Síla vzdoru

Suzanne Collins

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Plamen vzdoru Jmenuji se Katniss Everdeenová. Proč nejsem mrtvá? Měla bych být. Katniss Everdeenová, dívka v plamenech, přežila, ale její domov byl zničen. Hurikán unikl. Katnissina rodina je v bezpečí. Peetu zajal Kapitol. Třináctý kraj skutečně existuje. Vypuklo povstání. Katniss záměrně zachránili z arény krutých a krvavých čtvrtoher a bez jejího vědomí ji už před dlouhou dobou zapojili do revoluce. Třináctý kraj vystupuje ze stínů a plánuje svrhnout Kapitol. Zdá se, že všichni o pečlivě připraveném plánu vědí - s výjimkou Katniss. Úspěch povstání závisí na její ochotě stát se pěšákem, přijmout odpovědnost za nespočetné životy a změnit budoucnost Panemu. Kvůli tomu musí odsunout stranou svoji zlost i nedůvěru. Musí se stát symbolem revoluce - reprodrozdem - bez ohledu na to, že cena může být hodně vysoká.

SÍLA VZDORU

FRAGMENT

čtení » radost » poučení

HUNGER GAMES

Síla vzdoru

Suzanne Collinsová

Poprvé vydalo v roce 2010

ve Spojených státech amerických nakladatelství

Scholastic Press, an Imprint of Scholastic Inc.

Copyright © 2010 by Suzanne Collins

All rights reserved.

ISBN 978-0-439-02351-1

Z anglického originálu The Hunger Games Mockingjay

přeložil Zdík Dušek.

Redigoval Štěpán Kovařík

Jazyková korektura Petr Koudelka

Odpovědný redaktor Jakub Šedivý

Technická redaktorka Dana Sýkorová

Vydalo Nakladatelství FRAGMENT,

Radiová 1122/1, Praha 10,

jako svou 2089. publikaci.

1. vydání, 2011

Sazbu zhotovilo Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o.

Vytiskl Finidr, s, r. o., Český Těšín.

České vydání © Fragment, s.r.o., 2011

Translation © Zdík Dušek, 2011

Beletrie pro děti a mládež /

Fantasy, sci-fi, horory /

Edice Hunger Games

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

e-mail: fragment@fragment.cz

http://vvww.fragment.cz

ISBN 978-80-253-1238-4

(1. vydání, 2011)

Capovi, Charliemu a Isabel

PRVNÍ ČÁST

POPEL

Dívám se na svoje boty. Do prasklinek odřené kůže si sedá vrstva jemného popela. Tady stála postel, ve které jsem spávala se svou sestrou Prim. Tamhle byl kuchyňský stůl. Hromada cihel z komína, který se při požáru zhroutil, mi poskytuje bod, podle něhož se orientuji ve zbytku domu. Čeho jiného bych se měla chytit v tomhle šedém moři?

Z Dvanáctého kraje nezůstalo skoro nic. Zápalné pumy Kapitolu před měsícem srovnaly se zemí domky chudých horníků ve Sloji, obchody měšťanů i soudní budovu. Požáru unikla jen Vesnice vítězů. Nevím vlastně proč. Snad proto, aby lidé, které sem pošlou z Kapitolu s nějakým úkolem, měli kde bydlet. Reportéři. Komise hodnotící stav uhelných dolů. Četa mírotvorců pátrající po uprchlících, kteří by se vraceli domů.

Kromě mě se sem ale nikdo nevrací. A i já tu jsem jen na krátké návštěvě. Vedení Třináctého kraje mi ji ani nechtělo povolit. Považovali můj výlet za zhola zbytečný – a taky je vyšel draho, protože nade mnou krouží aspoň desítka vznášedel přidělených na mou ochranu. Přitom se tu nedají získat žádné užitečné informace. Jenže já se sem musela podívat. Záleželo mi na tom tolik, že jsem návštěvou rodného kraje podmínila budoucí spolupráci.

Nakonec Plutarch Heavensbee, vrchní tvůrce her, který organizoval kapitolské rebely, pokrčil rameny. „Nechte ji jít. Lepší promrhat jeden den než celý měsíc. Menší procházka po dvanáctce ji možná přesvědčí, že jsme na stejné straně.“

1

Na stejné straně. Zabolí mě levý spánek a přitisknu si k němu dlaň. Přesně sem mě udeřila Johanna Masonova cívkou drátu. Hlavou mi víří vzpomínky a pokouším se určit, co je pravda a co ne. Jaké události vedly k tomu, že teď stojím mezi troskami svého rodného města? Odpověď není jednoduchá, protože otřes mozku způsobený Johanninou ranou dosud zcela neodezněl a myšlenky se mi chvílemi trochu zamotávají. Navíc občas mívám halucinace z léků, které mi dávají proti bolesti a depresím. Aspoň myslím. Pořád nejsem stoprocentně přesvědčená, že to byla opravdu halucinace, když se jedné noci podlaha mého nemocničního pokoje proměnila v koberec svíjejících se hadů.

Použiju metodu, kterou mi poradil jeden z lékařů. Začínám od nejjednodušších věcí, jejichž pravdivostí jsem si jistá, a postupně se propracovávám ke složitějším. V duchu odříkávám…

Jmenuji se Katniss Everdeenová. Je mi sedmnáct let. Pocházím z Dvanáctého kraje. Byla jsem splátkyní v Hladových hrách. Unikla jsem z arény. Kapitol mé nenávidí. Peetu zajali. Je považován za mrtvého. S největší pravděpodobností mrtvý je. Nejspíš je to dobře…

„Katniss, mám se spustit za tebou?“ Ve sluchátkách, která jsem si na nátlak povstalců musela nasadit, se ozývá hlas mého nejlepšího přítele Hurikána. Čeká nahoře ve vznášedle a dává na mě pozor, připraven zasáhnout, kdyby se něco zvrtlo. Sedím v podřepu, lokty si opírám o stehna a hlavu si držím v dlaních. Určitě to shora vypadá, že se co nevidět zhroutím. To nesmím. Zvlášť když mi konečně chtějí vysadit léky.

Napřimuji se a odmítavě třepu rukou. „Ne. Jsem v pořádku.“ vydávám se od svého starého domova směrem k městu. Hurikán žádal, aby ho vysadili spolu se mnou, ale když jsem jeho doprovod odmítla, nijak nenaléhal. Chápe, že dnes nechci nikoho brát s sebou. Dokonce ani jeho. Některé cesty člověk musí projít sám.

Léto je dusivě horké a suché. Po bombardování prakticky nezapršelo, takže hromady popela zůstávají netknuté. Tu a tam se pod mými kroky pohnou a sesypou, ale jinak je nenarušuje ani vítr. Dívám se pod nohy, protože když jsem přistála na Louce, nebyla jsem dost opatrná a zakopla jsem – v první chvíli jsem myslela, že o kámen. Jenže to nebyl kámen, ale něčí lebka. Odkutálela se stranou a zastavila se obličejem vzhůru. Dlouhou dobu jsem pak nedokázala odtrhnout pohled od bílých zubů a přemítala jsem, komu asi patřily a že moje by za podobných okolností nejspíš vypadaly stejně.

Silnice se držím víceméně ze zvyku, ale dělám chybu, protože se tu povaluje plno ostatků lidí, kteří se pokoušeli utéct. Některé obyvatele to sežehlo úplně, ale jiní patrně nejhoršímu ohni unikli a podlehli dusivému kouři. Jejich těla v různém stupni rozkladu teď leží všude kolem, jako potrava pro mrchožrouty a ráj pro mouchy. Zabila jsem tě, říkám si v duchu, když míjím jednu hromádku. I tebe. A tebe taky.

Protože jsem je opravdu zabila. Byl to můj šíp, namířený na Achillovu patu silového pole kolem arény, který vyprovokoval tuhle odplatu. To on uvrhl celý Panem do chaosu.

V duchu slyším prezidenta Snowa, jak se mnou hovoří ráno před zahájením Turné vítězů. „Katniss Everdeenová, dívka v plamenech, se změnila v jiskru, která, pokud jí nebudeme věnovat dostatečnou pozornost, může zažehnout požár, ničivý pro celý Panem.“ Zjevně nepřeháněl, ani se mě nesnažil vyděsit. Možná se skutečně pokoušel zajistit si mou pomoc. Ale já jsem uvedla do pohybu lavinu, kterou jsem nemohla zadržet.

Ohně pořád hoří, myslím si omámeně. Požáry v uhelných dolech v dálce dosud chrlí k obloze sloupce černého dýmu. Víc než devadesát procent obyvatel je po smrti. Zbývajících osm stovek jsou uprchlíci ve Třináctém kraji – což je podle mého názoru totéž, jako být do konce života bezdomovcem.

Vím, že bych to neměla brát takhle; měla bych být vděčná za vlídné přijetí. Přijali nás nemocné, zraněné, vyhladovělé a s prázdnýma rukama. Pořád však nedokážu překousnout, že Třináctý kraj posloužil jako rozbuška k likvidaci dvanáctky. Tím se nezbavuji viny – té je tu dost pro všechny. Ale bez nich bych se nepřimotala k plánu na svržení Kapitolu.

Obyvatelé Dvanáctého kraje se neorganizovali do žádného hnutí odporu. Nedostali možnost k něčemu se vyjádřit. Jejich smůlou bylo, že měli mě. Někteří z těch, kteří přežili, považují za štěstí, že konečně unikli z Dvanáctého kraje. Utekli neustálému hladu a útlaku, nebezpečným dolům i biči našeho posledního vrchního mírotvorce, Romula Knuta. Příchod do nového domova vnímají jako zázrak, protože ještě před krátkou dobou jsme ani netušili, že Třináctý kraj vůbec existuje.

Hlavní zásluhu na záchraně stovek uprchlíků má Hurikán, ačkoliv to jen nerad přiznává. Po dramatickém konci Čtvrtoher, když mě rebelové vyzvedli z arény, v celém Dvanáctém kraji přestala fungovat elektřina, televize zčernaly a ve Sloji zavládlo hrobové ticho, v němž lidé slyšeli, jak jim tlučou srdce. Nikdo se nepokusil oslavovat to, co se odehrálo v aréně, ani nijak protestovat proti Kapitolu, ale během čtvrthodiny se na nebi vyrojila vznášedla a na zem se začaly snášet bomby.

Hurikán si vzpomněl na Louku, jedno z mála míst, kde nestály staré dřevěné domy plné uhelného prachu a mouru. Shromáždil co nejvíc lidí, včetně mé matky a Prim, a vydal se s nimi k Louce. Zorganizoval stržení plotu – bez elektřiny šlo jen o neškodný drátěný zátaras –, a odvedl všechny do lesa, konkrétně k jezeru, které mi jako dítěti ukázal můj otec. Jiné místo ho nenapadlo. Odtud pak uprchlíci sledovali, jak plameny v dálce pohlcují celý jim známý svět.

Když další den svítalo, bombardéry už byly dávno pryč a požáry dohasínaly. Podařilo se najít několik posledních opozdilců a matka s Prim založily provizorní ošetřovnu, kde se pokoušely pomáhat zraněným vším, co se dalo najít v lese. Hurikán měl dva luky, lovecký nůž, rybářskou síť a více než osm set vyděšených lidí, kteří potřebovali nakrmit. Pomáhalo mu několik tělesně zdatných mužů, a díky tomu se tři dny jakž takž protloukali. Pak se nečekaně objevila vznášedla a uprchlíky dopravila do Třináctého kraje, kde na ně čekal dostatek čistých příbytků, šaty a jídlo třikrát denně. Nevýhoda ubytování spočívala v tom, že všichni museli žít v podzemí, oděvy byly všechny stejné a jídlo víceméně bez chuti, ale šlo o nepodstatné detaily. Dostali se do bezpečí. Někdo se o ně staral. Byli naživu a dočkali se přátelského přijetí.

Nadšené přivítání si vysvětlovali jako laskavost hostitelů, ale muž jménem Dalton, který před pár lety uprchl z Desátého kraje a podařilo se mu pěšky dojít až do třináctky, mi prozradil skutečný důvod. „Potřebují vás, stejně jako mě. Potřebují nás všechny. Epidemie neštovic jich před časem hodně zahubila a ještě víc dalších postihla neplodnost. Berou nás jako čerstvé kusy dobré pro chov.“ Dalton v Desátém kraji pracoval na jedné z dobytčích farem, kde zajišťoval genetickou rozmanitost stáda implantacemi dlouhodobě zmražených zárodků. Ohledně Třináctého kraje má patrně pravdu, protože jsem v něm neviděla příliš mnoho dětí. Ale tak ať. Nedrží nás v ohradách, zaškolují nás v práci a naše děti chodí do školy. Ty, kterým už bylo čtrnáct, dostaly základní vojenské hodnosti a uctivě je oslovují jako „vojáky“. Vedení Třináctého kraje každému uprchlíkovi automaticky přidělilo občanství.

Přesto je nenávidím. Teď ovšem nenávidím skoro každého. A nejvíc ze všech samu sebe.

Půda se mi zpevňuje pod nohama a já pod vrstvou popela cítím dlažební kostky náměstí. Po obvodu, kde dřív stávaly obchody, leží nízké hromady sutin. O něco větší hromada zčernalých trosek nahradila soudní budovu. Zastavuji u pekařství, které provozovala Peetova rodina. Nezbylo tu skoro nic kromě přetavené hroudy, jež původně bývala pecí. Peetovi rodiče i oba starší bratři… Nikdo z nich se nedostal do Třináctého kraje. Z těch, kteří ve Dvanáctém kraji patřili k bohatší vrstvě, přežila jen asi desítka. Peeta by se stejně neměl ke komu vracet. Až na mě…

Couvám z pekárny tak rychle, až o něco zakopávám, a sedám si na jakousi konstrukci ze sluncem rozpáleného kovu. Co to asi bylo? Pak si vzpomínám na Knutovy nedávné úpravy náměstí. Mučidla, kůly, k nimž se přivazovali lidé při bičování, a tohle – zbytky šibenice. Zaplavují mě představy, které mě trápí ve snech i při bdění. Mučí v nich Peetu – topí ho ve vodě, pálí ho ohněm, řežou do něj, dávají mu elektrické šoky, mrzačí ho a tlučou –, aby z něj vyrazili informace o vzpouře, o které nic nevěděl. Křečovitě zavírám oči a snažím se s ním spojit přes stovky a stovky kilometrů, abych mu vyslala svoje myšlenky, abych mu dala najevo, že není sám. Jenže je sám. A já mu nemohu pomoct.

Prchám pryč z náměstí na jediné místo, které požár zcela nezničil. Míjím trosky starostova domu, kde bydlela má kamarádka Madge. Nemám žádné zprávy o jejím osudu, ani o osudu její rodiny. Evakuovali je vzhledem k otcovu postavení do Kapitolu, nebo je nechali napospas plamenům? Kolem mě víří mračno popela a já si zakrývám ústa lemem sukně. Neděsí mě pomyšlení co, ale koho vdechuji.

Tráva je sežehnutá a okolí zasypala tenká vrstva popela jako šedý sníh, dvanáct domů Vesnice vítězů však zůstalo netknutých. Vpadám do toho, kde jsem poslední rok bydlela, prudce za sebou zavírám dveře a opírám se o ně. Zdá se, že se tu nic nezměnilo.

Všude je čisto. Panuje tu strašidelné ticho. Proč jsem se sem vůbec vracela? Jak mi tahle návštěva pomůže odpovědět na otázky, jimž nemohu uniknout?

„Co budu dělat?“ šeptám okolním zdem. Vážně to nevím.

Přemlouvá mě spousta lidí. Pořád dokola. Plutarch Heavensbee. Jeho ctižádostivá asistentka Fulvia Cardewová. Vůdci jednotlivých krajů. Armádní důstojníci. Jen Alma Coinová, prezidentka Třináctého kraje, nikdy nemluví a mlčky mě pozoruje. Je jí zhruba padesát let a šedivé vlasy jí splývají v jednolitém závoji až na ramena. Ty vlasy mě fascinují, protože jsou tak pravidelné, bez chyb, vlnek nebo třeba jediného roztřepeného konečku. Jsou šedé, ale jinak než u obyvatel Sloje. Jsou velice světlé, skoro jako kdyby z nich někdo vysál veškerou barvu. Mají odstín sněhové břečky, o které si přejete, aby už co nejrychleji roztála.

Chtějí po mně, abych přijala roli, kterou mi určili. Mám se stát symbolem revoluce. Reprodrozdem. Nestačí, že jsem se postavila Kapitolu v Hladových hrách a stala se symbolem vzdoru. Teď se musím stát skutečnou pochodní: tváří, hlasem a ztělesněním revoluce. Osobou, která kraje – z nichž většina nyní otevřeně válčí s Kapitolem – přesvědčivě povede k vítězství. Nebudu na to pochopitelně sama. Mají sestavený celý tým lidí, kteří se o mě budou starat, budou mě líčit, psát mi projevy a organizovat má vystoupení – jako by mi to všechno nebylo až děsivě známé. Já mám jen plnit svou úlohu. Občas je poslouchám a občas se jen dívám na dokonalý tvar prezidentčiných vlasů a snažím se uhodnout, jestli jde o paruku. Nakonec odcházím z místnosti, protože mě začíná bolet hlava, je čas na jídlo, nebo mám jednoduše pocit, že pokud se co nejrychleji nedostanu na čerstvý vzduch, začnu křičet. Neobtěžuji se s tím, že bych něco říkala. Prostě se zvednu a odejdu.

Včera odpoledne, když se za mnou zavíraly dveře, jsem zaslechla prezidentku, jak poznamenává: „Říkala jsem vám, že jsme měli nejdřív zachránit toho chlapce.“ Tím měla na mysli Peetu. Naprosto s ní souhlasím. Peeta by byl vynikajícím mluvčím rebelů.

Jenže koho zachránili z arény místo něho? Mě, holku, která nespolupracuje. Dioda, postaršího vynálezce z Třetího kraje, s nímž se skoro nevídám, protože ho zapojili do vývoje nových zbraní, jakmile se dokázal aspoň posadit. Dotlačili jeho nemocniční lůžko do nějakého přísně tajného centra a Diod se jen tu a tam ukazuje v jídelně. Je velice chytrý a ochotný pomoct povstalcům v boji proti Kapitolu, ale není to typ plamenného řečníka a buřiče. Pak je tu ještě Finnick Odair, sexuální symbol z rybářského kraje, který během her zachránil Peetovi život v situaci, kdy jsem si nevěděla rady. I Finnicka by rádi proměnili ve vůdce rebelů, ale nejdřív ho budou muset přinutit, aby zůstal vzhůru déle než na pět minut. I když je při vědomí, musí se mu všechno opakovat třikrát. Lékaři tvrdí, že jde o důsledek elektrického šoku, který dostal v aréně, ale já vím, že pravda je mnohem složitější. Vím, že se Finnick nedokáže na nic soustředit, protože se v myšlenkách zabývá jen tím, co se děje v Kapitolu s Annií, pomatenou dívkou z jeho kraje a jedinou osobou na světě, kterou Finnick miluje.

Přes vážné výhrady musím Finnickovi odpustit, že sehrál svou roli ve spiknutí, jež mě dovedlo až sem. On aspoň trochu chápe, čím procházím. A kromě toho je příliš vyčerpávající zlobit se na člověka, který tolik pláče.

Stoupám do schodů. Našlapuji co nejtišeji, abych nevydala jediný zvuk. Beru si pár upomínek: svatební fotografii rodičů, modrou stuhu do vlasů pro Prim, rodinnou knihu léčivých a jedlých rostlin. Kniha mi vyklouzává z ruky a otvírá se na stránce se žlutě kvetoucími rostlinami, ale já ji rychle zavírám, protože ten obrázek kreslil Peetův štětec.

Co budu dělat?

Má smysl vůbec něco dělat? Matka a sestra, stejně jako Hurikánova rodina, jsou konečně v bezpečí. Pokud jde o zbytek Dvanáctého kraje, jeho obyvatelé jsou bud mrtví, což se nedá změnit, nebo pod ochranou třináctky. Zbývají tedy vzbouřenci v ostatních krajích. Jistě, nenávidím Kapitol, ale vůbec si nejsem jistá, že pomohu těm, kteří se ho snaží porazit, když přijmu úlohu reprodrozda. Všechno, co jsem zatím udělala, vyústilo pouze ve větší utrpení a další ztráty na životech. Ten stařec v Jedenáctém kraji, kterého zastřelili za to, že pískal Routinu melodii. Tvrdé zákroky mírotvorců ve Dvanáctém kraji poté, co jsem zasáhla, když Knut bičoval Hurikána. Mého vizážistu Cinnu zbili těsně před začátkem her do krve. Nadaný Cinna, jehož vždy obklopovala aura tajemství, je mrtvý, a to kvůli mně. Snažím se na to nemyslet, protože jinak bych se musela zbláznit.

Co budu dělat?

Stanu-li se reprodrozdem, vykonám něco dobrého, abych vyvážila utrpení, které jsem způsobila? Komu se dá důvěřovat, že mi na tuhle otázku odpoví? Rozhodně ne té sebrance ze Třináctého kraje. Když je teď má i Hurikánova rodina v bezpečí, mohu utéct. Brání mi jediná maličkost jménem Peeta. Kdybych věděla jistě, že je mrtvý, mohla bych prostě zmizet v lesích a na nic se neohlížet. Jenže dokud se to nedozvím, musím setrvat.

Za zády se mi ozve zasyčení. Prudce se otáčím. Ve dveřích do kuchyně stojí s nahrbenými zády a ušima přitisknutýma k hlavě ten nejošklivější kocour na světě. „Pryskyřníku,“ oslovuji ho. Zahynuly tisíce lidí, ale on přežil, a dokonce vypadá, že je dobře živený. Čím se asi krmí? Může podle libosti odcházet z domu oknem ve spíži, které jsme nechávali pořád otevřené. Určitě loví polní myši. Zakazuji si přemýšlet o jiných možnostech.

Sedám si do dřepu a natahuji k němu ruku. „Pojď sem, kluku.“ Ani se nehne. Zlobí se, protože jsme ho tu nechaly. Navíc mu nenabízím žádnou dobrotu a schopnost donést domů žvanec je z jeho pohledu mou jedinou kladnou stránkou. Když jsme se potkávali ve starém domově, protože se nám ani jednomu nelíbil ten nový, zdálo se, že k sobě najdeme cestu. To už zjevně neplatí. Loupe po mně těma svýma nepříjemnýma žlutýma očima.

„Chceš vidět Prim?“ ptám se. Při zvuku sestřina jména zpozorní. Kromě jeho vlastního jména to je jediné slovo, které pro něj něco znamená. Chraptivě mňoukne a vykročí ke mně. Zvedám ho, hladím ho po hlavě a jdu s ním ke skříni, kde mám uložený lovecký vak. Bez váhání ho strkám dovnitř. Jinak bych ho na palubu vznášedla nedostala a moje sestra ho má moc ráda. Její koza Dáma, která má skutečnou cenu, se bohužel neukázala.

Ve sluchátku slyším Hurikána, který mi oznamuje, že se musíme vrátit. Lovecký vak mi ale připomněl, že chci ještě jednu věc. Věším ho přes opěradlo židle a vybíhám po schodech do své ložnice. Ve skříni visí otcova lovecká bunda. Před Čtvrtohrami jsem ji sem přinesla ze starého domu v naději, že snad trochu ukonejší mou matku a sestru, až budu mrtvá. Naštěstí – jinak by z ní teď byla jen hromádka popela.

Její kůže je na dotek měkká a na vteřinu mě uklidňují vzpomínky na hodiny, kdy jsem v ní byla zabalená. Náhle mi na dlaních vyráží pot – netuším proč. V zátylku se mi ježí chloupky a po zádech mi běhá mráz. Otáčím se čelem do místnosti. Je prázdná. Uklizená. Všechno je na svém místě. Nevyplašil mě žádný zvuk. Tak co tedy?

Nabírám vzduch do nozder. To ten pach. Nasládlý a umělý. Z vázy s uschlými květinami na toaletním stolku vykukuje cosi bílého. Opatrně se k tomu blížím. Mezi ostatními květy vidím čerstvou bílou růži. Dokonalou až po poslední trn a poslední hedvábný korunní lístek.

Okamžitě je mi jasné, kdo mi ji poslal.

Prezident Snow.

Z toho pachu se mi zvedá žaludek. Couvám z místnosti a prchám do přízemí. Jak dlouho tu ta růže může být? Den? Hodinu? Povstalci Vesnici vítězů prohledali, než jsem sem směla přiletět. Prověřovali, jestli tu nejsou nastražené výbušniny, odposlouchávací zařízení nebo jestli tu není cokoliv neobvyklého. Růže jim ale nejspíš nepřipadala významná. To jen mně.

Pod schody beru vak ze židle a táhnu ho za sebou po zemi, dokud si nepřipomenu, že je v něm živý kocour. Na trávníku před domem horečně signalizuji vznášedlu. Pryskyřník se zmítá jako smyslů zbavený. Klepnu ho loktem, ale tím ho rozzuřím ještě víc. Nad hlavou se mi zhmotňuje vznášedlo, z něhož se vzápětí spouští žebřík. Vylezu na něj a proud mě drží na místě, dokud mě nevytáhnou na palubu.

Hurikán mi pomáhá dovnitř. „Jsi v pořádku?“

„Jo,“ odpovídám a otírám si rukávem pot z tváře.

Nechal mi růži! chce se mi vykřiknout, ale asi bych to neměla říkat, když mě sleduje někdo jako Plutarch. Zaprvé by to znělo bláznivě. Jako kdybych si všechno vymyslela, což je ostatně docela možné, nebo jako kdybych reagovala zcela nepřiměřeně, což by mi vysloužilo návrat do snové země pod vlivem léků, od kterých se tak usilovně snažím oprostit. Nikdo nepochopí, že nejde jen o květinu, dokonce ani o květinu přímo od prezidenta Snowa, nýbrž o příslib pomsty – protože když mi vyhrožoval před Turné vítězů, v pracovně s ním nikdo jiný neseděl.

Ta sněhově bílá růže na toaletním stolku je soukromý vzkaz určený mně. Říká mi, že jsme spolu ještě neskončili. Šeptá: Dokážu si tě najít. Neutečeš mimo můj dosah. Možná tě právě teď pozoruji.

2

Ženou se sem kapitolská vznášedla, aby nás smetla z oblohy? Při letu nad Dvanáctým krajem úzkostlivě vyhlížím z okna, jestli nepostřehnu nějaké známky útoku, ale nikdo nás nepronásleduje. Po několika minutách slyším, jak si Plutarch s pilotem potvrzují, že je čistý vzduch, a trochu se uvolňuji.

Hurikán kývá na můj pytel, z něhož se ozývá hlasité skučení. „Už chápu, proč ses potřebovala vrátit.“

„Dokud byla aspoň malá šance na jeho záchranu…“ Pokládám vak na sedadlo, kde se Pryskyřník okamžitě dává do hlubokého hrdelního vrčení. „Zavři zobák,“ říkám pytli a klesám na polstrované sedadlo u okna.

Hurikán si sedá vedle mě. „Je to tam hodně špatné?“

„O moc horší už to ani být nemůže,“ odpovídám. Dívám se mu do očí, v nichž se odráží můj vlastní žal. Chytáme se za ruce a křečovitě se držíme kousku Dvanáctého kraje, který se Snowovi nějakým zázrakem nepodařilo zničit. Zbytek cesty do Třináctého kraje sedíme mlčky – let netrvá ani tři čtvrtě hodiny. Pěšky se jedná o týdenní pochod. Bonnie a Kepra, dvě uprchlice z Osmého kraje, které jsem potkala v lese minulou zimu, nebyly nakonec tak daleko od cíle. Zřejmě se jim však nepodařilo dojít až do třináctky. Když jsem se na ně vyptávala, nikdo netušil, o kom mluvím. Nejspíš zemřely v lese.

Ze vzduchu vypadá můj nový domov stejně pochmurně jako Dvanáctý kraj. Ze sutin sice dávno nestoupá dým, jak Kapitol pořád ukazuje v televizi, ale na povrchu nežije skoro nic. Během sedmdesáti pěti let po temných dobách, kdy byl Třináctý kraj údajně zlikvidován za války mezi Kapitolem a kraji, se téměř veškerá stavební činnost soustředila pod zem. Zdejší obyvatelé nemuseli začínat od nuly: během století tu vyrůstala rozsáhlá podzemní zařízení, buď jako tajný úkryt pro vládu v časech války, nebo jako poslední útočiště lidstva, pokud by se povrch stal neobyvatelným. Nejdůležitější pro obyvatele Třináctého kraje však byla skutečnost, že šlo o centrum kapitolského programu na rozvoj jaderných zbraní. Povstalci nad nimi získali kontrolu, namířili nukleární hlavice na Kapitol a nabídli protivníkům dohodu: budou si hrát na mrtvé a Kapitol je na oplátku nechá být. Kapitol měl další sklady jaderných zbraní na západě, ale nemohl na Třináctý kraj zaútočit, aniž by přišla odplata, takže musel nabízenou dohodu přijmout. Zničil aspoň viditelnou infrastrukturu povstalců a odřízl kraj od ostatních. Kapitolští vůdci zřejmě předpokládali, že bez pomoci třináctka zanikne sama od sebe. Jejich přání se několikrát málem splnilo, ale místním obyvatelům se vždy podařilo přežít. Dělili se o veškeré zdroje, podrobovali se přísné disciplíně a neustále hlídali, zda Kapitol nechystá další útok.

Všichni takřka bez výjimek tu nyní žijí pod zemí. Můžete si vyjít zacvičit na povrch, ale jen v konkrétní hodinu svého denního rozvrhu. Rozvrhu se nikdo nevyhne. Každé ráno musíte vložit ruku do speciálního zařízení ve stěně, které vám odporně červeným inkoustem vytetuje na hladkou kůži zápěstí, co máte ten den za úkol. 7.00 – snídaně, 7.30 – služba v kuchyni, 8.30 –vzdělávací středisko, místnost c. 17. A tak dále. Inkoust se nedá smazat až do 22.00, kdy je čas koupele. Tehdy se rozloží látky, díky nimž až dosud inkoust odolával vodě, a celý rozvrh se smyje. Zhasnutí světel ve 22.30 signalizuje, že každý, kdo nemá zrovna noční směnu, by měl být v posteli.

Během prvních dnů, kdy jsem ležela v nemocnici, jsem se tomuto potisku dokázala vyhnout. Jakmile jsem se ale s matkou a sestrou přestěhovala do ubikace číslo 307, očekávalo se ode mě, že se podřídím plánovanému programu. Až na jídlo jsem nicméně slova na zápěstí víceméně ignorovala. Dny jsem trávila v naší ubikaci, procházela se po třináctce nebo spala někde schovaná. V opuštěném větracím potrubí. Za přívodem vody do prádelny Ve vzdělávacím středisku je skvělá komora, z níž nikdo nikdy nepotřebuje žádné pomůcky. Se vším tu zacházejí hrozně šetrně; plýtvání je prakticky zločin. Lidé z Dvanáctého kraje naštěstí sklony k plýtvání nemají. Jednou jsem ale viděla, jak Fulvia Cardewová muchlá papírek, na němž bylo napsáno jen několik slov, a z pohledů, které jí probodly, by člověk získal dojem, že někoho zavraždila. Zrudla jako rak, takže stříbrné květiny vytetované do jejích baculatých lící se ještě zvýraznily. Zářily jako symbol nadbytku a blahobytu. Nemám tu mnoho potěšení. Jedním z těch mála je sledovat, jak se zhýčkaní kapitolští „rebelové“ pokoušejí zapadnout mezi ostatní.

Nevím, jak dlouho mi bude procházet má vzpoura proti dodržování na minutu přesného harmonogramu, který je jinak pro všechny povinný. Zatím mě nechávají být, protože jsem „duševně narušená“, jak se píše na mém plastovém náramku z nemocnice, a všichni jsou nuceni snášet mé výstřelky. To ale nevydrží donekonečna. A podobně jim jednou dojde trpělivost s tím, že nechci přijmout roli reprodrozda.

Scházíme s Hurikánem od přistávací plošiny po několika schodištích k ubikaci 307. Mohli bychom jet výtahem, ale ten mi příliš připomíná zdviž do arény. Taky si těžko zvykám na život pod zemí. Poté, co jsem nečekaně našla růži od prezidenta Snowa, se poprvé při sestupu pod zem cítím bezpečněji.

U dveří označených číslem 307 váhám. Očekávám, že se mě má rodina bude vyptávat. „Co jim mám říct o dvanáctce?“ obracím se na Hurikána.

„Pochybuji, že je budou zajímat podrobnosti. Viděli, jak hoří. Budou si spíš dělat starosti o tebe.“ Hurikán se jemně dotýká prsty mé tváře. „Stejně jako já.“

Vteřinu se nechávám hladit. „Já to zvládnu.“

Pak se zhluboka nadechuji a otvírám dveře. Má matka a sestra jsou doma na 18.00 – rozjímání, půlhodinový odpočinek před večeří. Vidím v jejich očích obavy, s nimiž se snaží odhadnout můj emocionální stav. Než se kdokoliv stačí na cokoliv zeptat, rozvazuji pytel a okamžitě nastává 18.00 – vytržení z Pryskyřníka. Prim sedí na zemi, pláče a houpá v náručí toho příšerného kocoura, který přestává příst vždy jen na chvilku, aby na mě mohl zasyčet. Když mu Prim uvazuje kolem krku modrou stuhu, kocour mi věnuje obzvlášť namyšlený pohled.

Matka si tiskne k hrudi svatební fotografii a pak ji pokládá spolu s knihou rostlin na prádelník. Otcovu bundu věším na židli. Na chvíli se naše ubikace skoro mění v domov. Výlet do Dvanáctého kraje asi nebyl úplnou ztrátou času.

Míříme dolů do jídelny na večeři v 18.30, když vtom zapípá Hurikánův komunikátor. Připomíná o trochu větší hodinky, ale dokáže přijímat textové zprávy. Zapůjčení komunikátoru je zvláštní výsadou pro osoby podílející se na společné věci – Hurikán ho získal za to, jak zachránil obyvatele Dvanáctého kraje. „Potřebují nás oba na velitelství,“ oznamuje mi.

Jdu několik kroků za ním a snažím se vzchopit před dalším kolem přesvědčování. V moderní konferenční/zpravodajské místnosti, vybavené počítačem ovládanými nástěnnými obrazovkami, elektronickými mapami zachycujícími přesuny jednotek v různých krajích a obřím obdélníkovým stolem s řídicími panely, jichž se nesmím ani dotknout, zůstávám stát u dveří.

Nikdo mi nevěnuje pozornost. Všichni sedí před televizní obrazovkou, která celodenně vysílá kapitolský program. Už si říkám, že se mi snad podaří nepozorovaně vyklouznout, ale vtom si mě všímá Plutarch, jehož zavalitá postava mi brání ve výhledu na televizi, a naznačuje mi naléhavým posunkem, abych se k nim připojila. Neochotně se k němu blížím a přemýšlím, čím mě asi kapitolské vysílání může zaujmout. Je pořád stejné. Zprávy z války. Propaganda. Opakované záběry z bombardování Dvanáctého kraje. Zlověstný proslov prezidenta Snowa. V první chvíli se mi tedy téměř uleví, když se objevuje Caesar Flickerman, odvěký moderátor Hladových her, s nalíčenou tváří a jiskřivým oblekem. Potom však kamera zabírá i jeho hosta. Je to Peeta.

Z hrdla se mi vydere tichý zvuk. Takové zalapání po dechu spojené se zasténáním, jako když je člověk dlouho ponořený ve vodě a nedostatek kyslíku přerůstá ve fyzickou bolest. Prodírám se přes ostatní, dokud nestojím přímo před ním, a pokládám dlaň na obrazovku. Hledám v jeho očích nějaké známky bolesti, následky trýzně a mučení. Nic takového v nich není. Peeta vypadá zdravě, skoro až na hranici blahobytu. Pleť bez jediné poskvrnky se mu leskne, jako kdyby ji měl natřenou krémem. Tváří se klidně a vážně. Nedokážu sladit tento výjev s týraným, zkrvaveným chlapcem, který mě děsí ve snech.

Caesar se pohodlně uvelebuje v křesle naproti Peetovi a dlouze se na něj dívá. „Takže, Peeto, vítej zpátky.“

Peeta se nepatrně usměje. „Určitě jste si myslel, že se mnou už rozhovor dělat nebudete.“

„To přiznávám,“ přikyvuje Caesar. „Ten večer před Čtvrtohrami… Kdo by si byl pomyslel, že tě ještě uvidíme?“

„Rozhodně jsem to neměl v plánu, to je jisté,“ říká Peeta zamračeně.

Caesar se trochu předklání. „Myslím, že nám všem bylo jasné, co jsi měl v plánu. Obětovat se v aréně, aby Katniss Everdeenová s vaším dítětem mohly přežít.“

„Přesně tak. Nebylo na tom nic složitého.“ Peeta přejíždí prsty po polstrování opěradla. „Jenže další lidé měli taky svoje plány.“

Ano, to měli, pomyslím si. Uhodl tedy Peeta, že nás vzbouřenci využili jako pěšáky ve své hře? Že od počátku plánovali můj útěk? A že nás oba instruktor Haymitch Abernathy zradil ve jménu povstání, o které se údajně vůbec nezajímal?

V následujícím tichu Peetovi naskakují vrásky nad obočím. Uhodl to, nebo mu to řekli. Ale Kapitol ho nezabil, a dokonce ho ani nepotrestal. To prozatím překonává mé nejdivočejší naděje. Očima se pasu na jeho zdraví, na nepoškozeném těle i mysli, a celým tělem se mi rozlévá radost jako z morfinových injekcí, které mi v uplynulých týdnech dávali v nemocnici proti bolesti.

„Povíš nám o té poslední noci v aréně?“ ptá se Caesar. „Abychom si ujasnili pár věcí?“

Peeta přikyvuje, ale s odpovědí si dává načas. „Ta poslední noc… Pokud jde o poslední noc… Nejdřív si musíte představit, jaké to je v aréně. Máte pocit, že jste hmyz přiklopený pod mísou naplněnou horkým vzduchem. A všude kolem vás roste džungle… zelená, živá džungle. Obří hodiny vám odtikávají poslední chvíle života. Každá nová hodina je příslibem nové hrůzy. Musíte si představit, že za uplynulé dva dny zemřelo šestnáct lidí –a někteří při tom, když se vás snažili bránit. Při takovém tempu zbývajících osm nedožije rána. Až na jednoho. Na vítěze. A vy si plánujete, že jím nebudete vy.“

Při té vzpomínce mě zalévá studený pot. Ruka mi sklouzává z obrazovky a bezvládně visí u mého boku. Peeta nepotřebuje štětec a barvy, aby dokázal malovat hrůzné výjevy z her. Umí to i se slovy.

„Když jste v aréně, zbytek světa ustupuje do pozadí,“ pokračuje. „Všichni lidé i všechny věci – všechno, co pro vás bylo důležité, přestává existovat. Růžová obloha, příšery v džungli a splátci, kteří prahnou po vaší krvi, jsou tím jediným, na čem kdy záleželo. Ničí vás to, ale musíte navíc i zabíjet, protože v aréně máte jediné přání. A to přání člověka hodně stojí.“

„Stojí tě život,“ říká Caesar.

„Kdepak. Stojí daleko víc než život. Musíte vraždit nevinné,“ odporuje Peeta. „Platíte vším, čím jste.“

„Vším, čím jste,“ opakuje Caesar tiše.

V konferenční místnosti se se začátkem rozhovoru rozhostilo ticho a já si představuji, jak se šíří po celém Panemu. Celý národ visí Peetovi na rtech. Protože ještě nikdy nikdo nevyprávěl o tom, jaké to doopravdy v aréně je.

Peeta pokračuje: „Takže se držíte svého přání. A tu poslední noc jsem si přál zachránit Katniss. I když jsem nevěděl o vzbouřencích, měl jsem špatný pocit. Všechno bylo příliš složité. Začal jsem litovat, že jsme se dřív toho dne neodtrhli od ostatních, jak Katniss navrhovala. Teď už jsme ale nemohli.“

„Příliš jste se zapletli do Diodová plánu přivést elektřinu do slaného jezera,“ říká Caesar.

„Příliš jsme se zapletli do té hry na spojence. Nikdy jsem jim neměl dovolit, aby nás rozdělili!“ vyhrkne Peeta. „Tehdy jsem ji ztratil.“

„Když jsi zůstal u toho stromu a Katniss s Johannou Masonovou vyrazily s cívkou drátu dolů k vodě,“ doplňuje Caesar.

„Já jsem nechtěl!“ Peeta se vzrušením rdí. „Jenže jsem nemohl odporovat Diodoví, když jsem nechtěl prozradit, že se chystáme ukončit spojenectví. Pak se ten drát přerušil a nastal chaos. Vzpomínám si jenom na útržky. Snažil jsem se najít Katniss. Viděl jsem, jak Brutus zabil Pleva. Já jsem zabil Bruta. Vím, že mě Katniss volala. Potom do stromu udeřil blesk a silové pole kolem arény vybuchlo.“

„Do povětří ho vyhodila Katniss, Peeto,“ opravuje ho Caesar. „Díval ses na záznam.“

„Nevěděla, co dělá. Nikdo z nás nedokázal plně pochopit Diodův plán. Viděl jste přece, jak se Katniss snaží přijít na to, co má s tím drátem udělat,“ namítá Peeta.

„Dobře. Já jen, že to vypadalo podezřele,“ uklidňuje ho Caesar. „Jako kdyby celou dobu věděla o plánu vzbouřenců.“

Peeta se vymršťuje na nohy, naklání se k Caesarovi a ruce pokládá na opěradla jeho křesla. „Vážně? A bylo součástí plánu, aby se nechala od Johanny málem zabít? Aby ji ochromil elektrický šok? Aby přivolala odvetné bombardování?“ Teď už nepokrytě křičí. „Ona to nevěděla, Caesare! Ani jeden z nás nic nevěděl, jen jsme se snažili zachránit jeden druhého!“

Caesar klade Peetovi dlaň na hruď v gestu, které je zároveň obranné i chlácholivé. „Věřím ti, Peeto.“

„Dobře.“ Peeta se narovnává, projíždí si rukou vlasy a rozcuchává svůj pečlivě upravený účes. Rozrušeně klesá zpátky do křesla.

Caesar chvíli mlčí a dívá se na něj. „A co váš trenér, Haymitch Abernathy?“

Peetovi tvrdnou rysy. „Netuším, co věděl on.“

„Mohl patřit ke spiklencům?“ ptá se Caesar.

„Nikdy se o ničem takovém nezmínil,“ krčí Peeta rameny.

Caesar naléhá dál. „Co ti o něm napovídá tvoje srdce?“

„Že jsem mu neměl věřit,“ říká Peeta. „To je vše.“

Haymitche jsem neviděla od chvíle, kdy jsem na něj zaútočila na palubě vznášedla a podrápala jsem ho na obou tvářích. Vím, že to tady musí mít těžké. Třináctý kraj přísně zakazuje výrobu i konzumaci opojných nápojů, a dokonce i líh určený pro lékařské účely uchovávají pod zámkem. Haymitch je konečně přinucen vystřízlivět, a to bez tajných zásob a podomácku vypálených lektvarů, jež by mu přechod k abstinenci usnadnily. Drželi ho v ústraní, dokud z něj nevyprchaly poslední zbytky alkoholu, a dosud ho nepovažují za způsobilého vystupovat na veřejnosti. Musí to být pro něj muka, ale já jsem s ním přestala jakkoliv soucítit ve chvíli, kdy mi došla hloubka jeho zrady. Doufám, že teď taky sleduje kapitolské vysílání a vidí, jak se ho zříká i Peeta.

Caesar hladí Peetu po rameni. „Můžeme přestat, jestli chceš.“

„Dá se snad říct něco dalšího?“ ptá se Peeta trpce.

„Chtěl jsem se zeptat, co si myslíš o válce, ale jestli jsi příliš rozrušený…,“ začíná Caesar.

„Nejsem tak rozrušený, abych nedokázal odpovědět na tohle.“ Peeta se zhluboka nadechuje a obrací se přímo do kamery. „Byl bych rád, kdyby se všichni, kdo se dívají, ať už jsou na straně Kapitolu nebo vzbouřenců, na chvilku zamysleli nad tím, co tahle válka může znamenat. Pro nás, pro lidské bytosti. V minulosti jsme se vzájemnými boji málem vyhladili. Teď je nás ještě míň a podmínky k životu jsou těžší. Opravdu chceme válčit? Navzájem se pozabíjet? V naději, že…, co vlastně? Že nějaký zodpovědnější druh zdědí dýmající trosky Země?“

„Nevím, jestli… Nejsem si jistý, jestli rozumím…“ mračí se Caesar.

„Nesmíme spolu bojovat, Caesare,“ vysvětluje Peeta. „Nezbude nás dost na to, abychom se udrželi při životě. Jestli všichni neodloží zbraně – a to hodně brzy –, bude po všem.“

„Takže… voláš po klidu zbraní?“ ptá se Caesar.

„Ano. Volám po klidu zbraní,“ přitakává Peeta unaveně. „Teď bych se rád nechal odvést do svého pokoje, abych mohl postavit další stovku domečků z karet.“

Caesar se dívá do kamery. „Dobrá. To bude, myslím, všechno, takže se můžeme vrátit k řádnému programu.“

Ozývá se hudba a na obrazovce se objevuje žena, která předčítá seznam zboží, jehož nedostatek se v Kapitolu očekává – čerstvé ovoce, sluneční baterie, mýdla. Sleduji ji pozorněji, než by bylo nutné, protože vím, že všichni čekají na mou reakci. Nedokážu ale všechno zpracovat tak rychle – radost, že je Peeta živý a zdravý, to, jak mě hájil proti nařčení, že jsem spolupracovala se vzbouřenci, i jak nepopiratelně napomáhal Kapitolu, když se vyslovil pro zastavení bojů. Jistě, znělo to, jako kdyby odsuzoval obě válčící strany, ale v tuto chvíli mají povstalci na kontě jen pár menších vítězství, takže složení zbraní by vedlo k návratu k původnímu stavu. Nebo ještě k něčemu horšímu.

Slyším, jak za mnou létají obvinění. Doléhají ke mně výrazy zrádce, lhář a nepřítel. Nemohu se k jejich zlosti připojit ani se jí postavit, a tak bude nejlepší zmizet. U dveří mě dostihuje hlas prezidentky Coinové, který překřikuje ostatní. „Nikdo vám nedovolil odejít, vojáku Everdeenová.“

Jeden z prezidentčiných vojáků mi klade dlaň na paži. Nejde vyloženě o agresivní gesto, ale po zkušenostech z arény reaguji ostře na každý neznámý dotyk. Vytrhuji paži z jeho sevření a vybíhám na chodbu. Za sebou slyším zvuk šarvátky, ale nezastavuji se. V duchu rychle procházím seznam možných úkrytů a uchyluji se do komory ve vzdělávacím centru, kde se choulím za bednou s křídou.

„Žiješ,“ šeptám a tisknu si dlaně ke tvářím. Usmívám se tak široce, že můj úsměv navenek určitě vypadá jako grimasa. Peeta je naživu. A stal se z něj zrádce. V tuhle chvíli je mi to ale jedno. Ať říká cokoliv a pro kohokoliv, hlavně že vůbec může mluvit.

Po několika minutách se otvírají dveře komory a někdo vchází dovnitř. Přisedá ke mně Hurikán. Z nosu mu kape krev.

„Co se stalo?“ ptám se.

„Připletl jsem se do cesty Boggsovi,“ krčí rameny. Otírám mu nos rukávem. „Au! Dávej pozor!“

Snažím se být jemnější a poťukávám mu látkou na nos, místo abych ho otírala. „Který to je?“

„Však víš. Pravá ruka Coinové. Ten, který se tě snažil zastavit.“ Odstrkuje mou ruku pryč. „Nech toho! Ještě kvůli tobě vykrvácím.“

Krev se mu po mém zásahu opravdu roztekla čůrkem. Vzdávám pokusy o první pomoc a ptám se: „Ty ses s ním pral?“

„Ne, jenom jsem mu zastoupil cestu, když chtěl vyběhnout za tebou. Praštil mě loktem do nosu,“ vysvětluje Hurikán.

„Určitě tě potrestají,“ říkám.

„To už udělali.“ Zvedá zápěstí. Nechápavě se na něj dívám. „Coinová mi sebrala komunikátor.“

Koušu se do rtu a snažím se udržet si vážný výraz. Připadá mi to tak směšné… „To je mi líto, vojáku Hurikáne Hawthorne.“

„Nemusíte mě litovat, vojáku Katniss Everdeenová“ zubí se na mě. „Stejně jsem si s ním připadal jako blbec.“ Oba vyprskneme smíchy. „Odebrání komunikátoru tady nejspíš platí za velkou degradaci.“

Tohle je jedna z mála výhod pobytu ve Třináctém kraji. Vrátil se mi Hurikán. Když zmizel tlak, který na mě vyvíjel Kapitol, abych se oženila s Peetou, podařilo se nám zůstat přáteli. Hurikán se o nic nesnaží – nepokouší se mě líbat ani mluvit o lásce. Buď jsem příliš nemocná, nebo mi chce dát volný prostor. Nebo ví, že by to bylo příliš kruté, když je Peeta v zajetí Kapitolu. Každopádně se zase mohu někomu svěřovat se svými tajemstvími.

„Co je to za blázny?“ vrtím hlavou.

„Jsou to lidé jako my. Kdybychom měli jaderné zbraně místo několika uhelných slojí…,“ odpovídá.

„Ráda bych věřila tomu, že by Dvanáctý kraj v temných dobách nenechal ve štychu ostatní povstalce,“ podotýkám.

„Možná by to udělal. Pokud bychom měli na výběr dohodnout se, nebo zahájit jadernou válku,“ krčí Hurikán rameny. „Svým způsobem je úžasné, že vůbec přežili.“

Snad je to tím, že mám dosud na botách popel ze svého kraje, ale poprvé přiznávám lidem z třináctky to, co jsem jim zatím odpírala: kuráž. Za to, že se proti veškeré pravděpodobnosti udrželi při životě. První roky pro ně musely být hrozné: skrývali se v podzemních prostorách pod troskami zničeného města. Bylo jich málo a neměli žádné spojence, na které by se mohli obrátit o pomoc. Během pětasedmdesáti let se naučili soběstačnosti, vycvičili své obyvatelstvo ve vojáky a bez vnější pomoci vybudovali novou fungující společnost. Byli by ještě silnější, kdyby se jejich porodnost nesnížila kvůli epidemii neštovic, po níž zoufale potřebovali novou krev a nové geny. Snad jsou příliš militarističtí, pořádkumilovní a postrádají smysl pro humor. Ale hlavně že jsou tady. A že jsou ochotní vyřídit Kapitol.

„Stejně jim trvalo dlouho, než o sobě dali vědět,“ bručím.

„Nebylo to jednoduché. Napřed museli vybudovat síť povstalců v Kapitolu a zorganizovat v krajích něco na způsob podzemního hnutí odporu,“ vysvětluje Hurikán. „Pak potřebovali někoho, kdo to celé uvede do pohybu. Tebe.“

„Potřebovali i Peetu, jenomže mu to moc nepomohlo,“ poznamenávám.

Hurikán se mračí. „Peeta dnes napáchal značné škody. Většina rebelů samozřejmě jeho volání po klidu zbraní hned odmítne, ale v některých krajích je odpor vlažnější. Ten nápad určitě pochází od prezidenta Snowa. Z Peetových úst bohužel zní docela rozumně.“

Ačkoliv se bojím Hurikánovy odpovědi, přesto se ptám: „Proč to podle tebe řekl?“

„Možná ho mučili. Nebo ho přesvědčili. Já bych odhadoval, že s nimi uzavřel dohodu, aby tě ochránil. Vyzve ke složení zbraní, pokud mu prezident Snow umožní, aby tě zároveň vykreslil jako zmatenou, těhotnou dívku, která vůbec netušila, co se děje, a kterou zajali vzbouřenci. Jestli teď kraje prohrají, pořád existuje jistá šance, že se k tobě vítěz zachová shovívavě. Pokud si to nezkazíš.“ Nejspíš vypadám dočista popleteně, protože další větu Hurikán říká velice pomalu. „Katniss…, on se tě pořád snaží udržet naživu.“

Udržet mě naživu? Vtom to chápu. Hladové hry neskončily. Opustili jsme arénu, ale protože jsme s Peetou oba naživu, jeho poslední přání dosud platí. Chce, abych se držela někde v ústraní a v bezpečí, dokud se válka nepřežene. Pak nebude mít ani jedna strana důvod mě zabít. A Peeta? Jestli vyhrají rebelové, bude to pro něj mít katastrofální následky. Ale pokud vyhraje Kapitol, kdo ví? Třeba nám oběma dovolí žít – pokud si to nezkazím, jak řekl Hurikán – a sledovat další a další ročníky Hladových her.

Před očima mi prolétne několik výjevů: oštěp vnikající do Routina těla, Hurikánovo bezvládné tělo na kůlu, spáleniště poseté mrtvými těly, v něž se změnil můj rodný kraj. A kvůli čemu? Za co? Vaří se ve mně krev a vzpomínám si na další věci. Na to, jak jsem poprvé zahlédla povstání v Osmém kraji. Na vítěze minulých ročníků her, kteří se chytili večer před Čtvrtohrami za ruce, aby demonstrovali svou jednotu. Nešlo o žádnou náhodu, když jsem vystřelila šíp do silového pole kolem arény. Vroucně jsem si přála, aby se zabodl do srdce nepřítele.

Vstávám tak prudce, až přitom shazuji krabici se stovkou tužek, které se rozkutálejí po podlaze.

„Co je?“ ptá se Hurikán.

„Nemůžeme zastavit boj.“ Shýbám se a nemotorně sbírám tužky s tmavě šedými tuhami do krabice. „Nemůžeme ustoupit.“

„Já vím.“ Hurikán jediným pohybem zvedá několik tužek a klepe jimi o zem, aby je srovnal.

„Ať to řekl Peeta z jakéhokoliv důvodu, mýlí se.“ Ty pitomé tužky na podlaze se odmítají vrátit do krabice. Několik jich vztekle popadnu.

„Já vím. Počkej. Takhle je tak akorát zničíš.“ Bere mi krabici z ruky a sám ji obratně plní.

„Peeta neví, co udělali s Dvanáctým krajem. Kdyby viděl, jak to tam teď vypadá…“ drmolím.

„Katniss, já se s tebou nehádám. Kdybych mohl stisknutím knoflíku zabít všechny lidi, kteří pracují pro Kapitol, bez váhání bych to udělal.“ Ukládá poslední tužku na místo a zavírá víko. „Jde o to, co uděláš ty.“

Otázka, která na mě tak dlouho doléhala, má najednou jedinou možnou odpověď. Vždycky ji měla. Našla jsem ji ale jen díky Peetovi.

Co budu dělat?

Zhluboka se nadechuji. Nepatrně pozvedám paže, jako kdybych pořád měla ta černobílá křídla od Cinny, a znovu je spouštím podél boků.

„Stanu se reprodrozdem.“

3

Pryskyřníkovi se odráží v očích mdlá záře bezpečnostního světla nade dveřmi. Jako obvykle leží Prim na ruce, aby ji chránil. Prim se tulí k mé matce. Takhle ve spánku vypadají úplně stejně jako tehdy v den sklizně, kdy jsem se poprvé stala účastnicí Hladových her. Mám postel sama pro sebe, protože se zotavuji ze zranění a protože se se mnou stejně nikdo kvůli mým divokým snům nevyspí.

Několik hodin se převaluji z boku na bok, než se konečně smířím s tím, že dnes neusnu. Pod Pryskyřníkovým dohledem se po špičkách kradu k toaletnímu stolku.

V prostřední zásuvce je můj erární oděv. Všichni tu mají stejné šedivé kalhoty a košili, kterou nosí zastrčenou za opasek. Pod erárním oděvem si ale schovávám těch několik věcí, které jsem měla u sebe, když mě vyzvedli z arény. Odznak s reprodrozdem. Dárek od Peety – zlatý medailonek s fotografiemi mé matky, Prim a Hurikána. Stříbrný padáček s trubičkou na odebírání vody ze stromů a perlu, kterou mi Peeta věnoval pár hodin před tím, než jsem vyhodila do vzduchu silové pole. Hojivou mast mi vzali a předali ji do nemocnice. Zabavili mi i luk a šípy, protože zbraně tu smějí nosit jen strážní, a uskladnili je ve zbrojnici.

Sahám pod padáček a svírám v prstech perlu. Sedám si se zkříženýma nohama na postel a přejíždím si hladkým, duhovým povrchem perly po rtech. Z nějakého důvodu mě to uklidňuje. Jako chladný polibek od dárce.

„Katniss?“ šeptá Prim. Je vzhůru a dívá se na mě ze tmy. „Co se děje?“

„Nic. Jenom jsem měla zlý sen. Klidně spi,“ odpovídám automaticky. Nesvěřuji se Prim ani matce, abych je nezatěžovala svými starostmi.

Prim opatrně vstává z postele, aby nevzbudila matku, zvedá Pryskyřníka a sedá si vedle mě. Dotýká se mé ruky, v níž držím perlu od Peety. „Jsi studená.“ Bere z nohou postele volnou přikrývku a přehazuje ji přes nás. Obklopuje mě její teplo a teplo sálající z Pryskyřníkova kožichu. „Mně to můžeš říct. Já umím udržet tajemství. I před matkou.“

V tu chvíli se mi mění před očima. Ta malá holčička s cípem blůzy vyčuhujícím ze sukně a připomínajícím kachní ocas, holčička, která potřebovala pomoc, když nemohla dosáhnout pro nádobí, a která žadonila, abychom se šly podívat na zdobené koláče ve výloze pekařství, je pryč. Čas a série tragédií ji přiměly, aby příliš rychle, aspoň na můj vkus, vyrostla v mladou dívku, která zašívá krvácející rány a uvědomuje si, že všechno matce říkat nemůžeme.

„Zítra ráno oznámím, že souhlasím s tím, aby se ze mě stal reprodrozd,“ říkám jí.

„Protože chceš, nebo protože tě k tomu dotlačili?“ ptá se.

To mě rozesměje. „Nejspíš oboje. Ne, protože chci. Musím, jestli to pomůže povstalcům porazit Snowa.“ Svírám perlu ještě o něco pevněji. „Jenom se bojím o Peetu. Jestli vyhrajeme, rebelové ho popraví jako zrádce.“

Prim si to nechává projít hlavou. „Katniss, myslím, že nechápeš, jak důležitá pro ně jsi. A důležití lidé obvykle dostanou, co chtějí. Jestli chceš, aby byl Peeta před povstalci v bezpečí, můžeš to zařídit.“

Asi jsem opravdu důležitá. Podstoupili přece značné riziko, aby mě zachránili. A zavezli mě na návštěvu do Dvanáctého kraje. „Chceš říct, že mohu požadovat, aby dali Peetovi imunitu? A oni budou muset souhlasit?“

„Podle mě můžeš požadovat skoro cokoliv a oni na to budou muset přistoupit.“ Prim krabatí čelo. „Ale jak budeš vědět, že dodrží slovo?“

Vzpomínám na všechny lži, které Haymitch vykládal mně i Peetovi, aby nás přiměl dělat to, co chtěl. Co zabrání povstalcům, aby dohodu zrušili? Slib daný za zavřenými dveřmi, byť třeba stvrzený písemně, nemusí mít po válce cenu zlámané grešle. Zapomene se na něj. Účastníci ho popřou. Svědkové na velitelství nebudou k ničemu. Právě oni nejspíš podepíšou Peetův rozsudek smrti. Budu potřebovat mnohem víc svědků. Každého, koho dokážu sehnat.

„Budou mi ho muset dát veřejně,“ říkám. Pryskyřník mrskne ocasem, což beru jako souhlas. „Přiměju prezidentku Coinovou, aby to oznámila před všemi obyvateli Třináctého kraje.“

Prim se usmívá. „Výborně. Není to stoprocentní záruka, ale rozhodně jim tak porušení slova ztížíš.“

Zaplavuje mě úleva jako vždycky, když se najde řešení. „Měla bych tě budit častěji, káčátko.“

„Přála bych si, abys to dělala,“ odpovídá Prim a líbá mě na tvář. „Teď se zkus vyspat, ano?“ A já opravdu usínám.

Ráno vidím, že 7.00 – snídani bezprostředně následuje 7.30 –velitelství, což je dobře, protože se do toho mohu pustit co nejdřív. V jídelně mávnu před čidlem svou kartou, která má nějaké identifikační číslