řekne Basaran. „Dále!“

Do pokoje vstoupí hubený muž. Má rozcuchané blonďaté vlasy, je to běloch, kolem padesátky. „Mohu s vámi hovořit?“ otáže se Basarana. Přízvuk rozpoznat nedokáži, ale je evropský.

Basaran se postaví: „Profesore, musíte mě vyrušovat každou chvíli?“ Mrkne na mě a poznamená: „Profesor je puntičkář. Musíte mě na okamžik omluvit. Hned se vrátím.“

Rychle vstanu, sáhnu do kapsy u saka a vytáhnu tři miniaturní přísavné štěnice. Jsou podobné přísavným kamerám, ale přenášejí pouze zvuk. Jednu přitisknu na spodní stranu Basaranova stolu, na jednu z noh, těsně pod deskou. Tam ji nikdo nezpozoruje. Druhou na spodní stranu tabule s modelem nákupního střediska. Třetí na spodní stranu stolku, u kterého právě sedíme. Pak se vrátím na své místo a uchopím šálek s čajem. Doušek upíjím přesně v okamžiku, kdy se Basaran vrací.

„Omlouvám se za to přerušení. Obávám se, že náš rozhovor musím ukončit. Stalo se něco, co vyžaduje moji přítomnost. Ale pokud máte dnes večer čas, můžeme spolu povečeřet. Rád budu v našem rozhovoru pokračovat.“ Vstanu. „Bude mi potěšením. Řekněte kdy a kde.“ Dá mi adresu restaurace v přístavní čtvrti a domluvíme se na osmou. Potřeseme si rukama a pak mě odvedou ven z budovy.

Opustím komplex a zaparkuji na kopci, kde jsem stál už předtím. Zapnu OPSAT a naladím příjem na malé štěnice, které jsem zanechal v Basaranově kanceláři. Signál je velmi silný, ale čím dál budu, tím víc bude jeho kvalita klesat. Poznávám Basaranův hlas. Hovoří anglicky s jiným mužem. Nevypadá to na onoho profesora.

Basaran: „A jak zní jejich odpověď?“

Muž: „Dodavatelé odmítají vrátit peníze za první dodávku. Zboží zkonfiskovali v Iráku a tam už bylo pod naší kontrolou. Dodavatelé za to odmítají nést zodpovědnost.“

Basaran: „K čertu s nimi. Nebyla to naše chyba a oni to vědí.“

Muž: „A kdyby jen to. Platbu za náhradní dodávku vyžadují do dvou dnů.“

Basaran: „To je krádež, nic jiného. Zatracený Zdrok! Dobrá, dělej, co musíš. Vyřiď tu platbu. A vyřiď profesorovi Mertensovi, že budu v jeho laboratoři do dvaceti minut.“

Mertens? Vzpomenu si na jméno na Bentonově schématu. Byl to onen „profesor“, kterého jsem potkal v Basaranově kanceláři?

Slyším, jak se otvírají a pak zase zavírají dveře. Pak je chvíli ticho a nakonec Basaran opět zamumlá „zatracený Zdrok“. Pak se dveře ještě jednou otevřou a zavřou a v místnosti je ticho.

Tarighian. Mertens. Zdrok. Začíná to všechno dávat smysl.

19

Plukovník Petiow si dobře uvědomoval, že zkonfiskované zbraně budou perfektní návnadou na Stíny.

Poté, co americká armáda obdržela z Arbilu zprávu od Sama Fishera, rozhodla se zabezpečit dodávku zbraní, která byla uložena na policejní stanici, a přemístit ji někam jinam. Stíny už dokázaly, že ji hodlají získat zpátky, takže bylo rozhodnuto uchystat jim past. Na iráckou policii byl vyvíjen nátlak, aby našla osoby odpovědné za vraždu svých příslušníků i za nevydařený zátah, který se odehrál před policejní stanicí v Arbilu. Debakl byl větší hanbou pro iráckou policii než pro armádu Spojených států. Pentagon ve skutečnosti obvinil iráckou vládu z odpovědnosti za nedostatečný výcvik policistů, který přivodil smrt čtyř amerických vojáků. Ti byli na akci oficiálně přítomni pouze jako pozorovatelé. Armáda i civilní policie pro jednou vzácně spolupracovaly na přípravě plánu na polapení uprchlých teroristů.

Jedním z pozitivních následků toho, že v Iráku byla v roce 2004 zformována domácí vláda, byl fakt, že informátoři byli ochotnější spolupracovat s iráckou policií, výzvědnou službou a armádou. Tito lidé, většinou civilisté, ale nezřídka i bývalí příslušníci různých milicí, měli zájem nejen na peněžní kompenzaci, ale i na dobrých vztazích s představiteli moci. V některých případech získali dobré místo, jindy určitou finanční částku. V zemi, která stále hledala cestu k ekonomické prosperitě, mnoho lidí nad takovouto šancí nezaváhalo.

Proto bylo informátorům zaplaceno, aby po Arbilu šířili zvěsti, že zbraně zabavené Stínům byly uskladněny v jeskyni pod dozorem čety kurdské armády. A že Kurdové jsou nedisciplinovaní zelenáči.

Ve skutečnosti nebyly zbraně v žádné jeskyni. Americká armáda tam odvelela dvě čety s tím, že pokud se Stíny nepokusí zbraní zmocnit do dvou týdnů, budou vojáci převeleni. Petiow byl přesvědčen, že pokus za to stojí.

Byl to spolehlivý informátor Ali Bazan, kdo přinesl dobré zprávy. Býval vysokým důstojníkem militantního šíitského duchovního, který vedl proti Spojeným státům v roce 2004 partyzánskou válku. Nyní pracoval pro novou iráckou vládu a policii. Bazan navázal kontakt s teroristy, kteří plánovali zmocnit se zbraní. Přesvědčil je, že stojí na jejich straně a že jim pomůže. Podělili se s ním o své plány na útok na četu Kurdů v jednom z příštích rán.

V časných hodinách téhož dne překročil Sam Fisher íránsko-tureckou hranici – tou dobou oblehla skupina dvaceti ozbrojenců jeskyni. Byli vyzbrojeni samopaly AK-47 a pistolemi nejrůznějších typů. Američtí vojáci měli standardní výzbroj: útočné pušky M16A2, karabiny M4A1, granátomety M203, tříštivé granáty M67 a omračovací granáty. O převaze nebylo pochyb.

Teroristé zaútočili jako první, šest mužů proniklo k ústí jeskyně a zahájilo palbu. Jakmile došlo ke srážce s vojáky uvnitř, Stíny si rychle uvědomily, že nebojují s Kurdy. S palebnou silou Američanů se útočníci nemohli rovnat a všech šest mužů padlo. Zbytek teroristů s překvapením zjistil, že je znenadání obklíčen příslušníky americké armády. Američané se vynořili z děr s poklopy zamaskovanými hlínou, kamením a vegetací.

Přestřelka trvala dvaadvacet minut. Třináct teroristů padlo, zbytek byl zajat. Američané ztratili dva muže. Sedm zajatců bylo odvedeno do prozatímní základny u Arbilu a seřazeno před Petiowovou kanceláří.

Sam Fisher pořídil kopie fotografií, které získal v Arbilu, a odeslal je Petiowovi. Plukovník si se zástupci irácké policie prohlédl mrtvé teroristy, ale neidentifikoval žádného z nich jako jednoho z mužů, které v onu osudnou noc viděl Fisher. Pak Petiow konfrontoval sedm zajatců, jednoho po druhém. Byla to skupina otrhanců, která žila v divočině a vyhýbala se rukám zákona po celé měsíce.

Nikdo z nich nikoho nepřipomínal. Krátce vyslechl každého za pomoci iráckého policisty, který posloužil jako tlumočník. Petiowa se pomalu začal zmocňovat pocit, že propásli muže, které potřebovali chytit. Ale když hovořil se čtvrtým zajatcem, na něco si vzpomněl.

„Otevři ústa,“ nařídil Petiow zajatci. Když muž uposlechl, všiml si Petiow, že mu schází některé zuby. To tohoto muže nazýval Fisher „bezzubcem“. Muže odpovědného za smrt amerických vojáků.

Petiow vydal prostřednictvím tlumočníka rozkaz iráckým policistům. „Všichni samozřejmě zůstanou v zajetí, ale tento muž bude obviněn z vraždy arbilských policistů a našich vojáků. Odpoledne zahájíme důkladné vyšetřování. Mezitím mu nějak vysvětlete, že je v pěkném průšvihu.“

Sára spala téměř šestnáct hodin. Když se probrala, byla zmatená a dezorientovaná. Netušila, kde se nachází. Posadila se příliš rychle a zabolela ji hlava. Tělem jí projela křeč a silně se zpotila. Sára poznala, že jí bude špatně, a byla na pokraji paniky. Koutkem oka zahlédla dveře do koupelny a okamžitě k nim vyrazila. K toaletě to stihla právě včas.

Když bylo po všem, posadila se na špinavou podlahu vedle toalety. Chvíli tam seděla, teprve pak se pokusila vstát.

Kde, k čertu, je? Co je to za místo? A hlavně: kde je Eli? A Rivka?

Pomalu se postavila, opírala se při tom o toaletu. Špinavé a popraskané zrcadlo nad umyvadlem ukazovalo bledou a vystrašenou dvacetiletou dívku. Vypadala hrozně.

Na okraji umyvadla ležela žínka a ručník. Pustila studenou vodu a nechala ji proudit. Alespoň nebyla hnědá jako v Eliho bytě. Opláchla si proto tvář a pak si nechala vodu stékat po krku. To pomohlo. Uvědomila si, že má hroznou žízeň, ale z kohoutku se jí pít přece jen nechtělo.

Opatrně se vrátila do pokoje a zjistila, že tam vyjma lůžka, na kterém spala, a její kabelky položené na zemi nic dalšího není. Přešla ke dveřím a vzala za kliku, ale zjistila, že je zamčeno.

„Haló!“ zvolala. „Eli?“ Za dveřmi se nikdo neozýval. „Rivko? Je tu někdo?“ Když zabušila pořádně nahlas, pocítila opět paniku.

Když za dveřmi uslyšela kroky, poodstoupila, aby Eli mohl vejít.

Muž, který odemknul dveře a nakoukl dovnitř, ale nebyl Eli. Měl chladný a krutý pohled a chlípně se na ni zašklebil.

„Dobré ráno, princezno,“ řekl. „Spala jsi dlouho. Jak se cítíš?“

„Kdo jste?“ zeptala se. „Kde to jsem?“ V tu chvíli opět pocítila strach a zmatek a opět ji zabolela hlava. Byla vyvedena z míry a kolena se jí podlomila. Muž rychle vešel do pokoje, zachytil ji a pomohl jí na lůžko.

„Posaď se, slečinko. Tady.“

Opřela se o polštář a zeptala se znovu, tentokrát tišeji: „Kdo jste?“

„Já jsem Vlad. Myslím, že se potřebuješ ještě trochu prospat.“

„Kde to jsem?“

„Spi,“ řekl a otočil se.

„Počkat!“

Ale to už vyšel ze dveří a zamkl je za sebou.

Co se to, sakra, děje? Kdo je to? A kde jsou její přátelé?

Nad sebou uslyšela letadlo. Je někde poblíž letiště? Když na to pomyslela, uvědomila si, že se jí o letadlech zdálo. Tedy možná. Vzpomněla si na podivný, malátný stav, napůl ve snu. Nebo to nebyl sen? Snad ji někam nesli muži, kteří svírali její kotníky a zápěstí až příliš pevně. Ještě teď cítila pohmožděniny. Vzpomněla si i na horečnaté zmítání, které se mohlo a nemuselo odehrát na tomto lůžku, a na občasný hluk přelétávajících letadel.

Jistě se brzy ukáže Eli a všechno jí vysvětlí. Ale v tuto chvíli je příliš zmatená, než aby na všechno mohla myslet. Možná by se měla ještě trochu prospat. Jestli takhle vypadá opice, už nikdy pít nebude.

Sama sebe pokárala za to, že se na svém výletě do Izraele nechovala zrovna jako typická dvacetiletá dívka. Párkrát se vyspala se svým přítelem, opila se, zůstala u něj přes noc… Co si bude myslet její otec?

Její otec. To jemu by měla zavolat! Na svém mobilním telefonu může vytočit zvláštní číslo a nechat mu zprávu. Nevěděla, kde je, ale on to určitě zjistí. Sára se natáhla pro kabelku ležící na podlaze a začala horečně hledat svůj telefon.

Samozřejmě ho nenašla. Ani svůj adresář. Zatraceně, pomyslela si. Co teď?

V zámku znovu zarachotil klíč. Tentokrát se ve dveřích objevil Eli.

„Eli! Můj bože, co se… kde to jsme?“

Zavřel za sebou dveře, postavil na zem láhev vody a stoupl si před ni. Jeho výraz ji znepokojil.

„Co se děje, Eli? Co je tohle za místo?“

„Sáro,“ řekl, „dokud budeš spolupracovat, neublíží ti.“

Nebyla si jista, zda mu rozuměla dobře. „Cože? Kde to jsem? Kde je Rivka?“

„Sklapni,“ nařídil jí. „Teď mě poslouchej. Jsi rukojmí. Jsi sama. Nemůžeš utéct, tak se o to ani nepokoušej. Nezkoušej křičet, protože tě nikdo neuslyší. Jsme míle a míle daleko odkudkoliv.“

Nemohla uvěřit tomu, co slyší. „Cože? Eli?“

„Je mi líto, Sáro. Tak to prostě je.“

„Ty jsi… Kdo je ten muž, který tu byl? Říkal, že se jmenuje Vlad.“

„Ty mě neposloucháš, Sáro,“ řekl Eli. „Nejsi nic víc než rukojmí!“

Zalapala po dechu. Myslel to vážně. Tohle nebyl vtip. Na tváři měl výraz, který u něj nikdy předtím neviděla. To nebyl Eli, kterého znala. To nebyl veselý a něžný Eli, který ji kdysi miloval. Toto byl někdo, koho se bála.

„Co se děje, Eli? Proč to děláš?“ zeptala se.

„Chceme vědět, kde je tvůj otec.“

To ji málem porazilo. Zhluboka se nadechla. „Tak o to kráčí – o mého otce.“ Potřásla hlavou a odvrátila se od něj.

„Pověz nám, kde je, a všechno bude v pořádku. Když ne… Nemohu nést odpovědnost za to, co s tebou udělají Vlad a Jurij.“

„Vlad a Jurij? A co to, co ty jsi udělal mně, Eli! K čertu s tebou, Eli!“

Eli se na ni nehybně díval. Někdo zaklepal na dveře. „Dál,“ řekl Eli.

Byl to Noel.

„Noeli!“ řekla Sára. „Co se to děje? Kde je Rivka?“

Noel se podíval na Eliho, který potřásl hlavou.

„Noeli! Kde je Rivka?“ zeptala se znovu Sára.

Noel pokrčil rameny. Podíval se znovu na Eliho a vyšel z místnosti.

Můj bože, pomyslela si. Mé přítelkyni se přihodilo něco zlého. Byla si tím jista. Cítila to v hloubi duše.

Eli se otočil, aby následoval Noela, a řekl jí: „Tvůj otec je nezávislý agent americké vlády a ty nám ho pomůžeš najít. Máme tvůj telefon a tvůj diář. Až si je prohlédneme a jestli nezjistíme, jak ho kontaktovat, vrátíme se sem. Jestli víš, jak ho sehnat, měla bys nám to říct. Nerad bych se díval na to, jak ti… ubližují.“

Pohlédla na mladíka, o němž si myslívala, že by se mohl stát jejím snoubencem.

„Přemýšlej o tom,“ řekl, „zanedlouho se vrátím. Tady máš trochu vody. Přinesu ti i jídlo. Ale tohle není hotel, Sáro, takže neočekávej hotelovou službu, kdykoliv se ti zamane.“

Otevřel dveře a vyšel ven. Zabouchnutí dveří a otočení klíčem zaznělo velmi hlasitě po celé místnosti.

Její cele.

Generál Prokofjev se na schůzku nemohl dostavit. Měl nějakou práci v Moskvě a měl se vrátit s důležitým vybavením pro potřeby Krámu. Jako jeden z nejvyšších ruských vojenských velitelů měl Prokofjev přístup a oprávnění k použití neuvěřitelného množství materiálů. Když se něco ztratilo nebo bylo použito na jiné účely, končila všechna evidence u něho. A svým nadřízeným o tom vyprávět nehodlal. Byl to jeden ze způsobů, jak Krám získával své produkty.

Andrej Zdrok dvacet minut procházel obchody za poslední měsíc a vyčísloval zisky Krámu. Také zaznamenával ztráty společnosti a jejich dopad.

„Jestliže neobnovíme svoji pozici na Dálném východě do dvou měsíců, Krám přijde o šest celých tři desetiny milionu dolarů. Pánové, nechci přijít o svůj zámek u curyšského jezera. Jestliže musíme najít nového partnera, najdeme ho. Jon Ming opakovaně při různých příležitostech vyjádřil svůj zájem. Co si myslíte o možnosti přibrat čínského partnera?“

Herzog pokrčil rameny. „Jestliže to musíme udělat, abychom zachránili společnost, v pořádku. Ale raději bychom se nejprve měli pokusit napravit škody na Dálném východě vlastními silami.“

„Nikdy,“ řekl Antipov, „nenávidím Číňany.“

Zdrok se nad bigotností svého společníka málem pousmál. „Alespoň jsi upřímný, Antone.“ Přešel k dalšímu důležitému tématu a oznámil: „S potěšením vám oznamuji, že jsme identifikovali dalšího samostatného agenta ze seznamu. Jmenuje se Sam Fisher. Žije v Baltimoru v USA a nemá přiděleno žádné konkrétní teritorium. NSA ho vysílá na jednotlivé mise. Zvláštní mise. Obtížné mise. Domníváme se, že to on je odpovědný za smrt Kima Wei Loa v Macau a za škody, které tam utrpěly naše zájmy. To, že jsme ho identifikovali, nám dává možnost ho odstranit. Osoba mu blízká je nyní v naší moci a s trochou štěstí nás k panu Fisherovi dovede… nebo jeho k nám, abych tak řekl.“

Antipov a Herzog přikývli.

„Pan Fisher není obyčejný muž. Je to pravděpodobně ten nejlépe vycvičený a nejschopnější protivník, kterému jsme kdy čelili. Ve srovnání s ním jsou ostatní samostatní agenti pouhé děti.“

„Co bychom měli udělat?“ zeptal se Antipov.

„Nic,“ odpověděl Zdrok. „Předal jsem tento úkol našim ranařům.“

Další přikývnutí. Antipov a Herzog souhlasili.

Zdrok se obrátil na Antipova: „Antone, chci, abys vyřešil tu záležitost se Stíny. Začíná v tom být pěkný zmatek.“

„Jak ji mám vyřešit, Andreji?“ zeptal se bývalý důstojník KGB. „Mám udělat všechno pro to, abych nesrovnalosti zahladil, nebo všechno pro to, abych vynutil implementaci našich zásad?“

„Řeknu to takhle,“ odpověděl Zdrok. „Jestli se s námi jejich vedení nebude ochotné dohodnout, tak k čertu s nimi. Nepotřebujeme je. Nezajímá mě, co jsou zač. Mám takový pocit, že se vydali na cestu, která je přivede k vážným problémům. Ten jejich nový projekt mi nedává žádný smysl. Ale, samozřejmě, já nejsem muslimský fundamentalista.“

„Takže bych měl…?“ zeptal se Antipov.

„Přeruš s nimi styky,“ odpověděl Zdrok. „Jestli ještě budou dělat problémy s penězi, platbami, zálohami nebo něco podobného, přeruš s nimi styky.“

Antipov přikývl, ale nebylo jasné, jestli se svým šéfem souhlasí.

Zdrok ho ignoroval. Znal Antipova, věděl, že odvede svoji práci a že ji odvede bez sebemenšího zaváhání. Zdrok se nadechl a dostal další nápad.

„Na druhé straně bychom se mohli s panem Mohammedem dohodnout na řešení.“

„Ahmedem Mohammedem?“ zeptal se Antipov.

„Ano. To on dělá všechnu tu práci pro Stíny, ne? Proč se ale panu Mohammedovi nezmínit o tom, že kdyby mělo být vedení Stínů zpochybněno, Krám bude nadále podporovat jeho!“

„Myslím, že to je výborný nápad,“ řekl Antipov. Herzog přikývl.

„Dobrá. Odjíždím do Baku,“ řekl Zdrok. „Zůstaneme ve spojení. Když mě budete potřebovat, víte, kde mě najdete.“

S těmito slovy vstal a opustil místnost. Antipov a Herzog na sebe pohlédli, pokrčili rameny a vstali od stolu.

Krám měl jedinečné vedení tvořené čtyřmi osobami. Každá z nich měla své specifické povinnosti a svoji odpovědnost. Každá z nich měla zástup podřízených. Každý ze čtyř partnerů byl velice mocný a velice bohatý.

Ale nikdy nebylo sporu o tom, kdo má hlavní slovo.

Čeká mě večeře s Namikem Basaranem. K restauraci přijíždím včas. Je to malé náměstí u přístavu, všude je plno atrakcí pro turisty. Jsou tu půjčovny lodí, cestovní kanceláře, obchody se suvenýry, dva hotely a několik restaurací. Od Akdabar Enterprises to není daleko.

Basaran se svým osobním strážcem čeká v restauraci. Velký muž si mě opět prohlíží, ale vzdálí se, jakmile mu jeho zaměstnavatel pokyne. Basaran má stejný oblek, jako když jsme se potkali poprvé. Já mám jinou kravatu, ale stejné sportovní sako. Do batohu se mi příliš velký šatník nevejde. Pod šaty mám samozřejmě svoji uniformu, ne pouze kvůli možnému praktickému využití, ale také proto, že vzduch je tu chladný jako v horách. Od jezera vane lehký, ale studený větřík.

Vrchní přivítá Basarana vřele a osloví ho jménem. Basaran požádá o stůl u okna a jde jako první. Čeká mě turecké jídlo. Podobně jako v mnoha evropských a asijských zemích, i v Turecku je večeře důležitá a může trvat celé hodiny. Myslím ale, že dnes k tomu nedojde, Basaran je velice zaměstnaný muž.

Basaran objednává místní suché červené víno a raki, alkoholický nápoj ochucený anýzem, podobný řeckému ouzu nebo arabskému araku. V hrdle příjemně pálí. Začneme předkrmem: jemně nakrájený salát, opečené pyré z baklažánu a nakládaný turín s pepřem. Následuje čočková a mátová polévka ochucená paprikou. Hlavním chodem je dušené jehněčí plněné opečeným masem, zelenými fazolemi, rajčaty, baklažánem, cukínou, pepřem a velkým množstvím česneku. K tureckému jídlu se rozhodně hodí přívlastek „vřelé“.

Basaran zahájí konverzaci: „Právě jsem se ve zprávách doslechl, že proběhl další bombový atentát připisovaný Stínům.“

„Skutečně?“ Já o ničem nevím.

„Opět v Iráku. Byla zasažena kolona automobilů vezoucí dva členy irácké vlády. Oba jsou mrtví.“

Potřásám hlavou. „Přesně proto spolu musí světové národy spolupracovat.“

Hledí na mě skepticky. „Pane Fishere, vy jste ze Švýcarska, je to tak? Nezastávají snad Švýcaři notoricky neutrální stanovisko, když se začne hovořit o světových problémech?“

„Obávám se, že to je omyl,“ odpovídám. „To, že jsme se neúčastnili válek, neznamená, že by nás tohle nezajímalo.“

„Co si myslíte o politice Spojených států na Středním východě?“

Ouha. Teď si musím dávat pozor. Nechci vzbudit podezření, že nejsem Švýcar.

„Obávám se, že musím říci, že je… neuspokojivá.“ Nemusím si nic nalhávat – věřím tomu.

„Hm.“ Pronese nahlas. „Neuspokojivá je velmi zdrženlivé vyjádření. Já osobně nejsem žádným obdivovatelem Saddáma Husajna a při íránsko-irácké válce jsem sympatizoval s Iránem, ale to, co provedly Spojené státy v Iráku, je nehorázné. Jak stabilní asi ta země teď může být? Vždy tam budou nějací nespokojenci čekat na svoji příležitost, prostě proto, aby světu ukázali, jakou chybu Amerika udělala. V některých případech se lidem musí říkat, co mají dělat. V některých zemích demokracie prostě nefunguje.“

„Snad se Amerika poučila z Vietnamu, co myslíte?“ zkouším to.

„Pche. Nepoučila se vůbec. A jestli ano, zapomněla na to. Nesouhlasíte snad s tím, že americká politika na Středním východě přivedla mnoho jejich bývalých spojenců do tábora jejich nepřátel? Arabové je nenávidí. Turci, hm, musím říci, že mnozí je rovněž nenávidí. Ne všichni. Ale celkově muslimové nabyli dojmu, že se USA snaží zničit jejich náboženství.“

„Oba víme, že to není pravda.“ Začínám se cítit dopáleně.

„Skutečně? Tak v tom případě je to kvůli ropě! Je to tak?“

Své myšlenky si musím nechat pro sebe. „Ropa je velice cennou komoditou, nejen pro USA, ale pro celý svět. Stabilita na Středním východě je důležitá pro všechny, nejen pro Američany s nekonečnými dálnicemi a sportovními vozy.“

Basaran pokrčí rameny. „Předpokládám, že máte pravdu. Ale přesto utrpělo mínění arabského světa o Americe natolik, že náprava už nemusí být možná.“

Mám chuť s tímto postřehem souhlasit, ale raději měním téma. „Povězte mi, jak jste se dostal k boji proti terorismu? Nebo spíš k pochopení a projevu soucitu s jeho oběťmi?“

„Každý má nějakou vášeň, ne? Tou mou je pomáhat obětem zla. Viděl jsem zblízka tragédie odehrávající se v rodinách, jejichž milovaní se stanou obětí bombového atentátu provedeného sebevrahem, nastražené nášlapné miny nebo únosců, kteří nabourají s letadlem do budovy.“

„Omluvte mě, jsem-li příliš zvědavý, ale mám takový pocit, že se vás terorismus dotknul i osobně.“

Basaranovy oči se na vteřinu zavřou. Trefil jsem do černého, vím to. „Nedotýká se snad terorismus každého z nás?“ snaží se vyhnout otázce.

„Podstatné je to, že terorismus nevede tam, kam by si teroristé přáli, aby vedl,“ pokračuji.

„Jak to myslíte?“ ptá se.

„Vlády svoji politiku kvůli terorismu obvykle nemění.“

„To není tak docela pravda,“ odpovídá. „Podívejte se, co se stalo ve Španělsku po bombových atentátech na vlaky v Madridu. Lidé znovu nezvolili stávající vládu. Nenechte se mýlit – terorismus jistým způsobem svého dosahuje. Dneska se lidé terorismu bojí víc než čehokoliv jiného. Podívejte se, co se děje v Iráku. To nemůže pokračovat donekonečna. Velmi brzy se něco stane a teroristé tam zvítězí.“

„Skutečně tomu věříte?“

Basaran zničehonic udeří pěstí o stůl, překvapí tím mě i ostatní hosty. „Irák znovu padne! Vím, že ano. Irák znovu padne a americké zájmy budou ohroženy. Stačí jen počkat a uvidíte!“ Rychle se opět uklidní. „Omlouvám se. Občas se nechám unést.“

Výbuch emocí přišel znenadání. Má Namik Basaran snad něco proti Iráku? Zjevně se mu nelíbí americká zahraniční politika, ale tohle má na svědomí ještě něco jiného. Rozhoduji se opět zavést konverzaci jiným směrem.

„Pane Basarane, hovořili jsme spolu už o Stínech, ale nedostali jsme se ke Krámu. Můžete mi o té organizaci něco říci?“

Basaran je rozpačitý ze svého projevu emocí. Chvíli mlčky upíjí raid a zvažuje, co mi vlastně může prozradit.

„Krám,“ začne pomalu a váží každé slovo, „je opovrženíhodný. Z toho, co se mi podařilo zjistit, ho zajímají výhradně peníze. Nezajímá ho, jaké škody způsobí. Nezajímá ho politika, náboženství nebo sociální poměry. Poskytuje služby a poskytuje je velice dobře. Na světě je mnoho organizací obchodujících se zbraněmi, ale ani jedna z nich není tak dobře organizovaná a zločinná jako Krám.“

„Kdo jsou ti lidé? Jakou mají strukturu?“ ptám se.

„To nikdo neví. Ale připomínají mafii. Mají nějakého vůdce, ten má své důvěryhodné pobočníky a každý z těch pobočníků pod sebou má vlastní lidi, celé se to větví jako genealogický strom. Mají prsty všude, ne pouze na Středním východě. Dokážu si představit, že mají pobočku i ve Švýcarsku, příteli.“

„O tom nepochybuji.“

„A vedení? Tvrdí se, že Krám vede malá skupina bohatých bankéřů, bývalých vojenských důstojníků a předsedů velkých společností z Ruska a bývalých satelitů Sovětského svazu.“

„Rusko. To jsem si vždycky myslel. Nemáte tušení, kdo by mohl být ten velký šéf?“

Basaran se rozhlédne a ujistí se, že nás nikdo neposlouchá. Nakloní se ke mně a zašeptá: „Zaslechl jsem jedno jméno. Nevím ale, zda je to pravda. Slyšel jste někdy jméno ‚Zdrok‘?“

Zajímavé. Přesně toto jméno si poznamenal Rick Benton do svého přehledu. Je to rovněž jméno muže, kterého Basaran dnes proklínal.

„Možná jsem to jméno už slyšel,“ připustím. „Kdo je to?“

„Andrej Zdrok. Myslím, že pochází z Gruzie. Velice bohatý finančník. Není-li hlavou Krámu, zastává v něm alespoň velice významnou pozici.“

„Setkal jste se s ním?“

Basaran potřese hlavou. „Samozřejmě ne. Ani nevím, jestli existuje. Je to prostě jen jméno, které jsem zaslechl. Nemusí to znamenat vůbec nic.“

O tom pochybuji. Sedím a přemýšlím. Basaran mi lže. Neproklínal by muže, který neexistuje. Nyní už vím, že Namikovi Basaranovi nemohu věřit o nic víc než teroristovi, kterého jsem si překřtil na „bezzubce“. Až zapadne slunce, budu se muset blíže seznámit s Akdabar Enterprises.

Jako dezert nám naservírují silnou kávu a baklavu. Nakonec mi Basaran nabídne tureckou cigaretu a pak sedíme a hledíme z okna na potemnělé jezero. Turecký tabák je pronikavý a jeho kouř hustý. Předstírám, že kouřím, ale snažím se neinhalovat.

„Mám to tu rád,“ řekne Basaran, „západy slunce jsou mimořádně působivé.“

„Pocházíte odsud?“

„Pocházím z malé vesničky na Araratu, jmenuje se Dogubayazit. Znáte to tam?“

„Obávám se, že ne.“

„Bezvýznamné místo. Odešel jsem odtamtud rád.“

„Dosáhl jste velkých úspěchů.“

Basaran mávne cigaretou. „Štěstí. Trocha štěstí a pár dobrých investic. To je vše. Ve skutečnosti nic nedělám. Jen vedu svoji společnost. Je samozřejmě dobré mít cíl. Nákupní středisko na severním Kypru vyžaduje jistou představivost. Je to projekt, který vyšel z mého srdce.“

„Kdy myslíte, že bude středisko hotové?“

„Už skoro je! Stavělo se tři roky. Do několika týdnů jej otevřeme, ale oslavu na dokončení výstavby očekávám v příštích dnech.“

„Gratuluji.“

„Děkuji.“

„A co na to říká Kyperská republika?“

Opět zamává prudce cigaretou. „Ti zatracení kyperští Řekové se mohou klidně pověsit. Chvíli budou hlučet a pak bude klid. Tak už to na Kypru chodí. Vždy je chvíli horko a pak se vše uklidní. Jinak to ani neumí. Důležité je, že otevření střediska světu ukáže, že Turci na Kypru zůstanou.“

Nejsem si jist, zda celá záležitost projde na jihu tak hladce. Na člověka, který investoval spoustu peněz, času a energie do boje s terorismem, je Basaran až příliš tvrdohlavý, co se politiky týče. Réza mě na to upozorňoval.

Když číšník přinese účet, Basaran po něm sáhne a opět zamává cigaretou. „Protesty nepřijímám. Rád jsem vás pozval.“ Pak se podívá na hodinky. „Bohužel už budeme muset tento příjemný večer ukončit. Přeji vám, aby vaše zpráva pro Interpol dopadla dobře, pane Fishere. Rád bych obdržel kopii, bude-li zveřejněna.“

„Samozřejmě. Děkuji za pozvání.“

„Není za co.“

Položí na stůl svazek bankovek a vstaneme. Rozloučíme se s vrchním a vyjdeme na čerstvý noční vzduch. Ze tmy se vyloupne mohutný osobní strážce a postaví se za svého pána. Pak mi Basaran potřese rukou: „Nashledanou, pane Fishere. Příjemnou cestu.“

„Děkuji. Vám rovněž.“

Musím přejít překvapivě živou hlavní ulici, která protíná náměstí. Chvíli čekám, projede pět aut a pak se ohlédnu. Před restaurací stojí Basaran se svým strážcem a sledují mě. Zamávám jim a Basaran učiní totéž. Otočím se opět k vozovce a vidím světla dalšího přibližujícího se vozu. Tentokrát stihnu přejít. Jakmile ale vkročím do vozovky, gumy zakvílí a automobil vyrazí přímo na mě.

Poprvé v životě ztuhnu. Nemohu se pohnout a nevím proč. Normálně bych instinktivně zareagoval a uskočil na stranu, ale z nějakého záhadného důvodu, který nedokážu pochopit, nevím, co mám dělat. Jsem jako jelen, kterého na silnici oslepí světla.

Něco mě přinutí se ohlédnout na Basarana. I on stojí na místě a upírá na mě své oči. Proč se nehýbe? Neměl by zakřičet „Pozor, pane Fishere!“ nebo něco podobného?

A to mě probudí. Jeho reakce na to, co se právě děje, mě vysvobodí z mé nehybnosti. Světla jsou kousek od mě, řítí se na mě rychlostí devadesáti mil za hodinu. Odlepím se od země, dopadnu na ruce a odkulím se dozadu přesně ve chvíli, kdy mě auto s hlasitě řvoucím motorem mine. Je to starý citroen. Otáčím hlavu. Vůz s kvílením zastavuje nedaleko mě. Vidím siluety tří mužů uvnitř. Namik Basaran a jeho osobní strážce jsou stále za mnou, před vchodem do restaurace, a nehýbou se.

Řidič citroenu zařadí zpátečku a začne velkou rychlostí couvat. Muž na sedadle spolujezdce napůl povyleze z okna a nakloní se přes střechu – drží AK-47. Vyskočím na nohy a snažím se najít úkryt, ale kromě průčelí obchodů přede mnou nic není. Střelec zahájí palbu a ulice se promění ve válečnou zónu. Vrhnu se vpřed, dopadnu na zem a nad hlavou hvízdají kulky. Výloha cestovní kanceláře se roztříští a uvnitř někdo křičí. Citroen se opět zastaví, aby se mohl rozjet vpřed a střelec vypálil další salvu. Ze všech restaurací a obchodů vyhlížejí civilisté přilákaní hlukem.

Když opět propukne palba, přihlížející se dají do křiku a začnou utíkat. Musím zabijáky odvést od civilistů – proto, i když to není jednoduché rozhodnutí, vyskakuji na nohy, vbíhám doprostřed silnice a ocitám se za citroenem. Zjevně mě ztratili z dohledu. Mám utíkat ke svému vozu? Stojí asi padesát yardů odsud na malém parkovišti na druhé straně náměstí. Ne, to je příliš riskantní. Než se tam dostanu, zpozorují mě. Pazhan dávku z AK-47 nemůže v žádném případě vydržet.

Střelec začne mířit a říká něco řidiči. Všimli si mě. Citroen se prudce otáčí a začíná zrychlovat mým směrem. Běžím na protilehlou stranu náměstí, k vodě. Silnici od mola odděluje nízká cihlová zídka a malé parkoviště, na kterém stojí sedm nebo osm automobilů. Přeskakuji zeď a kolem mě opět hvízdají kulky. Úlomky zdi létají na všechny strany jako šrapnely a já padám k zemi. Podle toho, co slyším, se vůz zastavuje a couvá, aby se dostal blíž k okraji vozovky.

Tentokrát mě mé instinkty nezklamou. Kutálím se k zaparkovaným automobilům, skončím mezi chevroletem a volkswagenem. Střelec zasype prostor dávkou, oba vozy provrtá déšť kulek. Čelní skla a reflektory explodují, pneumatiky vypouštějí vzduch. Plazím se pod chevroletem, kolem mého těla se odráží střely. Je to ohlušující rámus a jistě musí přilákat místní policii. Tedy doufám, že přiláká místní policii!

Vylézám zpod pick-upu, vůz se ocitá mezi mnou a útočníky. Držím se při zemi a mířím k molu, kde je zakotvena řada malých člunů. Střelec ustává v palbě, ale já slyším, jak se otevírají a zase zavírají dveře citroenu. Teď jsou na chodníku.

Utíkám po molu a zvažuji své možnosti. Mohu skočit do vody a plavat. Nebo mohu skočit do některého ze člunů, které jsou všude kolem, ale než ho odvážu a odstrčím, budou tam už i oni. Poslední možností je vytáhnout Five-seveN z pouzdra a střílet také. V tom případě bych mohl mít problémy s místními úřady a mé poslání je příliš citlivé na to, abych vyvolal nějakou aféru. Zbytek života v tureckém vězení rozhodně strávit nechci.

Na okraji mola se objevuje střelec. Zdvíhá AK-47 a zahajuje palbu. Dřevo pod mýma nohama se rozprskne na milion kousků a já padám do tmavé a studené vody.

Je to šok. Ještě že na sobě mám svoji uniformu, protože jinak bych zmrzl. Kolem je tma jako v pytli, ale neodvažuji se zapnout diodu na OPSATu. Mohli by mě zpozorovat.

Plavu pryč od pobřeží a vodní hladinu protínají kulky. Nastává onen zpomalený efekt jako z jiného světa. I v té černotě mohu sledovat dráhu jednotlivých střel kolem sebe. Jedna z nich je nebezpečně blízko mého ucha a já cítím teplo. Obracím se, plavu zpět do přístavu a doufám, že mě nezpozorují. Dech dokážu zadržet dost dlouho. To je další z věcí, které jsem se naučil v kurzu Krav Maga – výdrž a odolnost vůči bolesti. Plíce mám dobré – když jsem naposledy měřil, na jak dlouho dokážu zadržet dech, bylo to něco pod čtyři minuty. To Káťa Loensternová mě donutila překonat tři minuty. Až se vrátím do Baltimoru, musím se jí nějak odvděčit.

Dostanu se až k řadě člunů na jedné straně přístavu. Ucítím trup prvního z nich, plavu dál, míjím druhý a třetí. Musí to být už nejméně dvě minuty od chvíle, kdy jsem se ponořil, protože mě v plicích začíná pálit. Když už to nemohu dál vydržet, vynořím se mezi dvěma čluny a nadechnu se. Přidržuji se boku jednoho z nich a slyším rozhovor dvou mužů kdesi nad sebou. Jsou zhruba třicet stop ode mě. Zní to, jako by se hádali. Nerozumím jim, ale turecky nehovoří. Zní to spíš jako farsí, ale jistý si tím nejsem.

Ozbrojený muž zničehonic vypálí do vody další dávku a ten druhý na něj zakřičí. Další hádka. Pak, podle toho, co slyším, se oba vydají k pevnině. Jejich boty dopadají na dřevo nad mou hlavou. Ponořím se a vyčkávám přímo pod člunem. Vodou mezi čluny prolétají další střely, ale já jsem pro tuto chvíli v bezpečí.

Kde je, sakra, městská policie? Pro jednou by mi její zásah nevadil.

Uplyne další minuta a já začínám na prsou pociťovat tlak. Palba ustala a já se potřebuji nadechnout, zatím se však nehýbu. Počkám ještě alespoň dalších třicet vteřin a teprve ve chvíli, kdy už to skutečně nemohu vydržet, se vynořím. Nadechnu se tak tiše, jak jen to jde, a pak se zaposlouchám. Neslyším nic. Jsou pryč. Možná si myslí, že jsem mrtvý.

Čekám ještě další tři minuty a pak se vyšvihnu na molo. Mířím směrem k náměstí a v dálce slyším policejní sirény. Citroen je pryč a ulice je prázdná. Zamířím k pazhanu a vlezu dovnitř, i když jsem mokrý. Nastartuji motor, vycouvám a zamířím ven z města dřív, než dorazí policie.

Namik Basaran a jeho ochránce už před restaurací nestojí.

20

Po půlnoci zaparkuji pazhan na kopci nad sídlem společnosti Akdabar Enterprises a zhodnotím situaci. Areál osvětlují lampy a v komplexu je řada patrol. Tohle nebude jednoduché.

Nejprve se naladím na příjem štěnic, které jsem zanechal v Basaranově kanceláři. OPSAT mlčí. Místnost je tedy prázdná. Civilní oděv zanechám v autě a na záda si zavěsím SC-20K. Nastavím náhlavní soupravu, brýle a termoregulaci uniformy a jsem připraven vyrazit.

Jakmile se ocitnu pod kopcem u drátěného plotu, přikrčím se za velkým keřem a znovu obhlédnu situaci. Za plotem stojí dvě boudy – místo vhodné k tomu, abych do komplexu pronikl. Počkám, až mezi plotem a stavbami projde strážce, a pak vyrazím k bráně. Jeho pochůzka musí zahrnovat tuto stranu komplexu – odhaduji, že do deseti minut kolem půjde zas.

Pomocí těžkých nůžek prostřihnu pletivo natolik, abych se dostal dovnitř. „Dvířka“ za sebou pečlivě přiklopím a pletivo opět opatrně naaranžuji. Pokud je někdo nebude prohlížet zblízka, nepřijde na to, že je porušené.

Rychle minu volný prostor mezi boudami a pak se zastavím, abych promyslel svůj další postup. Chci se dostat do administrativní budovy, hlavně do Basaranovy kanceláře. Také bych se rád dostal do ústředí Tirmy a porozhlédl se tam. A zajímá mě i velké skladiště a ocelárna. Tohle bude rušná noc.

Začnu na kraji komplexu, poblíž jezera – ústředím Tirmy a Basaranovou kanceláří – a pak se sem opět vrátím. Důležité je držet se pěkně při zdi. Má uniforma je vybavena fotosenzory, které detekují množství dopadajícího světla. Když zapnu OPSAT, mohu přesně sledovat, do jaké míry jsem viditelný. V tuto chvíli jsem na dvaatřiceti procentech. Komplex je dobře osvětlený a mým jediným úkrytem jsou stíny budov. Chodníky mezi budovami jsou jako za jasného dne.

Periskop se dnes večer ještě bude hodit. Nyní s jeho pomocí nahlédnu za roh boudy a zjistím, že nikdo nejde. Na stožáru lampy nejsou žádné kamery. Mohu vyrazit.

Přejdu chodník a zastavím se u další budovy, zády ke zdi. Pak se podél ní plížím až k dalšímu rohu, kde se vše opakuje. Od cíle mě dělí celkem šest budov. Postupuji opatrně, dokud se nedostanu k páté z nich. Tam pomocí periskopu zjistím, že na chodníku stojí dva strážci. Kouří a vedou rozhovor. Musím je nějak odlákat – sundám proto ze zad SC-20K a nabiji přísavnou kameru. Kdybych chtěl, mohl bych uvolnit nálož slzného plynu CS, ale nechci za sebou zanechávat stopy, nebude-li to nutné. Stačí dostat strážce pryč a uvolnit si cestu.

Zamířím na budovu přímo před sebou, přibližně padesát yardů vzdálenou. Ještě zkontroluji, zda je tlumič záblesku nastaven správně, a pak stisknu spoušť. Ozve se tiché puf, zvuk se ztratí v nočním vánku a dva strážci si ho ani nevšimnou. Skrz zaměřovač vidím, že kamera se uchytila na zdi, sice trochu nízko, ale to nevadí. Zavěsím si pušku zpátky na záda a na OPSATu aktivuji diverzní zařízení. Nabídka obsahuje celou řadu různých zvuků, od zvířecích až po nahrávku Alexander’s Ragtime Bandu. Rozhodnu se pro statický neurčitý šum, dost hlasitý na to, aby ho nepřeslechli. Budou si myslet, že slyší porouchaný tlampač a půjdou se tam podívat. Doufám.

Oba strážci skutečně zvuk zaslechli. Něco zamumlali a pak se vydali tím směrem. Skvěle. Teď mám šanci. Prosmýknu se kolem rohu a ukazatel osvětlení na OPSATu ukáže nebezpečně vysokou hodnotu. Jsem vidět. Přeběhnu k šesté budově na své trase, viditelný jsem zhruba osm vteřin. Tou dobou už jsou strážci poblíž kamery a teď se pravděpodobně diví, co že to vlastně slyšeli.

Cesta je volná. Přeběhnu silnici a malé parkoviště a ocitnu se u ústředí Tirmy. Od ostatních budov v komplexu se dost liší. Dvoupatrová budova připomíná americký dům v koloniálním stylu, něco, co uvidíte v Nové Anglii v oblastech obývaných střední třídou. Je ze dřeva, natřená na bílo a po stranách hlavního vchodu stojí dva masivní sloupy. Místo čísla je na liště nad hlavním vchodem nápis „TIRMA“. Zvláštní.

Odplížím se za budovu. Tam mě někdo zpozoruje jen těžko. Naštěstí tu nejsou žádná světla. Je vidět na prázdné jezero. Asi míli podle pobřeží je přístav. Od jezera vane ledový vítr.

Vzadu jsou dveře, snad slouží jako nouzový východ, a v přízemí je pár oken. Nejprve zkusím okna, ale obě jsou zamčená. Budu muset dveřmi. Opět přichází ke slovu paklíč a jednoduchý zámek zdolám za šest vteřin.

Jsem v budově, v místnosti, která evidentně slouží jako odkladiště věcí, které se jinam nehodí. Hromada skládacích křesel je pravděpodobně používána při velkých schůzích. Vidím police plné kancelářských potřeb a pod nimi řadu beden. Je tu i automat na nápoje.

Za místností je chodba, která vede přímo k hlavnímu vchodu na druhé straně budovy. Chvíli pozorně naslouchám, ale neslyším nic. Vpřed. Vedle chodby je velká konferenční místnost, ve které je televizor s velkou obrazovkou a audio i video zařízení. Další místnost vypadá jako salónek. Zde se asi odehrávají společenské večírky sloužící ke shromažďování financí na kontech. Největší místnost na tomto podlaží obsahuje vzorky různého vybavení, které Tirma zasílá jako charitativní pomoc. Veškeré vybavení musí být uskladněno někde jinde, v jednom z těch velkých skladišť zde v komplexu. Zahrnuje léky, sušené potraviny, láhve s vodou, rýži a oblečení. Kromě dvojice moderních koupelen už v přízemí nic dalšího není. Potichu vystoupám po schodišti do prvního patra. To je pokryté silným kobercem, dokonce i na stěnách. Pohybuji se potichu, jen tu a tam vrže dřevěná podlaha pod kobercem. S tím nemohu nic dělat.

Nahoře jsou čtyři kanceláře. Jedna z nich očividně slouží personálu – tři stoly, počítače, kartotéky, kopírka… Vše, na co člověk narazí v normální kanceláři. Další tři kanceláře pravděpodobně náleží vedení charitativní organizace. V jedné z nich je řada propagační literatury vytištěná v různých jazycích – letáky a brožury vysvětlující účel a záměry Tirmy. Některé jsou v angličtině, jiné ve farsí, některé v turečtině a arabštině. Dám si jich pár do batohu.

V dalších dvou kancelářích pracují vedoucí. Spustím postupně oba počítače a chvíli u nich strávím. Nemusím zadávat žádná hesla, do systému souborů se dostanu snadno. Nic podezřelého ale nenacházím, i když zkusím vyhledat jména „Tarighian“, „Mohammed“, „Mertens“ a „Zdrok“.

Tirma se ve všech možných ohledech jeví jako legitimní charitativní organizace.

Opouštím budovu dveřmi, kterými jsem do ní vstoupil. Další zastávkou je Basaranova kancelář v jedné z vedlejších budov. Tady to bude těžší. Budova je dobře osvětlená a všude je spousta stráží. Uvnitř jsou možná ještě lidé. Držím se u zdi a pomalu postupuji tmou. Kavárna pro zaměstnance, pak další budova… Až se ocitnu před hlavní administrativní budovou, kde jsem se setkal s Basaranem poprvé. Vzadu nejsou žádné stráže, ale minimálně jedna stojí u předního vchodu.

Zámek na zadních dveřích vyžaduje kód. Vsadím se, že po celé budově používají stejný, takže použiji ten, který jsem si předtím uložil do OPSATu. Stisknu postupně klávesy 8, 6, 0, 2 a 5 a dveře se otevřou. Vím, že jsou všude bezpečnostní kamery, takže dveře pouze pootevřu a nahlédnu dovnitř periskopem. Samozřejmě, jedna kamera je i tady.

Mohl bych ji sice zneškodnit výstřelem z Five-seveN, ale to by pouze dokázalo, že v budově někdo byl. Raději ji obejdu jiným způsobem. Vypadá jako standardní model, který nepřetržitě nahrává. K tomu je ovšem potřeba dostatečné osvětlení. A vedle dveří musí být na druhé straně vypínač – nastavím periskop, abych jej viděl, pak rychle sáhnu dovnitř a zhasnu. Díky brýlím s nočním viděním nemám žádné problémy a kamera nahrává dál, ale pouze tmu.

Vykouknu z místnosti do vnější chodby. Je dobře osvětlená. Vpředu jsou skleněná okna a před nimi, zády ke mně, stojí strážce. Sleduje parkoviště a prostor za ním. Kouří cigaretu a pravděpodobně nenávidí každou minutu své služby. Obhlédnu rychle stěny, stropy a rohy. Hledám další kamery. Jedna sleduje přímo přední vchod. Té se snadno vyhnu, protože v budově už jsem. Vyberu si chvíli, kdy se strážce nedívá, přejdu přední část chodby a projdu dvojitými dřevěnými dveřmi do kanceláře hlavního recepčního. Světla jsou, bohudíky, zhasnutá.

Na klávesnici zadám ten samý kód a vstoupím do chodby vedoucí do Basaranovy kanceláře. Světla svítí, ale nikde nevidím vypínač. Vím, že za rohem je další kamera, proto použiji periskop. Je to kamera s detektorem pohybu a zabírá, široký oblouk. Středem toho oblouku je Basaranova kancelář. U jejích dveří klávesnice na zadání kódu není. Pravděpodobně stačí projít recepcí a pak už můžete kamkoliv.

Musím tu kameru nějak zneškodnit. Z batohu vyjmu rušičku a zapnu ji. Lehce vibruje, takže vím, že funguje – mikrovlny, které produkuje, samozřejmě vidět nemohu. Nejlépe rušička funguje ve chvíli, kdy se s ní pohybuji. Namířím ji před sebe, zahnu za roh a rychle projdu chodbou. Slyším, jak se kamera marně pokouší zaostřit. Podařilo se. Otevírám dveře do Basaranovy kanceláře a vklouznu dovnitř. V ten okamžik začne kamera na chodbě opět fungovat normálně.

Hlavní lampy v kanceláři nesvítí, ale malé lampy zapnuté jsou – za barem, na stole a u dveří. Velké okno hledící na jezero zakrývají závěsy, jsou zatažené.

Nejprve si prohlédnu stůl a věci na něm. Zásuvky neobsahují nic zajímavého, pár osobních věcí, výpisy kreditních karet, záznamy telefonních čísel zaměstnanců a podobné papíry. Je tam i posilovač svalů na ruce, gumový míček, se kterým si Basaran hrál, když jsme se poprvé setkali. Zapnu počítač. Chce heslo. Zatraceně. Kéž bych nyní měl na lince Carly St. Johnovou. Informoval jsem Lamberta, že se sem dnes v noci podívám, ale Carly se server společnosti Akdabar Enterprises vyhackovat asi nepokoušela. Nemohu nic dělat.

Vypnu počítač a pak si poprvé všimnu zarámované fotografie na desce stolu. Je na ní žena se závojem a dvě malé holčičky, šesti – až osmileté. Basaranova rodina? Podstatné je, že nevypadají jako Turkyně. Většina tureckých žen, i ty obzvláště nábožensky založené, nenosí závoje a roušky jako v Iránu nebo Iráku. Rychle si pořídím snímek fotografie a uložím jej do svého OPSATu, pak zamířím ke kartotéce.

Paklíče kartotéku odemknou snadno. Uvnitř jsou dokumenty související s Akdabar Enterprises – záznamy o zaměstnancích, účetní knihy a podobné nudné dokumenty. V jednom ze šuplíků jsou složky označené nápisem „Kypr“. Vyndám je a projdu si je. Obsahují dokumenty související s výstavbou Basaranova nákupního střediska. Výdaje, plány, tisková prohlášení, záznamy společnosti. Místo, kde probíhá výstavba, se nachází nedaleko Famagusty, přístavu, který je po hlavním městě Lefkosii nejdůležitějším strategickým bodem na severním Kypru.

Na dně šuplíku je svazek dokumentů svázaných provázkem. Vyjmu jej, odstraním provázek a nahlédnu dovnitř. Obsahuje zmenšené kopie plánů. Jde o nějaké zařízení – několik plánů popisuje základnu, několik dalších pohonný mechanismus. Také sérii válcovitých a do sebe zapadajících součástek. Ať mě vezme čert, jestli to není nějaká zbraň.

Konstruktér zařízení se jmenuje „Albert Mertens“. Toto jméno je uvedené na každé stránce. Jistě jde o profesora Mertense, kterého jsem již potkal. Pořídím fotografie plánů.

Všechny složky uklidím tam, kde jsem je našel, a zamířím ke dveřím. Ta zatracená rušička spotřebuje tolik energie, že ji lze použít prakticky jen jednou a pak je nutné ji znovu nabíjet. Nemohu riskovat a zkoušet ji použít znovu – jak se dostanu ven, aniž by mě zaznamenala ta kamera? Zamyslím se na chvilku a dostanu nápad. Zamířím k Basaranovu stolu, otevřu šuplík a vyndám gumový míček. Vrátím se ke dveřím, pootevřu je a pošlu míček po podlaze chodby opačným směrem, než se chystám vydat sám. Kamera zabzučí a sleduje míček – já zatím proklouznu ven a zavřu za sebou. Jak se míček dostal do chodby, zkrátka zůstane nevysvětleným tajemstvím.

Dostat se zpátky do vnější chodby není problém. Když se podívám ven, strážce už před budovou nestojí. Rychle se vydám chodbou vedoucí k zadním dveřím. Světla jsou stále vypnutá, takže je všechno v pořádku. Opatrně otevřu dveře, nahlédnu ven a pak opustím budovu.

Nebylo to tak obtížné, jak jsem si zpočátku myslel.

Teď se musím proplížit komplexem a podívat se do ocelárny a do skladiště. Vracím se, kudy jsem přišel, od budovy k budově, vyhýbám se osvětleným plochám a nakonec se dostanu k hale u volného nádvoří uprostřed komplexu. Všude je tu osvětlení a u stožárů postávají dva strážci. A kromě toho jsou na stožárech další kamery. Velká budova je na druhé straně. Mohl bych obejít celé nádvoří, budovu po budově, ale tím by šance na to, že mě zpozorují, vzrostla.

Zatímco přemýšlím, uslyším zvuk. Blíží se auto. Evidentně přijelo hlavní branou a nyní po cestě směřuje na nádvoří. Ležím ve stínu v trávě vedle haly a sleduji, jak vůz zastaví a řidič se dá do řeči s jedním ze strážců.

Je to ten citroen, který mě pronásledoval! Uvnitř jsou tři muži jako před tím. Ten hajzl. Tohle je další důkaz, že Basaran měl prsty v incidentu na náměstí. Nelze se divit, že tam tak stál a všechno nehybně sledoval. Zatraceně, copak mé krytí nefunguje? Ví, kdo jsem? A především – proč? Basaran by teoreticky měl stát na naší straně nebo ne?

Ale neměl bych činit ukvapené závěry. Ti muži v citroenu mohli jednat ze své vůle, nezávisle na Basaranovi. Možná má Basaran nepřátele ve své vlastní organizaci. Vyloučit to nelze.

Pak se stane něco zvláštního. Dva strážci nasednou do citroenu a zamíří k přistávací dráze na druhé straně komplexu. Nádvoří je náhle prázdné. To nicméně neřeší můj problém s tím, jak se dostanu na druhou stranu, aniž by mě natočily kamery. Mám je vyřadit střelbou?

Řešení se dostaví samo, když pohlédnu doleva a spatřím přístřešek, v němž parkují tříkolky, golfová vozítka, která používají stráže. Přeběhnu k přístřešku a nasednu na jedno vozítko. Žádný klíček není potřeba, pohání je elektrický proud. Nad sedátkem řidiče je stříška – když se nahrbím a skloním hlavu, kamery mě nenatočí. Na videozáznamu budu pravděpodobně vypadat jako jeden ze strážců. Musím to risknout.

Nastartuji vozítko a vjedu na nádvoří. Slyším, jak se kamery otáčejí a zaostřují, ale to nevadí. Jedu pomalu, jako bych byl jeden ze znuděných strážců vykonávajících své pravidelné kolečko. Abych působil věrohodně, zastavím na chvíli a skláním se k podlážce. Pak pokračuji dál.

Na druhé straně vozítko opustím a začnu si prohlížet velkou budovu. Hlavní vchod pro zaměstnance je zavřený, vchody sloužící pro nakládání a vykládání zboží a vybavení také, všude je zamčeno a na všechno dopadá přímé osvětlení. Na druhé straně je popelnice na odpadky, stojí přímo pod otevřeným oknem. Vyšplhám na ni a nakouknu dovnitř.

Většina vnitřku osvědena není – tu a tam sice svítí nějaká lampa, ale budova je skutečně veliká. Vyšplhám do okna a dopadnu na podlahu na všechny čtyři, jako kočka. Lambert mi jednou řekl, že kdybych se rozhodl stát zlodějem, byl bych pravděpodobně velice dobrý. Jednou mě to už skutečně i napadlo.

Jsem v typické ocelárně. Stojí tu velká pec, jsou tu pásy a pracovní stoly, všude vedou troleje, stojí tu vysokozdvižné vozíky a je tu i řada dalšího typického vybavení jako v každé tovární dílně. Začínám si myslet, že tu zbytečně ztrácím čas. Není tu nic zvláštního. Už už se odhodlávám to vzdát a zase odejít, když nakouknu za jeden roh a spatřím osamělého strážce sedícího na židli před těžkými posuvnými ocelovými dveřmi. Drží AK-47 a hledí přímo před sebe, asi v duchu počítá minuty zbývající do konce směny. Přemýšlím, co to asi hlídá.

Tentokrát budu jednat agresivně. Nabiji SC-20K omračujícím projektilem, namířím na mužovu hlavu a stisknu spoušť. Puf! strážce se v bezvědomí svalí na zem. Překročím tělo, zdvihnu projektil a uložím jej opět do batohu. Až se strážce probere, nebude vědět, co se to vlastně stalo, nicméně na hlavě bude mít důkladnou bouli.

Otevřu západku na velkých dveřích a vklouznu dovnitř. Jsem ve skladišti plném beden a bedýnek. Rozhlédnu se a bingo. Na bednách jsou ta samá razítka, která už jsem viděl – Tabrízská společnost na výrobu kontejnerů. S pomocí svého spolehlivého nože sundám jedno víko. Zbraně. AK-47. Otevřu další bednu. Hakimy. Výbušniny. Materiál na výrobu bomb. Pistole. Další pušky. Munice.

Sakra. K čemu Akdabar Enterprises potřebuje takový náklad zbraní?

Prozkoumávám další bedny, otevírám je a zase zavírám a nakonec na boku jedné z nich nacházím přepravní doklad. Jako místo původu je udáno Baku v Ázerbájdžánu. Poznamenám si adresu do OPSATu. Už jsem viděl dost. Pořídím rychle pár snímků a pak skladiště opustím. Zavřu těžké posuvné dveře a zajistím západku. Strážce doposud dlí v říši snů.

Když zamířím k oknu, kterým jsem před chvílí vlezl dovnitř, zaskřípou otevírané dveře. Přední vchod pro zaměstnance. To není dobré – budu-li pokračovat, uvidí mě. Slyším zvuk kroků, pomalu se ke mně blíží. Stihnu tak akorát vklouznout na druhou stranu jednoho sloupu a tam zůstanu stát.

Muž nalézá omráčeného strážce a něco zabručí. Ten zvuk je mi povědomý, proto opatrně vykouknu zpoza sloupu. Nově příchozím není nikdo jiný než Farid, Basaranův rozložitý osobní strážce. Musím se odsud rychle dostat, než vyhlásí poplach. Rozhlédnu se a hledám nějakou ústupovou cestu. Nezbývá mi než vyšplhat na konstrukci pásového přepravníku a ručkovat po tyči vedoucí napříč halou čtyřicet nebo padesát stop nad zemí. Zatímco se Farid pokouší probrat strážce z mrákot, vyrazím, odrazím se od podstavce konstrukce, zhoupnu se na pákách a šplhám vzhůru jako opice. Zařízení připomíná gigantický starý hrací automat, kterému leze pás z „tlamy“. Nešplhá se na ně snadno, vršek je zaoblený. Po dvou marných pokusech se zachytím ve škvíře a vytáhnu se vzhůru. Dál to nebude jednoduché, takže se na okamžik zastavím, nadechnu a soustředím.

Když se podívám dolů, vidím Farida. Stojí u sedícího strážce, který se drží za hlavu. Nesmím ztrácet čas. Snadno dosáhnu na tyč a začnu ručkovat pryč. Ráz na ráz, mé tělo se vznáší vysoko nad zemí.

Prásk! Zdola se ozve výstřel. Zatraceně, Farid mě zpozoroval. Dál ručkuji po tyči a rozložitý muž po mně střílí. Bohu díky, nemá moc dobrou mušku. Jakmile se dostanu na konec tyče u zdi, snadno sešplhám dolů. Palba ustává. Došlo mu, kde za okamžik budu, a – skutečně – je na místě dřív, než já dole na zemi.

Mám helmu a brýle, neměl by mě tedy poznat. Kromě toho, jsem o kus nad ním. Vrčí na mě a posunky naznačuje, abych slezl dolů. Očekává, že ho poslechnu a postavím se mu jako muž. Co mám udělat? Pustím se tyče a spadnu z výšky čtyřiceti nebo padesáti stop přímo na něj.

Oba dopadneme na tvrdou zem. Udeřím kolenem o beton a pocítím bolest. Ještě že je Farid takový obr, protože jinak bych dopadl mnohem hůř. Jako polštář posloužil výborně. Rychle vyskočím na nohy a připravuji se na zápas – ale on leží bradou vzhůru a nehýbe se. Paži má nepřirozeně zkroucenou za zády. Má ji evidentně zlomenou.

Výborně. Nemusím ho zabíjet. Než stihne přiběhnout druhý strážce, rychle přeběhnu pod okno, kterým jsem předtím vlezl dovnitř, vyšplhám se na bedny, chytím se rámu a protáhnu se ven.

Venku nasednu na tříkolku, objedu budovu a zamířím přes nádvoří přímo k tomu místu, kudy jsem do komplexu vnikl. Nikoho nevidím. O osm minut později zaparkuji vozítko u plotu, chvíli hledám místo, kde jsem pletivo prořízl na samém začátku dnešního nočního dobrodružství, a pak vylezu dírou ven.

Bolí mě rameno a bolí mě hodně. Možná je vymknuté, ale není to tak vážné. Už jsem přežil horší věci, tohle tedy přežiji rovněž.

Když se konečně ocitnu mimo komplex a u pazhanu, okamžitě odešlu Lambertovi následující zprávu: URGENTNÍ – ZJISTĚTE VŠE, CO LZE, O NAMIKOVI BASARANOVI, ALBERTOVI MERTENSOVI A ANDREJI ZDROKOVI.

21

Plukovník Petiow byl unavený. Skoro dvaadvacet hodin dohlížel na výslech zajatců. Po skandálu s ponižováním iráckých zajatců, který obletěl svět před několika měsíci, si americká vláda počínala s krajní opatrností a pozorně sledovala, co se při výsleších děje. V důsledku toho všeho se z výslechů stala časově velice náročná záležitost.

Zajatcem, který Petiowa zajímal nejvíc, byl bezzubý muž, jehož skutečné jméno pravděpodobně znělo Ali Al-Sejáb. Petiow mu raději říkal bezzubec.

I když si toho zpočátku nikdo nevšiml, byl bezzubec v boji zraněn. Střelili ho do boku, kulka ale nepoškodila žádné životně důležité orgány. Prolétla svalem a zanechala krvavou díru, které si nikdo nevšiml, dokud nebyl učiněn záznam a bezzubce neodvedli do vězení. Tam se muž zhroutil a byl převezen na armádní mobilní ošetřovnu. Lékař zjistil, že pacient má horečku a těžký zápal plic. Nomádi to v problematických oblastech nemají jednoduché.

Petiow se domníval, že by mu bezzubcův stav mohl poskytnout určitou výhodu. Muž byl pod vlivem léků a ve větším pohodlí než za mnoho uplynulých měsíců. Vyzbrojen novými pokyny centrálního velení přikazujícími identifikovat některé konkrétní osoby se Petiow rozhodl promluvit si s bezzubcem ještě dřív, než si půjde odpočinout.

Pohotovost sídlila v přenosné hale vybavené ventilací a zdrojem čisté pitné vody. Od dob Vietnamu se mnoho věcí zlepšilo – tehdy byly armádní nemocnice plné smrtonosných bakterií stejně jako sama džungle. Dnes mohl zraněný voják nebo zajatec považovat pobyt v nemocnici za příjemný – záleželo na zranění.

Petiow si toho byl v okamžiku, kdy s tlumočníkem vstupoval do nemocnice, dobře vědom. Vyplnil nezbytné papíry a požádal četaře o soukromí. Doktor zkontroloval situaci, pak k bezzubcovu lůžku postavili skládací stolek a Petiow s tlumočníkem se posadili k němu.

„Pane Al-Šejábe, poznáváte mě?“ zeptal se Petiow. Tlumočník se pustil do své práce a začal překládat jednotlivé otázky a odpovědi.

Bezzubec se zašklebil a přikývl. Svou přezdívku skutečně neměl neopodstatněně.

„Rád bych vám položil pár otázek. Budete odpovídat?“

Bezzubec se zašklebil ještě víc a zavrtěl hlavou.

„Proč ne?“

Bezzubec zaklel v jazyce, kterému Petiow nerozuměl. Arabština to nebyla. Snad farsí? Tlumočník ponechal prostor Petiowově představivosti.

„Pane Al-Šejábe, zachránili jsme vám život. Byl byste zemřel. Měl jste zápal plic. Byl jste postřelen. Necítíte se teď lépe?“

Bezzubec pokrčil rameny.

„V tom případě předpokládám, že když už je vám dobře, můžete se vrátit do vězení,“ podotkl Petiow.

Bezzubec otevřel doširoka oči a zavrtěl hlavou.

„Proč ne? Vypadáte lépe. Myslím, že lékař už vás propustí a my vás budeme moci náležitě vyslechnout.“

„Ne,“ řekl zajatec. „Co ode mě chcete? Prosím, cítím se hrozně a mám bolesti. Nechte mě tady.“

Petiow se málem usmál. „Dobře. Chci, abyste se podíval na pár fotografií. Chtěl bych vás požádat, abyste vybral určitou osobu – uděláte to?“

Zajatec zíral na Petiowa a málem zavrčel. Ale neřekl ne.

Petiow pokračoval. Otevřel složku obsahující několik černobílých fotografií různých mužů pocházejících ze Středního východu. „Říká vám něco jméno Ahmed Mohammed?“

Bezzubec se opět zašklebil.

„Ahmed Mohammed je jedním z vůdců vaší organizace, je to tak?“

Bezzubec vyhýbavě pokrčil rameny. Petiow to pochopil jako souhlas.

„Co Násir Tarighian?“ zeptal se Petiow. „Znáte Násira Tarighiana?“

Tentokrát bezzubec opět rozevřel oči a přestal se usmívat. Zavrtěl hlavou.

„Je pravda, že Násir Tarighian Stíny financuje?“

Bezzubec odmítl odpovědět.

„Vy ho znáte, že? Násira Tarighiana myslím. My rozhodně víme, že Tarighian má na starosti finance vaší organizace, která si říká Stíny. Pokud jsem to správně pochopil, přiznal jste po svém zajetí, že jste příslušníkem Stínů.“

Bezzubec hovořil monotónně. „Jsem hrdý na to, že jsem Stín. Osvobodíme Střední východ od tyranie Západu a vrátíme jej zpět ke kořenům islámu.“ Prohlášení zarecitoval jako mantru.

„Pane Al-Šejábe, já nevěřím, že jste Stín,“ řekl Petiow.

Bezzubec se zatvářil zuřivě. Nelíbilo se mu, že je pokládán za lháře. „Jak to myslíte?“ zeptal se.

„Nevíte, jestli je Tarighian vůdce nebo ne. Nemůžete být Stín.“

„Já jsem Stín! Jsem hrdý na to, že jsem Stín! Osvobodíme Střední východ od tyranie Západu a vrátíme jej zpět ke kořenům islámu!“

Petiow ukázal zajatci první fotografii. „Vy nedokážete říci, jestli je tohle Násir Tarighian, že?“

Bezzubec se zamračil. „To není on! Nevíte, o čem mluvíte.“

Petiow ukázal další fotografii. „Myslíme si, že tohle je Tarighian. Vy?“

„Ne! Hloupí Američané, nepoznáte velkého muže, když ho vidíte. Tohle je Ahmed Mohammed.“ Petiow to věděl. Mohammedovu tvář úřady už nějakou dobu znaly.

Další obrázek. „Tak potom musí být Tarighian tento muž.“

„To není on.“

Bez výsledku si prohlédli sedm fotografií. Nad osmou to Petiow zkusil: „Víme, že tohle není on.“

Bezzubec zdvihl ruku. Jeho výraz se viditelně změnil, jako by právě pohlédl na svého Pána a Spasitele.

„Násir Tarighian,“ zašeptal uctivě.

Petiow kývl a označil si zadní stranu fotografie.

„Děkujeme vám, pane Al-Šejábe. Teď byste si měl trochu odpočinout,“ řekl Petiow.

Bezzubec na Petiowa zmateně pohlédl. Věděl, že byl nějakým způsobem oklamán, něco prozradil a že se tak stalo díky jeho zastřené mysli. Znovu na Petiowa a tlumočníka vychrlil kletby. Oba muži vstali a odešli. Zajatec za nimi křičel: „Já jsem Stín! Jsem hrdý na to, že jsem Stín! Osvobodíme Střední východ od tyranie Západu a vrátíme jej zpět ke kořenům islámu!“

Petiow si pospíšil, vyšel z nemocnice a zamířil na velení. Tuto informaci bylo potřeba doručit do Washingtonu co nejdříve.

Od chvíle, kdy to začala počítat, se Sářin žaludek ozval pošesté. Bylo jí to ale jedno. Rozhodla se držet hladovku. Bez ohledu na to, jak slabá se cítila, odmítala Sára jíst jídlo, které jí přinesli. Museli být důslední. Jeden z nich jí nosil snídaně, obědy a večeře, ale dokud ji nenechají jít, jíst nebude. K čertu s nimi. Jestliže měla být cenným rukojmím, mrtvá jim k ničemu nebude.

Většinou k ní chodil jeden z těch hrůzu nahánějících Rusů. Údajně se jmenovali Vlad a Jurij, ale nejspíš to byla falešná jména – proč by jí ta pravá říkali? Pouze v případě, že ji hodlají zabít, až zjistí, co chtějí. A to byl důvod, proč Sára držela hladovku.

Strávila v malé místnosti dva dny a třetí právě začínal. Jednou se zeptala, jestli může ven, na čerstvý vzduch. Nedovolili jí to. Teď byla celá místnost cítit potem. Koupelna kvůli špatnému potrubí smrděla. Sprchovala se denně, jen aby se cítila lépe, ale poslední půlden za moc nestál. Začala pociťovat následky hladovky. Chtěla jen ležet a spát.

Sára dřímala, zdálo se jí o asijské restauraci v Evanstonu, kam s Rivkou často chodila na maso opečené na rožni. V ústech se jí sbíhaly sliny. Žaludek se ozval znovu a ona si přála, aby na něj nemusela myslet. Bylo to těžké. Stýskalo se jí po domově. Víc než cokoliv jiného toužila opustit Izrael.

Klíč v zámku ji vylekal. Vždy ji vylekal. Všude bylo pořád hrobové ticho, dokud nezarachotil ten klíč.

Dveře se otevřely a dovnitř nahlédla Vladova chladná tvář.

„Jdi pryč,“ řekla.

„Přinesl jsem ti snídani,“ řekl. Vešel dovnitř s podnosem. Talíř byl zakrytý, takže na něj neviděla. Vonělo to lákavě a ta vůně její odhodlání značně oslabila.

Vlad postavil podnos na podlahu vedle lůžka a posadil se na židli. „Měla by ses raději najíst, princezno. Tvé chování nás začíná unavovat.“

„Jdi k čertu,“ zamumlala.

Vlad se usmál. „Ještě pořád vzdoruješ, princezno? I když už jsi tak dlouho nejedla? Jak dlouho to vlastně je? Dva dny? To ještě nic není. Dokážeš si představit, jak se budeš cítit po týdnu? Vsadil jsem se s Jurim, jak dlouho to vydržíš. On tvrdí, že se najíš zítra. Já si myslím, že máš pevnější vůli a vydržíš ještě další dva dny. Co ty na to? Vyhraje Jurij nebo já?“

„Vezmi si ten tác a jdi pryč. Já jíst nebudu,“ odpověděla.

„Víš, princezno, já si myslím, že potřebuješ trochu víc povzbudit,“ řekl Vlad. Přisunul svoji židli blíž k lehátku. Podívala se na něj a odtáhla se.

„No, no,“ poznamenal, „Vlada se bát nemusíš. On ti neublíží. Budeš se cítit skvěle. On to se ženami umí. Všechny to říkaly.“ Natáhl se a prohrábl jí vlasy.

„Nedotýkej se mě těma svýma špinavýma rukama!“ odsekla a odsunula se.

To Vlada rozzuřilo. „Ty malá děvko!“ zařval. Chytil ji za ramena a hodil ji zpátky na lehátko. Zkoušela mu vzdorovat, ale zalehl ji a byl těžký. Cítila jeho drsnou, neholenou tvář na své líci. Začal jí olizovat hrdlo. Sára se pokoušela bránit, ale vzhledem ke své váze a vzrůstu neměla šanci. Když ucítila jeho vlhký jazyk ve svém uchu, přestala se ovládat.

„Ne!“ zakřičela. „Pomoc!“

Vlad jí zacpal ústa svou velkou rukou. „Drž hubu!“ rozkázal. „Je na čase, aby ses naučila poslouchat své pány!“

Ucítila jeho druhou ruku, šátrala jí mezi nohama. Bezvýsledně ho zkusila odkopnout.

Můj Bože, pomyslela si. Tak tohle je teď na řadě. Nakonec to všechno skončí takhle. Zavřela oči a v duchu se začala připravovat na to, co muselo přijít.

„Co se to tu, do hajzlu, děje?“ ozval se ze dveří hněvivý hlas.

Najednou ta velká a hrozná váha zmizela a ona opět mohla dýchat. V místnosti se někdo pohyboval.

Byl to Eli. Vešel dovnitř a strhl z ní Vlada. Starší muž šlápl do podnosu se snídaní a rozmetal ji po podlaze. Nyní spolu ti dva bojovali.

Vlad se ohnal po Elim, ale mladší muž byl pružnější a rychlejší. Ráně se vyhnul a udeřil sám. Zasáhl Vlada do nosu.

„Ty zatracený parchante,“ zasupěl Vlad. Otřel si tvář a zamazal si horní ret krví. „Já tě zabiju!“

Dveře se otevřely znovu a vstoupil Jurij.

„Stop!“ zařval. „Okamžitě přestaňte!“ Vytáhl svoji pistoli – Heckler & Koch – a namířil ji na Vlada. „Zpátky, Vlade! Okamžitě!“

Eli a Vlad sklonili ruce. Oba měli na šatech zbytky ovesné mouky. Na podlaze byl nepořádek.

Vlad se podíval na Juriho, jako by ho jeho partner zradil. „Chtěl jsem se jen trochu pobavit. Je tu hrozná nuda. Tohle normálně neděláme – hlídat rukojmí. Víš, jak to myslím.“

Jurij na něj dál mířil pistolí: „Děláme to, co děláme, protože jsme za to dobře placeni. Na to nezapomínej.“ Podíval se na Eliho. „A ty, ty už se nikdy neopovažuj na něj zaútočit. Jestli se někdy přestane ovládat – a on občas přestane – přijdeš za mnou.“

Eli stál a hlasitě oddechoval. „Drž ho od ní dál,“ řekl.

Jurij přestal mířit na Vlada a zamířil na Eliho. Ústí hlavně VP70 se zdálo být obrovské. „Už mi nikdy nerozkazuj,“ řekl, „nikdy.“

„Dobře,“ odpověděl Eli.

Ti dva se chvíli měřili a pak Jurij pokračoval: „Zůstaneš tady a uklidíš ten bordel. Jdeme, Vlade. Jdeme odsud.“ Vlad zavrčel a opustil místnost. Jurij se ještě podíval na Eliho a pak vyšel za svým společníkem. Dveře se zabouchly.

Eli se obrátil k Sáře, přešel k lůžku a posadil se vedle ní. „Je mi to líto,“ řekl.

Sára se otočila a udeřila ho přes tvář. „Vypadni a odnes si ten tác.“

Eli se postavil a mnul si líc. „Myslím, že jsem si to zasloužil. Musím to tu uklidit.“

„Vypadni, mně je úplně jedno, jestli je tu nepořádek. Byl tu i předtím, než došlo na tu snídani.“

„Podívej, Sáro,“ řekl Eli, „jenom si to děláš horší. Nemusím k tobě být milý, to si uvědom.“

„Vážně? Ty ke mně nemusíš být milý! To jsi mě asi neměl unášet!“

„Zatraceně, Sáro, chceme se jen dostat k tvému otci. Vím, že znáš způsob jak ho kontaktovat. Když nám to povíš, nikdo ti nebude ubližovat. Já tomu nezabráním. Vlad si s tebou nakonec pohraje. Zaručuju ti, že tomu zabránit nedokážu. A jestli se ti bude věnovat Jurij, bude to skutečně bolet. Ti dva jsou opravdoví experti, Sáro. Zatím nedostali rozkaz ti ubližovat, ale jestli takový povel dostanou, váhat nebudou. Pověz mi, je tvůj otec na Středním východě?“

Sára složila ruce do klína. Ještě stále se nevzpamatovala ze šoku nad tím, co se právě odehrálo. Eliho slova ji vyděsila a nebyla si jistá, jak se má zachovat.

„Sáro. Mluv se mnou. Je na Středním východě? Máme důvod se domnívat, že je právě v Turecku.“

Sára si přitáhla kolena pod bradu a skryla svoji tvář. Rozplakala se.

„Aha,“ řekl Eli, „tvrdohlavá až do konce. Jak chceš. Možná si to ještě potřebuješ rozmyslet. A mimochodem, přinesl jsem ti něco ke čtení. Možná ti to při tom přemýšlení pomůže.“ Sáhl si za záda a vytáhl složené noviny. Hodil je na lůžko vedle Sáry, sebral podnos a talíř, ignoroval jídlo rozmetané po podlaze a vyšel z místnosti ven.

Jakmile v zámku zarachotil klíč, Sára se na noviny podívala. Byly v angličtině. Na přední stránce byl obrázek Rivky. Sára noviny zdvihla a začala titulkem na přední straně. Srdce jí bilo jako o závod.

Stálo tam: IZRAELSKÁ ŽENA BYLA NALEZENA MRTVÁ VE VÝCHODNÍM JERUZALÉMĚ.

Následoval článek o tom, jak nalezli v popelnici na ulici mrtvé tělo dvacetileté ženy, kterou někdo uškrtil. Policie z vraždy podezírala militantní Palestince a celý případ prošetřovala.

Na spodním okraji stránky byla fotografie Rivky a Sáry. Sára ji poznala, protože ji před týdnem pořídili Rivčini rodiče. Nadpis zněl:

POHŘEŠOVANÁ AMERICKÁ ŽENA BYLA NAPOSLEDY VIDĚNA SE ZAVRAŽDĚNOU IZRAELKOU.

22

Kavkaz. Věřili byste tomu, že sovětská elita pokládala místní malé státy – Gruzii, Arménii a Ázerbájdžán – za prázdninové ráje? Měly vše potřebné: slunné pláže, zasněžené hory, rozlehlé ovocné sady a jedno z nejlepších vín ve východní Evropě. Nebo už je to Asie? Těžko říct. Region tvoří spojnici Evropy a Asie a představuje směs kulturních prvků obou kontinentů. Sovětský svaz nyní již neexistuje a tyto státy jsou více či méně nezávislé. A všichni neustále slýcháme o etnických konfliktech, kterých je tato oblast plná. Já tu ale nikdy žádné problémy neměl. Ve skutečnosti se mi tu líbí.

Turecko opouštím v pazhanu, kterého už začínám mít plné zuby. Motor každou chvilku nezdravě pokašlává. Snad vydrží až do Baku. Horské silnice jsou dost náročné i pro ta nejkvalitnější vozidla.

Jedu na sever a do Arménie vjíždím západně od Jerevanu. Na hranicích nemám žádné problémy. Mé doklady příslušníka Interpolu stačí a také tu nejsou tak podezřívaví jako v okolních zemích, kterými jsem už projel. Musím překročit hory severně od jezera Sevan a tím se dostanu na silnici vedoucí přímo na východ do Azerbájdžánu. Na míle to příliš daleko není, ale neustálé stoupání a klesání cestu notně natahuje. Zkouším si odpočinout a užívám si nádhernou scenerii.

Na místo dorážím po západu slunce. Baku – nebo Baki, záleží na tom, s kým mluvíte – je největším městem Kavkazu. V Americe se říká, že Chicago je „větrné“ město, ale s Baku se nemůže srovnávat. Název Baku ve skutečnosti pochází z perštiny a znamená „město větrů“. Baku leží na břehu Kaspického moře a pravidelně je bičují silné větry.

Dalším dominantním rysem jsou ropná pole a ložiska zemního plynu. Ropa je hlavní obchodní komoditou této země a většinu Baku tvoří průmyslová zóna, kde stojí četné rafinerie. Působivá je země, která na mnoha místech doslova hoří – uniká tu všude zemní plyn. Baku je proto někdy nazýváno i „zemí ohně“. Za časů starého Řecka se o této části světa vyprávělo mnoho mýtů, právě kvůli těmto přírodním zvláštnostem.

Baku není zrovna hezké město. Je dost znečištěné, hlavně na periferiích, ale to je patrně dědictví po bývalém Sovětském svazu. Centrum města a přístav byly později přebudovány, aby přilákaly víc turistů. Řekněme, že město připomíná o něco kosmopolitnější, i když i trochu konzervativnější Istanbul.

Kdybych chtěl, mohl bych se ubytovat ve čtyřhvězdičkovém hotelu, ale to není můj styl. Mám raději levné ubytovny, kde hostům nikdo nevěnuje příliš velkou pozornost. Jedna taková se nachází na bývalém trajektu, který převážel lidi přes Kaspické moře. Ten je nastálo zakotven nedaleko přístavních úřadů na místě zvaném „Boom Town“. To místo je prakticky smetiště, ale je tu teplá voda a soukromí. Nehodlám se ostatně zdržet dlouho.

Po toužebně očekávaném spánku jsem ráno čilý a připravený pustit se do díla. Ke snídani si dám chléb s medem a jogurt v čajovně nedaleko od mého, tak zvaného, hotelu a pak se vydám napříč Boom Townem. Hledám adresu, která byla uvedena na formuláři ve skladišti Akdabar Enterprises. Ty zbraně dovezli z Ázerbájdžánu, a ať už se na udané adrese nachází cokoliv, má to s tím vším něco společného.

Na hledaném místě stojí banka. Je to u náměstí s fontánou, hlavní turistické atrakce Baku. Fontána dnes tryská a terasy u kaváren jsou plné ruchu. Mám na sobě své sportovní sako a civilní kalhoty, snadno zapadnu. Kromě příslušníka bezpečnostní služby u vchodu si ležérně oblečeného muže vstupujícího do Švýcarsko-ruské obchodní banky nikdo nevšímá. Strážce stojí venku jako portýr před hotelem čekající na vůz taxislužby a hosty. Na dveřích je skener sítnice – návštěva mimo provozní hodiny nebude snadná. Budu si to muset ještě celé promyslet.

Když otevírám dveře, strážce na mě kývne a na něco se zeptá. Ázerština. Usměji se, ukážu prstem na tabuli s informacemi a vejdu dovnitř. Bankovní hala je malá, jsou tam dvě pokladní okénka a dva stoly.

Do další prostory za zdí vedou uzavřené dveře. Tam pravděpodobně budou kanceláře, trezor a možná i bezpečnostní schránky. Jdu ke stolu, beru si propagační materiály, a zatímco pozoruji okolí, předstírám, že studuji nějaký leták. V rozích jsou dvě bezpečnostní kamery. Vypadá to, že pokrývají celý sál. Podívám se na pokladní okénka – otevřené je pouze jedno. Sedí za ním pěkná Ázerbájdžánka, zhruba kolem třiceti, a počítá manaty, oficiální místní měnu. Za ní už nic moc není, takže vše zajímavé bude za těmi zavřenými dveřmi.

Zatímco si prohlížím banku, vstoupí dovnitř muž. Postaví se ke strážci a tiše s ním hovoří. Pak přejde k pokladnímu okénku. Poznávám ho – je to muž, který byl na fotce nalezené v Bentonově složce s Namikem Basaranem. Má bezvadný drahý oblek a nese se jako král. Tipuji ho na ředitele banky.

Chvíli hovoří s pokladní a pak přejde k zavřeným dveřím. Vytáhne klíče, odemkne je, vstoupí, zavře za sebou, zamkne a je pryč. Ani se na mě nepodíval.

Je legrační, jak do sebe jednotlivé dílky začínají zapadat. Ať už je ten muž kdokoliv, je nepochybně zadobře s Basaranem. Na fotografii vypadali jako staří přátelé, kteří spolu obchodují již celé roky. Samozřejmě, mohl by to prostě být Basaranův bankéř. Ještě zbývá objasnit celou řadu věcí.

Seberu pár letáků a opustím banku. Když procházím kolem strážce, nedívám se na něho – místo toho studuji letáky, jako bych se rozmýšlel, zda služeb banky využít mám nebo nemám. Říká něco, co v překladu pravděpodobně znamená „Nashledanou, pane“ a já souhlasně zamručím, aniž bych zdvihl hlavu a pohlédl na něj.

Jdu na jih, do Starého města. Je to bludiště uliček, které by mohlo činit větší dojem než ve svém aktuálním stavu. Tu a tam jsou roztroušeny zajímavé středověké monumenty, ale většina staveb pochází z doby rozmachu těžby ropy v 19. století a ze sovětské éry. Vyhledám přístavní restauraci, která se specializuje na maso opečené na rožni, a posadím se venku. Číšník mi přinese tradiční ázerský pokrm – opečené kuře a šašlik, marinovaný jehněčí kebab. Jak zjišťuji, provozovny rychlého občerstvení ve městě jsou na tom lépe než některé restaurace.

Po jídle se procházím přístavem a pomocí implantátu zavolám Lamberta.

„Plukovníku, jste vzhůru?“ zeptám se. „Plukovníku!“

Trvá zhruba dvacet sekund, než odpoví. „Same?“

„To jsem já, plukovníku. Nevzbudil jsem vás?“

„Ano, ale to je v pořádku. Už jsme spolu chvíli nemluvili. Jsi na bezpečném místě?“

„Jsem v přístavu v Baku. Nikdo tady není. Chtěl jsem zjistit, zda nemáte nějaké novinky – já totiž novinky mám.“

„I já,“ odpovídá Lambert, „ale ty začni.“

„Víte, co je na té adrese, kterou jsem našel na formuláři v Akdabar Enterprises?“

„Ano?“

„Banka. Švýcarsko-ruská obchodní banka. Stojí přímo u fontány na hlavním náměstí v Baku.“

Slyším, jak se Lambert zasměje. „Co je na tom tak legračního?“ ptám se.

„Tomu říkám náhoda. Zapracovali jsme na tom a shromáždili jsme informace o těch mužích, na které ses ptal. Moment, musím zapnout přenosný vysílač…“ Chvíli čekám. Pravděpodobně vstal z postele a jde do své kanceláře. Pak se ozve znovu. „Posílám fotografii. Podívej se na ni.“

Na displeji OPSATu se objeví muž, kterého jsem viděl v bance. Muž, který je zachycen na fotografii s Namikem Basaranem. „Vidím.“

„To je Andrej Zdrok.“

„A sakra.“

„To je on.“

„Mizera. Nebudete tomu věřit, ale je tady. Viděl jsem ho v bance. Vešel dovnitř, jako by mu to tam patřilo, a zmizel ve své kanceláři.“

„Ono mu to tam patří,“ říká Lambert. „Naneštěstí se toho o něm moc zjistit nedá. Ale něco zajímavého jsme přece jen našli. Je to ruský bankéř – přesně řečeno, pochází z Gruzie – je prezidentem Švýcarsko-ruské obchodní banky. Žije v Curychu, kde je hlavní pobočka té banky. Jediná další pobočka je právě v Baku.“

„Rozumím.“

„Podle naší výzvědné služby udržuje Zdrok kontakty s organizovaným zločinem, ale nejsou žádné důkazy. Nikdy nebyl z ničeho obviněn a nikdy neměl žádné problémy se zákonem. Je ale na našem seznamu podezřelých. Ruská vláda si myslí, že je významným činitelem na černém trhu.“

„Plukovníku, mám důvod se domnívat, že je jednou z hlav Krámu. Rick Benton si to myslel. Viděl jste to schéma, které jsem vám posílal?“

„Já si myslím totéž, Same. Ruská mafie.“

„Hodlám se do té banky dnes v noci podívat. Netuším, co tam najdu.“

„My mezitím budeme dál zjišťovat, co se dá.“

„A nezapomeňte na spojení s Namikem Basaranem. Zcela zjevně se dobře znají a Basaran mi lhal. Basaran smrdí, plukovníku. Je mi jedno, jakou charitu provozuje, ten chlap je podvodník.“

„Zatím na něj nikdo nic nemá, Same,“ odpovídá Lambert. „Turecká vláda si myslí, že je něco jako světec.“

„A co jeho zázemí? Ví o něm někdo vůbec něco? Má ve skříni pár kostlivců, to vím jistě. Viděl jsem v kanceláři fotografii ženy a dětí. To bude jeho rodina – kde jsou?“

„Ještě stále na tom pracujeme. Obávám se, že před rokem devadesát žádné záznamy nejsou.“

„Už to stačí, abych ho podezíral. Čtyřicetiletý muž se prostě jen tak někde zázrakem nezmaterializuje, musí mít nějakou minulost. Zjistěte to, plukovníku.“

„Snažíme se, jak nejlépe dovedeme. Je tu jedna zpráva, zrovna ji držím v ruce… Je to písemné sdělení agenta turecké výzvědné služby, nad nímž jeho nadřízení svedli polemiku. Tvrdí, že Basaran ve skutečnosti není Turek.“

„Rád bych si s tím agentem promluvil. Kdo to je?“

„Bohužel už není naživu. Nepíše se tady, jak a kdy zemřel… Stojí tu jen, že je mrtev.“

„Sakra.“

„Je tu další člověk, o kterého ses zajímal…“

„Mertens?“

„Albert Mertens. Doktor Albert Mertens byl pravou rukou Gerarda Bulla v době, kdy Bull působil jako konstruktér nových zbraní. Mertens byl jedním z důležitých účastníků proslulého projektu ‚Babylonské dělo‘. Vzpomínáš?“

„Jistě. Když jsme o Gerardovi Bullovi mluvili ve Washingtonu, vzpomněl jsem si na to. Mělo to být superdělo schopné vypálit a zasáhnout cíl ležící tisíc kilometrů daleko. Saddám Husajn to dělo po Bullovi chtěl, aby mohl zaútočit na sousední zemi a nemusel přitom utrácet za drahé střely. Nemělo být schopné, kromě konvenčních výbušnin, pálit také náboje s biologickými, chemickými a dokonce snad i jadernými náložemi?“

„Máš pravdu, Same. Naštěstí tu věc nikdy nevyrobili.“

„Tak co dělá profesor Mertens u Basarana?“

„To nevím, ale zajímá nás to. Mertens strávil sedm let ve vězení v Belgii za nelegální obchod se zbraněmi. Podle informací, které máme k dispozici, byl sedmý rok převezen do psychiatrické léčebny. Ten chlap je blázen. Po pěti letech z kliniky zmizel. Buď utekl sám, nebo mu někdo pomohl. To nevíme. Belgická policie po něm od té doby pátrá.“

„O co se Basaran snaží? Vyrábí pro něj Mertens superdělo? A jestli ano, tak proč? Basaran by teoreticky měl být na naší straně, ale jak to tak vypadá, není.“

„Pokračuj dál, Same, odvádíš skvělou práci.“

„Nějaké novinky ohledně Násira Tarighiana?“

„Zatím ne. Pátrací tým má šanci získat jeho fotografii. Jakmile ji budeme mít, okamžitě ti ji pošlu.“

„Výborně. Já ještě dnes v noci zašlu zprávu o tom, co zjistím v bance.“

„Buď velice opatrný, Same,“ říká Lambert. „Jestli má Zdrok něco společného s Krámem a jestli tě chytí, povečeří tvoje vnitřnosti.“

„Bez obav. Netoužím po tom, abych se ocitl na jídelníčku.“

23

Je krátce po půlnoci, když se vydám do ulic. Držím se ve stínech a každou chvíli zastavuji, abych se ujistil, že mě nikdo nesleduje. Není důležité pouze nenápadně postupovat vpřed, je také důležité mít přehled o tom, co se děje za vámi.

Na náměstí u fontány je pár nočních chodců. Nedokážu si představit proč – je velice chladno a od Kavkazu vane studený vítr. Náměstí obejdu zadními uličkami, abych se dostal k bance. Přesně, jak jsem čekal – u vchodu pod lampou stojí osamělý strážce, choulí se a mne si ruce, aby se trochu zahřál. Vidím páru u jeho nosu a úst. Když je chladno, může pára bohužel prozradit i mě. Není jak maskovat dech, lze se pouze držet potmě a vyhýbat se osvětleným plochám.

Musím jednat rychle, nesmí si mě všimnout. Vyberu si temné místo a pak přeběhnu ulici. Jsem na stejné straně jako strážce. Přikrčím se a vytáhnu svoji Five-seveN. Jsem asi třicet stop od něj, aniž by mě spatřil. Vyrazím zlehka a potichu, jako kočka, přímo za něj. Hlaveň pistole míří na jeho spánek.

Po několika vteřinách si uvědomí, co se děje. Nepohne hlavou, ale i tak na mě zkouší pohlédnout. Volnou rukou vytáhnu z pouzdra jeho glocka a odhodím ho stranou. Strážce se na něco ptá, pravděpodobně „Co chcete?“ nebo něco podobného. Neodpovídám. Místo toho ho přinutím, aby se otočil tváří ke skeneru sítnice. Ukážu na skener a on pochopí. Nejprve zavrtí hlavou, ale hlaveň se dotkne jeho spánku. Pomalu postoupí kupředu a zahledí se do skeneru.

Slyším, jak se dveře odemknou.

Aniž bychom se jinak pohnuli, udeřím jej tvrdě do tlakového bodu na spodní straně lebky. Sveze se na zem jako pytel brambor. Uchopím jej v podpaží a odtáhnu ho do tmy. Z dobrých důvodů skopnu glocka do kanálu.

Nasadím si brýle a zapnu noční vidění. Pak otevřu dveře do banky. Během dvou sekund se přikrčím a odstřelím svou Five-seveN světla – jedno, druhé. Zavřu za sebou dveře a stojím v temné chodbě. Bezpečnostní kamery mě nevidí.

Přejdu kolem pokladních okének, zamířím rovnou k zamčeným dveřím a otevřu je pomocí paklíčů. Vlevo za nimi je malá místnost, ve které je několik bezpečnostních schránek. Naproti je kancelář, pravděpodobně Zdrokova. Na konci chodby je trezor. Vejdu do Zdrokovy kanceláře.

Jeho počítač je zapnutý, ale monitor ne. Zapnu jej a začnu zkoumat obsah pevného disku. E-mailovou adresu najdu snadno a poznamenám si ji do OPSATu. Carly St. Johnová se pomocí ní dostane na Zdrokův server a získá vše, co odeslal a co mu přišlo, pokud to ještě nesmazal. Zbytek souborů tvoří soubory formátu XLS a DOC obsahující bankovní záznamy. Je tam i jedna zašifrovaná složka, na kterou vyzkouším základní hackerské postupy. Bezvýsledně. Dokonce ani nedokážu soubory zkopírovat do OPSATu. Ať už je to cokoliv, Zdrok se pojistil, aby k tomu měl přístup jen on sám. Nakonec si poznamenám pouze vlastnosti složky, abych je mohl zaslat Carly.

Rychle prohledám stůl a kartotéku, ale nenajdu nic zajímavého. Začínám mít pocit, že jsem se zmýlil. Zdrok má pravděpodobně vše důležité v Curychu. Sedím v jeho křesle a rozhlížím se po místnosti. Někdy to pomůže a dostaví se nečekaný nápad. Návrhář interiéru nechal stěny obložit leštěnými mahagonovými deskami a naaranžoval je do geometrických vzorů. Panely lehce vystupují a tvoří vypouklé reliéfy. Vstanu a přejdu ke stěně, abych si ji prohlédl zblízka. Z momentálního popudu přepnu brýle do režimu, kdy mohu sledovat fluorescenci. Vrchní okraje panelů jsou dost zaprášené.

Přejdu k další zdi a zkoumám panely tam. Na jednom panelu je vrstva prachu porušená, jako by panel někdo uchopil a část prachu na některých místech setřel. Opatrně panel uchopím a zatáhnu. A ejhle – panel povolí, otočí se na pantu a odkryje malý trezor. Sáhnu do kapsy, vytáhnu jednorázovou nálož a nastavím sílu exploze. Abych trezor otevřel, musím ji nastavit na maximum. Udělá to trochu hluku, o nepořádku ani nemluvě.

Ale to je jedno, potřebuji vědět, co je uvnitř.

Aktivuji nálož a umístím ji u zámku. Konečně je ve správné pozici. Udělám krok dozadu, nadechnu se a stisknu odpalovací tlačítko.

Síla výbuchu odpovídá třem dělbuchům, které jsem pravidelně odpaloval 4. července, když jsem byl ještě dítě. Ale škody jsou mnohem horší, v přední stěně trezoru je díra. Sáhnu dovnitř a dvířka otevřu. Nikdy mě nepřestalo fascinovat, že věci uvnitř trezoru zůstanou po výbuchu nálože nepoškozené.

V trezoru je uložen štos listin, popsanou stranou dolů. Některé papíry jsou sešité dohromady, jiné spočívají samostatně nebo ve složkách. Obsahují záznamy transakcí a peněžních transferů na konto ve švýcarské bance. Soukromé a tajné konto. Jde o částky v řádech milionů dolarů. Poukázaly je různé organizace a osoby, ale místa nejsou udána. V některých případech je uvedeno pouze číslo. Převod z jednoho soukromého účtu na druhý. Nebude snadné jednotlivé transakce vystopovat, ale je to možné. Pořídím snímky několika stránek. Jsem zvědav, co s tím na Třetím oddělení svedou.

Poslední dokument – tedy záznam do trezoru naposledy uložený – zmiňuje jméno klienta. Organizace Tirma poukazuje sumu osmi milionů dolarů. Převod je datován na zítřek a v poznámce stojí „náhrada“. Zatraceně. Za co utrácí domnělá charitativní organizace osm milionů dolarů? Právě si pořídili důkladnou dodávku. Další důkaz toho, že Namik Basaran není tím, za koho se vydává.

Mnohé další záznamy o příjemcích odkazují na další adresu v Ázerbájdžánu. Není mi známa, ale domnívám se, že jde o místo na předměstí Baku. Poznamenám si adresu, pořídím snímek dokumentace, pak vše srovnám zpátky do sejfu – i když jsem odpálil přední část – a postavím se doprostřed místnosti. Otevřu batoh a vyndám dvě přísavné kamery. Vyšplhám na stůl, abych dosáhl na ventilační šachtu, sundám mříž a upevním kameru tak, aby zabírala stůl pod sebou. Druhou kameru umístím na polici s knihami, doleva, na velkou knihu. Pokud někdo knihu nevytáhne nebo se nepostaví přímo před polici a zblízka se na ni nezahledí, kamery si nevšimne. Nakonec na spodní stranu Zdrokova stolu upevním štěnici.

Teď už mohu odejít. Jenže když vyjdu z kanceláře na chodbu, spustí se alarm. Málem vylétnu z kůže, je tak hlasitý, jak jen alarm může být. Zamířím na konec chodby, ke dveřím, ale venku zaslechnu volání. Jako na zavolanou – někdo objevil omráčeného strážce, kterého jsem tam zanechal, nebo se strážce probral dříve, než jsem předpokládal.

Nuže, tudy, kudy jsem přišel, odejít nemohu. Dveře ve vchodu se rozlétnou přesně ve chvíli, kdy se otočím a zamířím zpátky chodbou. Někde tu musí být nouzový východ. Rozhodně nehodlám zjišťovat, kdo právě vešel do banky. Hodím za sebe kouřový granát a utíkám. Granát exploduje a chodba se zaplní hustým dýmem. Za mnou v chodbě někdo křičí, ale jsem si celkem jistý, že mě neviděli.

Nouzový východ je v zadní části budovy, poblíž toalet. Všude kolem jsou výstražné cedulky, což znamená, že otevřu-li dveře, spustí se další alarm. Je příliš pozdě na to, abych se o něco takového staral.

Otvírám dveře a vítá mě zvuk další sirény, která se rozezní celou budovou. Vyskočím do uličky, přikrčím se a zpozoruji dva policisty. Stojí přibližně padesát stop ode mě a mají pistole. Jeden z nich na mě zavolá, namíří pistoli a výstřelí! Kam se podělo staré dobré „ruce vzhůru nebo střelím“? Každopádně mě netrefí. Vyskočím na nohy a rozeběhnu se na konec uličky – ale brzy zjistím, že to nebyl ten nejlepší nápad. Na konci uličky totiž stojí šestnáct stop vysoká zeď. Slepá ulička. Zatraceně.

Nikdy mě nezastavilo nic tak banálního, jako je zeď. Nejprve se ale budu muset zbavit těch dvou výtečníků, kteří po mně střílí. Buď jsou opilí, nebo slepí, ale střílejí mizerně. Vytasím Five-seveN, zakleknu, pootočím se, zamířím a na každého muže vypálím dvě rány. Vypadá to, jako by je do hrudníku zasáhlo neviditelné kladivo. Pravděpodobně mají neprůstřelné vesty, ale i ve vestě vás síla výstřelu z takové blízkosti dokáže srazit na zem.

Mám chvilku na to, abych vytáhl z kapsy na levé nohavici špičku na cigarety. Říkám tomu špička na cigarety, protože se jedná o dlouhou válcovitou trubici – ale má spoustu využití. Pak sáhnu do batohu, nahmatám konec lana, který s sebou nosím pro případy nouze, jako je tento, a přivážu jej ke špičce. Stisknu tlačítko a vyjedou čtyři ocelové hroty. Malá přenosná kotvice je připravena k použití.

Dvakrát kotvici zhoupnu a přehodím ji přes zeď. Zachytí se o cihly a já lanem dvakrát škubnu, abych se ujistil, že mě unese. Pak rychle vyšplhám na zeď, uvolním kotvici a seskočím na druhé straně.

Teď stojím na ulici za rohem od banky. Sirény stále kvílí, takže tu nemohu zůstat a pozorovat všechen ten zmatek. Přeběhnu ulici k nejbližší budově a přitisknu se ke stěně ukryté ve stínu. Musím se zorientovat. Odsud vidím průčelí banky. Zastavily u něj tři policejní vozy. Strážce sedí u stěny a drží se za temeno hlavy. Nevím, kolik policistů mě tu po okolí hledá, ale jakmile najdou své dva kolegy v uličce, strhne se skutečná štvanice. Budou jako rozzuření sršni.

Než se stihnu ztratit ve tmě, objeví se na konci ulice policista a spatří mě. Vykřikne a vytáhne zbraň. Otočím se a začnu utíkat opačným směrem. Slyším výstřely a je jasné, že jich o mně už ví víc. Zahnu za roh a ocitnu se na náměstí u fontány, kde je pouze hrstka lidí. Studenti zachumlaní v těžkých kabátech, pokuřují cigarety a popíjejí vodku. Zůstat venku po půlnoci, když vane do morku kostí pronikající studený vítr, chce skutečné odhodlání. Nemám čas na to, abych se zastavil a popovídal si – přeběhnu náměstí. Na druhé straně se za mnou řítí dva policisté. Další výstřely dokazují, že ochránci zákona v Baku se o náhodné kolemjdoucí příliš nestarají. Skupina lidí se s jekotem rozprchne všemi směry. To se mi velmi hodí. Náměstí je naráz plné pohybujících se cílů a já doufám, že to mé pronásledovatele zmate.

Ozvou se další výstřely a já opouštím náměstí a vbíhám do tmavé uličky. Lano s kotvicí je stále svinuté a zavěšené na mém rameni. Stačí chvilka a budu někde nahoře na střechách. Ale napřed se musím postarat o ty dva vytrvalce za sebou.

Vidím kout dost tmavý na to, abych se v něm ukryl. Zastavím se, vmáčknu se do škvíry a počkám, až na okraji uličky uslyším ty dva policisty. Nevidí mě a zpomalují. Potichu spolu mluví – jeden asi trvá na tom, že jsem běžel tudy, druhý si není jistý. Zbraně drží připravené a pomalu kráčejí ke mně. Moment překvapení je na mé straně. Proto stojím nepohnutě až do správného okamžiku. Když jsou oba ke mně otočeni zády, vrhnu se mezi ně. Popadnu je oba za límec, každou rukou jednoho, a srazím je k sobě. Jedna pistole spadne na zem. Oba jsou otřesem, ale přesto se dokáží otočit ke mně. Opět přijde ke slovu Krav Maga – pohnu se vpřed a ocitnu se v protivníkově „mrtvé zóně“. Tím zabráním ozbrojenému policistovi ve střelbě. „Mrtvá strana“ je „vnější strana“. Když čelíte protivníkovi, který nakročí kupředu levou nohou, musíte se pohnout dopředu a doprava. Dostanete se do pozice, kdy vás protivník nemůže udeřit rukou nebo nohou, protože stojíte po jeho boku. Vy protivníka udeřit můžete, protože je na vaší „vnitřní straně“. A přesně to také udělám. Rychle ho uchopím za ruku a on upustí zbraň. Pohnu se doprava, vykopnu levou nohou a zasáhnu jej do hrudníku. Jde k zemi. Druhý policista je na nějakou akci otřesen příliš. Pohnu se, tvrdě jej udeřím do žaludku a pak ho srazím na záda na zem, kde se zkroutí.

Ulička je najednou tichá.

Popadnu lano s kotvicí, zatočím s ním jako s lasem a vrhnu jej vzhůru, na střechu nejbližší budovy. Slyším výkřiky a kroky na náměstí, takže neztrácím čas. Nahoru vyšplhám snadno, a jakmile jsem nahoře, mám před sebou celé Staré město jako na dlani. Do uličky dole vbíhají další tři policisté. Nacházejí své omráčené kolegy. Přejdu na druhou stranu střechy a vidím náměstí s fontánou i banku. Kolem je spousta uniformovaných mužů a všude vládne ruch.

Zamířím po střechách na severovýchod, směrem k přístavu, a po celou dobu se držím ve tmě.

24

Ústředí Třetího oddělení sídlí nedaleko od Národní bezpečnostní služby, jejíž sídlo stojí na Savage Road ve Fort Meade v Marylandu. NSA je na půli cesty mezi Baltimorem a Washingtonem DC, ale Třetí oddělení se nachází v malé, nenápadné budově v hlavním městě, kousek od Bílého domu. Důvodem tohoto uspořádání je fakt, že Třetí oddělení oficiálně neexistuje. Většina zaměstnanců NSA o Třetím oddělení v životě neslyšela. Třetí oddělení je jednou z nejutajenějších vládních organizací, vědí o něm tedy pouze ti, kdo musí.

Úkolem Třetího oddělení je vysílat nezávislé agenty na určená místa, aby tam získávali informace důležité z hlediska bezpečnosti Spojených států. Třetí oddělení nemá nic společného se CIA nebo FBI. I když mají agenti, jako Sam Fisher, povolení v nezbytných situacích zabíjet, není to jejich úkolem. Jednotliví agenti jsou závislí na ústředí Třetího oddělení ve Washingtonu, kde působí týmy odborníků, kteří jim poskytují přesné a aktuální informace. Mezi úspěšnou misí spojenou s krveprolitím a mezi úspěšnou misí bez krveprolití je rozdíl.

Plukovník Irving Lambert se svým týmem strávil celou noc nad satelitními fotografiemi Středního východu a vyhodnocováním různých zpráv souvisejících s Fisherovou misí. Poté, co Lambert prostudoval veškeré materiály týkající se Namika Basarana a možnosti, že není tím, za koho se vydává, nařídil svému týmu, aby se zaměřil na výstavbu, kterou na severním Kypru provádí Akdabar Enterprises.

Carl Bruford, vedoucí analytického oddělení, a Lambert seděli u jednoho stolu a zkoumali s lupou v ruce fotografie. Bruford, jednatřicetiletý analytik z Illinois, byl pokládán za experta na čtení mezi řádky a luštění šifrovaných zpráv.

„Ať mě vezme čert, jestli tam vidím něco neobvyklého,“ řekl Bruford. „To místo vypadá jako to, co Basaran tvrdí, že je – nákupní centrum. Už je prakticky hotové. Nemyslím, že by už bylo otevřené pro veřejnost. Ještě stále je tam stavařská technika a jezdí tam náklaďáky, zatímco parkoviště je prázdné.“

Lambert si promnul temeno a zamračil se. „Nelíbí se mi to. Hledejte dál. Ale každopádně informuji Sama.“

„Dobrá. Ještě mě napadla taková věc, vlastně ani pořádně nevím, ale možná by vás to zajímalo, šéfe…“

„Co je, Carle?“

„Nemá Fisher dceru?“

„Má. Studuje v Illinois.“

„Severozápadní, že?“

„Ano. Proč?“

„Nejsem si jistý, je to jen takový pocit, ale neměli bychom na ni dohlédnout? Myslím, když je Fisher pryč a tak. Jak víme, už tři nezávislí agenti zemřeli.“

Lambert se zašklebil a opět si promnul temeno hlavy. „Myslíš, že nezávislé agenty zabíjejí podle seznamu?“

„Myslím, plukovníku.“

„A taky si myslíš, že je řada na Samovi?“

„Vy ne?“

Lambert pohlédl stranou a Bruford měl na chvíli dojem, jako by v jeho hlavě zahlédl protáčející se kolečka. Pak se plukovník otočil zpátky na Bruforda: „Dobrá, zařiďte to. Ale diskrétně. Nechceme ji vyplašit.“

„Rozkaz.“

Plukovník přešel do vedlejší místnosti, kde se Carly St. Johnová právě usilovně snažila vyhackovat Basaranův server. Carly St. Johnová byla pravděpodobně jedním z nejcennějších mozků Třetího oddělení. Byla mimořádnou programátorkou, dokázala rozlousknout i ty nejkomplikovanější kódy a pak je sestavit zpátky požadovaným způsobem. Ve svých osmadvaceti letech byla Carly nejmladším členem týmu a zároveň zastávala vysokou pozici – byla technickým vedoucím. A i když sama sebe nepokládala za atraktivní, muži se do ní zamilovávali na první pohled. Byla drobná, měřila pět stop a jeden palec, měla krátký tmavý sestřih a zářivé modré oči. Výraz „skřítek“ už slyšela mnohokrát.

„Jak to jde?“ zeptal se Lambert.

„Jde to,“ odpověděla. „Je to důkladný kód, ale myslím, že ho zvládnu. Už jsem se dostala na Basaranovo bankovní konto, teď si musím poradit s účtem ve švýcarské bance.“

„Sam tvrdí, že Basaran bude převádět ty peníze zítra. Rád bych ten převod sabotoval.“

„Já vím, šéfe,“ odpoví Carly. „Do zítřka bych to měla stihnout, O.K.?“

Lambert stiskl její rameno a pak odešel. Vrátil se do operační místnosti a spatřil Bruforda zavěšujícího telefon.

„U Sáry Fisherové v Evanstonu to nikdo nebere, šéfe,“ oznámil Bruford.

„Myslel jsem si, že žije na koleji?“

„To bylo loni. Teď už má svůj vlastní byt.“

Lambert zakoulel očima. „Zatraceně, čas běží. Zkoušej to dál, ale také kontaktuj našeho muže v Chicagu, ať se na to podívá. Stejně nejspíš nemá co na práci.“

Bruford se usmál a opět zdvihl sluchátko. „Provedu.“

Lambert vešel do své kanceláře, malé místnosti, která mu dovolovala na okamžik uniknout ze všeho toho ruchu kolem. Posadil se do křesla, prolétl očima e-mailovou schránku a upil doušek teď už studené kávy. Zašklebil se, pomyslel na to, že by si mohl dojít pro čerstvou kávu, ale pak se raději opřel a zavřel oči. Byl unavený k smrti. Celonoční tahy jsou pro studenty.

Jakmile zavřel oči, začal pípat fax. Otevřel oči a podíval se na záhlaví stránky. Zpráva od plukovníka Petiowa v Bagdádu. Lambert pochopil, že si přece jenom asi bude muset dojít pro čerstvou kávu – až se vrátí, bude už fax kompletní. O čtyři minuty později už seděl ve své kanceláři, v jedné ruce držel horkou kávu, ve druhé Petiowovu zprávu.

KOMU: plukovník Irving Lambert OD: plukovník Dan Petiow PŘEDMĚT: Násir Tarighian

Milý plukovníku,

v souladu s vašimi pokyny pracovala moje rozvědka na případu Tarighian 24 hodin denně a konečně máme nějaké zajímavé zprávy.

Násir Tarighian byl/je bohatým občanem Iránu, který se politicky angažoval za irácko-íránské války. V roce 1983 byl vybombardován a zničen jeho domov v Teheránu, přičemž zahynula jeho žena a dvě dcery. Zformoval radikální protiiráckou teroristickou jednotku, která podnikala nájezdy přes hranice do Iráku a dopouštěla se mnoha ukrutností na nevinném civilním obyvatelstvu. Už tehdy v Iránu a v části Iráku proslula Tarighianova teroristická skupina jako „Stíny“. Iránská vláda nesouhlasila s Tarighianovými metodami a vypověděla jej, ale obyvatelstvo země ho považovalo za hrdinu, mstitele íránského lidu. V listopadu 1984 přepadli v Iráku iráčtí vojáci Stíny – Stíny byly poraženy a mělo se za to, že Tarighian uhořel při masivní explozi. Nebyly nalezeny žádné ostatky. Stíny ovšem existují dodnes. V posledních pěti až deseti letech obnovily svoji strukturu a získaly schopnější vedení a zajistily si přísun financí. Se skupinou je spojován terorista Ahmed Mohammed a je možné, že řídí některé polní operace. Před čtyřmi roky se začaly šířit zvěsti, že Násir Tarighian je naživu, daří se mu dobře a stále vede Stíny zpoza hranic Iránu. Nikdo ho ale nespatřil, Násir Tarighian byl proto nadále napůl mytickou postavou a napůl přízrakem bojovníka za spravedlnost.

Jeden z našich nynějších zajatců je jedním z vůdců Stínů a osobně zná Mohammeda. Jsme přesvědčeni, že v osmdesátých letech se stýkal s Tarighianem. Po delším výslechu identifikoval fotografii muže, kterého pokládá za Násira Tarighiana. Fotografii přikládám.

Dan Lambert se podíval na fotografii. Když pochopil, že jeho a Samovy domněnky byly správné, zrychlil se mu tep.

Na fotografii byl Namik Basaran. O tom nebylo pochyb. Na tomto obrázku měl ale arabskou róbu a turban. Snímek byl pořízen někde v exteriéru přibližně v roce 1984.

Lambert otevřel složku a zahleděl se na novější obrázek Namika Basarana s Andrejem Zdrokem. Ano, byl to tentýž muž. Basaran zjevně prodělal nějaké operace zahrnující kožní štěpy a plastickou chirurgii, jejichž následkem byl vzhled naznačující kožní onemocnění.

Konečně bylo vše jasné. Násir Tarighian se změnil na Namika Basarana, opatřil si turecké občanství a využil své bohatství k tomu, aby v Turecku založil Akdabar Enterprises. Žádný div, že před rokem devadesát nešlo o Basaranovi nic zjistit! Akdabar Enterprises a především „charitativní“ organizace Tirma sloužily Tarighianovi/Basaranovi k financování a vedení Stínů celá léta. Nemusel osobně Stíny vést, ale zcela jistě je zásoboval penězi.

Z Lamberta ospalost naráz opadla.

25

V Severokyperské turecké republice jsou dva velké přístavy, Kyrénie a Famagusta. Ten druhý z nich má bohatou historii. Nachází se na východním pobřeží ostrova a je obehnán zdí. Město sloužilo celá staletí různým vládcům jako důležité strategické centrum a jako prostředek k ovládnutí Středozemního moře. Dnes slouží přístav hlavně obchodu, zatímco Kyrénií proudí davy lidí. Severokyperská vláda se zajímala, proč chce Namik Basaran vybudovat nákupní středisko u Famagusty, když by Kyrénie dávala mnohem větší smysl. V Kyrénii žije víc lidí, je tam intenzivnější ruch. Basaran trval na svém a tvrdil, že Famagusta je historicky nejdůležitější město na severním Kypru. Nakonec, stojí tam hrad, v němž sídlil Othello, hrdina nejdůležitější Shakespearovy hry. Famagusta potřebuje dodat lesku, tvrdil. Modernizovat. Kdysi hrdý přístav přišel o svoji pozici a Basaran se rozhodl to změnit.

Severokyperská vláda si nemohla dovolit popudit tak významného příznivce, a proto svolila.

Nyní, o tři roky později, bylo centrum poblíž Famagusty dokončeno a Basaran byl připraven začít pronajímat prostory. Stačí jen pár závěrečných úprav a centrum u Famagusty se otevře světu.

Namik Basaran – nebo spíš Násir Tarighian – samozřejmě nikdy nezamýšlel provozovat nákupní středisko. Poloha u Famagusty a u východního pobřeží byla vybrána ze strategických důvodů. Neměl žádný zájem na tom podporovat Tureckou republiku. Vše bylo roky připravovaným uskokem, jehož moment se blížil.

Tarighian a jeho vrchní konstruktér nových zbraní, Albert Mertens, konali inspekci obrovské stavby, která zabírala prostor dostatečně velký na sportovní stadión. Komplex byl završen reflexní kupolí, vypadal jako nějaké planetárium nebo observatoř – nebýt severokyperských a tureckých vlajek a symbolů a zářivých neonů západních společností a řetězců, jako McDonald’s nebo Virgin Megastore.

„Není to nádhera, profesore?“ povzdychl si Tarighian. „Architekti odvedli skvělou práci, nemyslíte?“

„To skutečně ano,“ souhlasil Mertens – ale bez úsměvu.

„Jste si jist tím, že Fénix bude dokončen ve dvou dnech?“

„Vyjma nepředvídatelných komplikací ano.“

„Škoda, že toto středisko nikdy nebude sloužit obchodu. Na prodeji hamburgerů bychom něco vydělat mohli.“

Mertens se nezasmál.

„Co se děje, profesore?“ zeptal se Tarighian. „Vypadáte poněkud… nespokojeně.“

„Už jsem vám to říkal. S vaším plánem… nesouhlasím,“ odpověděl Mertens.

Tarighian se zastavil a rozhodil rukama. „Musíme to probírat znovu?“

Mertens se otočil a zabodl prst směrem ke svému nadřízenému. „Víte, že budeme mít jednu ránu. Jen jedinou ránu. Proč jí plýtvat na Irák? Nechcete světu sdělit nějaké důraznější poselství?“

„Profesore, dost!“ Tón Tarighianova hlasu fyzika umlčel. „Již jsem se rozhodl, tak o tom dál nemluvte. Půjdeme dovnitř. Čekají na nás.“

Mertens odevzdaně přikývl.

„Profesore, jste brilantní vědec,“ řekl Tarighian. „Bez vás bych to nikdy nedokázal. Ale udělejte mi laskavost a věnujte se tomu, čemu rozumíte – strategii, a vojenská rozhodnutí nechte na mně.“

„Dobře.“

Tarighian plácl Mertense přes záda. „Výborně. Jdeme.“

Pět mužů shromážděných v nákupním centru patřilo mezi Tarighianovy nejbližší spolupracovníky a pomocníky. Každý z nich měl na starost část činnosti Stínů. Íránec Ahmed Mohammed byl odpovědný za politický výbor, který vynášel fatwy a edikty založené na islámském právu, včetně rozkazů k vražedným útokům. Byl také neoficiálním mužem číslo dvě celé organizace a odpovídal za správné provedení polních operací. Nádir Omar pocházel ze Saudské Arábie a vedl vojenský výbor – ten navrhoval cíle, prováděl operace a řídil výcvikové tábory. Hani Jusuf, další Íránec, vedl finanční výbor a zajišťoval, společně s Tarighianem, financování. Ali Babarah, Maročan, vedl informační výbor odpovědný za propagandu a nábor nových členů. A konečně Ziad Adhari, rovněž Íránec, vedl nákupní výbor zajišťující zbraně, výbušniny a vybavení. Těchto pět mužů se z bezpečnostních důvodů setkávalo jen málokdy.

Tarighian a Albert Mertens se k nim připojili v malé konferenční místnosti v přízemí. Farid, který měl svoji zlomenou ruku v sádře, stál u dveří. Tarighian se, podle očekávání, posadil do křesla v čele stolu. Mertens se posadil vedle svého zástupce, německého fyzika Heinricha Eislera. Mertens si svého spolupracovníka, o deset let mladšího Eislera, oblíbil. Bez ohledu na odlišné zázemí a věk sdíleli tito dva muži podobné postoje a názory. Sdíleli spolu i pokoj v ústavu pro choromyslné v Bruselu. Eisler měl ve zvyku si vyřezávat do malého kousku dřeva útočným nožem Swamp Monster z nerezavějící oceli s čepelí jeden a půl palce širokou a jednu osminu palce silnou. Mertens věděl i to, že Eisler není jen brilantní vědec, ale umí se svým nožem velice dobře zacházet. V ústavu Eisler nůž mít nemohl. Ale od té doby, co byli „propuštěni“, Eislera bez nože nikdo neviděl.

Tarighian, kterého celý svět znal jako Namika Basarana, vstal a oslovil shromážděné. „Pánové, děkuji vám, že jste přijeli na toto kyperské setkání. Děkuji Alláhovi za to, že jste bez problémů dorazili, a modlím se i za váš bezpečný návrat. Je důležité, že jsme se tu setkali osobně, abych mohl nastínit své plány na realizaci jednoho snu. Tento sen jsem snil čtyřicet let. Nyní přišel čas jeho naplnění.“

Na okamžik umlkl, aby se ujistil, že jej všichni pozorně poslouchají.

„Fénix je dokončen. Je dokončen a vděčíme za to géniovi profesora Mertense.“ Tarighian pokynul rukou směrem k fyzikovi. Ostatní muži se k němu otočili, kývli, ale potlesk se neozval. Tito muži byli na podobná gesta příliš vážní. Mertensova tvář měla kamenný výraz.

„Vím,“ řekl Tarighian, „že vás zajímalo, k čemu Fénixe vlastně potřebuji. Dnes se to dozvíte.“ Postupně pohlédl na každého muže v místnosti a pak pronesl: „Je na čase, aby Irák zaplatil za to, co provedl Iránu v osmdesátých letech.“

Vedoucí výborů se ve svých křeslech zavrtěli. Tři z nich se naklonili dopředu a jejich zájem znatelně vzrostl.

„Zničím Bagdád,“ řekl pomalu Tarighian. „A zničím ho tak, že to město nikdo nepozná. Iránská pomsta Iráku bude rychlá a úplná.“

Nádir Omar si odkašlal. „Pane, se vší úctou…?“

„Ano, Nádire?“ pohlédl Tarighian na svého pobočníka.

„Čeho tím dosáhneme?“

„Copak to nechápete?“ rozhodil Tarighian rukama. „Chaos v Iráku a následně na Středním východě vůbec vyvolá v celém regionu protizápadní nálady – zejména protiamerické. Za to, že nedokázali ‚ochránit‘ Irák před terorismem. Všichni víme, že irácká vláda je loutková vláda. Celý svět to ví. Amerika neustále monitoruje zemi a ovlivňuje rozhodnutí irácké vlády. To musí přestat, jednou provždy. Pokud se v Iráku pod americkým dohledem odehraje taková katastrofa, zareaguje celý muslimský svět. Amerika bude z Iráku vypuzena, možná z celého Středního východu. A pak… Pak na její místo nastoupí Irán.“

Dva vedoucí výborů na sebe pohlédli.

„A íránská vláda o tom ví?“ zeptal se Ahmed Mohammed.

„Zatím ne, ale jakmile se tak stane, dozví se to celý svět. Dokážete si představit ty titulky v teheránském tisku? ‚Násir Tarighian je naživu!‘ Mí stoupenci v Iránu se ke mně vrátí. Vyvinou tlak na íránskou vládu a konečně se začne dít to, co se mělo dít už celé dvě dekády, ale k čemu scházela odvaha. Irán vpadne do Iráku a dobude ho, protože Irák je slabý a pod západní nadvládou! Západ se pokoušel vybudovat v Iráku demokracii podle svého vzoru, ale to nefunguje a nikdy fungovat nebude. O svět islámu se musí starat muslimové. Mé loajální armády v Iránu a sousedních zemích na něco takového čekají a Stíny je povedou na Irák. A zvítězí!“

Mertens do Eislera pod stolem šťouchl.

Ahmed Mohammed si odkašlal: „Pane, mohu být tak smělý a něco říci?“

„Ano, Ahmede?“ otázal se Tarighian.

„Nevěřím tomu, že muži, kteří ve Stínech slouží islámu, budou chtít zničit město v zemi obývané muslimy. Proto vyjadřuji svůj nesouhlas s celým tímto záměrem.“

Tarighian položil ruce před sebe na stůl. Odehrál se napjatý okamžik, kdy pohlédl na Farida připraveného udělat cokoliv. Nakonec se ale Tarighian usmál a řekl: „Oceňuji tvoji upřímnost, Ahmede. Tvá námitka se bere v potaz. Nyní bych s tebou a Násirem rád prodebatoval další kroky. Ostatní si zatím mohou užívat mé pohostinnosti. Jsem si jist, že profesor Mertens vám s radostí předvede hotového Fénixe.“ S těmito slovy otevřel Farid svou zdravou rukou dveře z konferenční místnosti a naznačil gestem, že schůzka je u konce.

Tarighian si nevšiml, že si Mertens s Ahmedem Mohammedem vyměnili pohled, kterému rozuměli pouze oni sami.

O tři hodiny později se Násir Tarighian zavřel ve své soukromé kanceláři a zadíval se do zrcadla na stěně. Normálně zrcadla nesnášel, ale v těchto dnech, kdy dokončoval projekt, který má srazit Irák na kolena, si pravidelně připomínal, proč to vlastně dělá.

Nikdy nezapomněl na onen osudný den, kdy na Teherán dopadly bomby. Rozezněly se sirény, které jeho dcery vždy děsily. To ráno zrušili vyučování a děti zůstaly doma u svých matek. Tarighian byl na protiválečné demonstraci a na demonstraci proti přísným náboženským zákonům. Když začalo bombardování, zamířil rovnou domů. Utíkal šest mil, aby se dostal ke své rodině. Představoval si tvář své ženy a myslel na to, jak bude šťastná, až vejde do dveří jejich krásného domu. Pracoval tvrdě, aby své rodině takový dům mohl postavit. Násir Tarighian byl jedním ze šťastlivců, kteří měli podíl na bohatství bývalého šáha – radil mu při mnoha příležitostech. Není ani nutné zdůrazňovat, že nebyl příznivcem islámské revoluce a nového náboženského fanatismu. Byl nicméně loajální Iránu a nenáviděl Iráčany za to, co jeho zemi dělají.

Při běhu myslel Tarighian na předchozí večer, který strávil se svou ženou a svými dětmi. Říkal jim, aby se nebály. Alláh je ochrání. Bomby se jejich domu vyhnou. Budou v bezpečí.

Mýlil se.

Bomba zasáhla dům těsně před tím, než dorazil. Ucítil vlnu intenzivního žáru a ohlušující rámus, který pohřbil jeho sny pro zbytek života. Nikdy nezapomněl na plameny a dým, létající trosky a výkřiky.

Nikdy nezapomněl na to, jak v troskách hledal ohořelá těla členů své rodiny.

Tarighian se podíval do zrcadla na svoji poznamenanou tvář a pomodlil se k Alláhovi. Přiznal svému bohu, že nebyl dobrým muslimem. Nemodlil se pětkrát denně. Nikdy nevykonal pouť do Mekky. Aby mohl předstírat, že je Turek, musel zapomenout na mnohé rituály ortodoxního islámu. Dvacet let žil ve lži a přislíbil, že jednou padne čelem k zemi, vyzná Alláhovi své hříchy a přijme jeho trest – poté, co vykoná svoji pomstu.

Při dnešním setkání pozoroval tváře svých nejvěrnějších mužů. Mysleli si, že se zbláznil. Mysleli si, že se řítí ke katastrofě. Cítil v jejich řadách odpor. Ale nestávalo se toto v jistých okamžicích všem velkým vůdcům?

Nebylo dobře, že do komplexu Akdabar Enterprises ve Vanu pronikl vetřelec. Farid tvrdil, že to byl jediný muž, ale nikdo neviděl jeho tvář. Nebylo jasné, kde všude, kromě ocelárny, vetřelec ještě byl. Bezpečnostní kamery nezachytily nic neobvyklého, i když se na chodbě před Tarighianovou kanceláří z nevysvětlitelných důvodů našel jeho gumový míček. Měl to snad být vtip? Mohl by to být ten Američan, který se vydával za detektiva švýcarského Interpolu? Muž jménem Sam Fisher byl jistě mrtev. Tarighianovi muži se ujistili o tom, že Američan z jezera Van nikdy nevyplaval.

Už dost, poručil si v duchu Tarighian. Mysli na to, co je před tebou. Je nutné něco udělat s nesouhlasem společníků? Co se teď vůbec dá udělat než dál pokračovat v načatém díle? Ne, o své muže se bát nemusí. Budou ho poslouchat, to ví. Zůstanou loajální. Stále v nich budí oddanost. Nakonec, to on je zdrojem všech příjmů Stínů, on je jejich krví. Je Násir Tarighian a oni ho uctívají jako proroka. To on vyvede islámské národy z temnot a dobude jim místo, které jim právem náleží.

Takový je jeho osud.

Mertens a Eisler dokončili prohlídku a pak sledovali, jak vedoucí jednotlivých výborů vytáhli mobilní telefony a začali volat svým podřízeným. Mertens zatáhl Eislera stranou a řekl mu: „Povídal jsem ti to – je šílený.“

„Doposud jsem tomu nevěřil,“ řekl Eisler. „Co budeme dělat?“

Mertens potřásl hlavou. „Neupírám Tarighianovi jeho touhu pomstít se Iráku. Ale je to osobní záležitost. Chce pomstít smrt své ženy a svých dětí. S Íránem to nemá co dělat. Klame sám sebe, když si myslí, že ho za to v Iránu uvítají – vypověděli ho už dávno. Proč si myslí, že ho budou podporovat? Jenom proto, že je legenda? Válečník opředený pověstmi? Zešílel.“

„Máš plán?“

Mertens položil Eislerovi ruku na rameno. „Mám. A Ahmed Mohammed také.“

26

Opustil jsem Baku a obeznámen s novými zjištěními Třetího oddělení ohledně Namika Basarana jsem zamířil na místo, jehož adresu jsem našel ve Zdrokově sejfu. V OPSATu je zabudované GPS. To mě zavedlo do husté průmyslové oblasti na jih od města, na poloostrově Abseron, pravděpodobně nejznečištěnější oblasti Ázerbájdžánu. Za to mohou rafinerie a petrochemické závody. Země sama je napůl pouští, povrch půdy je sežehnutý a různé zbytky konstrukcí se tyčí nad panoramatem zkázy jako osamělí strážci. Celé to budí bizardní představu postapokalyptického pekla na zemi.

Na místo se dostávám při západu slunce. Jsem trochu překvapen, na místě stojí skladiště a továrna na dětské plenky. Dělají si ze mě legraci? Slyšel jsem o zbraních masového ničení, tohle je absurdní.

Počkám, dokud se úplně nesetmí, ale noc je prosvětlena ohni planoucími v okolních rafineriích. S tím nemohu nic dělat, takže mi nezbývá než se snažit a doufat. Zanechávám za sebou pazhan a ve své uniformě vyrážím vpřed. Obejdu budovu. Na zadní straně je nakládací rampa, velké ocelové dveře a vchod pro zaměstnance. Za budovou je prázdný prostor, snad tři sta stop a víc, a je překvapivé, že tu nic nestojí. Ale nemám čas se divit.

Dveře pro zaměstnance otevřu snadno pomocí paklíčů, žádný alarm se nespustí. Až příliš jednoduché. Než dveře zcela otevřu, nahlédnu dovnitř periskopem. Za dveřmi je skladiště, samozřejmě, a je plné beden a krabic se symbolem společnosti. Na můj vkus je zde až příliš mnoho světla. Prohlédnu strop a rohy a v zrcátku spatřím osamělou bezpečnostní kameru namířenou na dveře. K čertu. Dovnitř se nezpozorován nedostanu, i kdybych tu kameru odstřelil. Musím vymyslet něco jiného.

Přejdu k jedné z bočních stěn budovy a mám štěstí. Asi patnáct stop nad zemí jsou pootevřená dvě sklopná okna. Poohlédnu se po něčem, na co bych mohl vyšplhat. U nakládací rampy stojí prázdný barel od nafty. Dojdu si pro něj a přistavím ho pod okno. Vyšplhám se nahoru, vytáhnu se do okna a seskočím na druhé straně na podlahu.

Nacházím se v části budovy, která ještě stále slouží jako skladiště. Poblíž dveří na nakládací rampě stojí několik zapečetěných barelů. Pravděpodobně obsahují naftu pro nákladní auta. Nikdy v životě jsem neviděl tolik beden dětských plenek – tedy pokud to dětské plenky skutečně jsou. V přízemí je velký otevřený prostor, kde jsou nejspíš balení plenek složena, dokud je neodvezou. Ale je to obrovský prostor, snad sto na sto stop.

Než se dám do pohybu, rozhlédnu se, zda nenajdu další kamery. Nenajdu. Ta jediná snímá vchod pro zaměstnance. Výborně. Vyrazím k nejbližší bedně a pomocí nože vypáčím víko. Uvnitř jsou… plenky. Přejdu k další bedně a postup opakuji. Další plenky.

Prohlédnu si kamión – má dvacet čtyři kol – do kterého se plenek vejde spousta. S visacím zámkem vzadu si poradím snadno. Kamión je prázdný.

Sklápěcí ocelové dveře oddělují skladiště od výrobní haly. Hádám, že bedny s plenkami převážejí z jedné části budovy do druhé pomocí vysokozdvižných vozíků. Nakouknu do výrobní haly – stojí tam stroje na výrobu plenek. Než si to tam prohlédnu, musím zkontrolovat zbytek budovy.

Dojdu do přední části skladiště ke dveřím vedoucím do zbytku budovy a opatrně je otevřu. Chodba za nimi je prázdná a temná. Aktivuji režim nočního vidění a jdu dál. Je to přesně, jak jsem očekával: řada kanceláří, společenská místnost s automaty, komora a místnost s rozvodným panelem. Na panel se podívám zblízka. Jsou tam spínače od zařízení ve skladišti a v předních prostorách, pak ale také řada spínačů bez štítků. K čemu slouží?

Vracím se do skladiště a stanu uprostřed volného prostoru. Snažím se přijít na to, co mi uniká. Něco tu být musí a s plenkami to nebude mít nic společného. Přímo přede mnou jsou veliké sklápěcí dveře, které se otevírají, když je rampa v provozu. A pak si to uvědomím. Bedny jsou srovnány v rovnoměrných řadách po třech stranách okolo mě. Jako by ohraničovaly pomyslný čtverec, na kterém žádné bedny stát nesmí. Je ten prostor volný z nějakého důvodu?

Aktivuji fluorescenční režim. Prohlížím si podlahu a nakonec zpozoruji nepatrně ohraničený čtverec. Od sklápěcích dveří k okraji onoho čtverce vedou slabé otisky pneumatik.

Je možné, že…?

Vyskočím a plnou vahou dopadnu. Ozve se ozvěna. Pode mnou je pod podlahou prostor. Ať mě vezme čert – padací dveře. Pod skladištěm je ještě něco. Tak proto ty další spínače.

Bez toho, abych se ocitl v záběru kamery, vejdu do mistrovy kanceláře poblíž vchodu pro zaměstnance. Prozkoumám stůl a zdi a ejhle – na jedné zdi je uzamčená skříňka, vypadá to jako telefonní přípojka. Vyzkouším paklíče, ale není to triviální a trvalo by to příliš dlouho. Vyndám mikronálož, nastavím ji a odpálím. Skříňka se otevře a uvnitř je masivní spínač. K čertu s opatrností – přepnu jej.

Velký prázdný prostor uprostřed skladiště začne klesat jako výtah.

Opouštím malou kancelář a přibližuji se k otvoru v podlaze. Dole se svítí a já slyším pohyb. Snímám ze zad SC-20K, kontroluji, zda je nabitá, a čekám.

Jakmile plošina přestane klesat, vejdou na ni dva muži v hábitech a turbanech. Jsou ozbrojeni AK-47, ale nemají je připravené – neočekávají nepřítele.

Jeden z nich na mě zavolá arabsky a pak si uvědomí, že nejsem ten, koho očekával. Druhý muž vykřikne na poplach a oba si ze zad strhávají automaty. Vypálím dvakrát, oba zasahuji do prsou. Pouští zbraně, padají na zem, po róbách se jim rozlévá krev.

Pozorně naslouchám. Je ticho. Dolů je to hezkých čtyřicet stop, takže použiji lano a kotvici a slezu. Jsem na dalším podlaží.

Smrdí tu palivo – letecké palivo.

Okraj pohyblivé plošiny je lemován zabudovanými červenými světly. Po stranách jsou klíny, jaké používají na letištích, aby letadlům zabránili v pohybu. Je tu i nádrž na palivo s velmi dlouhou hadicí – přesně taková, jaká se používá, když letadla tankují. A kus od ní je hasicí přístroj.

Je to plně vybavený, ale prázdný hangár. Plocha za budovou slouží jako ranvej. Letadlo dojede k rampě, pak na nákladovou plochu a nakonec ho spustí do podzemního hangáru. Vsadím se, že se plošina otáčí, aby mohli letadlo opět nasměrovat k rozletu.

Krám má tajný letecký hangár pod skladištěm plenek. Ale kde je letadlo?

Znenadání se ozve výstřel a nad hlavou mi hvízdne kulka. Padnu k zemi a převalím se k jedné z mrtvol. Ve zraněném koleni vystřelí zášleh bolesti, ale stisknu zuby a ignoruji ho. Kulka přilétla z podzemí přesně pod výrobní halou. Kryji se za mrtvým mužem a opatrně vykouknu tím směrem. Vidím spoustu beden, mnohé z nich na sobě mají známou značku Tabrízské společnosti na výrobu kontejnerů. Pak si všimnu pohybu za jednou bednou. Kolik jich tam je?

Další výstřely. Zasáhnou mrtvého Araba, ale mám obavy, že by střely mohly proniknout jeho tělem a zasáhnout i mě. Strhnu si SC-20K, čímž se na několik sekund vystavím palbě, a opět zalehnu k zemi. Nasadím si brýle a zamířím ve směru, kde leží odstřelovač, ale další kulka zasáhne plošinu kousek od mé tváře. Úlomky betonu zasáhnou mou tvář a ústa a pálí to jako čert. Díky bohu za ty brýle – jsou vyrobeny z důkladně tvrzeného plexiskla a je téměř nemožné je rozbít. Úlomky by mě jinak určitě oslepily.

Otřu si tvář pravým rukávem. Krve je na něm dost, ale ranky budou nejspíš jen drobné. Bude to, jako když se pořežu při holení – chvilka krvácení, pak se rány zatáhnou. Zapomenu na bolest a soustředím se na svého nepřítele. Konečně ho vidím. Je to další Arab a je sám. Zamířím a stisknu spoušť. Minul jsem – kryje se za bednou, ale přemístí se za jinou.

Teď ho mám. Mohu prostřelit bednu, záleží na tom, co v ní je.

Stisknu spoušť a… do hajzlu! Nastane prudká exploze. Nevím, co jsem zasáhl, ale sílu to mělo. Vzduch se zaplní černým dýmem. To jsem nechtěl, ještě jsem tu neskončil.

Vyskočím, popadnu hasicí přístroj a začnu oheň hasit. Naštěstí hoří jen na omezeném prostoru. To zvládnu uhasit.

Boj s ohněm trvá asi minutu. Jak se dým rozptyluje, odhalí zbytky odstřelovače. Tělo muže je roztrháno na kusy. Není to pěkný pohled. Bedna zmizela, ale naštěstí neexplodovaly žádné další.

Zbytky kouře táhnou nahoru otvorem nad plošinou a já přejdu k dalším bednám. Vím, co v nich najdu, ale přesto jednu z nich otevřu. Přesně ve chvíli, kdy si mumlám „já jsem si to myslel“.

Pušky. Výbušniny. Vojenská výstroj. Stingery. Uniformy. Sledovací zařízení. Zatraceně, to je hotový supermarket pro teroristy. Právě jsem odhalil jedno z hlavních skladišť Krámu. Když vydá Švýcarsko-ruská mezinárodní obchodní banka pokyn, rozvezou odsud zboží. Pravděpodobně letadlem. To pravděpodobně právě letí k nějakému zákazníkovi.

Pořídím několik snímků, uložím je do OPSATu a přemýšlím, co mám dělat. Mohl bych se obrátit na vojáky a ti to tu vybombardují a srovnají se zemí. Nebo mohu něco udělat sám. Při pohledu na dva mrtvé Araby mě něco napadne. Vrátím se k bednám s uniformami a prohlédnu si jejich obsah. Jsou tam vojenské oděvy, oblečení s maskovacím vzorem a tradiční arabské oblečení, turbany a róby. Jednu róbu si vezmu, ale ať se propadnu, jestli vím, jak si mám správně namotat turban. Takže ho stáhnu jednomu z mrtvých Arabů. Vyzkouším jej, sedí výborně.

Vytáhnu z batohu tříštivý granát, nastavím ruční ovládání – takže jej dokážu odpálit na dálku pomocí OPSATu – a umístím jej pod nádrž s palivem. Další granát umístím pod ovládací panel, který řídí plošinu. Než vyšplhám po laně nahoru do skladiště, odtáhnu mrtvoly z plošiny stranou. Nahoře svinu lano, uložím jej do batohu a zamířím do mistrovy kanceláře. Přepnu spínač a počkám, dokud plošina nevyjede nahoru.

Budovu opustím tudy, kudy jsem do ní vstoupil. Opatrně prozkoumám celé okolí. Jsem tu sám. Vrátím se k pazhanu a převléknu se – navléknu si róbu, upravím turban a pak se loudavým krokem vydám k budově.

Tentokrát otevřu dveře pro zaměstnance pomocí paklíčů a vstoupím dovnitř, do plného záběru bezpečnostní kamery. Na záznamu bude normální Arab, který vstoupil do skladiště. Vezmu jeden z propagačních letáků Tirmy, který jsem ukradl u Basarana v Turecku – omlouvám se, myslím u Tarighiana v Turecku – a upustím jej na podlahu. Pak všude kolem rozmístím tříštivé granáty. Zvlášť u barelů s palivem. Jak procházím budovou, utrousím ještě pár letáků.

Nakonec vyjdu ven a vysypu zbytek propagační literatury Tirmy u nakládací rampy a po ranveji. Ti, kdo budou místo zkoumat, jistě zbytky nějakých brožurek a letáků, které celý ohňostroj přežijí, najdou.

Když jsem opět u pazhanu, sundám si róbu a turban, pak se posadím do auta a odpálím pomocí OPSATu granáty. Továrna na výrobu plenek vyletí do povětří v podobě velké ohnivé koule a noční obloha je najednou oranžová a žlutá. Rána musela být slyšet na míle.

Odjíždím pryč a nemohu se ubránit úsměvu. Strašně rád bych byl u toho, až Andrej Zdrok zjistí, že jeho krám pro teroristy vyletěl k nebesům. A díky „důkazům“, které jsem zanechal na místě, by mohl začít podezírat Stíny. Paráda.

Když přijíždím na okraj Baku, přijde mi na OPSAT zpráva od Carly St. Johnové. Když ji čtu, začnu se nahlas smát, protože přichází vhod víc než jen trochu.

AHOJ, SAME. MĚL BYS VĚDĚT, ŽE SE MI PODAŘILO

PŘESMĚROVAT

PŘEVOD TARIGHIANOVÝCH PENĚZ NA DOČASNÝ

TAJNÝ ÚČET V NAŠÍ BANCE. TAKŽE

TUTO PLATBU KRÁM NEDOSTANE.

– CARLY

27

Co se vojenské oblasti týče, zaostávali Rusové za Spojenými státy v maskovacích technologiích Stealth a teprve nedávno začali s urychleným rozvojem moderních technologií protivzdušné obrany. Hlavním důvodem byl případ sestřeleného amerického letounu typu Stealth F-117A v roce 1999 ve válce v Srbsku. Podle dostupných zpráv prodali Srbové zbytky letounu přímo Rusům. Od té chvíle začal ruský výrobce stíhacích letounů Suchoj testovat S-37 Berkut, neboli „Zlaté oko“, coby základ pro vývoj příští generace letounů. Z S-37 nakonec pravděpodobně vznikl moderní Su-47.

Západní zpravodajské služby si pohrávaly s myšlenkou, že Su-47 je stíhač typu Stealth. Pravdu ale ani Velká Británie, ani Spojené státy doposud neznají, ruské vojenské kruhy zato ale o všech snahách vědí. Stíhač typu Stealth existuje, i kdyby pouze ve fázi prototypu, a měl by být schopen konkurovat F-117A.

Su-47 je působivě vyhlížející letadlo s křídlem o záporné šípovitosti, nikoliv nepodobné sérii Su-27. Pokud jde o aerodynamiku podzvukových rychlostí a vysoké úhly náběhu, přináší tato konfigurace mnoho výhod. Kachní plochy na přídi jsou víceméně trojúhelníkovité a jsou umístěny neobvykle daleko od pilotní kabiny a blízko křídla. Zadní ocasní plochy jsou malé, ale elegantní a neobvykle navržené. Podivný hrb za překrytém kabiny ukrývá počítačové systémy. Letadlo pohánějí dva na první pohled nijak zajímavé motory D-30F6 a těsně před překrytím kabiny se nachází kryt infračerveného zaměřovače. S rozpětím křídel téměř 17 metrů a s celkovou délkou 22,5 metru jde o ideální letoun pro tajné mise.

Byl to generál Štefan Prokofjev, který Krámu opatřil jeden z prototypů. Velel vývojářskému týmu, který zprostředkovával spolupráci Suchoje a ruské armády. Když z továrny vyšly první prototypy, postaral se Prokofjev, aby jeden z nich „zmizel“ v průběhu testovacího letu. Ve skutečnosti byl ukraden a přistál v jednom z tajných hangárů Krámu na jihu Ruska.

Jedinou útěchou byl Andreji Zdrokovi fakt, že při katastrofě v továrně na výrobu dětských plenek v Ázerbájdžánu byl Su-47 zrovna v bezpečí v jiném hangáru na jihu Ruska. Nahradit ztrátu letounu by bylo extrémně obtížné, ne-li nemožné, a takovou ztrátu Zdrok nehodlal připustit. Ztráta výzbroje a vybavení za dvacet tři milionů dolarů – a nakonec i samotné továrny v Baku – byla zlá sama o sobě.

Zdrok zuřil.

V minulých dnech se přihodilo příliš mnoho podivných věcí a on si byl jist, že to nebyla náhoda. Nejprve se kdosi vloupal do banky a odpálil dvířka jeho sejfu. Nic nezmizelo, ale Zdrok si byl víc než jist, že některé dokumenty byly ofotografovány. Škody nebyly malé.

A pak někdo zničil jeho továrnu. Kdo? Počáteční zprávy vyšetřovacího týmu naznačovaly, že by v tom mohly mít prsty Stíny. Na místě zbyly útržky propagačních materiálů Tirmy. Měl snad ten incident být odpovědí a protestem proti tomu, že Krám odmítl vrátit Stínům peníze za ztracenou dodávku zbraní?

Z úvah vyrušilo Zdroka zaklepání na dveře.

„Dále.“

Byl to Antipov. Vstoupil do místnosti, překročil trosky, které ještě stále ležely na podlaze, a zavřel dveře. „Ti dva policisté jsou v pořádku,“ řekl, „vesty střely zastavily. Noční strážce se domnívá, že muž, který ho přinutil použít skener sítnice, byl Američan.“ Podal Zdrokovi kompaktní disk: „Tohle je záznam kamery ve skladišti. Tedy toho, co z ní zbylo. Myslím, že tě to bude zajímat.“

Zdrok si vzal disk a vložil ho do počítače. Záznam sledovali společně.

Muž v hábitu a v turbanu vstoupil do místnosti… rozmístil nálože… rozhodil letáky… a odešel.

„Kdo to je?“ zeptal se Zdrok. „Tohle Američan není.“

„Kdo ví? Očividně militantní Arab. Dobrovolně tam rozházel letáky Tirmy. To je vzkaz, Andreji. Tarighian nám posílá vzkaz.“

„Co chce? Válku, k čertu?“ zafuněl Zdrok. Vyndal z počítače disk a vrátil ho Antipovi. „Já tomu bastardovi zavolám.“

Zdvihl telefon, pohlédl na obrazovku počítače a pak vytočil kyperské číslo.

„Ano?“ Byl to Tarighian známý též jako Basaran.

„To jsem já,“ řekl Zdrok.

„Voláte z bezpečné linky?“

„Samozřejmě.“

„Jak se máte, Andreji?“ zeptal se Tarighian. Zněl unaveně a sklíčeně.

„Mohlo by to být lepší.“

„Proč, stalo se něco?“

„Jestli se něco staloi Vy to nevíte?“

„Nevím co?“

„Naši továrnu v Baku včera v noci někdo vyhodil do povětří. Jeden z vašich mužů.“

„Cože?“

„Máme záznam. Rozházel všude okolo letáky Tirmy.“

„Tomu nevěřím! O čem to, sakra, mluvíte? Vy mě obviňujete?“ Tarighian zněl až příliš dotčeně. Zdrok vycítil podraz. Ten muž byl nakonec herec – posledních dvacet let předstíral někoho jiného.

„O tom místě vědělo jen několik lidí,“ řekl Zdrok. „A všem věřím jako sám sobě. Kromě vás.“

„Snažíte se říct, že za to nesu odpovědnost?“

„Můj příteli, jestli si myslíte, že se z toho nějak vymluvíte, jste na omylu.“

„Andreji, vypadá to, jako bychom se začínali hádat. Přísahám, že já jsem to nebyl.“

„Ne? Tak pak tedy onen americký agent, o němž jste mi vyprávěl? To on pronikl do naší banky v Baku?“

„Do vaší banky v Baku? O tom vůbec nic nevím!“

„Myslíme si, že noc předtím se do banky vloupal Američan.“

„Nemyslím, že to byl muž, který byl tady u nás. Mí lidé ho zabili. Utopil se v jezeře Van. I když musím připustit, že noc poté se někdo do našeho komplexu vloupal. Poranil mého osobního strážce. Někoho spatřili v ocelárně, ale unikl.“

Zdrok byl zděšen. „Tarighiane, jestli to byl agent CIA nebo NSA a jestli získal nějaké tajné materiály, které se týkají nás, nedovedete si představit, jak moc toho vy a vaše organizace budete litovat.“

„Pro lásku Alláhovu, Andreji, my jsme na vaší straně!“

„My jsme na své vlastní straně. To víte. Váš zatracený džihád mě nezajímá. To, co plánujete se vším, co jste od nás za poslední tři roky nakoupili, je šílenství. Nepřekvapilo by mě, kdyby se proti vám obrátili vaši vlastní lidé. Mě zajímá pouze obchod. A když o tom tak mluvíme, proč jsme neobdrželi platbu za náhradní zboží, které jsme vám poslali? Platba měla proběhnout dnes ráno, pokud si vzpomínám.“

„Cože?“ Nyní už Tarighianovo překvapení bylo úplné. „Peníze byly převedeny. Pokyn jsem vydal osobně.“

„My je nemáme.“

„To je zvláštní. Já…“

„To je víc než jen zvláštní, Tarighiane. Doporučuji vám, abyste všeho nechal a okamžitě se tím začal zabývat.“

„Andreji, snažíme se dokončit svůj projekt. Víte, že mám velkolepé plány.“

„To vím. A dokážu si i představit, že máte problémy s financemi. Ale to mě nezajímá. Dokažte mi, že jste to nebyl vy, a zaplaťte, co mi dlužíte.“

Zdrok zavěsil, aniž by Tarighianovi dal možnost odpovědět. Podíval se na Antipova a řekl: „Takže on si myslí, že ten Američan je mrtvý. Ta dívka v Izraeli doposud nepromluvila, takže je patrně na čase ji přesvědčit, aby tak učinila. Jestli je skutečně mrtvý, brzy se to dozvíme.“ Znovu zdvihl sluchátko a zavolal do Jeruzaléma.

„Zatracený Zdrok,“ řekl Tarighian Mertensovi, jakmile zavěsil. Byli v Tarighianově soukromé kanceláři v nákupním centru na Kypru. „Co se děje?“ zeptal se Mertens.

„Snaží se s námi vyjebat,“ odpověděl Tarighian. Vytočil další číslo a počkal. „Haló, Hani?“ Vedoucí Tarighianova účetního oddělení odpověděl: „Ano?“

„Byla odeslána platba Krámu?“

„Včera, pane.“

„Jsi si jistý?“

„Samozřejmě, naprosto. Osobně jsem se o to postaral.“

„Tvrdí, že ji nedostali.“

„Nemožné.“

„Podívej se na to, ano? Už tak máme dost problémů.“

„Ano, pane.“

Tarighian zavěsil a podíval se na Mertense. „Předpokládám, že mi opět chceš sdělit, jak bláznivý nápad to je.“

Mertens pokrčil rameny. „Když se to tak vezme…“

„Dobrá, profesore. Jestliže není Bagdád vhodným cílem, co je? Řeknete zase, že Izrael?“

„Samozřejmě! Nedokážu pochopit, že jste tak zaslepený. TelAviv nebo Jeruzalém bude skvělým cílem, Izrael je klíčem ke Střednímu východu. Zničte Jeruzalém a všude okolo skutečně vypukne chaos. A pomstíte vraždu Gerarda Bulla.“

„Tak proto to všechno! Váš bývalý šéf?“

„Byl víc než šéf – byl to můj učitel. Byl pro mě jako otec.“

„Neexistuje důkaz, že za vraždu Gerarda Bulla nese odpovědnost Izrael.“

„Podle všeho za to může Mossad. Byl jsem tam. Pracoval jsem s Gerardem, když se to stalo. Přísahal jsem, že ho pomstím, a přesně to chci udělat.“

„Ne za moje peníze,“ odpověděl Tarighian. „To, že jste byl pravou rukou Gerarda Bulla, neznamená, že můžete zpochybňovat mé záměry. Profesore, na Fénixovi jste odvedl skvělou práci, ale, u Alláha, neposlušnost tolerovat nebudu. Fénix je hotov a vy jste nahraditelný. Na to nezapomínejte.“

Tarighianovy studené hnědé oči se zavrtávaly do Mertense a belgický fyzik si uvědomil – ostatně ne poprvé – proč tohoto muže tolik jiných mužů respektuje a proč se ho tak bojí. Tarighian disponoval vzácným darem známým jako charisma. Velcí muži v průběhu historie pomocí tohoto nadání ovládali ostatní, ať už k dobrému či zlému, a Tarighian nebyl jiný. Mertense ovládl už dávno a přesvědčil jej, aby zasvětil svůj život výrobě zbraní pro Stíny. Další Belgičanovou pohnutkou byl slušný plat a ochrana před belgickými úřady, které po něm pátraly od jeho útěku z psychiatrického ústavu.

Pro Mertense to ale nebyla jen otázka peněz. Prací na Tarighianově projektu naplňoval Mertens svůj sen pokračovat v díle Gerarda Bulla, muže, který ho naučil vše, co znal. Mertens nebyl muslim, nezajímala ho snaha Stínů vypudit západ ze Středního východu a pomstít se Iráku. Nechoval loajalitu k Židům, křesťanům nebo muslimům. Jeho náboženstvím byl Bull a lidský génius. Mertens dlužil Bullovi dokončení jeho vize.

„Dobrá,“ řekl Mertens, „omlouvám se. Ale měl byste vědět, že mnoho vašich mužů není s vaším plánem spokojeno. Nesouhlasí s rozhodnutím zaútočit na město v muslimské zemi.“

„Nemluvíte náhodou o Ahmedu Mohammedovi?“ zavrčel Tarighian. „Já už si to s ním v dohledné době vyřídím. Ahmed je mým přítelem a spojencem už přes dvacet let. Jestli je rozladěný, musí se přes to přenést. A teď už zpátky do práce. Už o tom nechci slyšet ani slovo. Očekávám, že Fénix bude zítra plně funkční a odpoledne začneme provádět testy. Je to jasné?“

Mertens zlehka sklonil hlavu. „Absolutně.“ Pak vstal a opustil místnost.

Prošel temnou a prázdnou chodbou a došel do své vlastní kanceláře, kde na něj čekal Heinrich Eisler. Vyřezával si do kusu dřeva, jako obvykle.

„Takže?“ zeptal se Eisler.

„Násira Tarighiana a Stínů už mám plné zuby,“ řekl Mertens. „Je na čase vzít věci do vlastních rukou. Jdu zavolat Mohammedovi.“

28

Sára si otřela uslzené tváře, pomalu vstala z lůžka a vlekla se do umývárny. Špinavé zrcadlo odráželo vystrašenou karikaturu dívky. Oči měla podlité krví, vlasy zašmodrchané a make-up byl dávno ten tam. Sára už se několik dní nemyla – proč taky? Bolesti z hladu už ustaly, ale cítila se velice mdlá. Teď už bylo otázkou jen to, jak dlouho ještě její tělo vydrží vykonávat zbylé životní funkce.

V průběhu let se o únosech na Středním východě leccos dozvěděla. Většinou to bylo ze CNN nebo z novin. Američani byli odvlékáni, když tu byli na pracovním pobytu nebo v rámci vojenské služby. Někdy rukojmí zachránili – ale častěji ne.

Co jí ti bastardi všechno mohou udělat? Zatím ji fyzicky netýrali, i když ten mizera Vlad se o to pokusil. Eliho nyní nenáviděla, ale svým způsobem to byl její ochránce. Nebylo pochyb, co by ti dva Rusové udělali, kdyby tady Eli nebyl.

Několikrát byla v pokušení jim sdělit, jak lze kontaktovat jejího otce. Sára ho nechtěla prozradit, na druhou stranu ale chovala podezření, že by ji z této situace mohl dostat. Jestli má Eli pravdu a její otec skutečně je vládní špión nebo něco podobného, mohl by mít k její záchraně prostředky. Třeba by mohl přivést armádu a poslat únosce do pekel.

Na druhou stranu ho únosci kvůli něčemu chtěli a Sára si nemyslela, že by to bylo z dobrého důvodu. Když o něm hovořili, měli v očích a v hlase zášť. Sára si byla jistá, že chtějí jejího otce zabít, a také plně chápala, že je návnadou, na kterou se má chytit. Rozhodla se, že to nedopustí.

Kolik dní už tu je? Přestala je počítat. Teprve nyní si uvědomila, že by měla začít dělat to, co dělávají vězni ve filmech – začít rýt do zdi značky za jednotlivé dny. Věděla, že ji tu drží ne déle než týden, ale víc než čtyři dny. Kdyby ji neunesli, byla by teď už doma. Rozloučila by se s Rivkou a její rodinou…

Och, Rivka.

To, co se stalo její přítelkyni, Sáru mučilo a pronásledovalo. Všechno to byla její vina. Kdyby nebyla Rivčinou kamarádkou, dívka by ještě pořád byla naživu. Při jedné z Eliho návštěv se Sára mladého muže zeptala na to, co se jí stalo. Jak zemřela? Eli odmítl odpovědět. Řekl, že to ve skutečnosti neví – že ví jen to, že je mrtvá. Sára se ho zeptala, jestli je za to odpovědný Noel, a Eli pouze pokrčil rameny. Jak mohl být tak chladný? Jak oba mohli udělat to, co udělali? Ona a Rivka jim daly svá těla, svou lásku a svoji oddanost. Ona a Eli mluvili o společném životě v New Yorku a možná i o sňatku. Dělali Rivka a Noel totéž? Přesvědčil ji, aby mu důvěřovala a myslela na společnou budoucnost?

Bastardi.

Sára se vrátila z koupelny a opět si lehla na své lůžko. Pak uslyšela známý zvuk klíče v zámku. Byl to opět Eli. Odemknul dveře a vstoupil do místnosti. Nepodívala se na něj, ale vycítila jeho přítomnost.

„Ještě stále nechceš nic jíst?“ zeptal se.

Neodpověděla.

„Ale no tak, Sáro. Měla bys něco sníst. Budeš… budeš potřebovat svoji sílu.“

Neuznala ho hodná odpovědi.

„Poslyš, Sáro, přišly nové rozkazy. Vlad a Jurij nyní budou jednat o něco agresivněji. Máš poslední příležitost. Měla bys nám říct, co potřebujeme vědět. Kde je tvůj otec? Jak mu doručíme zprávu?“

Její mlčení ho nakonec rozzuřilo. Eli ji popadl za vlasy a zvrátil jí hlavu dozadu. Ona vykřikla a on zařval. „Zatraceně, Sáro, mluv se mnou! Nemohu nést odpovědnost za to, co s tebou udělají!“

Do očí se jí draly slzy. Zavřela je. Alespoň se na něj nemusela dívat.

Pustil ji a ona se schoulila na deku. Vzlykala.

„Sáro,“ řekl o něco klidněji. „Vlad a Jurij sem přijdou a přinutí tě promluvit. Věř mi, přinutí tě. Prosím. Řekni nám, co potřebujeme vědět.“

Něco zamumlala.

„Cože?“ zeptal se.

Zdvihla hlavu a zřetelně pronesla: „Táhni k čertu.“

Eli si povzdychl, zamířil ke dveřím a řekl: „Je mi to líto, Sáro.“ Pak odešel.

Nyní měla Sára skutečný strach. Co s ní ti dva udělají? Bože, prosím, ať ji neznásilní. Cokoliv jiného, ale tohle ne.

Vycítila v místnosti opět pohyb. Dveře se zabouchly. Sára zdvihla hlavu a uviděla je. Vlad a Jurij. Stáli u lůžka, Vlad držel provaz a Jurij kufřík.

„Nazdárek, princezno,“ řekl Vlad. „Užijeme si trochu legrace.“

Sára ucítila v těle příval adrenalinu, vyskočila z lůžka a zamířila do umývárny. Vlad ji popadl za pás a mrštil s ní zpět na lůžko. Dopadla tvrdě.

Pak rozmotal provaz.

Carly St. Johnová strávila dva dny hackováním Tarighianových a Zdrokových bankovních účtů. Pak se konečně mohla vyspat. Nyní měla nový a urgentní úkol. Lambert jí předal elektronické soubory obsahující záznam telefonické konverzace, kterou Sam Fisher nahrál v Turecku, a chtěl, aby je sestříhala. To znamená, aby rozhovor rozdělila na části a pak znovu poskládala tak, aby to vypadalo, jako by oba volající hovořili o něčem jiném.

Volající byli Násir Tarighian – neboli Namik Basaran – a nějaký jeho podřízený. Hovořili ve farsí, nikoliv turecky. Poté, co tlumočník Třetího oddělení přeložil dialog, vypadalo to přibližně takto…

MUŽ: „To Krám skutečně nevidí, že jsme to nebyli my?“

TARIGHIAN: „Ne, Krám to nevidí. Zdrok nevidí nic než svůj malý svět.“

MUŽ: „Povězme si to na rovinu. Továrnu na výrobu plenek někdo…“

TARIGHIAN: „Arab.“

MUŽ: „…vyhodil do povětří.“

TARIGHIAN: „A zanechal tam materiály Tirmy.“

MUŽ: „Takže někdo chce zcela zjevně vyvolat rozpor mezi tebou a Krámem.“

TARIGHIAN: „Rozpor už existoval. Chtějí ho vyostřit.“

MUŽ: „Doporučuji, abys mu sdělil, že šlo o zásah zvenčí. Někdo na nás si je boudu.“

TARIGHIAN: „To jsem se mu snažil říci, ale on neposlouchal. Nebere mi telefony. Copak neví, kdo já jsem?“

MUŽ: „Zjistil Hani, co se stalo s převodem peněz?“

TARIGHIAN: „Ne. My jsme peníze poslali, podle Haniho záznamů proběhl bezpečný převod na Zdrokův švýcarský účet. Ale Zdrok tvrdí, že peníze nedorazily.“

MUŽ: „Ty jsi vydal příkaz k převodu, ne?“

TARIGHIAN: „Samozřejmě.“

MUŽ: „Proč by tedy lhal?“

TARIGHIAN: „Zuří, protože první dodávku zbraní v Iráku zabavili. Irácká policie ty muže zatkla. Ahmed a jeho muži zkusili získat zbraně zpátky, ale neuspěli. Museli jsme to překousnout a zaplatit za novou dodávku. A Zdrok teď tvrdí, že ty peníze nedostal.“

MUŽ: „Doručil nám to bez placení předem, je to tak?“

TARIGHIAN: „Ano. Jeho jediný samaritánský skutek. Teď chce ty zatracené peníze a včera bylo pozdě.“

MUŽ: „Takže si asi myslí, že ho chceš podvést.“

TARIGHIAN: „Ano, to je pravděpodobně to, co si myslí.“

MUŽ: „Ázerbájdžánská policie jistě někoho chytí.“

TARIGHIAN: „To těžko, hlupáku. Média už z toho obviňují Stíny. Ali vydal prohlášení, ve kterém odpovědnost odmítáme, ale sám víš, jak to chodí.“

MUŽ: „Tak co teď?“

TARIGHIAN: „Ten muž by se nám měl omluvit za své chování a přestat nás obviňovat. A neměl by chtít další platbu. Je to multimilionář, může si to dovolit.“

V tuto chvíli uslyšela Carly zaklepání na dveře.

TARIGHIAN: „Dále.“

DALŠÍ MUŽ: „Chtějí vás v řídicím středisku.“

TARIGHIAN: „Hned tam budu.“

A v tuto chvíli rozhovor skončil. Druhý soubor obsahoval následující krátkou výměnu názorů mezi Tarighianem a tím samým mužem.

TARIGHIAN: „Filipínci se chovají, jako by byli na Západě. Je to banda bezbožníků.“

MUŽ: „Vliv Stínů nakonec všechno změní.“

TARIGHIAN: „Vládní orgány nemohou popřít, že vliv islámu na Dálném východě roste. Naše buňky na Filipínách a v Indonésii brzy zaútočí, ale ne dokud…“ (zkomoleno)

MUŽ: (zkomoleno) „…a Spojené státy pak povolí.“

TARIGHIAN: „Zajímají je jenom peníze. Zasáhl jsem je tam, kde to pocítili, a budu v tom pokračovat. O Dálný východ se budeme starat, až dokončíme projekt Fénix.“

A zde soubor skončil.

Telefon zapípal. Stiskla tlačítko HOVOŘIT: „Ano?“

„Tak co myslíš?“ ozval se Lambert.

„To nebude žádný problém,“ odpověděla, „materiálu je dost.“

„Musí to znít přesvědčivě. Mohu Samovi sdělit, že potřebujeme víc materiálu, jestli ti tohle nebude stačit…“

„Žádné strachy, to bude hračka. Už přivezli pizzu?“

Lambert se zasmál. „Na to, jak malá jsi, se pořád láduješ.“

„Veškeré živiny spotřebuje mozek.“

„Měli by tu být do pěti minut nebo tak nějak.“

„Ozvěte se, mám hlad.“

Carly uvolnila tlačítko a vrátila se k počítači. Někdy bylo práce prostě příliš mnoho a ona se nedostala domů. V kanceláři měla lůžko. Byly i chvíle, kdy jí to připadalo, jako by se ocitla zpět na koleji na Harvardu. Ještě si pamatovala noci, kdy spala jednu nebo dvě hodiny a pak se zase vracela ke knihám. Při závěrečných zkouškách nevycházela z pokoje.

Její matka si vždy stěžovala, že se nevdala a že nechodí na schůzky. Kdyby věděla, že Carly má plné ruce práce v tajné službě a nemá čas ani chuť nikoho vídat, snad by jí dala pokoj. Ale jak znala svou matku, nejspíš by si vyslechla kázání na téma „jak důležité je usadit se a založit si rodinu“. Díky, ne. Carly život o samotě plný práce vyhovoval. A když se tělo přece jen občas ozvalo, sbalila nějakého fešáka na jednu noc. Smysl jejího života spočíval v práci.

Když přivezli pizzu, vzala si jednu celou do kanceláře. Nikdy nejedla s ostatními spolupracovníky. Věděla, že má pověst odměřené osoby, ale bylo jí to jedno. Lambert pravdu znal, na zbytku nezáleželo.

Carly nejprve sestříhala rozhovor na jednotlivé fráze. Pokud některé slovo nebo frázi potřebovala vícekrát, zkopírovala je do nového souboru. Netrvalo dlouho a měla všechny dílky potřebné k dokončení skládačky.

O čtyři hodiny později zavolala do své kanceláře Lamberta. Přišel, posadil se a promnul si temeno.

„Poslechni si tohle.“ Pohnula myší a někam na obrazovce klepla.

TARIGHIAN: „Zdrok nevidí nic než svůj malý svět. Zuří, protože první dodávku zbraní v Iráku zabavili. Irácká policie ty muže zatkla. Ahmed a jeho muži zkusili získat zbraně zpátky, ale neuspěli. Museli jsme to překousnout a zaplatit za novou dodávku. A Zdrok teď tvrdí, že ty peníze nedostal.“

MUŽ: „Takže si asi myslí, že ho chceš podvést.“

TARIGHIAN: „Ano, to je pravděpodobně to, co si myslí.“

MUŽ: „Ty jsi vydal příkaz k převodu, ne?“

TARIGHIAN: „To těžko, hlupáku.“

MUŽ: „Vliv Stínů nakonec všechno změní.“

TARIGHIAN: „Krám se chová, jako by byl na Západě. Je to banda bezbožníků. Zajímají je jenom peníze. Zasáhl jsem je tam, kde to pocítili, a budu v tom pokračovat.“

MUŽ: „Povězme si to na rovinu. Továrnu na výrobu plenek někdo…“

TARIGHIAN: „Rozpor už existoval. Jen jsme ho vyostřili.“

MUŽ: „Arab…“

TARIGHIAN: „Poslal jsem ho…“ (zkomoleno) „…a zanechal tam materiály Tirmy.“

Zde nahrávka skončila. Carly se podívala na Lamberta a zdvihla obočí: „Takže?“

Lambert se zasmál. „Myslím, že je to ono. Pošli soubor Samovi.“

29

Dostal jsem od Carly soubor s upraveným rozhovorem Tarighiana a jeho podřízeného a je to výborné. Carly poslala i druhý soubor s anglickým překladem. Na Třetím oddělení svému řemeslu opravdu rozumějí. Muselo být velice obtížné zrekonstruovat rozhovor v jazyce, kterým nehovoříte, ale Carly St. Johnová je skvělá. Musím přiznat, že je i velice atraktivní. Je malá, a přitom řízná jako bič. Nicméně jsem se nikdy o nic nepokoušel. Ale vzhledem ke všem zkušenostem se ženami by nebylo nesmyslné se domnívat, že by to mohlo fungovat. Minimálně by chápala moji práci a neriskovala by už jen tím, že mě zná.

Musím se nad tím zamyslet.

Teď ale musím Andreji Zdrokovi poslat malý dárek. Překvapilo mě, že v Baku přímo naproti bance je pekařství. To je vhodné místo na malý průzkum. Posadím se k rohovému stolu, posnídám a přečtu si noviny. Oknem vidím přímo na ulici. Majitele nezajímá, že tam vysedávám tak dlouho, stačí, pokud popíjím kávu. Nakonec se objeví něco po desáté, vystoupí před bankou z černého mercedesu. Má bezvadný oblek, jako vždycky. Mercedes odjede, ale Zdrok nejde do budovy. Místo toho se otočí, přejde ulici a zamíří do pekárny. Zatraceně. Je docela možné, že Zdrok ví, jak vypadám. Tarighianovy kamery musely natočit můj obličej, když jsem ho poprvé navštívil. A on moji fotku mohl Zdrokovi poslat.

Vstanu a jdu na toaletu. Zdrok vstupuje do pekárny přesně ve chvíli, kdy já procházím dveřmi. Zalezu do kabinky a počkám několik minut, abych si byl jistý, že si koupil, co chtěl, a zase odešel. Opatrně pootevřu dveře.

Zatraceně, jde přímo ke mně! Nemohu nic dělat, otočím se proto k umyvadlu a začnu si umývat ruce. Dveře se otevřou a Zdrok vejde dovnitř. V jedné ruce má moučník a právě ho dojídá. Postaví se vedle mě a čeká, až skončím, aby si mohl umýt ruce také.

Do očí se mu nepodívám, ale kývnu, usměji se a poodstoupím od umyvadla. Vezmu si pár papírových ručníků a on si zatím omývá ruce pod tekoucí vodou. Dívá se na mě v zrcadle – ve skutečnosti mě pozorně sleduje. Musím odsud rychle pryč. Ruce jsou suché, zamířím ke dveřím.

„Neznáme se?“ zeptá se rusky.

Zastavím. Má ruština není bez chybičky, ale zkusit to mohu. „Promiňte?“ odpovím.

„Nebyl jste v mé bance?“ ptá se.

Jak to myslí? „Nejsem si jistý, že…“

„Neviděli jsme se v bance? V té na druhé straně ulice? Byl jste tam, u tabule s informacemi.“

Tak tohle má na mysli. „Ano, to jsem byl já.“

Zdrok se usměje. „Jsem Andrej Zdrok, ředitel banky. Jestli vám mohu nějak pomoci, obraťte se na mě.“

Kývnu a poděkuji. Pak odcházím, tvářím se, jako bych byl v rozpacích. Projdu pekárnou a ocitnu se u vchodu. Vyjdu na ulici a zamířím doleva, směrem od banky. Doufám, že mě Zdrok nebude sledovat. Není to pravděpodobné, ale nemohu riskovat.

Zastavím se v trafice a předstírám, že si prohlížím časopisy, přitom ale sleduji pekárnu. Po chvíli vyjde Zdrok a zamíří do banky. Nedívá se mým směrem. Pravděpodobně už na naše setkání zapomněl. Musím v to doufat.

Jakmile je uvnitř budovy, vrátím se zpátky na ulici a vstoupím do telefonní budky postaršího vzhledu. V Americe už na podobné věci často nenarazíte, ale v Evropě nejsou vzácností.

Posadím si telefonní sluchátko mezi rameno a hlavu a zapnu OPSAT. Dokážu odeslat e-mail kdekoliv na světě, pokud jsem schopen zachytit satelitní signál. Nejlépe to funguje v exteriéru, ale jde to bez problémů i v některých budovách. Nebudu riskovat. Tenhle e-mail Zdrok dostat musí.

Jeho adresu mám uloženou v OPSATu, takže odeslat soubor od Carry je triviální záležitostí. Vzkaz napíšu rusky: „Myslím, že vás přiložený rozhovor bude zajímat.“ Podepíšu se jako „přítel“ a zprávu odešlu.

Opustím telefonní budku a vrátím se o dva bloky zpět k zaparkovanému pazhanu. Posadím se do auta, nasadím si náhlavní soupravu a naladím štěnici ve Zdrokově kanceláři. Zpočátku neslyším nic, jen šum. Pak někdo vejde do místnosti a posadí se do křesla.

Zdvihne telefon a někomu volá. „Ivane, zjisti, kde je generál Prokofjev. Chci s ním mluvit.“ Mluví Zdrok, samozřejmě. Zavěsí a něco začne psát na klávesnici počítače. Výborně. Možná si přečte poštu. Chvíle ticha a pak uslyším Carlyin soubor, čistě a jasně, z reproduktorů počítače.

TARIGHIAN: „Zdrok nevidí nic než svůj malý svět. Zuří, protože první dodávku zbraní v Iráku zabavili. Irácká policie ty muže zatkla. Ahmed a jeho muži zkusili získat zbraně zpátky, ale neuspěli. Museli jsme to překousnout a zaplatit za novou dodávku. A Zdrok teď tvrdí, že ty peníze nedostal.“

MUŽ: „Takže si asi myslí, že ho chceš podvést.“

TARIGHIAN: „Ano, to je pravděpodobně to, co si myslí.“

MUŽ: „Ty jsi vydal příkaz k převodu, ne?“

TARIGHIAN: „To těžko, hlupáku.“

MUŽ: „Vliv Stínů nakonec všechno změní.“

TARIGHIAN: „Krám se chová, jako by byl na Západě. Je to banda bezbožníků. Zajímají je jenom peníze. Zasáhl jsem je tam, kde to pocítili, a budu v tom pokračovat.“

MUŽ: „Povězme si to na rovinu. Továrnu na výrobu plenek někdo…“

TARIGHIAN: „Rozpor už existoval. Jen jsme ho vyostřili.“

MUŽ: „Arab…“

TARIGHIAN: „Poslal jsem ho…“ (zkomoleno) „…a zanechal tam materiály Tirmy.“

Kéž bych mohl vidět Zdrokovu tvář. Pravděpodobně sedí a zírá s otevřenými ústy. V místnosti je hluboké ticho. Nehýbe se. Doufám, že utrpěl pořádný šok. Uplyne minuta a pak si přehraje soubor znovu.

Pak je opět ticho. Nakonec si přehraje soubor potřetí a pak zdvihne sluchátko.

„Ivane, už jsi našel generála Prokoíjeva? Ne? Tak si pospěš!“ Zavěsí. Slyším, jak zase něco píše. Že by rozesílal soubor všem svým lidem, ať už jsou v Rusku nebo někde jinde?

Po další minutě zazvoní telefon. „Ano?“ zeptá se Zdrok. Zapnu na OPSATu nahrávání a poslouchám.

„Generále, kde, k čertu, jste?“ ptá se Zdrok. „Rozumím. Kde je letadlo? Ano, naše letadlo. Jaké asi tak mohu myslet? Rozumím. Poslyšte, něco vám řeknu. Chci, abyste provedli letecký úder na Akdabar Enterprises ve Vanu v Turecku. Ano, vím, co dělám. Mám důkaz, že Stíny hrají dvojí hru. Nikdy nám peníze neposlali a poslat ani nehodlají. A navíc vím, že jsou odpovědní za to, co se stalo v Baku. Ano. Právě jsem vám poslal e-mail, došel vám? Tak si ho přečtěte, zatraceně. Já počkám.“

Chvíli je opět ticho a Zdrok zhluboka oddechuje. Krevní tlak pravděpodobně dosahuje vysokých hodnot.

„Jsem ještě pořád tady. Máte ten e-mail? Poslechněte si přílohu. Počkám.“

Další oddechování. A zakašlání.

„Nuže? Vidíte? Ne, ne, já chci… generále, tohle není záležitost k jednání. To je můj rozkaz. Pošlete do Turecka to letadlo a srovnejte ten komplex se zemí. Ještě dnes. Správně. Informujte mě. Děkuji vám, generále.“

Zavěsí telefon a pak vstane a odejde z místnosti.

Zastavím nahrávání a přehraji si záznam. Jeho hlas je slyšet naprosto jasně. Řekl všechno, co jsem potřeboval, aby řekl, a to v plné parádě. Tarighianovi lidé si zjevně ještě dnes užijí nějaký ten ohňostroj. Škoda, že velký šéf u toho nebude. Vím, že je teď na Kypru. Carly snadno zjistila jeho e-mailovou adresu, takže si připravím soubor a napíšu tentýž vzkaz v ruštině – „Myslím, že vás přiložený rozhovor bude zajímat“. Podepíšu se opět jako „přítel“ a odešlu zprávu Tarighianovi.

Když opouštím náměstí s fontánou a mířím ke svému plovoucímu hotelu, uslyším v uchu Lambertův hlas.

„Same? Jsi tam?“

Zapnu implantát ve svém hrdle a odpovím: „Ano, plukovníku.“

„V Ázerbájdžánu jsi hotov, Same. Všechny důkazy, které jsi nafotil, stačí na to, abychom proti Krámu něco podnikli. Podíváme se v Curychu i v Baku na Švýcarsko-ruskou mezinárodní obchodní banku. Také jednáme ohledně Násira Tarighiana. Hodně štěstí.“

Povím Lambertovi o Zdrokově konverzaci, kterou jsem právě nahrál. „Chystá se zaútočit na Tarighianovu základnu v Turecku a udělá to brzy. Možná byste mohli varovat turecké letectvo. Budou-li pátrat po malém letounu schopném nést bomby, zabijí dvě mouchy jednou ranou. Ať Krám zaútočí na Tarighiana a pak oni sestřelí jeho letadlo.“

„Dobrý nápad, postaráme se o to. Poslyš, Same, chci, abys jel na Kypr. Musíme přesně vědět, co Tarighian chystá. Víme jen to, že buduje nákupní středisko na severu, ale něco za tím musí vězet.“

„Souhlasím.“

„Zajdi na americkou ambasádu v Baku, ulice Azalik. Najdi tam muže jménem George Tootelian, on se ti postará o dopravu. Odletíš do Tel Avivu, kde chytíš dopravu na Kypr. Tootelian na tebe čeká. Popovídáme si, až budeš v Tel Avivu. Příjemnou cestu.“

„Díky, plukovníku.“

Spojení končí a já přijíždím k hotelu. Musím se odhlásit a zamířit na ambasádu, ale mám hlad a chci se napřed trochu najíst. Jak znám naše ambasády, posadí mě do letadla dřív, než se stihnu postarat o svůj žaludek.

OPSAT zapípá a já mám novou zprávu. Je kódovaná, takže vím, oč jde – Bože, to je Sára! To je vůbec poprvé, co používá toto tajné číslo, aby mě kontaktovala.

Jak se na displeji postupně zobrazují slova, přestává mi bít srdce. Začínám pociťovat strach, který přerůstá v paniku. Nejraději bych OPSAT vypnul a zahodil ho do Kaspického moře. Chce se mi křičet.

Zpráva zní: MÁME VAŠI DCERU. VY MÁTE 72 HODIN NA TO, ABYSTE PŘIJEL DO JERUZALÉMA, AŤ UŽ JSTE KDEKOLIV. Text pokračuje dál a nařizuje, abych se po příjezdu ozval na určité telefonní číslo. Nakonec tam stojí: JESTLI JI CHCETE ŽIVOU, ŽÁDNÉ PODRAZY.

30

Jedna z velkých výhod Krámu spočívala v tom, že v organizaci zastával významnou pozici jeden z vrchních ruských generálů. Díky tomu dokázal Krám získávat a následně modifikovat vojenské vybavení. Když Andreji Zdrokovi předvedli prototyp letounu typu Stealth Su-47, ještě stále se nabízely ledasjaké vhodné úpravy. Letoun měl původně nést střely typu vzduch-vzduch, jako je například R-73 (AA-11 „Lučištník“) nebo R-77 (AA-12 „Zmije“). Nicméně Zdrok dospěl k závěru, že Krámu se budou víc hodit střely vzduch-země, a požádal generála Prokofjeva, aby Su-47 upravil požadovaným způsobem.

Sověti ve vývoji střel vzduch-země pokulhávali. První vyrobili na konci šedesátých let. Byla to Kh-66 Grom, střela s tuhým palivem naváděná radiovými vlnami. Podobala se americkým Bullpup-A. V osmdesátých letech následovala řada Kh-25, modulární systém, který umožňoval použití různých hlavic, včetně radiových a laserových naváděcích systémů. Kh-25 byly předchůdcem větších Kh-29, opět střel na tuhé palivo. Navrhly je vývojářské dílny Molniya a v NATO byly známy pod označením AS-14 „Kotva“. Kh-29 měly být neseny malými a středními letouny, jako MiG-27, Su-17, Su-24 a MiG-29, a byly speciálně určené na obrněné cíle. Měly zesílenou čelní část a hlavice tvořila téměř polovinu hmotnosti střely. Dnes jsou k dispozici ve třech variantách – laserem naváděná Kh-29L, kamerou naváděná Kh-29T nebo systémem tepelného navádění vybavená Kh-29D. Všechny tyto tři modely byly hojně vyváženy a lze na ně narazit téměř kdekoliv na světě.

Generál Prokofjev usoudil, že letoun typu Stealth ve vlastnictví Krámu by nejspíš mohl být vybaven střelami Kh-29L s hlavicí 24N1 vybavenou naváděcím laserem. Tyto střely váží přibližně 657 kilogramů, mají minimální dolet 1000 metrů a maximální dolet 8000 metrů. S rychlostí 3000 metrů za minutu jsou rychlé a smrtící.

Krám měl tři tajné hangáry pro Su-47 – jeden v Baku, který byl nyní zničen, jeden na jih od Moskvy v malé vesničce Volovo a jeden na jih od Kyjeva v malé osadě jménem Obukchov. Letoun stál ve chvíli, kdy přišel rozkaz k útoku na Akdabar Enterprises, v posledním z oněch tří hangárů. Vrchním pilotním esem Krámu byl Dimitri Mazur, který žil a dýchal létáním. Měl byty poblíž každého z oněch tří míst, takže kam letadlo letělo, letěl i on. V mezičase čekal na další misi.

Tři hodiny poté, co vydal Zdrok rozkaz k útoku na Stíny, se Su-47 i s Mazurem odlepilo od rozjezdové dráhy a nabralo výšku 10 000 stop, kde se drželo, dokud se nedostalo do vhodné vzdáleností od Kyjeva. V následující minutě vystoupalo do výšky 30 000 stop a zamířilo na jihovýchod Turecka. Za letu udržoval Mazur kontakt s řídicím střediskem v Obukchovu, ale pouze formálně. Mazur se řídil letovým plánem, který připravil před vzlétnutím, a obešel se bez navigátora. Platilo, že v případě problémů měl zničit letoun pomocí zabudovaného mechanismu. Prokofjev nechal do letadla nainstalovat nálože, protože si nemohl dovolit, aby Su-47 objevila ruská vláda. Pilot Mazur si byl vědom své povinností v případě, že ho události donutí se katapultovat. Co ale nevěděl, bylo, že Prokofjev nechal letadlo upravit tak, aby se pilot katapultovat nemohl – čekal ho stejný osud jako letadlo. To kvůli ochraně integrity Krámu a soukromí jeho vedení. Pokud by někdo nalezl trosky letadla, přičetlo by se to jednomu z mnoha byrokratických zmatků, které byly běžné po pádu Sovětského svazu.

Naštěstí fungoval Su-47 zatím bez chybičky. Většinou převážel malé náklady zbraní. Jen jednou došlo k útočnému použití, a to při vybombardování domova a skladu zbraní jednoho konkurenčního prodejce, který s Krámem odmítl spolupracovat.

Mazur si nemyslel, že je rozumné létat v průběhu dne, ale kdo byl, aby zpochybňoval rozkazy? Přesto s chutí kdykoliv rád protáhl motory a užíval si okamžik, kdy byly střely odpáleny, i okamžik jejich dopadu.

Po čem ale toužil doopravdy, to byla nějaká jaderná nálož. Mohl neviděn zaletět nad cíl, odpálit střely a neviděn opět zmizet. Jadernou pumu si Krám teprve musí opatřit. Kh-29 ovšem stačily i tak. Su-47 normálně mohlo nést čtrnáct střel vzduch-země, po úpravě již jen deset. To na zničení malé vesnice zcela stačilo.

Když letadlo překročilo hranice tureckého vzdušného prostoru, Mazur kontaktoval řídicí středisko v Obukchovu a informoval je, že bude za půl hodiny na dohled od cíle. Turecké letectvo východní část země urputně strážilo kvůli sousedství Iráku a PKK. Ani letoun typu Stealth nebyl zcela neviditelný, takže Mazur musel být ostražitý a dávat si dobrý pozor na setkání s jinými letadly. Účelem technologie Stealth je, aby letoun nedokázal zachytit radar. Jsou dva různé způsoby jak toho dosáhnout – letadlo může mít takový tvar, aby odráželo signál jinam než zpět na radar, a může být pokryto materiálem, který signál absorbuje. Většina normálních letadel má oblý tvar. To je výhodné z aerodynamického hlediska, ale takové letadlo dobře odráží signál radaru. Oblý tvar znamená, že část signálu vždy bude odražena zpět na radar. Letouny typu Stealth jsou ploché a mají ostré hrany. Když na ně dopadne signál, odráží se v jiném úhlu. Navíc bývají pokryté materiály absorbujícími radarový signál. Celkový výsledek je takový, že letoun typu Stealth odráží signál asi jako malý pták, a ne jako letadlo. Výjimkou je situace, kdy se letoun nakloní – tehdy na moment část jeho plochy vrací signál zpět na radar.

Když se přiblížil k Vanu, klesl Mazur na výšku 20 000 stop a poté na 10 000 stop. Navedl letoun nad jezero a klesl do výšky 5000 stop. Nyní byl letoun viditelný z povrchu země – on ale hodlal vypustit střely a rychle zmizet, než bude moci někdo zareagovat.

Su-47 letělo nízko nad Akdabar Enterprises a Mazur rozeznal velkou ocelárnu s kouřícími komíny, letiště a množství malých budov nepatrné velikosti. Nejprve zaměřil velkou budovu a odpálil dvě Kh-29, jednu po druhé. Byl to nádherný pocit. Střely zasáhly cíl (jak by ostatně mohly netrefit?) a exploze, která se odehrála dole nad zemi, letoun lehce nadzdvihla.

Mazur opsal oblouk a zahájil další přelet. Tentokrát si za cíl zvolil administrativní budovy na břehu jezera. Měl striktní pokyn zasáhnout bílý dům v koloniálním stylu. Počítač zaměřil cíl a Mazur odpálil střelu.

Byl to přímý zásah a Tarighianovy kanceláře se proměnily v hromadu sutin a trosek. Další byla na seznamu Tirma. Mazur přeletěl nad jezerem, opět opsal oblouk a přiblížil se k budově z druhé strany. Odpálil čtvrtou střelu a zasáhl budovu nadace přímo doprostřed.

Mazur viděl desítky utíkajících lidí, kteří směřovali k nádvoří uprostřed. Nevěděl, jestli jsou to vojáci nebo civilisté, a ani ho to nezajímalo. Další střelu odpálil přímo doprostřed volné plochy a snížil mzdové náklady Akdabar Enterprises nejméně o čtyřicet pět procent.

Šestá střela zamířila do té části oceláren, která zatím nebyla pohlcena plameny. Nyní byl zdemolován celý komplex a na zemi zuřilo peklo plné ohně a roztaveného kovu. Sedmou střelu odpálil Mazur na řadu menších budov a oheň se rozšířil na travnaté prostranství okolo. Střela číslo osm zničila přední bránu a strážní stanoviště, kde se několik příslušníků bezpečnostní služby pokoušelo po letadle pálit z ručních zbraní. Jak patetické…

Mazur usoudil, že je hotov. Zbývaly ještě dvě střely, ale prostranství bylo zahaleno černým dýmem. Další cíle už nemohl vybrat, i kdyby chtěl. Mazur kontaktoval základnu a ohlásil splnění mise.

Než se mohl otočit a zamířit na sever, pasivní radar výstražně pípnul – ve vzduchu za ním něco bylo. Podle obrazovky se k němu blížila ze západu čtyři letadla.

Co to, k čertu, je?

Mazur opět opsal oblouk nad jezerem, aby se postavil protivníkům čelem.

Blížily se stíhačky tureckých vzdušných sil F-16C a mířily přímo na něj. Velitelství druhé letecké divize v Diyarbakiru dostalo zprávu o tom, že se v tureckém vzdušném prostoru poblíž Vanu vyskytne cizí letadlo s nepřátelskými úmysly. Naneštěstí se na letecké základně na Araratu nacházely pouze helikoptéry, takže stíhačky musely přiletět z další nejbližší základny a o několik minut se zpozdily. Ale ne o tolik, aby nemohly nepříteli zabránit v úniku.

Mazur zalapal po dechu a začal stoupat, aby jim uletěl. Vystoupal prudce nahoru a zamířil na sever od jezera, ale stíhačky se držely za ním. Na takovouto situaci pilot nebyl připraven. Poprvé v životě se začal bát.

Naráz se ozvaly dva varovné alarmy. Stíhačky odpálily dvě rakety AIM-9X Sidewinder.

Úhybný manévr! Úhybný manévr! Mazur se snažil uklidnit a vybavit si postup v nouzové situaci, ale alarmy byly příliš hlasité. Nemohl se soustředit. Zachvátila ho panika a šel do střemhlavého výkrutu v naději, že střelám unikne a navede je na jezero. Su-47 klesl nebezpečně nízko, možná 1000 stop nad povrch, než Mazur přitáhl páku a začal opět stoupat. Sidewindery se pokusily zkorigovat svoji dráhu, ale marně. Spadly do vody jako meteory a explodovaly. Vzhůru vytryskly dva masivní gejzíry.

Mazur opět vystoupal. Nyní měl příležitost stíhačkám uletět. Než ale mohl na plný plyn vyrazit pryč, ozval se znovu alarm. K letadlu zamířily dvě další střely AIM-9X. Mazur zkusil provést úhybný manévr a vyhnout se první střele – to se mu podařilo, ale vlétl přímo do dráhy té druhé.

Naneštěstí pro Mazura byl Su-47 stále prototypem a systém tlumící tepelnou stopu zplodin nebyl dosud zdokonalen. Letoun dokázal oklamat infračerveným zářením naváděné střely, ale nové AIM-PX byly, na rozdíl od svých starších předchůdců AIM-9, vybaveny novým vyhledávacím a snímacím infračerveným fokálním monochromatickým paprskem, vysokovýkonným rámcem a novým signálním procesorem. Su-47 bylo minulostí.

Náraz Mazurem otřásl a exploze jej ohlušila. Pocítil, jak letadlo prudce ztrácí výšku, a obloha všude kolem byla modrá. Rozezněly se alarmy a začaly blikat kontrolky, které signalizovaly, že letadlo je odsouzeno k záhubě.

Katapultovat! Musí se katapultovat! Mazur poslepu hmátl dopředu, uvolnil bezpečnostní spínač a zmáčkl dačítko.

Nestalo se nic.

Zalomcoval s mechanismem, klel a ječel. Copak to selhalo? To musela být jistě… sabotáž.

Mazur si všiml, že na letadlo, které se bezmocně řítilo přímo do jezera Van, byl odpálen další Sidewinder. Pak gigantická vlna síly proměnila Su-47 a jeho pilota na sto tisíc malých kousků, které se snášely k vodní hladině.

Tarighian strávil poslední tři hodiny mimo svoji kancelář a dozíral na instalaci několika náhradních součástí Fénixe. Albert Mertens ráno otestoval zaměřovači systém a zjistil, že přesnost zaznamenala odchylku o šest stupňů. To bylo nepřijatelné. Mertens se zapřísáhl, že problém do šesti hodin odstraní. Když Tarighian konečně došel do své soukromé kanceláře, kde se mohl v klidu zamyslet a o samotě zanadávat, rozhodl se, že si trochu odpočine. Byl to náročný týden. Neměl z Mertense dobrý pocit a nebyl nadšen hrozbou, kterou mu musel vyjádřit. Tarighian se rozhodl, že Mertense zlikviduje poté, co Fénix prokáže svou funkčnost.

Posadil se ke svému stolu a zahleděl se na obrazovku počítače. Blikající ikona signalizovala hromadu nepřečtených e-mailů. Podíval se do schránky a zjistil, že zprávy pochází od různých vedoucích výborů. Jiní lidé jeho adresu prakticky neznali.

Ale jeden e-mail byl odjinud. Byl podepsán „přítelem“. Tarighian zprávu zobrazil a očekával záplavu spamu s návodem, jak si nechat zvětšit penis nebo získat recept na nejnovější drogu. Ale to, co spatřil, nečekal. Konverzaci, kterou by měl shledat „zajímavou“? Co by to jen mohlo být? Spustil přiložený soubor a poslechl si nahrávku. Poznal hlas Andreje Zdroka.

„Generále, kde, k čertu, jste? Rozumím. Kde je letadlo? Ano, naše letadlo. Jaké asi tak mohu myslet? Rozumím. Poslyšte, něco vám řeknu. Chci, abyste provedli letecký úder na Akdabar Enterprises ve Vanu v Turecku. Ano, vím, co dělám. Mám důkaz, že Stíny hrají dvojí hru. Nikdy nám peníze neposlali a poslat ani nehodlají. A navíc vím, že jsou odpovědní za to, co se stalo v Baku. Ano. Právě jsem vám poslal e-mail, došel vám? Tak si ho přečtěte, zatraceně. Já počkám.“

Následovala pauza a pak hlas pokračoval. „Jsem ještě pořád tady. Máte ten e-mail? Poslechněte si přílohu. Počkám.“ Další pauza a zakašlání. „Nuže? Vidíte? Ne, ne, já chci… generále, tohle není záležitost k jednání. To je můj rozkaz. Pošlete do Turecka to letadlo a srovnejte ten komplex se zemí. Ještě dnes. Správně. Informujte mě. Děkuji vám, generále.“

V Tarighianovi se vařila krev. Aby se ujistil, že nesní, přehrál si záznam znovu.

A v tu chvíli zazvonil telefon. Když promluvil, třásl se mu hlas a nemohl si pomoci.

„Haló.“

„To jsem já.“ Nádir Omar, hlava vojenského výboru.

„Nádire, jsem rád, že jsi zavolal. Zažil jsem právě zvláštní…“

„Sedíte?“ Omar za normálních okolností Tarighiana nikdy nepřerušoval.

„Ano.“

„Akdabar Enterprises byla zničena.“

Omarova slova byla ještě horší než celá nahrávka. Tarighianovi se do hlavy nahrnula krev.

„Jste tam?“ zeptal se Omar.

Tarighian zachraptěl. „Ano.“

„Slyšel jste, co jsem vám řekl?“

„Ano. Já… vím. Právě jsem se o tom dozvěděl.“

„Nevíme, kdo to udělal. Nevíme, proč to udělal. Ale turecké letectvo…“

„Byl to Krám, Nádire. Mám důkaz.“

„Cože?“

„Krám. Byl to Krám.“

„Ne. Tomu nevěřím.“

Tarighian vytvořil nový e-mail adresovaný Omarovi, přiložil soubor se záznamem rozhovoru a klepl na tlačítko Odeslat. „Právě jsem poslal e-mail. Poslechni si přílohu. Pak to rozešli ostatním vedoucím výborů. Já… Já teď zavěsím. Potřebuji pár minut přemýšlet.“

„Co uděláte?“

„Promluvíme si pak.“ Tarighian zavěsil a opřel se v křesle. Byl jako omráčený.

Patnáct let života… na popel. Životy jeho zaměstnanců – kolik jich zemřelo? Příliš brzy na to, aby šly ztráty spočítat. Vybavení a zboží za miliony dolarů – na prach.

Tarighian zaťal pěsti a zaklel.

Krám to udělal. Zdrok splnil své výhrůžky. Ten špinavý Rus začal válku se svým nejdůležitějším zákazníkem. Stíny se pomstí. Pro slávu Alláhovu a budoucnost islámu, za tohle Krám zaplatí.

Tarighian by ke své pomstě bez nejmenších rozpaků použil Fénixe. Problém ale byl kam zamířit? Krám měl řadu základen. Věděl o jedné v Baku, samozřejmě, a věděl, že Zdrok vlastní banku v Curychu. Jak ale poškodit Krám tak mohutnou zbraní? To by bylo jako střílet na mravence desetitunovým dělem. Musí vymyslet něco jiného.

No tak, vzpamatuj se! Uvažuj racionálně!

Tarighian věděl, že ho čeká práce. Musí se soustředit. Dokončit svůj úkol a pak se zaměřit na Krám. Bez ohledu na to, jak moc ho Krám zradil, hlavním nepřítelem zůstává západ. Loutkový Irák a jeho pán, Spojené státy, musí padnout. Krám může počkat. Oni jsou jen hmyz. Nesmí promarnit Fénixe kvůli Krámu.

Ale vyskytl se nový problém – turecké úřady se budou zajímat o to, proč byla Akdabar Enterprises zničena. Budou zkoumat možné motivy k takovému útoku a budou se zajímat o minulost Namika Basarana. Odhalí jeho pravou totožnost. Na Basarana – Tarighiana se zaměří výzvědné služby celého světa. A nakonec ho naleznou na severním Kypru.

Pro spásu Alláhovu, musí si pospíšit! Spojené národy mohou přejít do akce v několika hodinách.

Zdvihl sluchátko a zadal Mertensovo číslo. Když se fyzik ozval, Tarighian nařídil: „Fénix povstane do dvanácti hodin. Čím dříve, tím lépe. To je rozkaz. Splňte ho, nebo stanete před popravčí četou.“

31

Plukovník Lambert chvátal do konferenční místnosti za svým týmem a z čela si otíral pot. Podobně jako i všichni ostatní na Třetím oddělení, celou noc nespal. Ostatně, za posledních pár dní se nikdo příliš nevyspal. Tak to občas chodí.

Hodinu telefonicky hovořil se zástupcem ministra obrany, který koordinoval útok na letoun Krámu v Turecku. Skutečnost, že stíhačky byly na místě příliš pozdě na to, aby zabránily útoku na Akdabar Enterprises, představovala malý diplomatický zádrhel – ten se vyřeší v okamžiku, kdy budou potvrzena fakta o skutečné identitě Namika Basarana. Turecká vláda byla, pochopitelně, skeptická k jakýmkoliv požadavkům NSA. Navíc chtělo Turecko do dalších akcí proti Basaranovi, tedy je-li Basaran skutečně teroristou Násirem Tarighianem, zapojit Organizaci spojených národů. A to všechno chce svůj čas.

Lambert byl nicméně přesvědčen o tom, že Tarighian vlastní nějakou nebezpečnou zbraň a že ji má na Kypru. Nevěděl přesně, oč jde, ale přítomnost fyzika Alberta Mertense, který býval pravou rukou Gerarda Bulla, naznačovala, že půjde o zbraň hromadného ničení.

V tuto chvíli si Třetí oddělení musí poradit samo.

Když vstupoval do konferenční místnosti, pohlédl na hodinky. Ve Washingtonu bylo časné ráno, Fisher má tedy pozdní večer. Zhruba nyní přijíždí do Dhekelie na jižním Kypru. Lambert věděl, že v práci nemají osobní pocity co dělat, přesto měl o svého nejlepšího agenta strach. Tým ve Washigntonu sledoval veškerou komunikaci prováděnou pomocí Fisherova OPSATu, věděl tedy o Sářině situaci ve chvíli, kdy o ní věděl i Fisher. Lambert zvažoval Fisherovo odvolání. Mluvil s Fisherem a ujistil ho, že budou pracovat na tom, aby Sáru našli, nicméně že on musí pokračovat ve své práci. Fisher nebyl ve své kůži a trval na tom, že musí do Izraele, aby ji našel, ale Lambert mu nařídil pokračovat v misi. Tarighian je v tuto chvíli zoufalý a může se zbraní, kterou má, provést cokoliv. Fisher nakonec rozkazu uposlechl, ale mohlo to být na úkor přátelského vztahu ke svému nadřízenému.

„Dobré ráno, šéfe,“ pozdravil ho Carl Bruford.

„Dobré ráno všem,“ odpověděl Lambert. Kromě Bruforda zahrnoval tým ještě Carly St. Johnovou, analytika Mika Chána a Chipa Driggerse, který se honosil titulem koordinátor logistiky. Mike Chan byl přibližně stejně starý jako Bruford a specializoval se na kryptografii. Driggers za sebou měl čtyřicítku a s Lambertem se znal z armády. Měl skvělý smysl pro detaily.

Lambert se podíval na Bruforda a zeptal se: „Co máte?“

Bruford si odkašlal a řekl: „Náš muž v Chicagu navštívil byt Sáry Fisherové v Evanstonu. Je to na Foster Street, nedaleko univerzity. Správce ho pustil dovnitř. Nejprve si prohlédl její počítač. Našel několik e-mailů od chlapce jménem Eli Horowitz, žijícího v Jeruzalémě. Podle toho, co jsme našli, to byl nebo dosud stále je její přítel. Nejsme si jistí. Každopádně se chtěli setkat v Jeruzalémě. Víme, že tam odjela se svou kamarádkou Rivkou Kohenovou, jejíž rodiče neviděli Sáru od… posledního úterka.“

Lambert i ostatní dobře věděli, co se stalo Sářině kamarádce.

„Pokračuj,“ vyzval Bruforda Lambert.

„Začali jsme po tom Elim Horowitzovi pátrat. Je mu dvacet tři a je občanem státu Izrael. Loni studoval na Severozápadní univerzitě a myslíme si, že tam poznal Sáru. Studoval hudbu, ale jeho výsledky byly mizerné. Na konci jara si na něj došláplo imigrační, protože mu vypršela víza… a teď to zajímavé: je na seznamu podezřelých z terorismu oddělení národní bezpečnosti.“

„Do hajzlu,“ prohlásil Lambert.

„Každopádně, s těmito dvěma vroubky – propadlá víza a jméno na seznamu – byl neprodleně deportován.“

„Nějací kamarádi?“ zeptal se Lambert.

„Na Severozápadní univerzitě studoval i Noel Brooks a ti dva spolu bydleli. I Brooks je občanem státu Izrael a byl deportován s Horowitzem. Na seznamu podezřelých z terorismu není, ale rovněž mu propadla víza. Kromě Brookse o nikom nevíme.“

„Uvádí se v těch e-mailech, kde bydlí?“

„Ne. Jen to, že žije v Jeruzalémě a že Sáru provede po památkách, až tam přijede. Myslím, že s tím hochem má intimní vztah. Některé z těch e-mailů byly… sugestivní.“

Lambert si vzdychl. „Dobrá, pustíme se do toho. Musíte vysledovat Horowitze po deportaci. Musíme zjistit, kde tam bydlí, a kontaktovat Izraelskou policii, aby ho vyslechla. Nebo máme požádat o spolupráci tajnou policii?“

„Podívám se na to.“

„Do toho. Je to málo, to vím, ale je to jediná stopa, kterou máme.“ Lambert pohlédl na Chipa Driggerse a zeptal se: „Nějaké zprávy od Fishera?“

„Od té doby, co opustil Tel Aviv, ne. Ale každou minutu by měl být na Kypru,“ řekl Driggers. „Máme dohodu s Brity, ti mu poskytnou veškeré potápěčské vybavení a vše potřebné. Neměl by v tom být problém.“

„A co naši přátelé v Curychu a v Baku?“

„Upozornili jsme ázerbájdžánské a švýcarské úřady, Interpol a FBI. Místní zástupci zákona se v tuto chvíli připravují na akci. Kolem oběda budeme moudřejší. Obávám se ale, že útok tureckých stíhaček na letadlo Krámu je varoval. Možná už budou bůh ví kde.“

„Ano, já vím, je to riziko,“ řekl Lambert. „Doufám, že si Ázerbájdžánci a Švýcaři uvědomí, jak vážná situace je a co je to za lidi.“

„Věřím, že ano, plukovníku.“

Lambert kývl a podíval se na Carly. „A co pro mě máš ty?“

Pokrčila rameny. „Zkouším zjistit, co se dá, o nákupním středisku na Kypru. Mapuji cesty z Famagusty, vybírám pro Sama nejlepší místo, kde vystoupí na souš, atd. Za hodinku nebo dvě budu mít všechno, co potřebuje.“

„Výborně. Všichni máme ještě spoustu práce, takže do toho.“

„Pane?“

„Ano, Carly?“

„A co s těmi Turky? Copak je naše vláda nedokázala přesvědčit, že Namik Basaran je Násir Tarighian?“

„Ne. Proto se nemůžeme obrátit na severokyperskou policii, aby nám pomohla. Kdyby věděli, že se chystáme na jejich nové nákupní středisko, možná by bojovali na Basaranově straně, i kdyby znali celou pravdu. Obávám se, že zástupce ministra obrany a prezident informovali Turky o tom, co zamýšlíme. Nejsou spokojeni s tím, co se stalo s Akdabar Enterprises na břehu jezera Van. Když si to zpětně promýšlím, asi to nebyl z naší strany ten nejlepší nápad.“

„Zatraceně, dostali jsme stíhačku typu Stealth, která patřila Krámu,“ řekl Bruford. „To se počítá.“

„To je pravda, ale oni teď vnímají Tarighiana – říkejme raději Basarana – jako oběť. Jeden z jejich vážených obchodníků a filantropů byl iracionálně napaden ruskými teroristy. Tak to vidí oni.“

„Pokusím se dát dohromady skutečně přesvědčivou složku, která by jim mohla být předána,“ řekla Carly.

„To by se mohlo hodit, Carly. Díky.“

Tím schůzka skončila. Lambert se vrátil do své kanceláře, rozsvítil velkou elektronickou mapu na zdi a označil důležitá místa červenou barvou – místo poblíž Famagusty na Kypru, Jeruzalém, Baku a Curych.

Doufal, že do večera ta místa přestanou být tak důležitá.

Andrej Zdrok neměl tolik práce už celé roky.

Vynesl z banky bednu se složkami, naložil ji do mercedesu a vrátil se dovnitř. On a jeho řidič, Erik, už na tom pracovali dvě hodiny. Zdrok neinformoval personál banky o tom, co se děje. Až se dostaví úřady, budou si to muset vyřídit po svém. Pokud odnese ze své kanceláře všechny důkazy, nebudou mít ostatně řadoví zaměstnanci žádné problémy a maximálně stráví jednu noc u výslechu. A jestli je zadrží, je to – inu – smůla.

Zdrok se podíval na své rolexky a zjistil, že už mají zpoždění. Když kolem něj procházel Erik s další bednou, popohnal ho: „Rychle. Musíme odjet.“ Erik přikývl a odpověděl: „Už zbývá pouze jedna bedna.“

„Já ji přinesu,“ prohlásil Zdrok. Prošel chodbou a narazil na Gustava Gomelského, zástupce ředitele banky, osobu, která měla celou banku na starost.

„Andreji,“ řekl, „musíš mi říct, co se to tu vlastně děje. Co to děláš?“

„Gustave, nemám čas na to něco vysvětlovat. Brzy to zjistíš sám.“ Zdrok zkusil projít kolem, ale Gomelský ho chytil za ruku.

„Máme problém?“

Zdrok se zastavil a zadíval se na něj. Klidně, ale výhružně a potichu řekl: „Dej tu ruku hned pryč.“

Gomelský polkl a pustil svého nadřízeného. Andreje Zdroka se vždy trochu bál, protože toho o něm moc nevěděl. „Omlouvám se, pane, já jen…“

„Opouštím svoji kancelář a jedu jinam,“ řekl Zdrok. „To je všechno, co potřebuješ vědět. Ozvu se.“ Smůla, pomyslel si Zdrok.

„Co policie a vyšetřování?“ zeptal se Gomelský.

„Jak to myslíš?“

„Vloupání! Minulou noc. Vloupali se ti do sejfu, vzpomínáš?“

„Ach to.“ Zdrok na to prakticky zapomněl.

„Inspektora bude zajímat, kam jsi odjel. Vyšetřování stále probíhá, nezapomněl jsi na to?“

„Pověz mu, že jsem odcestoval obchodně.“

„Nemyslíš, že to bude poté, cos vyklidil kancelář, trochu podezřelé? Andreji, přivádíš nás do velice nezáviděníhodné pozice.“

Zdrok se přestal ovládat, popadl druhého muže za klopy saka a zařval mu přímo do tváře: „Drž. Tu svou. Hubu!“ Pustil Gomelského a odstrčil ho. „Dělej, jak umíš, a mě nech být.“

Zdrok přešel kolem pokladního okénka do zadní části banky a do své kanceláře. Byl tam nepořádek. On a Erik rozbili počítač, smazali soubory, vyprázdnili stůl a rozbitý sejf a smazali záznamy v telefonu. Antipov provedl to samé v Curychu a Zdrok by tam nejraději byl, aby na vše dohlédl. Antipov byl důkladný, ale Zdrok se vždy nejraději o všem ujistil osobně. Kdyby se mohl naklonovat, udělal by to.

Jak dlouho to potrvá, než dorazí policie? Zdrok si byl jist, že maximálně do zítřka.

Ti zatracení teroristé. Takzvané Stíny, Násir Tarighian a jeho banda náboženských fanatiků. Proč zrovna oni museli být nejlepšími zákazníky Krámu? Kompromitovali Krám a teď bude muset Zdrok vybudovat organizaci znovu, jinde a pod jinou hlavičkou.

A jaké budou ztráty? Zdrok to nevěděl přesně, ale byl si jistý, že půjde o miliardy. Už ztráta stíhače typu Stealth představovala pěknou částku, ale ztráta dvou bank byla naprostá katastrofa. Nejhorší byla ztráta zámku na břehu jezera Curych. Nikdy už se domů nedostane a svůj majetek tam musí nechat. Musí to místo opustit i se vším, co tam je. Majetek za osm milionů dolarů a on s tím nemůže nic udělat. Bože, automobily! Úplně na ně zapomněl. Jeho milovaná sbírka! A jeho drahocenná jachta! Alespoň si byl naprosto jistý tím, že v sídle nezanechal žádné kompromitující materiály. Byl to prostě domov výstředního bankéře, který měl drahé koníčky.

Zdrok zatnul pěsti a zahrozil směrem vzhůru.

Za tohle někdo zaplatí. Andrej Zdrok přísahal, že dá Krám znovu dohromady, na jiném místě, a pak se pomstí těm, kdo mohou za tuto katastrofu – především Spojeným státům americkým.

32

Nejsem šťastným turistou.

Má dcera je v nebezpečí a potřebuje mě. A já se zabývám šíleným náboženským fanatikem, který financuje terorismus a zamýšlí použít nějakou zbraň hromadného ničení. Jsem na britské vojenské základně na ostrově ve Středomoří a čeká mě práce, ze které nemám žádnou radost. Musím přiznat, že se poprvé bojím. Pro mě osobně je nejvyšší prioritou najít Sáru. Pro moji zemi je prioritou zastavit tohoto náboženského fanatika. Mohu jen doufat, že splním svůj úkol včas, abych se mohl věnovat osobním zájmům co nejdříve.

Kypr. Překrásné místo, ale plné napětí. Když v roce 1963 propukla mezi Řeky a kyperskými Turky válka, nějaký britský důstojník nakreslil napříč mapou ostrova zelenou čáru. Organizace spojených národů se kolem toho, co bylo nazýváno – překvapivě – zelenou linií, snažila udržet mír. V roce 1974 se řecká vláda pokusila o převrat a Turci odpověděli invazí a okupací části ostrova severně od zelené linie. Dnes uznávala Organizace spojených národů pouze řeckou část ostrova, Kyperskou republiku. Takzvanou Severokyperskou tureckou republiku kromě Turecka neuznával žádný jiný stát na světě. A tato napjatá situace vyvolávala neustálé konflikty.

Britové mají na jižní straně ostrova důležité vojenské základny. Ve skutečnosti pokrývají britská výsostná území tři procenta povrchu ostrova. Královské letectvo má základnu na západě v Episkopi a v Akrotiri. Já jsem na východní straně, v Dhekelii. Kypr býval kdysi kolonií Velké Británie, tyto oblasti tedy v roce 1960, kdy vznikla Kyperská republika, zůstaly pod anglickou jurisdikcí.

V Dhekelii sídlí šedesátá druhá pomocná kyperská švadrona královských ženistů a šestnáctá letecká peruť (vyzbrojená helikoptérami Gazela). V uvedených oblastech jsou i další podpůrné jednotky, jako například královský logistický sbor, královský polní nemocniční sbor, královský sbor údržbářů a techniků, královská vojenská policie. Dhekelie, také známá jako „kantýna“, je domovem celkem pro dva tisíce Britů.

Zdá se, že pro britské vojáky jsem snadným a příjemným úkolem. Dhekelie je na severním pobřeží Larnacké zátoky a je asi 15 km severovýchodně od důležitého pobřežního města Larnaca a 20 km od Ayia Napy, primárního cíle turistů jezdících za klubovou scénou východního Středomoří. V Dhekelii je řada sportovních a rekreačních zařízení, primárně určených – pochopitelně – k provozování vodních sportů. Když mě přiváží vojenským transportem, pozoruji pár neúnavných surfařů, jak si v zátoce užívají poslední minuty před západem slunce.

Kapitán Peter Martin, typický britský voják kolem třicítky, mě doprovodí do důstojnické jídelny, kde pojím chutné kuře s mačkaným bramborem a chřestem. Konečně pořádné a normální jídlo, přišlo jako na zavolanou, už jsem měl pořádný hlad. Kapitán Martin se posadí, povypráví mi o svých rozkazech a sdělí mi, jak to celé bude probíhat.

„Odvezu vás po západu slunce ve člunu. Obeplujeme mys Pyle a mys Gkreko a pak se vydáme na sever podle pobřeží. Přibližně po třech mílích zastavím a vysadím vás. Poplavete další půl míle pod vodou do přístavu Famagusta, kde vystoupíte na břeh a vydáte se do nákupního střediska po svých. Jakmile vás vysadím, nevíme o tom, že jste tady na Kypru. Zpátky přes hranici musíte po moři. Dám vám číslo na svůj mobil. Až budete na pobřeží, vyzvednu vás. Pokud se neozvete, budu předpokládat, že jste našel cestu jinudy nebo že jste mrtev. Je to jasné?“

„Velice jasné,“ potvrdím.

„Dáme vám potápěčskou výzbroj. To nejlepší vám dát nemůžeme, potřebujeme to pro své muže. Bude to už sice trochu zastaralé, ale stále plně funkční. Když ji vrátíte, budeme rádi. Když ne, nelamte si s tím hlavu.“

„Díky.“ Spolknu poslední kousek kuřete. „Jestli ty bomby budou plné…“

„Garantuji vám stejně kvalitní kyslík, jako dýcháme my,“ usměje se kapitán.

„Co víte o tom nákupním středisku? Už jste se o to místo přece museli zajímat, ne?“ ptám se.

„Zajímali jsme se a mohu vám říci, že všechno se zdá být v naprostém pořádku. Pracovali na tom tři roky a nikdy jsme ani nezahlédli nic podezřelého.“

Na to nemám co říct. Přijde mi ovšem obtížné věřit, že Tarighian skutečně staví prosté nákupní centrum pro kyperské Turky – zejména když zasvětil svůj život financování Stínů, které se snaží pozabíjet co nejvíc nemuslimů.

Po večeři mě kapitán odvede do armádního potápěčského klubu, který stojí nad působivou Larnackou zátokou. Ptám se kapitána, jestli se Kypr hodí k turistice, a podle jeho vyjádření je to fantastické místo na prázdniny. Když se Řekové a Turci zrovna neperou, je Kypr hotový ráj.

„Ve skutečnosti je turecká strana ostrova hezčí,“ tvrdí. „Turci a obyvatelé ostatních muslimských zemí jezdí na sever, ostatní na jih.“

Kapitán Martin mi dá jednoduchou nádrž, regulátor MK2Plus, kompenzátor vztlaku Glide 500, počítač SmartPro, který se nosí na zápěstí, ploutve Twin Speed, standardní pás se závažími a masku. Všechno pohodlně pasuje na moji uniformu, která mě zahřeje dostatečným způsobem, ale batoh na zádech si budu muset důkladně utáhnout. Martin mi dá i malé pohonné zařízení, DPD, ruční přenosný mechanismus, který potápěče pod vodou táhne kupředu. Je nutné šetřit silami. Jsem připraven, ale napřed si musím promluvit s Lambertem.

Nejprve vyzkouším implantát. „Plukovníku, jste tam?“

„Jsem, Same. Jsi na Kypru?“

„Jsem. Všechno jde podle plánu. Starají se o mě dobře.“

„To rád slyším.“

„Už jste zjistili něco o Sáře, plukovníku?“

„Děláme všechno pro to, abychom ji našli. Poslouchej mě dobře – tohle musíš nechat na nás. Ještě stále zbývá osmačtyřicet hodin, možná víc, než se budeš muset dostavit do Jeruzaléma. Máme stopu a sledujeme ji.“

To jsou dobré zprávy. „Kdo je to?“

„Same, to je možná trochu předčasné…“

„Zatraceně, plukovníku, mluvíme o mé dceři.“ Není nutné zdůrazňovat, že už jsem trochu naštvaný. „Jestli chcete, abych na ni nemyslel a soustředil se na práci, musíte mi říct všechno, co víte.“

„Dobrá, Same. Omlouvám se. Je v tom ten její přítel. Víš o něm něco?“

Musím si vzpomenout na jeho jméno. „Mladý muž z Izraele, že?“

„Ano. Eli Horowitz.“

„Ano, to je on. Sára se o něm zmiňovala. Co je s ním? To on je podezřelý?“

„Chtěla se s ním setkat v Jeruzalémě. Prověřili jsme ho a zjistili jsme, že byl loni vypovězen ze Států kvůli propadlému studentskému vízu. A proto, že je na seznamu podezřelých z terorismu.“

„Do hajzlu.“ Nezajímá mě, kdo mě slyší.

„Zatímco spolu mluvíme, se ho snažíme najít. Naši lidé v Jeruzalémě po něm pátrají.“

„Co Sářina kamarádka? Ta, se kterou jela do Izraele… jak že se to jmenovala? Rivka.“

Slyším, jak si Lambert povzdechne. Vím, že když udělá tohle, nebude se mi líbit, co mi řekne. „Same, Rivka Kohenová je mrtvá. Našli ji ve východním Jeruzalémě, uškrcenou.“

„Pro rány Boží, plukovníku!“ Přestávám se ovládat. Toužím něco popadnout a rozmlátit na padrť. „Nemůžu tu zůstat. Musím hned do Izraele.“

„Same, nemáš k dispozici prostředky, které máme my. Věř mi, my najdeme Sáru spíš než ty.“

„Chtějí mě, plukovníku. Má dcera je pouze návnada.“

„Přesně proto tě tam nemohu pustit. Prosím, Same. Máš práci a musíš ji dokončit. Vím, že to zní hrozně, ale musíš na ni prozatím zapomenout.“

Zhluboka se nadechnu. „Dobrá, plukovníku. Dnes v noci podniknu ten malý výlet, ale zítra se vydávám do Izraele – bez ohledu na to, co mám nebo nemám. Seberu se, odjedu z tohoto zatraceného ostrova a pojedu najít svoji dceru. Je to jasné?“

Nemohu uvěřit tomu, že jsem se svým nadřízeným právě hovořil tímto tónem. Ale já nakonec nejsem voják. Plukovník Lambert je můj dohlížitel a já jsem jeho zaměstnanec. To není totéž.

„Rozumím, Same,“ řekne Lambert. „Nemám ti to za zlé.“

To mě trochu uklidní. „Díky, plukovníku. Omlouvám se. Nechal jsem se trochu unést.“

„Nelam si s tím hlavu. Prostě dnes v noci udělej to, co máš, a uvidíme, nač přijdeš.“

Rozloučíme se a já se podívám z okna na zátoku. Západ slunce zbarvil hladinu do ruda a já si říkám, co to asi jen znamená.

V deset hodin, po setmění, se nalodíme do rychlého hlídkového člunu s trupem z tvrzeného laminátu a jedním motorem o výkonu 140 koní. Takové čluny běžně hlídkují v přístavech a v pobřežních vodách. Uveze osm až devět mužů a kapitán mi vysvětluje, že mají i větší člun pro dvacet mužů. Na této plavbě bude kapitána a mě doprovázet jeden kormidelník a jeden vojín. Myslím, že o mé misi nic nevědí. Myslím, že prostě pouze poslouchají rozkazy.

Kormidelník pluje pomalu, aby nepřilákal pozornost. Je docela běžné, že tu jezdí hlídkové čluny ve dne i v noci, ale myslím, že se snaží být především nenápadný. Obeplujeme mys Pyle a potom zamíříme na východ, k mysu Gkreko. Voda je tu zčeřená a kapitán mi vysvětluje, že na této straně ostrova jsou silné proudy. Chce se dostat tak blízko k zelené linii, jak jen to půjde, protože i tak si hezky zaplavu.

Vidím světla – to je Famagusta. Kapitán mi říká, abych se připravil, a pomáhá mi nasadit bombu. Kormidelník vypne všechna světla a ztlumí chod motoru.

„Tady končíme,“ říká kapitán. Podáme si ruce.

„Děkuji za všechno.“

„Poděkujte mi, až vás tu ráno vyzvednu.“ Řekl „až“, ne „jestliže“.

Nandám si ploutve, nasadím si potápěčské brýle, přitáhnu řemen SC-20K a jsem připraven. Přelezu přes bok a přidržuji se žebříku. Nasadím si do úst regulátor, uchopím DPD a pak skočím pozadu do studené a temné vody.

33

Kapitán měl se silnými proudy pravdu, ale díky DPD se plavání nepromění v zápas. Směřuji kupředu, tažné zařízení mě veze rychlostí přibližně uzel za hodinu. Odhaduji, že z vody vylezu poblíž přístavu a budu se moct krýt mezi ukotvenými čluny. Vážně pochybuji o tom, že tam teď v noci bude obzvlášť čilý ruch.

Lampa na DPD vytváří nepatrné osvětlení a já vidím spousty světlě zbarvených korálů a hejna ryb. Nejsem rybář a v rybách se nevyznám, ale vím, že některé jsou nebezpečné. Nikde kolem nejsou žádní žraloci, ale byly zaznamenány případy, kdy plavce pokousala barakuda. Murény také nejsou příjemní tvorové a musím si na ně dávat pozor. Každopádně, to, co všude okolo pozoruji, by se nádherně vyjímalo ve velikém akváriu.

Podle počítače už jsem urazil tři čtvrtě míle a konečně se na obzoru objevuje dřevěné přístavní molo. Famagusta. Voda je tu špinavější. Za to mohou všechny ty motorové čluny. Mám nad vodní hladinou pouze hlavu a bedlivě sleduji své okolí.

Jsou tu lodě všech velikostí – katamarány, motorové čluny, malé jachty – a slabě osvětlená dřevěná mola. U jedné boudy vidím i osamělého nočního strážce. Na stožáru vedle boudy se třepotá vlajka Severo-kyperské turecké republiky.

Tady je to jednoduché. Doplavu do přístavu a směřuji ke břehu. Jakmile pod nohama ucítím dno, sundám si ploutve a vyjdu ven z vody. Držím se ve stínu. Molu se vyhnu a po betonovém povrchu se vyškrábu nahoru. V tuto chvíli je největší šance, že mě někdo zpozoruje, takže rychle přeběhnu mezi skupinku stromů těsně u přístavu. Mám štěstí, v zemi je zabudován odvodňovací kanál – tam ukryji potápěčské vybavení. Obloha je jasná, déšť neočekávám, takže vybavení by mělo být v kanálu zcela v bezpečí. Sundám si bombu i to ostatní, z batohu vyndám náhlavní soupravu a brýle a mohu vyrazit.

Do centra Famagusty jsou to tři míle. Držím se pořád ve tmě a světlům se vyhýbám, trvá mi to proto téměř hodinu. Jsou skoro tři v noci a do úsvitu zbývají dvě nebo tři hodiny.

Centrum stojí za Famagustou, kousek od hlavní silnice. Pozemek je obehnán drátěným plotem a jsou na něm cedule v turečtině a v angličtině: „Vstup zakázán – soukromá stavba.“ Na další je napsáno: „Nákupní centrum ve Famagustě, zanedlouho otevíráme! Prostory k pronajmutí!“ Celé místo je dobře osvětleno, nákladní vozidla neustále odvážejí hlínu a odpad a všude se pohybují muži ve stavbařských helmách. Už to samo znamená, že něco není v pořádku – na normálních stavbách se obvykle nepracuje pozdě po půlnoci. Všichni horečně pracují, jako by museli stihnout nějaký termín. Lambert má nejspíš pravdu, Tarighian chce použít svoji zbraň co nejdříve.

Část plotu, která by nebyla osvětlena, nikde nevidím. Začínám horečně přemýšlet o tom, jak se vlastně dostanu dovnitř. Zasáhne prozřetelnost. Na cestě kus ode mě se objeví pár světel a přibližují se. Když jsou kousek ode mě, poznám údržbářský vůz elektrikářské společnosti s osamělým řidičem. Vůz mě mine, jede docela pomalu. Postavím se a hodím po něm kámen. Vůz zpomalí ještě víc a já jej doženu a několikrát udeřím na zadní dveře, dost nahlas na to, aby mě řidič uslyšel. Ještě zpomalí a pak zastaví. Když stáhne okénko, namířím mu do obličeje Five-seveN.

„Jedeš mým směrem. Mohu se svézt?“

Nerozumí mi ani slovo, ale význam mého prohlášení chápe. Stále na něj mířím, obejdu vůz a nasednu na místo spolujezdce. Přikrčím se k podlaze a pokynu mu, aby jel dál. Hlaveň pistole mu zabořím do břicha. Má očividně strach, tak mu přikážu, aby se uklidnil. Kývne a pokračuje dál.

Přijedeme k bráně. Tam zastaví a stáhne okénko. Stráže se ho na něco ptají turecky a řidič odpovídá, sáhne přitom pro papíry vedle sebe. Ukáže je strážcům a ti ho pouští dál. Využiji příležitosti, narovnám se a podívám se ven skrz čelní sklo. Vidím parkoviště a na něm několik nákladních automobilů a stavbařských vozidel. Ukážu tím směrem. Jakmile zaparkuje a vypne motor, posadím se vedle něj, kývnu na něj, aby se naklonil, a pak jej udeřím do týla.

„Je mi líto,“ zamumlám, ale on už mě neslyší. Položím ho na podlahu, rozhlédnu se, zda se někdo nedívá, a pak vystoupím ven.

Budova má několik vchodů pro veřejnost, jsou v nich skleněné dveře a ty jsou nyní většinou zavřené. Strážní i dělníci používají nakládací plošinu. Ta patrně patří k hlavnímu oddělení, největšímu v celém komplexu. Oblastem s živým provozem se musím vyhnout a dovnitř musím jinudy, takže mi nezbyde než vybrat si jedny ze skleněných dveří. Pátrám po bezpečnostních kamerách, ale žádnou nevidím. To ovšem neznamená, že tu nikde žádná není. Obávám se, že mám malý problém. Co budu dělat? Čas běží, nemám ho mnoho a musím dovnitř a zase ven tak rychle, jak jen to půjde. Kudy? Vyjdu na světlo, zamířím k jednomu ze vchodů pro veřejnost a otevřu dveře pomocí paklíčů.

Nikdo si mě nevšiml.

Jsem v budově. V hlavní chodbě, která prochází napříč střediskem, jsou lampy zhasnuté. Po stranách jsou prázdné výkladní skříně a mě udivuje, že žádný obchod nenese název nebo obchodní značku. Na to, že celé středisko se „otevírá brzy“, je překvapivé, že tu žádný skutečný obchod ještě není.

Směřuji do středu komplexu – je tam velký otevřený prostor spojující tři křídla a chodba do velkého oddělení bez jakéhokoliv názvu. Nade mnou je klenutá kopule rozdělená zespodu na dvě části. Několik lamp zde přece jen svítí, držím se proto u zdi a ve stínu. Pak uslyším z jednoho z neosvětlených křídel budovy zvuk motoru, takže se přikrčím a čekám. Je to jedna z golfových tříkolek, které používali v Akdabar Enterprises v Turecku. Sedí v ní dva muži v uniformě bezpečnostní služby.

Vozítko přejede kolem mě a zamíří do křídla s prázdným prostorem. Teď anebo nikdy. Vyrážím vpřed. Doháním vozítko a vyskakuji na ně. Oba strážce překvapím. Než stihnou zareagovat a otevřít ústa, srazím jejich hlavy dohromady. Jeden ze strážců omdlí, ale ten druhý má tvrdou lebku. Vyskočí a vrhne se na mě. Tlačí mě dozadu, z vozítka. To jede dál kupředu a míří přímo do zdi. Strážce mě tvrdě udeří do tváře.

Zatmí se mi před očima. Mé koleno ale vystřelí nahoru v klasickém manévru bojového umění Krav Maga. Můj protivník ztuhne bolestí a šokem.

V tu chvíli narazí vozítko do zdi. Ještě že nejelo plnou rychlostí, jinak by to byla pořádná rána. Ozve se jen dutý náraz a můj nešťastný oponent dopadne na volant. Pohnu se a tvrdě jej udeřím do spodní čelisti. Omdlí jako jeho kolega.

Žádný ze strážců není ozbrojen, ale jeden z nich má magnetickou kartu. Ta se ještě určitě bude hodit.

Vejdu do temného prostoru, který je – jaké překvapení – úplně, ale úplně prázdný. V jedné ze zdí jsou nicméně dvojité dveře, za nimiž je pravděpodobně velký výtah. Teď už je všechno jasné, tohle není žádné skladiště ani kancelář. Tudy vozí z rampy k oněm dvojitým dveřím vybavení a zásoby. A ty dvojité dveře jsou hlavním vchodem k tomu, co zde – ať už je to cokoliv – Tarighian ukrývá. Vyrážím vpřed, ale ve tmě poblíž rampy slyším kroky. Počkám, dokud ze tmy nevyjdou dva strážci a nezamíří k těm dvojitým dveřím. Jeden z nich použije kartu, dveře se otevřou a oni jdou dál.

Když se dveře zavřou, dojdu k nim a otevřu je pomocí ukradené magnetické karty.

Když spatřím to, co je na druhé straně, málem vykřiknu. Dlouhá rampa se pomalu svažuje do částečně osvětlené podzemní části plné dělníků. Okamžitě odskočím stranou, pryč ode dveří a skryji se za hromadou beden. Doufám, že mě nikdo neviděl. Všichni mají značně napilno, jako dělnice připravující úl na sklizeň medu. Odsud se mohu pořádně rozhlédnout a zjistit, co se to tu vlastně děje.

Obrazně řečeno, ani nedýchám.

To, co vidím, je raketové silo. Nebo něco podobného. Patro, na kterém jsem, má kruhový tvar a lemuje ho „ochoz“, z něhož lze pohlédnout dolů. Dole uprostřed stojí gigantické dělo (či co to vlastně je) ze slitiny a oceli. Základna má přibližně sto čtverečních stop a musí vážit několik tun. Okolo základny je obrovský hydraulický mechanismus, který zdvíhá a sklání hlaveň. Ta je sama přibližně 100 metrů dlouhá, několik metrů široká a míří svisle od podlahy přímo vzhůru. Pravděpodobně lze celé zařízení vysunout.

Můj Bože! Je mi jasné, co to je! Poznávám to! Viděl jsem originální návrhy z osmdesátých let, kdy se Gerard Bull snažil podobnou věc vyrobit pro Irák.

Je to babylonské superdělo, je hotové a připravené k použití. Celé nákupní středisko je pouze podvodem. Předpokládám, že až budou chtít z děla vypálit, zdvihnou jej vzhůru a přemístí do prázdného centrálního prostoru pod kopuli. Ta se rozdělí na dvě části a hlaveň se vysune vzhůru k noční obloze.

Neuvěřitelné! Ne, fantastické. Musím přiznat, že jsem ohromen. Ta věc je nádherná. Je to ta nejhroznější a současně nejkrásnější zbraň, kterou jsem kdy v životě viděl.

Konečně je mi jasné, co znamenaly plány, které jsem viděl v Tarighianově kanceláři v Turecku. Tuto věc zkonstruoval Albert Mertens, pravá ruka Gerarda Bulla. A je to mistrovské a ohromující dílo.

Podle toho, co si pamatuji z původního návrhu Bullova babylonského děla a co vidím tady, jsou si obě děla podobná. Je to jen dohad, ale myslím, že půjde o 1000mm dělo schopné pomocí mnohatunové nálože vystřelit projektil do vzdálenosti 1000 kilometrů.

Okamžitě pořídím pomocí OPSATu několik fotografií a napíšu zprávu Lambertovi. Vysvětlím mu, co jsem objevil, a oznámím mu, že se pokusím o sabotáž. Každopádně, s tímhle se musí vypořádat NATO nebo OSN, a to co nejdříve. Toto místo musí srovnat se zemí dřív, než bude mít Tarighian šanci to dělo použít. A podle čilého ruchu, který tu všude vládne, to bude zatraceně brzy.

To se řekne: provést sabotáž. Ale jak? Mám s sebou pár tříštivých granátů a SC-20K. To je jako házet po tanku sněhovými koulemi.

Možná bude nejlepší odpálit granáty, vyvolat zmatek a rychle se odsud ztratit. Mohu jen doufat, že si Lambert sežene nějakou velkou bombu. Sáhnu do batohu a vytáhnu granát, nastavím roznětku na čtyřicet pět minut a pak granát schovám blízko dvojitých dveří.

Opatrně se vydám po ochozu. Jakmile najdu vhodné místo, umístím další granát a nastavím jej tak, aby explodoval současně s tím prvním. Tímto způsobem pokračuji dál. Na ochozu naštěstí žádní dělníci nejsou. Všichni jsou dole a horečnatě pracují na dokončení svého díla.

Když se dostanu na stranu protilehlou dvojitým dveřím, všimnu si jasných oken řídicího centra. Je to bunkr zabudovaný do země, takže pravděpodobně snese sílu zpětného nárazu obřího děla. Uvnitř je několik mužů a já jednoho z nich poznávám – je to Namik Basaran neboli Násir Tarighian. Se zalíbením pozoruje svoji „hračku“.

Obejdu celý okruh a položím ještě tři další granáty. Je na čase odsud zmizet. Sáro Fisherová, miláčku, jsem na cestě. Vyrážím směrem k dvojitým dveřím a připravuji si magnetickou kartu, abych je otevřel, nicméně v tom okamžiku zapípá OPSAT. Mám novou zprávu od Lamberta. Zní:

„JEDNOTKY OSN JSOU NA CESTĚ, ZMIZ!“

To mi nemusíte říkat dvakrát, plukovníku. Zvednu ruku s magnetickou kartou a v tom okamžiku se dveře otevřou. Přede mnou stojí čtyři ozbrojení strážci a já jsem se nechal dokonale nachytat.

Jeden z nich si mě všimne – a především mé mimozemské uniformy – a zakřičí. Než stihnou zareagovat, vyrazím jako šipka a prolétnu mezi nimi, dva z nich přitom odstrčím. Ti spadnou na zbylé dva a srazí je na podlahu. Utíkám jako šílenec a za mnou se ozývá křik. Slyším střelbu a nad hlavou mi hvízdne kulka. Kličkuji ode zdi ke zdi jako koule v automatu, abych nebyl tak snadným terčem.

Ozve se alarm. Jak se tak říká, vypuklo peklo.

Utíkám do křídla plného neexistujících obchodů a mířím k východu, k tomu, kterým jsem vnikl dovnitř budovy. Když jsem přibližně čtyřicet stop od dveří, všimnu si dvou strážců na druhé straně. Zastavím, strhnu si ze zad SC-20K, odjistím pojistku a vypálím. Dveře se roztříští a oba muži padnou mrtví k zemi. Vyrážím vpřed připraven proskočit tím, co ze skleněné výplně dveří zbylo, ale palba za mnou mě přinutí padnout k zemi. Překulím se ke stěně a snažím se plazit vpřed, nicméně střely sviští moc blízko. Pušku stále držím, takže se převalím na záda a naslepo vypálím pár střel po svých pronásledovatelích. Dva zasáhnu, ale zbytek se kryje. To mi dá několik sekund na to, abych vyskočil, vyrazil vpřed a proskočil zbytkem skleněných dveří. Jeden střep mi na rameni prořízne uniformu, pronikne svrchní vrstvou a otevře hadičku s vodou. Dopadnu na zem, už mimo budovu, a okamžitě jsem opět na nohou.

Parkoviště je prázdné. Už to mám téměř za sebou.

Doběhnu k zaparkovanému údržbářskému vozu, otevřu dveře a zjistím, že elektrikář už na podlaze není. Kašlu na něj. Strčím klíček do zapalování a nastartuji, chystám se zařadit zpátečku a odjet z parkoviště.

Do krku mě zatlačí studená hlaveň.

Podívám se do zpětného zrcátka. Elektrikář stojí přímo za mnou. Říká něco turecky a nevypadá nijak nadšeně. Asi jsem ho předtím pořádně praštil a teď se mi to chystá vrátit. Pomalu zdvihnu ruce a on mi odebere SC-20K. Pak otevře dveře a odhodí moji pušku na zem. V tu chvíli nás obklopí přibližně tucet Tarighianových ozbrojenců.

34

„Pane Fishere,“ osloví mě Tarighian, když mě přivádí do řídicího centra, „má vaše přítomnost v mém objektu co do činění s vaší zprávou pro Interpol?“

„Ve skutečnosti ano,“ odpovím. Zní to hloupě, ale nic lepšího mě momentálně nenapadá.

Prohlížím si okolí, abych zjistil, koho proti sobě vlastně mám. Kromě Tarighiana a tří strážců vidím ještě Farida a Alberta Mertense – ten cosi kutí na stole ještě s jedním dalším mužem. Nebylo by to tak špatné, kdyby mi nespoutali ruce za zády. Vzali mi i batoh, náhlavní soupravu a brýle, zbraně a vyprázdnili mi všechny kapsy.

Kdyby mohl pohled zabíjet, jsem už mrtvý a může za to Farid. Očividně si dal dvě a dvě dohromady a pochopil, že ruku jsem mu zlomil já. Usměji se na něj a mrknu.

Tarighian si mě prohlíží hnědýma a studenýma očima. „Měl jste zůstat v jezeře Van, pane Fishere. Myslel jsem, že jste skončil tam.“

„Je mi líto, že jsem vás zklamal.“

„Stačí, abych pokynul svým mužům – ti vás popraví a všechno nahrají na videokazetu. Tu nahrajeme na muslimský webový server a celý svět, včetně celé Ameriky, si bude moci vychutnat, jak přijdete o hlavu. Jste přece Američan nebo ne? Švýcar nejste určitě.“

Mlčím.

„Ujišťuji vás, že kdybych měl čas, mluvit vás donutím. Ale mám trochu naspěch. Obávám se, že budu muset uspíšit váš rozsudek a zajistit, abyste pro mě nebyl nadále hrozbou, dřív než zahájím ranní operaci.“

„Jakou operaci?“ ptám se. Doufám, že se mi podaří polechtat jeho ego. „Támhle stojí velice působivé zařízení. Co to je?“

Tarighianovy oči zamrkají a on se otočí k oknu. „Nádhera, že? Říkám tomu babylonský Fénix. Babylonský proto, že se jedná o následníka superděla Gerarda Bulla, které bylo v osmdesátých letech navrženo pro Irák, a Fénix proto, že se zrodil z popela svého předchůdce.“

Když Mertens zaslechne, o čem je řeč, zdvihne hlavu a usměje se na mě.

„To je vaše dílo, že?“ ptám se ho.

Belgičan mě ignoruje, ale Tarighian odpoví za něj. „Ano, profesor Mertens odvedl vynikající práci. Podle mých požadavků, samozřejmě.“

„Oč vám jde, Tarighiane? Co chcete udělat?“

Když zaslechne své skutečné jméno, usměje se na mě. „Víte, kdo jsem. Obával jsem se toho. Pro koho pracujete, Fishere? CIA? FBI?“

„NSA, ale ne že by na tom teď ještě záleželo.“

Pokrčí rameny. „Na tom teď už skutečně nezáleží. Do hodiny zemřete.“ Pokyne směrem k superdělu a pokračuje: „Babylonský Fénix obsahuje devět tun speciální nálože, díky které vypálí 600 kilogramů těžký projektil do vzdálenosti zhruba 1000 kilometrů.“

„Toho mělo být schopno už Bullovo superdělo.“

„Ano. Mohl bych také na orbit vystřelit dvousetkilogramový projektil – k tomu bych potřeboval 2000 kilogramů těžkou raketu. Hlaveň měří v plné délce 156 metrů a vnitřek má metr v průměru. U závěru je 30 centimetrů silná, na konci 6,5 centimetru. Podobně jako V-3 i toto dělo je sestaveno ze segmentů. Dvacet šest celých šest desetin metru dlouhých dílů váží celkem 1510 tun. K tomu započítejte čtyři dvousetdvacetitunové válce proti zpětnému nárazu a stopětašedesátitunový závěr. Kolem závěru je pět stop solidního betonu, oceli a kamene. Z této základny na Kypru můžeme zasáhnout jakýkoliv cíl ve Středomoří.“

„Ak to je šílenství,“ odpovím, „vystřelíte jednou a okamžitě na vás zaútočí celý svět.“

„Máte pravdu,“ odpoví.

„Vy chcete vystřelit jen jednou?“

„Ano. Jednou to stačí.“

„A na jaký cíl?“

„Obávám se, že budete muset zemřít, aniž byste se to dozvěděl,“ odpoví Tarighian.

„Tak mi alespoň povězte, čím budete střílet?“

Tarighian se podrbe na bradě. „Proč ne? Vystřelím šestisetkilogramovou MOAB – gigantickou vzdušnou bombu. Předpokládám, že víte, co dokáže?“

Vím, o čem mluví. Je to věc podobná naší CBU-72. Zápalná klastrová bomba naplněná etylenem, která vybuchne ve vzduchu, vytvoří kouli ohně a vyvolá vlnu šířící se rychle do okolí. Zasáhne větší oblast než klasická bomba. Následné efekty jsou obdobné menším nukleárním zbraním, ale bez radioaktivního spadu. Je to odporná zbraň. Chcete-li mluvit o zbraních hromadného ničení, tahle mezi ně nepochybně patří.

„Vy jste ďábel,“ zamumlám. Tarighianovi zaplanou oči a vykročí ke mně. Nakloní zlehka hlavu, jako by se mě chystal udeřit, ale místo toho na mě plivne. Slina mě zasáhne do tváře a pak mi začne stékat na krk.

„Tohle si myslím o Americe.“ Otočí se a osloví Mertense: „Začněte s kalibrací. Je čas.“

Mertens kývne a zdvihne telefon. Několik sekund je ticho a pak slyším: „Začněte s kalibrací. Vztyčte Fénixe.“

O šest sekund později se začne celá místnost otřásat a komplex začne odrážet dunivý zvuk. Oknem vidím, jak se zasouvá strop a odkrývá kupoli tam nahoře. Superdělo začne i se svou těžkou plošinou s pomocí hydraulického zařízení stoupat vzhůru.

Tarighian září spokojeností, že všechno funguje tak, jak má. Otočí se ke mně a osloví stráže. „Už toho viděl dost. Odveďte ho do spalovny a tam ho zabijte.“

Farid se na Tarighiana nelibě zašklebí. „Je mi líto, Faride, ale tebe potřebuji u sebe. Možná by sis s ním chtěl trochu pohrát přímo tady na místě…?“

Osobní strážce se na mě zašklebí jako gorila. I když má pravou ruku v sádře, nepochybuji o tom, že tou levou toho dokáže ještě dost. Stráže mě pevně drží a Farid se postaví přede mě. Napřáhne zdravou ruku, zatne pěst a celou svou váhu vloží do úderu, který mi téměř urazí hlavu. Zazvoní mi v uších a nic nevidím. Z mého právě zlomeného nosu vystřelí zášleh bolesti. Než se stihnu byť i jen minimálně vzpamatovat, udeří mě Farid do žaludku. Padnu na kolena a lapám po dechu, stráže, nestráže. Z nosu mi na podlahu kape krev.

Slyším Tarighiana: „To stačí. Odveďte ho a zbavte se ho. A nafilmujte to. A ať to skutečně stojí za to. Víte, co mám na mysli.“

Strážci mě hrubě vyvlečou z místnosti.

35

Mezi Kyprem a Washingtonem je časový rozdíl přibližně sedm hodin. Ve chvíli, kdy Sam Fisher vstupoval do komplexu nákupního střediska, plukovník Irving Lambert dokončil rozhovor se zástupcem ministra obrany a netrpělivě očekával novinky od svého agenta. Věděl, že Fisher dorazil v pořádku na Kypr, věděl, že dostal od Britů potápěčské vybavení, a věděl, že se vypravil navštívit Tarighianovo „nákupní středisko“ u Famagusty.

Vzhledem k tomu, že dychtivě očekával zprávu od Fishera, vedl Lambert rozpravu nejen se zástupcem, ale také s vrchními veliteli v Pentagonu, prezidentem Spojených států a náměstkem předsedy vlády. A ti všichni byli zase v kontaktu se svými lidmi na Středním východě. Ukáže-li se útok na Kypr jako nezbytný, chtěl Lambert jednat okamžitě. A všechny zúčastněné strany byly připravené a ochotné jednat – vyjma Turecka. I tváří v tvář důkazům odmítaly turecké úřady uvěřit tomu, že Namik Basaran skutečně je Násir Tarighian, vůdce a patron jedné z nejnebezpečnějších světových teroristických organizací. Prosperita jihovýchodní části Turecka, o niž se postaral, byla nepochybná. Vytvořil stovky pracovních míst. Zaměstnal nezaměstnané. Poskytl potravinovou i peněžní pomoc v řadě případů. Napomohl mnoha dobrým vztahům mezi Turky a jejich sousedy. Jak by takový člověk mohl být původcem zla, za kterého ho pokládaly Spojené státy?

Telefon zabzučel. Lambert stiskl tlačítko. „Ano?“

Ozval se Bruford: „Máme nějaké novinky o Horowitzovi.“

„Hned tam budu.“

Lambert vstal, uchopil svůj šálek kávy a chvátal do operační místnosti, kde pracoval Bruford a zbylí členové týmu. Carly St. Johnová pozorně studovala nějaké papíry z tiskárny.

„Oč jde?“ zeptal se Lambert a posadil se ke stolu k ostatním.

„Eli Horowitz není Izraelec,“ začal Bruford, „pochází z Azerbájdžánu. Do Izraele se dostal, když mu bylo šestnáct, pod záminkou, že je židovský uprchlík z Ruska. Mossad nám právě potvrdil, že Horowitz – mimochodem, je to jeho skutečné jméno – použil už celou řadu krycích jmen. V Azerbájdžánu byl zatčen a obviněn ze styků s teroristy spojovanými s Kurdy. Byl mladý a měl určité politické konexe, propustili ho. Později byl zatčen v Gruzii kvůli nelegálnímu přechovávání zbraní. Měl stanout před soudem, ale zázračně se mu podařilo uprchnout z vězení. Byl to odvážný útěk a musel mít spoluviníky. Gruzínské úřady věří, že za jeho útěk nese odpovědnost mocná ruská mafie.“

„Krám?“

„Pravděpodobně. Podle seznamu podezřelých z terorismu, kvůli kterému byl Horowitz, mimo jiné, vyhoštěn ze Států, spolupracuje s Krámem.“

Lambert udeřil do stolu. „Dobrá, můžeme se definitivně shodnout na tom, že je to mizera. Jak ho najdeme?“

Odpověděla Carly: „Mossad skvěle spolupracuje. Našli jeho byt ve východním Jeruzalémě a prohledali ho. Opustil to místo, jako by se tam později chtěl vrátit. Měl tam všechny osobní věci, včetně šatů a počítače.“

Lambert zdvihl obočí a Carly zamrkala.

„Možná něco máme. Tady je výpis obsahu pevného disku. I když tam není nic, co by přímo souviselo s Krámem, získali jsme nějaké e-maily, které naznačují, že před příjezdem Sáry Fisherové do Jeruzaléma něco plánoval. Většina e-mailů starších dvou týdnů byla smazána, ale Mossad předvolá Horowitzova ISP, jakmile to bude možné. Máme pár posledních zpráv, které si vyměnil se Sárou, většinu z nich už jsme získali ze Sářina počítače v Illinois. Máme ale i korespondenci mezi Horowitzem a mužem jménem Jurij. Juriho e-mailová adresa patří serveru v Rusko-izraelské bance v Jeruzalémě.“

„Rusko-izraelská banka? Je v pořádku?“ zeptal se Lambert.

„To je. Je to soukromá a relativně nová instituce. Otevřela před dvěma roky a ve správní radě jsou samí Rusové.“

„Zajímavé.“

Carly se usmála a udělala dramatickou pauzu. „A teď to nejlepší: banka je dceřinou společností Švýcarsko-ruské mezinárodní obchodní banky.“

Lambert zdvihl ruce nad hlavu. „Pochválen buď náš Pán! Izraelská policie si to okamžitě musí vzít na starost. Hned teď.“

„Už se na tom pracuje,“ odpověděl Bruford. „Ředitele banky i jeho zaměstnance čeká ráno, až nastoupí do práce, ošklivé překvapení – což by se mělo odehrát každou minutou.“

„Skvělá práce,“ řekl Lambert. „Ještě by se mohl ozvat Fisher a budu spokojený.“

Ozval se Chip Driggers: „Plukovníku, máme tu spojení!“

Lambert vstal a přešel k Driggersovu terminálu: „To je Sam?“

„Vypadá to tak. Posílá nějaké soubory formátu JPG.“

Když se na monitoru ukázal obrázek, oběma mužům klesla čelist.

„U všech svatých, co je tohle?“ zeptal se Driggers.

Lambert zakoulel očima a podíval se znovu. „To je zatracené babylonské superdělo. Mělo mě to napadnout. Měl jsem to tušit!“

„Přicházejí další obrázky, podívejte.“

Celý tým se shromáždil kolem monitoru a sledoval jednotlivé obrázky pořízené Fisherem. Lambert neztrácel čas tím, že by běžel do své kanceláře. Zdvihl telefon přímo na Brufordově stole a nařídil: „Dejte mi prezidenta.“

36

Násir Tarighian si otřel z čela pot a podíval se na hodinky. Slunce už vyšlo a čas běžel. Jestli Američan v noci kontaktoval své lidi, bylo pouze záležitostí hodin, možná minut, než dorazí ozbrojené složky a překazí jeho plán na pomstu Iráku.

Poradci mu celé měsíce tvrdili, že jeho plán je absolutně bláznivý. Albert Mertens a jeho tým nechtěli zničit Bagdád a velitelé jeho výborů protestovali proti Iráku. Tarighian si dobře uvědomoval, že jeho pomstychtivost ho může stát Stíny jako celek. Nezajímalo ho to. Jeho nejvěrnější přítel, Ahmed Mohammed, prohlásil, že je to „šílenství“. Ale Tarighian věděl, že šílený není, alespoň ne v obvyklém slova smyslu. Prostě chtěl své ženě a svým dětem dopřát klidný spánek. Jestliže se kvůli tomu bude muset stát mučedníkem, budiž. Nebude ostatně první.

Podíval se z okna řídicího centra a spatřil velkolepý nástroj zhouby očekávající jeho rozkazy. Babylonský Fénix byl připraven a zkalibrován, stačilo vypálit MOAB na Bagdád. Zbývaly už jen poslední úpravy a Mertens ho ujistil, že nezaberou déle než půl hodiny. To bylo před čtyřiceti minutami.

„Mertensi!“ zavolal přes celou místnost. „Co se, ksakru, děje?“

Mertens si vyměnil pohled s Eislerem a to se Tarighianovi nelíbilo. Ti dva spolu měli až příliš velké tajnosti.

„Ano, pane?“ zeptal se mírně Mertens.

„Už jste připraveni?“

„Ještě ne. Máme problém ve strojovně. Rád bych, abyste to se mnou zašel ověřit. Chci, abyste to viděl na vlastní oči. Příliš spěcháme, abychom hned vystřelili, a tak vzniká dominový efekt.“

„O jaký problém se jedná?“

„To nevím přesně. Strojníci dole někoho chtějí. Doporučuji, abyste šel se mnou.“

„Zatraceně,“ zamumlal Tarighian. „Dobře, jdu s vámi.“ Farid zamířil ke dveřím. „Ano, Faride, ty půjdeš také.“ Obrovitý muž zabručel a přidržel otevřené dveře. Mertens s Eislerem si opět vyměnili pohled a oba zamířili ven z řídicího centra. Sešli za Tarighianem a Faridem dolů po schodech a pak přešli přes plošinu, na které byl hydraulický systém natáčející babylonského Fénixe. Okolo postávalo několik Tarighianových ozbrojených strážců. Všichni sledovali, jak Mertens otevřel těžké kovové dveře, za nimiž se ukrýval vlastní mechanismus.

Mertens ukázal dovnitř. „Po vás, pane.“

Tarighian sklonil hlavu a začal po kovových stupních sestupovat dolů, do strojovny. I když kolem svítily lampy, byla tu větší tma než jinde v objektu. Místnosti dominovaly obrovské motory pohánějící hydrauliku a vydávaly velký hluk. Kolem řídicích panelů postávalo několik mužů, dva se usilovně věnovali hydraulickému systému.

Jakmile čtyři muži vstoupili do místnosti a zavřeli za sebou dveře, otočil se od řídicího panelu další muž oblečený v hábitu a s turbanem na hlavě. Pohlédl Tarighianovi přímo do tváře.

„Ahmede!“ řekl Tarighian, „co tu děláš?“

Ahmed Mohammed se Tarighianovi lehce uklonil. „Jsem tu od včerejška. Měl jsi příliš mnoho práce.“

„To je mi líto, měl jsem…“

„Přemýšlel jsem o tvých plánech, Násire. To proto jsem tady.“

Tarighian položil svému politickému poradci ruku na hlavu a řekl: „Jsem rád, že jsi tady. Právě včas! Dnes ráno vystřelíme z babylonského Fénixe a konečně ukážeme celému Západu, že muslimové nedovolí Americe a jejím spojencům okupovat Irák a Střední východ. V několika málo minutách Bagdád přestane existovat. Co si o tom myslíš, Ahmede?“

Mohammed potřásl hlavou: „Násire, můj příteli, musím ti říct, že my všichni si myslíme, že jsi z cesty sešel příliš daleko. Tvá nesmyslná touha zničit Bagdád je šílená. Bagdád je muslimské město. Irák je muslimská země. Zaslepila tě touha po pomstě. Tvé záměry jsou špatné a úsudek mylný. Bylo proto rozhodnuto odejmout ti vedení.“

Tarighian zamrkal. Nebyl si jist, že všemu dobře rozuměl. „Co jsi to řekl? Nerozumím ti, Ahmede. Jsme připraveni vystřelit a jsme připraveni vystřelit teď hned. Brzy budeme pány Středního východu a vyženeme západní psy.“

„Ne, Násire, to ty mi nerozumíš. Býval jsi kdysi velikým válečníkem a vůdcem. Dobyl jsi Stínům slávu. Ale sešel jsi z pravé cesty věřícího. Žiješ jako obyvatel Západu. Obchoduješ s obyvateli Západu. Přátelíš se s obyvateli Západu. Máš rád publicitu a vyděláváš peníze. V očích Alláhových jsi velice zhřešil.“

Tarighian ustoupil o krok. „Co to říkáš? Nemůžete mi odejmout velení nad Stíny! Nemůžete mi Stíny vzít!“

Na Mohammedově tváři se usadil smutný a chladný výraz: „Ale ano, Násire, můžeme.“

Tarighian nemohl očekávat, že Albert Mertens vytáhne glocka, rychle namíří na jeho hlavu a stiskne spoušť. Tarighianova hlava explodovala a všude kolem se rozlétly úlomky kostí a sprška krve. Tarighianovo tělo se zhroutilo na zem.

Teď byla řada na Eislerovi. Neočekávaným a rychlým pohybem vytáhl svůj veliký nůž, popadl Farida pod turbanem za vlasy, strhl mu hlavu dozadu a prořízl odhalené hrdlo od ucha k uchu. Faridovy reflexy zafungovaly stejně rychle – švihl dozadu a zabořil svoji volnou ruku Eislerovi do břicha, srazil jej zády na stůl. Velký muž chtěl své dílo dokončit, ale bylo příliš pozdě – z otevřené rány vytryskla krev jako voda z kohoutku. Jeho bručení se změnilo v chropot. Stiskl si hrdlo v marném pokusu ránu ucpat. Pak v zuřivosti zkusil popadnout Eislerovu nohu, ale místo toho srazil jen monitor počítače. Eisler se svalil na podlahu na druhé straně stolu a ustoupil před obrovským mužem dozadu.

Farid se vrhl kupředu, zkusil obejít stůl, ale klopýtl a zhroutil se. Vydával dusivý chropot a ještě minutu zuřivě mlátil kolem sebe, dokud mu síly zcela nedošly. Nakonec – a vypadalo to jako celá věčnost – Farid zemřel.

Zbylí muži v místnosti nevěřícně zírali na celé krveprolití, ale pak pohlédli na Ahmeda Mohammeda, Alberta Mertense a Heinricha Eislera s novým respektem.

Mohammed se podíval na Mertense a řekl: „Jako vůdce Stínů vám nyní rozkazuji překalibrovat babylonského Fénixe a zamířit na cíl, o kterém jsme už hovořili.“

Mertens odložil pistoli a přikývl. „Děkuji vám, pane. To je skutečně dobré rozhodnutí.“ Otočil se na ostatní a nařídil. „Odneste pryč ta těla.“ Čtyři muži se pohnuli, uchopili Tarighianovu mrtvolu, otevřeli dveře vedoucí k motoru a hodili mrtvolu dovnitř. Hydraulický systém ji rozdrtí na kaši. Totéž provedli s Faridem.

Mertens, Eisler a Mohammed opustili místnost a stanuli před zavřenými dveřmi. Tarighianovi muži je podezíravě sledovali. Kde je jejich vůdce?

Než mohl kdokoliv zaregistrovat, co se vlastně děje, dva tucty mužů se naklonily z ochozu dolů a z AK-47 postřílely Tarighianovy věrné. Prostor naplnil nenadálý hluk a dělníci vyděšeně ztuhli. Bylo to, jako by se rozpoutalo peklo a smetlo ty, kdo mu stojí v cestě, přívalem hvízdajících střel. Tarighianovi věrní neměli nikdy šanci střelbu opětovat. Po dvaceti sekundách leželi všichni v tratolišti krve na zemi. Mohammedovi věrní seběhli dolů a zůstávali ve střehu. Čekali na další rozkazy.

Ahmed Mohammed nahlas zvolal: „Synové Alláhovi, slyšte!“ Oči všech se obrátily k němu. „Násir Tarighian je mrtev! Od této chvíle vedu Stíny já. Pokračujte ve své práci a Alláh vás odmění.“

Někteří dělníci se začali usmívat. Jiní byli zmateni. Jen pár z nich bylo zklamáno.

Mertens se podíval na Mohammeda a podotkl: „Jak vidno, Tarighianovy záměry nebyly příliš populární.“

„To nebyly,“ odpověděl Mohammed.

Když se vrátili do řídicího centra, otočil se Mertens na Eislera: „Jsi v pořádku?“

„Jsem.“ Otřel čepel nože o kalhoty a pak zasunul nůž do pochvy.

Mertens kývl a nařídil: „Překalibrujte zbraň na nový cíl.“

„Ano, pane,“ odpověděl Eisler. „A jaký je nový cíl?“

„Jeruzalém.“

37

Dva zabijáci mě vlečou nahoru na ochoz. Když zamíříme ke dvojitým dveřím, vidím skupinu přikrčených mužů ozbrojených AK-47. Krčí se za zábradlím a na něco čekají. Ten nejbližší kývne na mé dva strážce a dá jim znamení. Co se, k čertu, děje? Kdyby to nebyla hodně odvážná domněnka, řekl bych, že se chystá nějaká vzpoura nebo něco podobného. Je ve vzduchu rebelie? Bude mi to nějak prospěšné?

Ztratil jsem pojem o čase, který ještě zbývá do výbuchu tříštivých granátů. Teď někdy by mělo uplynout čtyřicet pět minut od chvíle, kdy jsem nastavil roznětky a kdy mě chytili. Hádám, že zbývá pět, maximálně deset minut. Až to bouchne, nechci být tady – ochoz se nejspíš zřítí.

„Same?“ uslyším Lambertův tenký hlas ve svém uchu. „Same? Jsi tam?“

Sakra. Odpovědět nemohu.

Jeden z mých strážců otevírá pomocí své karty dvojité dveře a procházíme skrz. Na smrt nepochoduji dvakrát nadšeně, takže musím rychle něco vymyslet. Muž s kartou má mé věci. OPSAT mi nechali, ale s rukama spoutanýma za zády toho moc nenadělám.

Lambert se ozve znovu. „Same? Jestli mě slyšíš, rychle odtamtud vypadni. Do deseti minut, možná dřív, zaútočí na to nákupní centrum jednotky Organizace spojených národů! Jestli mě slyšíš, okamžitě vypadni!“

Jak rád bych vás poslechl, plukovníku.

Projdeme prázdným prostorem a jsme na poschodí, kde trčí horní část hlavně superděla. Ta směřuje ke kupoli uprostřed nákupního střediska. Kupoli doposud neotevřeli a dělo ještě zcela nevysunuli. Nejraději bych tu zůstal stát a fascinovaně sledoval výstřel, ale takovou příležitost nemám a mít nebudu. Až se dostaví kavalerie, chci být dostatečně daleko odsud.

Vedou mě do jednoho z prázdných předních „obchodů“. Naším cílem jsou zjevně ocelové dveře s tureckým a anglickým nápisem „údržba“. Jeden muž vyndá z kapsy svazek klíčů a druhý mi zaryje hlaveň AK-47 do zad. Ten s klíči odemkne a podrží dveře. Jakmile vejdeme dovnitř, pochopím, proč Tarighian hovořil o spalovně. Jedna velká tu je. Patrně v ní likvidují odpadky. Místnost je plná různého harampádí a nářadí, je tu i cirkulárka a tři další tříkolky.

Na trojnožce uprostřed místnosti stojí kamera. Na prostor kolem ní a před spalovnou míří dvě lampy. Zajímalo by mě, kolik poprav už natočili – nebo jsem jejich premiéra?

Klíčník otevírá dvířka spalovny. Plameny uvnitř vytváří zlatavou zář. Ta nejspíš dodává jejich domácí filmové produkci romantický ráz. Klíčník zapne lampy a videokameru. Podívá se do hledáčku, ujistí se, že objektiv míří na správné místo, a pak arabsky rozkáže tomu druhému, aby mě postavil na to správné místo. Tihle muži Turci rozhodně nejsou.

Druhý muž mi opět zaryje hlaveň do zad. Klíčník stiskne tlačítko NAHRÁVAT, na kameře se rozsvítí červená kontrolka a pak se klíčník přesune k nám.

Stojíme vedle sebe – klíčníka mám napravo, toho druhého nalevo. Klíčník zahájí arabský proslov: „Toto je americký špión, Sam Fisher. Dnes zemře za to, že vedl válku proti islámu.“

Pak se v dálce ozve střelba. Intenzivní střelba, jako když vypálí salvu naráz celá četa. Oba muži se na sebe podívají a spokojeně se usmějí. „Máme nového vůdce.“

Teď mám příležitost. Narazím pánví do klíčníka tak tvrdě, jak jen dokážu, a srazím jej na stranu. V tu chvíli zabořím svou pravou botu do vnitřní strany jeho levé nohy a on upadne na podlahu. Než stihne druhý strážce zareagovat, zdvihnu levou nohu, udeřím ho do pravé holeně a vší silou mu dupnu na chodidlo. Ukročím doprava a kopnu jej do pravého kolena. Slyším, jak kosti praskají a i on padá na zem.

Klíčník se snaží postavit a zamířit AK-47. Otočím se na něj a pravou nohou jej kopnu do tváře. Upadne na záda a pušku upustí.

Část mého výcviku zahrnovala manévr, při kterém prostrčíte své nohy skrz spoutané paže. Musíte to umět opravdu dobře a já nácvikem strávil celé týdny. Je možné to provést, když se překulíte dopředu – paže se musí pohybovat opačným směrem než nohy. Když se přitom schoulíte do kuličky, jde to snáze. Rychle si přidřepnu, schoulím se a překulím se dopředu, paže přitom protáhnu kolem těla. Výborně – vyskakuji na nohy a spoutané ruce mám před sebou.

Klíčník už je zase na kolenou a opět se pokouší vstát. Dalším kopem do hlavy jej pošlu do bezvědomí. AK-47 odkopnu po podlaze mimo jeho dosah. Pak se obrátím ke druhému strážci, který se svíjí na podlaze a skučí. Zdvihnu levou nohu a dupnu mu na hlavu. Toho už nic trápit nebude.

A tohle všechno se odehrálo během pěti sekund.

Pohlédnu na OPSAT – mám ještě dvě minuty, pak granáty explodují. Prohledám klíčníkovy kapsy, má můj nůž, Five-seveN, brýle i ostatní vybavení. SC-20K zanechal u spalovny, tu zdvihnu po cestě. Ale nejdřív musím přeříznout provaz. Dojdu k cirkulárce, zapnu ji a opatrně přidržím zápěstí nad rotujícím kotoučem. Naříznu provaz dost na to, abych jej roztrhl, a jsem volný.

Posbírám všechny své věci. Musím odsud rychle zmizet! Opatrně otevřu dveře a nakouknu ven – nikde nikdo. Vyjdu na chodbu. Rychle doběhnu na okraj centrální části – kopule se právě rozděluje. Současně se začíná zdvíhat hlaveň superděla, které hydraulický systém vyzdvihl až na úroveň podlahy v přízemí. Na okamžik se zastavím a pozoruji tu úchvatnou zbraň. Hlaveň se natahuje skrz otevřenou kopuli. Motory u obrovského závěru začnou burácet a hlaveň míří jihovýchodním směrem.

Bum, bum, bum! Granáty vybuchují jeden po druhém. Nemám ponětí o tom, jaké škody nadělaly, ale doufám, že výstřel z děla alespoň chvíli pozdrží. Oběhnu superdělo směrem ke křídlu, kterým jsem vnikl dovnitř, a mířím ke skleněným dveřím, které jsem zničil už dříve. Podlaha se otřásá a zní to jako zemětřesení. Výborně, ochoz se musel propadnout, jak jsem očekával. Tak to je zdrží určitě.

Vybíhám do slunečního světla. Kolem nikdo není. Údržbářský vůz zmizel, budu muset po svých.

V tu chvíli uslyším motory letadel. Pohlédnu na sever a vidím šest stíhaček. Rychle pryč!

Běžím co nejrychleji přes parkoviště, směrem k hlavní bráně. Stojí tam dva ozbrojení strážci. Nemám čas se o něčem s někým dohadovat, vytáhnu Five-seveN, zastavím se, zamířím a vystřelím – jeden, druhý – dřív než mají vůbec šanci mě požádat o „papíry“. Pak se opět maximální rychlostí rozeběhnu směrem k bráně.

Jakmile opustím komplex, trochu zvolním, ale utíkám stále. Vydrápu se na kopec nad nákupním střediskem, kde jsem byl už před svítáním, a konečně mohu sledovat velkou show.

Stisknu implantát na krku. „Plukovníku?“

„Same, můj bože, co jsi dělal?“

„Měl jsem trochu svázané ruce. Ale už jsem venku. Vidím letadla.“

„Díky bohu. Začínal jsem mít strach. Vrať se do Famagusty. Vyzvedne tě tam kapitán Martin s člunem a vrátíte se do Dhekelie. Dopravu do Izraele jsme zařídili, čeká se jen na tebe.“

„Díky, plukovníku. Nějaké nové zprávy o Sáře?“

„Ještě ne, Same. Ale budou.“

Ukončím spojení, ale ještě chvíli se dívám. Formaci vedou dva Super Hornety F/A-18E. Ty jsou americké. Následují dva britské námořní Harriery F/A Mk2. Zbývající dvě letadla musím chvíli sledovat – jsou to F-16 tureckých leteckých sil! Jsem rád, že se Turci nakonec zapojili – pro Lamberta to musí představovat diplomatický úspěch.

Super Hornety odpalují střely Maverick, které zasahují přímo superdělo. Exploze je mohutná a já cítím vlnu tepelné energie. Harriery shazují bomby, které nedokážu od pohledu identifikovat, ale výbuch pohltí celý komplex. Turci shazují další bomby. Všude je hustý dým a já nevidím, co se děje.

V tuto chvíli celé nákupní středisko hoří a všude je kouř. Vidím jen hlaveň superděla, která ční vzhůru k obloze. Šest stíhaček opisuje oblouk nad pobřežím a chystá se k dalšímu náletu na komplex.

Najednou se ozve hrozná rána a země všude okolo se otřese. V prvním okamžiku mě napadne, že jsem přímo uprostřed zemětřesení desátého stupně na Richterově škále, pak ale pochopím a je to mnohem horší.

Oni dokázali vypálit z babylonského Fénixe!

Ležím na zádech, jsem napůl omráčený a zírám na oblohu. Pak spatřím něco, na co, co budu živ, nezapomenu.

Náboj ze superděla ohromnou rychlostí vyletí vzhůru k obloze a rychle prolétne kolem stíhaček. Můj Bože, pomyslím si, je po všem. Nakonec přece jen vyhráli. Ale okamžik nato oba Super Hornety změní kurz a začnou střelu pronásledovat. Dokážu se vzpamatovat natolik, abych sáhl do batohu, vytáhl dalekohled a mohl sledovat drama na obloze.

Náboj z děla je nyní nad mořem a dvě americké stíhačky vypadají jako tečky. Pak uvidím dvě – ne, čtyři – střely typu vzduch-vzduch. Pravděpodobně jsou to AIM-120 AMRAAM, střely schopné letět nadzvukovou rychlostí.

Bože! Obloha nad mořem se promění v oranžové a rudé peklo, které musí pohltit i obě stíhačky. Na moment ani nedýchám. Ohnivá hrůza pomalu klesá do Středozemního moře. Dokážu myslet jen na to, jací hrdinové byli piloti těch dvou letounů. Obětovali sami sebe a zabránili hrozné katastrofě.

Postavím se a pozoruji, jak trosky padají do vody.

„Same? Co se stalo? Pověz mi to!“ ozve se Lambert.

Stisknu implantát. „Ztratili jsme dvě stíhačky. Ale piloti jsou hrdinové. Sestřelili MOAB a spadli do moře.“

„Ježíši. A co Tarighianovo středisko?“

Podívám se dolů na ohnivé inferno. Zbývající stíhačky evidentně dokončily svůj útok poté, co dělo vypálilo. Právě se obracejí a pokračují v bombardování. Hlaveň superděla už není vidět. Musela se zhroutit dovnitř.

„Nemusíte mít strach, plukovníku. Všechno je pryč.“

Skoro vidím, jak si Lambert mne temeno hlavy a úlevně oddechuje. Zbytek Třetího oddělení pravděpodobně otevírá šampaňské.

„Jak jste přiměl ke spolupráci Turky?“

„Carly vytvořila prezentaci z fotografií, které jsi pořídil. Přidala všechny písemné podklady a poslali jsme to turecké vládě. Nemusím snad ani zdůrazňovat, že odvedla skvělou práci.“

„Jako vždycky.“

„A co ty? Jsi v pořádku?“

„Jsem v pořádku, plukovníku. Ale teď musím do přístavu a musím jet zachránit svoji dceru.“

„Jen do toho, Same.“

Do Tel Avivu pojíždím odpoledne a mám příštích dvacet čtyři hodin na to, abych podal Sářiným věznitelům zprávu o tom, že jsem v Izraeli. Než jim ale zavolám, popovídám si s kapitánem Abrahamem Weissem od izraelských bezpečnostních složek v černém lexu bez poznávací značky. Kapitán Weiss na mě čeká na letišti Bena Guriona, kde mě odbavili jakožto VIP bez obvyklých byrokratických procedur a bezpečnostních kontrol.

„Jsem ve spojení s vašimi lidmi,“ začne Weiss, když se vůz rozjede. „A celou dobu pracujeme na tom, abychom našli vaši dceru. Jsem rád, že vám mohu sdělit, že víme, kde je. Tedy, myslíme si, že víme, kde je.“

Srdce mi málem vyskočí z krku. V to jsem doufal celou tu cestu letadlem z Kypru. „Kde?“

„Nejsme si na sto procent jistí, ale pravděpodobně je v opuštěném skladišti poblíž malého letiště severně od Jeruzaléma.“ Weiss hovoří gramaticky správnou angličtinou se silným izraelským přízvukem. Je mi sympatický od okamžiku, kdy jsme se potkali. K pracovníkům izraelských bezpečnostních složek chovám velký respekt. Den za dnem se musí vyrovnávat s neustálou hrozbou. Tlak musí být ohromný.

„Měli jsme štěstí, když jsme dnes ráno vtrhli do Rusko-izraelské banky,“ pokračuje Weiss. „Zpočátku se zdálo, že v bance je všechno v naprostém pořádku a my jsme se hrozně zmýlili, ale pak jsme začali zkoumat transakce s nemovitostmi. Většina z nich byla logická a dávala smysl, ale pak jeden z našich analytiků zpochybnil hodnotu několika budov – to kvůli tomu, kde se tyto budovy nacházejí. Patří mezi ně i zmíněné skladiště. Je majetkem Rusko-izraelské banky. Ale náš analytik se kdysi zabýval budovami nedaleko od toho místa a vzpomněl si, že se jedná o místo plné opuštěných budov. Příští rok je čeká demolice. Poslali jsme tam průzkumný tým. Do hodiny vyšel z budovy Eli Horowitz. Za další hodinu se vrátil. Průzkumný tým si je jistý, že v budově jsou s ním další lidé, neví ale, kolik jich je.“

„Je mi jedno, kolik hajzlů tam je,“ odpovím, „půjdu tam a vyřídím si to s nimi.“

Kapitán Weiss pokrčí rameny, na můj chabý pokus o vtip nezareaguje. „Nadřízení mi sdělili, že tohle je skutečně věc Američanů a my je budeme podporovat. Jinými slovy, velíte tu vy. Rádi bychom zatkli muže odpovědné za únos vaší dcery a za vraždu Rivky Kohenové, ale pokud dojde k nějaké nešťastné náhodě, naši vládu to zase příliš zajímat nebude.“

To je jeho způsob jak mi sdělit, že si mohu s těmi zatracenými únosci dělat, co chci. Za to pravděpodobně vděčím Lambertovi.

„Půjdu tam dnes v noci. Sám.“

„Předpokládal jsem, že to řeknete,“ přitaká Weiss. „Nejprve se ale seznámíte s týmem, který vám bude krýt záda.“

Po pětačtyřiceti minutách jízdy se ocitáme na severním předměstí Jeruzaléma a zastavujeme před továrnou na výrobu automobilových součástek. Jsme v industriální oblasti a podle kapitána je skladiště dvě míle odsud. Je tu tým příslušníků Shin Bet, mají náležité vybavení a jsou připraveni vyrazit do akce. Shin Bet, neboli Shabak, je odpovědná za vnitřní bezpečnost. Většinu svého úsilí vynakládá na ochranu vládních úředníků, zabraňuje atentátům, sbírá informace, odhaluje teroristické buňky. Aktivity Shin Bet jsou vždy přísně tajné. Jejich práce je podobná mé práci, cítím se mezi nimi jako doma.

Mají kvalitní výstroj. Mám rád útočnou pušku Tavor „Bull Pup“ vyráběnou společností Israel Military Industries. Existuje několik různých typů, každý má speciální účel. Jeden z mužů mi ukazuje svoji zbraň a vysvětluje, že jde o typ „Micro T.A.R.“, který je určen výhradně tajným službám a pro specifické mise. Má třicetiranný zásobník na standardní munici NATO 5,56 mm.

Kapitán Weiss mi podává mobilní telefon, abych zavolal únoscům. Telefon nelze sledovat – to pro případ, že by zkoušeli zjistit, odkud volám. Podívám se do OPSATu na číslo a vytočím jej. Přehraje se zpráva, kterou čte muž s výrazným ruským přízvukem.

„Pane Fishere, jestliže jste v Jeruzalémě, vyčkejte na pípnutí a ohlaste se – spojí nás.“

Zazní tón a já spustím: „Tady je Sam Fisher. Ještě v Izraeli nejsem, ale pňjedu zítra ráno. Cestuji z veliké dálky. Zavolám znovu před půlnocí a budu očekávat instrukce. Neubližujte, prosím, mé dceři.“ Zavěsím a podívám se na kapitána: „Co teď?“

„Počkáme až do setmění. Tým se rozmístí kolem skladiště, mimo dohled. Jestli jsem to pochopil správně, jste vybaven podkožním implantátem, abyste mohl komunikovat se svými nadřízenými ve Washingtonu?“

Mezi špióny se zkrátka nic neutají. „Máte pravdu.“

„Naši lidé nastaví vysílání tak, aby vás slyšel celý tým. Už jsem to s vaším plukovníkem probral. Díky tomu budete moci povolat přepadovou četu do budovy, až budete chtít.“

„To je od vás velice laskavé.“

Někdo přináší košer krůtí sendviče a následujících pár hodin strávíme v kapitánově lexu. Probíráme bezpečnostní situaci v zemi a různé plány pro boj s terorismem. K večeru si na dvě hodinky zdřímnu. Když se vzbudím, je už deset hodin. Zatímco jsem spal, nahrála Carly St. Johnová do mého OPSATu plány budovy. Mám kompletní přehled o budově, včetně všech východů a vchodů, chodeb a místností. Nemohu se dočkat, až vyrazím, ale raději počkám ještě další dvě hodiny a doufám, že tou dobou už budou spát. Nakonec, krátce po půlnoci, oznámím kapitánovi, že nadešel čas.

„Pravděpodobně vám uchystali past,“ podotkne kapitán.

Pokrčím rameny. „Past, nepast, půjdeme.“

„Jste připraven?“

„Jak jen lze.“

Vydá rozkaz a řada civilních automobilů bez značek začne směřovat ke skladišti. Za další minutu dorazíme na křižovatku. Kapitán ukáže na jednu z cest. „Je to tudy, asi míli daleko. Vystoupíme a zbytek dojdeme pěšky.“

Řidiči zaparkují své vozy za opuštěnými budovami a my pokračujeme po svých. Moc stromů a přirozených úkrytů tady není. Izrael je vyprahlá země a po celý rok je tu horko a sucho. Co se Středomoří týče, Izrael jsem nikdy za zrovna půvabný nepovažoval. Tedy nemáte-li rádi písek a kamení. Země je úrodná, ale ani tak si nedokážu představit, jak to kdysi mohla být „země zaslíbená“.

Jak se blížíme ke skladišti, oddělím se od příslušníků Shin Bet. Poprvé se tam chci podívat sám.

„Pane Fishere?“ slyším v uchu kapitánův hlas. „Slyšíte mě?“

„Nahlas a jasně,“ potvrdím, jakmile zapnu implantát.

„Před skladištěm parkují pod plachtou tři vozy. Ferrari, Jaguár a Chevrolet Cavalier.“

„Takže jich uvnitř zase tak moc nebude.“

„Přesně to si myslím i já.“

Skladiště už vidím, ale sám se důkladně kryji za hromadou kamení padesát stop od něj. Vím, že příslušníci Shin Bet budovu obklíčili, ale není po nich ani vidu, ani slechu. Jsou skutečně dobří.

Budova vypadá, jako by ji žádný člověk nenavštívil už dobrých třicet let. V podstatě jsou to zdi obklopující velký prostor uvnitř. Podle Carlyiných plánů je tam nadzemní podlaží s oknem. To nadzemní podlaží je spíš podkroví, které se táhne asi nad třetinou přízemí. Dolů vede jediné schodiště. Po stranách budovy se táhnou chodby, u kterých jsou místnosti – pravděpodobně bývalé kanceláře.

„Co chcete dělat?“ ptá se kapitán.

„Najdu cestu dovnitř, pravděpodobně přes nadzemní podlaží. Držte se při zemi, dokud nedám rozkaz. Pak zaútočíte vší silou. Dokud nenajdu Sáru a nepřesvědčím se, že je v pořádku, nesmí mít ani tušení, že tu jsme.“

„Rozumím.“

Opustím úkryt, ale držím se ve stínu. Kolem budovy nejsou žádná světla, to je dobře. Nejprve musím prozkoumat okolí skladiště. Přední dveře jsou rezavé, mají oprýskanou malbu s nějakými nápisy. Několik oken je pomalovaných. Vzadu parkují ta tři auta a jsou tam další dveře. Nahoře je jedno okno, které pomalované není. To je můj vchod.

Vytáhnu špičku na cigarety a rychle sestavím kotvici. Zatočím s ní nad hlavou a vyhodím ji vzhůru, zachytí se na první pokus. Zatáhnu a rychle začnu šplhat nahoru. Když jsem u okna, nakouknu dovnitř.

Vidím podlaží, je plné harampádí. Vedle prázdného lůžka svítí osamělá lampa. Nevidím nic dalšího, především kvůli všem těm věcem, které se tam povalují. Hlavní je, že tam nikdo není. Výborně. Omotám si lano kolem zápěstí, takže se za okno mohu zachytit oběma rukama. Vytáhnu Five-seveN a palcem zapnu laserový mikrofon. Pak namířím hlaveň na sklo. Čtvereček uprostřed displeje kamery se nezbarví do červena – to znamená, že mikrofon nesnímá žádný zvuk. Skvěle. Vypnu mikrofon a pistoli opět zasunu do pochvy. Pak zkusím okno otevřít. Nejde to. Desetiletí staré panty jsou zadřené, i když okno zamčené nejspíš není. Vytáhnu nůž a začnu páčit na okrajích okna. Tentokrát se trochu pohne. Změním polohu, abych mohl zatlačit přesně doprostřed parapetu, a opřu se do toho vší silou. Okno se pohne a pootevře, ale na můj vkus trochu příliš hlučně. Nicméně mám dost místa na to, abych se dostal dovnitř. Odmotám si provaz ze zápěstí a vklouznu na podlaží, nohama napřed.

Jakmile jsem uvnitř, opatrně se připlížím na okraj podkroví a podívám se dolů. Je to velké a prostorné skladiště, prostředek je prázdný, ale po stranách je šrot všeho druhu, většinou staré lednice a sporáky. Vidím pár dveří vedoucích do další části budovy.

Nikdo tady není.

Z podlaží vedou dřevěné schody bez podpěry. Stoupnu na vrchní schod, ale ten zavrže. Skočím dolů a přistanu na všech čtyřech. Jeden dutý zvuk je lepší než série vrzavého skřípotu.

Soustředím se na dveře, které vedou na chodbu s řadou místností. Opět vytáhnu Five-seveN a zapnu mikrofon. Zamířím na dveře a tentokrát se displej zbarví červeně. Za dveřmi někdo hovoří. Přitisknu se ke zdi a poslouchám.

Hlasy jsou tlumené, ale hovoří rusky, to vím jistě. Chvíli zvažuji, zda tam nemám vpadnout a všechny poslat okamžitě k čertu, ale než se stihnu rozmyslet, uslyším kroky. Blíží se ke mně.

Dveře se otevřou, stojím přesně za nimi. Objeví se dva muži a zamíří do středu skladiště. Mají na zádech AK-47.

„Rozsviť, Juriji,“ řekne jeden z Rusů, „nevidím vůbec nic.“

Ten, kterému říkají Jurij, jde k přední stěně budovy. Zatraceně. Rozsvítí a uvidí mě, jak stojím za dveřmi. Co mám dělat? Rychle se protáhnu dveřmi a ocitnu se v chodbě přesně v okamžiku, kdy se ve skladišti rozsvítí.

Chodba je také osvětlená, ale nikdo tu není. Vidím tři místnosti. Dveře do dvou z nich jsou otevřené, pravděpodobně je obývají ti dva Rusové. Vidím lůžka a věci denní potřeby. Jedny dveře jsou zavřené. Zapnu na brýlích infravidění. Za dveřmi spočívá teplé tělo v horizontální poloze. Je to Sára? Musím to zkusit.

Dveře jsou samozřejmě zamčené. Jedním uchem pozorně poslouchám zvuky z otevřených dveří na konci chodby, ti dva Rusové hovoří ve skladišti. Současně potichu vyndám paklíče a vyzkouším je. Na třetí pokus se dveře otevřou.

Uvnitř leží na lehátku Sára.

38

„Sáro!“ zašeptám. Pohlédne nahoru, je vyděšená. Když mě spatří, její oči se rozšíří. Samozřejmě, ve své uniformě a s brýlemi vypadám jako vetřelec z jiného vesmíru. Posunu brýle, aby viděla na moji tvář.

„To jsem já.“

„Tatí!“ Vyskočí a obejme mě, jako bych byl poslední člověk na zemi.

„Ticho!“ zašeptám. „Musíš být zticha. Já tě odsud dostanu.“

„Tatí, věděla jsem, že přijdeš!“ Začne vzlykat a já hladím její tmavé vlasy.

„Jsi v pořádku? Ublížili ti?“

„Trochu. Jsem… Jsem trochu slabá.“

„Můžeš chodit?“

„Pokusím se.“

Postaví se, ale je dost nejistá. Budu ji muset nést. Když vyhlédnu ze dveří na chodbu, opřu ji o stěnu. Zatím ještě stále nikde nikdo.

„Zlato, počkej tady, já se vrátím.“

„Nechoď pryč!“ Téměř panikaří.

„Sáro, ti mizerové jsou přímo támhle. Napřed se o ně musím postarat. Slibuji, že se pak hned vrátím.“

Zhluboka se nadechne a otře si tvář. „Dobře.“

„Hodná holka. Buď potichu.“

Vyjdu ze dveří a zavřu za sebou, ale nezamykám. Vytáhnu Five-seveN, nasadím tlumič a odstřelím dvě lampy na stropě. Kolem se rozlije tma, takže si nasadím brýle a aktivuji noční vidění.

Nahlédnu do skladiště. Je prázdné, oba Rusové vyšli ven. Rychle vejdu dovnitř, kleknu si najedno koleno a zamířím Five-seveN na jedno z fungujících světel. Odstřelím všech šest lamp. Nyní přichází jediné světlo otevřenými předními dveřmi a toho moc není.

Vyrazím vpřed a spatřím schody do podkroví. Rychle po nich vyjdu nahoru a na svrchním podlaží se ocitnu ve chvíli, kdy se ti dva vracejí. Rychle sundám ze zad SC-20K a odjistím spoušť.

„Hej, tys vypínal světla?“ ptá se jeden druhého.

„Ne.“ Ten, kterého nazývají Jurij, jde ke spínačům a snaží se rozsvítit. „Co se to, ksakru, děje?“

„Nevypnuli proud?“

„To… to si nemyslím. Vlade, rychle!“ Rychle vyrazí k předním dveřím, protože si uvědomí, že jsem mohl dorazit dřív, než očekávali. Vstanu, zamířím na dveře a připravím se – a v tom okamžiku ucítím hlaveň pistole na zátylku.

„Stát!“ ozve se hlas. „Odhoď zbraň! Juriji! Vlade! Mám ho!“

Oba Rusové se zastaví a podívají se nahoru. „Eli? Jsi to ty?“

„Ano. Odhoď zbraň!“ Odhodím pušku. „Ruce vzhůru!“ Poslechnu ho.

Eli. Eli Horowitz. Muž, který zradil moji dceru. Stojí za mnou a míří mi na hlavu. Lucerna vrhá slabé světlo a oba Rusové nás nyní musí vidět.

„Přiveď ho dolů!“ zavolá jeden z nich.

„Pohyb,“ zavelí Horowitz. „Ke schodům.“

Pomalu kráčím ke schodům a Horowitz jde za mnou, v jedné ruce pistoli a ve druhé lucernu. Slabé světlo zespodu kmitá prostorem. Jeden z Rusů musel najít nějakou lampu, která není připojena k hlavnímu spínači. Místnost je nyní částečně osvětlena.

„Jste tu příliš brzy, pane Fishere!“ říká ten, kterého nazývají Jurij. „Chystali jsme pro vás překvapení, ale jste tu příliš brzy.“

„Ano, měl jste přijít až ráno,“ říká Vlad a směje se.

Ve chvíli, kdy stoupnu na vrchní schod, udělám krok zpátky, narazím do Horowitze a popadnu jej za ruku, ve které drží pistoli. Pistoli mu vyrvu a pak si jej přehodím přes rameno a shodím ze schodů. Přistane zhruba uprostřed, dopadne na záda a pod jeho vahou se celé, ostatně už ne nejmladší, schodiště zhroutí. Horowitz vykřikne bolestí a spadne dolů na podlahu mezi trosky.

Uskočím stranou, a než stihnu provést cokoliv dalšího, Rusové začnou pálit ze svých AK-47. Střely se zavrtávají všude okolo a já se krčím za starým sporákem.

„Pane Fishere?“ ozve se mi v uchu hlas kapitána Weisse. „Co se děje?“

Stisknu implantát a vydám rozkaz: „Pošlete své muže dovnitř, kapitáne! Jsem nahoře v podkroví, dole v přízemí jsou tři.“

Vyrazím zpoza sporáku a kolem hvízdají další střely. Cítím teplo, kolem pravého chodidla mi jedna proletěla, na můj vkus až nezdravě blízko. Zaujmu strategičtější pozici za velkou ledničkou a lapám po dechu. Vypínám noční vidění a vidím, že oba Rusové se kryjí na protilehlých stranách místnosti. Sakra, budou odstřelovat příslušníky Shin Bet, kteří vtrhnou do dveří.

„Kapitáne, nechoďte předními dveř…“

Ale to už je příliš pozdě. Přední dveře se rozlétnou a dovnitř vtrhnou tři muži. Oba Rusové jsou překvapeni, ale duchapřítomně začnou pálit po příchozích. Všichni tři příslušníci Shin Bet jsou zasaženi a padají na zem.

Sáhnu do batohu a vytáhnu dva kouřové granáty. Vytáhnu pojistky, aby explodovaly po nárazu, a mrštím je doprostřed místnosti. Výbuch je hlasitý a prostor se rychle začne plnit hustým, černým dýmem.

Oba Rusové pode mnou naslepo pálí doprostřed místnosti a mým směrem. Risknu to a seskočím dolů. Dopad na podlahu je tvrdý. Slyším, jak se někde tříští okenní sklo – pravděpodobně v jedné ze zadních místností – a to znamená, že do budovy vnikají další muži. Rusové dál pálí všemi směry a já skáču do krytu. Vzadu někdo křičí a slyším výstřely – byli tam další únosci? Vyskakuji, kryt dýmem přeběhnu skladiště a vracím se do temné chodby. Vbíhám do místnosti, kde je Sára – leží vedle lůžka. Beru ji do náručí a vynáším ji ven. Když jsem opět na okraji skladiště, vidím, že dovnitř vnikli další příslušníci Shin Bet, kryjí se a pálí po ukrytých Rusech. Všude je hrozný hluk a má dcera se třese. Nemohu pokračovat dál, takže se vrátím do chodby a směřuji k zadnímu východu z budovy. Do budovy vnikají další příslušníci Shin Bet. Probíhají kolem nás a já se Sárou opouštím budovu a vybíhám ven na čerstvý vzduch. Běžím ještě dobrých třicet yardů a pak se zastavím a položím Sáru na zem.

„Sáro, miláčku, řekni něco!“

„Tati!“ Nedokáže vstát a jít.

Sundám si brýle a konečně si ji mohu pořádně prohlédnout. Na tvářích a na rukách má modřiny.

„Co ti udělali?“

„Měli kleště,“ vzlyká, „nechtěla jsem jim dát tvé tajné číslo, ale nemohla jsem to vydržet, tati. Nemohla jsem to vydržet.“

Pevně ji objímám a hladím po vlasech: „To je v pořádku, Sáro. Udělala jsi to správně. Nikdo by to nevydržel. Budeš zase v pořádku.“

Vedle mě se objeví kapitán Weiss a další muž. „Pane Fishere? Je v pořádku?“ ptá se Weiss.

Kývnu, ale Sára mi nedovolí odejít.

„Seržant Marcus ji odvede do bezpečí,“ říká Weiss.

Opět zdvihnu Sáru. „Sáro, miláčku, tenhle voják tě odsud odvede.“

„Nechoď pryč!“ křičí Sára.

„Sáro, slibuji ti, že se vrátím a pojedeme domů. Ale napřed musím tam dovnitř a zahrát si na rozzlobeného tátu. To, co ti provedli, je bude sakra mrzet!“

Usměje se, ale nepustí mě. Obrátím se na seržanta a předám mu ji. Sára neprotestuje. Seržant ji odnáší pryč po cestě a kapitán Weiss mi podává útočnou pušku Tavor.

„Hodí se vám?“

„To si pište.“

Vezmu si pušku, nasadím si brýle a běžím zpátky k zadním dveřím.

Uvnitř skladiště zuří ohnivá bouře. Schovávám se za nějakým harampádím a vidím, že oba Rusové mají výborný kryt a naprosto beztrestně po nás pálí. Na podlaze leží další mrtvý příslušník Shin Bet a zbytek se kryje, jak se dá, a opětuje střelbu. Namířím útočnou pušku Tavor a vypálím, ale oba cíle jsou chráněny příliš dobře. Jejich jedinou chybou je, že nemají kudy utéct. A munice jim nakonec dojde.

Pak jeden z příslušníků Shin Bet hodí granát na zeď, pod kterou je jeden z Rusů. Když granát vybuchne, slyším bolestivý nářek. Rus je poraněn a odhodlává se k poslednímu zoufalému pokusu zabít někoho z nás. Vstane – je to muž, kterému říkají Vlad – vykročí vpřed, zpoza lednice, a divoce pálí ze svého AK-47. Příslušníci Shin Bet ho okamžitě a snadno eliminují. Muž se rozplácne na podlaze.

Dým z granátů se zvolna začíná trhat a já vidím druhého únosce, který po nás stále pálí. Tentokrát beru já jeden ze svých tříštivých granátů, nastavuji explozi při dopadu a vrhám granát přímo na něj. Granát vybuchne a palba naráz ustane. Chvíli je všude ticho. Pak slyším, jak kapitán vydává rozkaz a dva příslušníci Shin Bet vyrážejí vpřed prozkoumat situaci. Nakonec se prohrabou troskami a vytáhnou Juriho bezvládné tělo. Vynesou jej doprostřed místnosti a hodí na podlahu. I on se tam rozplácne.

Dojdu k oběma mrtvolám a prohlédnu si jejich tváře. Nikoho z nich nepoznávám.

„Prohledejte zbytek budovy,“ rozkazuje kapitán svým mužům. Pak přistoupí ke mně a ptá se, zda únosce znám.

„Nikdy jsem je neviděl. Říkali si navzájem Vlad a Jurij.“

„My je brzy identifikujeme.“

Podívám se na zbytky schodiště a vidím, že někdo chybí. „Kam se…? Byl tu ještě jeden.“

„Seržant říkal, že jednoho dostali tam vzadu. Střelili ho, když pronikli do budovy okny.“

Dojdu rychle do zadní místnosti a tam leží tělo jednoho z únosců. Je to mladý muž, střelili ho několikrát do prsou. Ale Eli Horowitz to není. Jeden z příslušníků Shin Bet si prohlíží jeho peněženku a doklady.

„Měl u sebe občanský průkaz?“ ptám se.

„Ano, pane. Jmenuje se Noel Brooks. Bydlí ve východním Jeruzalémě.“

Pomáhám ostatním prohledat zbytek budovy, ale pak se zastavím a zadívám se na Carlyin plán.

„Hej, támhle jsou padací dveře a vedou do sklepa,“ říkám ostatním. Ukážu příslušným směrem a vedu je k místu, kde by dveře měly být. A skutečně, nedaleko zadních dveří je vchod do sklepa. Jeden z vojáků padací dveře otevírá – pod nimi jsou schody a vedou dolů. Dovnitř jdou dva muži a za nimi vcházím já. Na svých brýlích si zapínám noční vidění.

Uvnitř je to plesnivé a plné prachu. Okolo se povalují různé trubky a součásti poničeného vybavení do koupelny. Vzduch páchne a já si nedovedu představit nikoho, kdo by tady dole vydržel déle než deset minut. Oba příslušníci Shin Bet si na všechno důkladně posvítí baterkami.

„Nikdo tady není, pane,“ řekne jeden z nich.

„Pokračujte dál,“ nařídím jim, „já se tu ještě trochu porozhlédnu.“

Muži vyjdou nahoru po schodech a zmizí. Já stojím ve středu sklepa a pomalu začnu opisovat kruh. Pro jistotu přepnu brýle na termovidění. Mohu tak zpozorovat lidské tělo. Nic. Ale ještě než přepnu brýle zpátky na noční vidění, zpozoruji zbytkové tepelné stopy na podlaze. Prohlédnu si je blíže a zjišťuji, že jsou to stopy v prachu. Přepnu na fluorescenční režim a vidím další stopy. Teď mohu sledovat pomyslnou čáru vedoucí do rohu, kde je hromada kuchyňského šrotu. Staré harampádí je i všude okolo, takže napřed musím některé krámy odstrkat stranou. Nakonec stejně musím vylézt na jednu hromadu.

Vidím tři staré lednice, několik umyvadel, dva sporáky… Vše ze šedesátých či sedmdesátých let. Otevřu jednu lednici. Je prázdná. Vedle taky nic. Už to chci málem vzdát, když si všimnu, že jedna vana je opřená o zeď, dnem ven. Strhnu ji dolů.

Pod ní se strachy třese Eli Horowitz. Bleskově mu namířím do obličeje.

„Nestřílejte!“ křičí.

„Padej odsud a ruce drž tak, abych na ně dobře viděl.“

Mladý muž vyleze, narovná se a zdvihne ruce nad hlavu. Jednou rukou ho šacuji. Nenacházím nic, ale úmyslně ho udeřím do slabin. Škubne sebou, ale je zticha.

Žádnou zbraň nemá. Popadnu ho za límec a zdvihnu ho ze země. Oči má rozšířené strachem. „Měl bych tě zabít hned tady na místě,“ zavrčím na něj, „měl bych ti zlámat vaz a nechat tě tady ležet, ty špinavěj hajzle.“ Přísahám, že mám chuť to udělat, ale když zahlédnu nepříčetný strach v jeho tváři, uklidním se. Možná je mu dvacet tři, ale momentálně vypadá na třináct.

Pustím ho a on spadne na zem. Plazí se přede mnou a mumlá: „Je mi to líto, je mi to líto.“

„Vstaň, parchante.“ Postavím ho na nohy a zatřesu s ním. „Vzpamatuj se.“ Popotáhne, utře si nos a kývne.

Vyvedu Eliho Horowitze nahoru po schodech. Před skladištěm stojí vozy příslušníků Shin Bet a já vidím, že v jednom z nich sedí Sára. Odvádím Horowitze ke kapitánu Weissovi. „Tady máte ještě jednoho, živého. Myslím, že vám rád řekne úplně všechno.“

Horowitzovy oči zabloudí k vozu, kde sedí Sára.

„Prosím, pane,“ osloví mne, „rád bych se jí omluvil.“

„Nemyslím, že by chtěla,“ odpovídám, „máš kliku, že jsem tě nevykastroval, když jsem tě našel.“

Ale Sára na něj zavolá: „Eli!“

Otevře dveře od auta, ale dál sedí uvnitř, je přikrytá dekou a rukama naznačuje, abychom šli k ní. Nechápu ji, nicméně k ní toho mladíka přivedu, i když mu stále pevně svírám hrdlo.

„Sáro,“ začne, „je mi to moc líto, skutečně… omlouvám se za všechno… já jsem nevěděl, že…“

Má dcera v sobě najde sílu, aby se postavila a pohlédla mu do tváře. Než stihne dokončit svůj projev, plivne mu do tváře.

„Čert tě vem, Eli.“ Pak se posadí zpátky a opět se přikryje dekou.

„Já se o něj postarám, pane,“ říká jeden z příslušníků Shin Bet. Nasadí Horowitzovi pouta a pak ho odvedou pryč.

Noc strávíme v Tel Avivu, pak vyzvednu Sáru ve vojenské nemocnici na letišti Bena Guriona. Lékař mi sdělí, že trpí podvýživou a je velice slabá, ale jinak v pořádku. Sára hladověla téměř týden, ale naštěstí nepřestala pít. Kdyby přestala, trpěla by vážnou dehydratací a byla by na tom velice špatně. Když bude pár dní odpočívat a pomalu opět začne jíst, dá se brzy do pořádku.

Ale psychické následky mohou trvat celé roky. Ty dva Rusy Mossad rychle identifikoval – očividně moji dceru mučili, aby získali mé tajné číslo. Nebudu rozvádět, co dělali, ale zahrnovalo to kleště a kladivo. Díky bohu, že nemá nic zlomeného a že ji nezmrzačili – modřiny se zahojí.

Eli Horowitz ze sebe vysypal vše, jakmile si ho příslušníci Shin Bet předvolali k výslechu. Přiznal, že pracoval pro Krám a že dostali příkaz mě najít a eliminovat. A jediný způsob, jak se ke mně mohli dostat, představovala Sára. Podal jsem Lambertovi úplnou zprávu. Ten nyní pracuje na tom, aby mé dceři byla přidělena permanentní osobní stráž bez ohledu na to, kde bude. Nemyslím, že by se tohle všechno opakovalo, ale rozhodně budu mít větší klid.

Co se Krámu týče, Švýcarsko-ruská obchodní banka v Curychu a v Baku byla uzavřena a byli vyslechnuti nebo uvězněni všichni, kdo s ní měli něco společného. Naneštěstí vrchní představitelé, včetně Andreje Zdroka, uprchli. Nikdo neví, kde jsou, a já jsem si jistý, že o nich ještě uslyšíme. Co nás ale zajímá především, je, jakým způsobem jsme byli prozrazeni. Krám měl seznam nezávislých agentů – kde k němu přišel? Jsem pevně přesvědčen, že mě čeká další mise.

Po Stínech je veta. Z nákupního střediska – neboli babylonského Fénixe – nic nezbylo a přes sto mužů pracujících na stavbě onoho komplexu zemřelo. Není jasné, zda se teroristé dokázali opět někde shromáždit a zvolit si nového vůdce, nicméně jedna věc je jistá – bez financí je čekají těžké časy. Turci měli máslo na hlavě, ale nakonec chybu, kterou udělali v případě Namika Basarana neboli Násira Tarighiana, napravili, íránská vláda jim pogratulovala za to, že Tarighiana odhalili a eliminovali. Ušetřili totiž Iránu velké problémy. Spojeným státům přirozeně Irán nepoděkoval.

Dopoledne já i Sára nastoupíme na palubu vojenského letadla, které nás má odvézt do Washingtonu. Pár mladých námořníků ji veze v kolečkovém křesle a okázale jí věnuje veškerou pozornost – to ona zbožňuje. Opět začala jíst a opět se začala smát. Má tuhý kořínek, stejně jako její stárnoucí otec, takže očekávám, že bude brzy v pořádku.

Posadíme se do křesel a čekáme oněch nezbytných dvacet minut, než se letadlo připraví ke startu. Sára uchopí moji ruku a opře si hlavu o mé rameno. Zívne a pak si zhluboka vzdychne.

„Jsem rád, že už jsi v pořádku. Kdyby se ti něco stalo…“

„Pšššt,“ zašeptá.

V duchu se usměji. „Dobrá, nebudu o tom dál mluvit. Minimálně dokud nebudeme doma.“

Když se letadlo odlepí od země, zašeptá potichu: „Mám tě ráda, tati.“

„I já tě mám rád, miláčku,“ odpovím. Ale to už spí.

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2005

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2004 by Rubicon, Inc.

All rights reserved.

Z anglického originálu Splinter Cell

(First published by Berkley Boob, New York, 2004)

přeložil © 2005 Lukáš Dušek

Redakce textu: Natálie Řehořová

Jazyková korektura: Mirka Jarotková

Grafická úprava obálky © 2005 Bohumil Fencl

Tisk: CENTA spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7341-653-0

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai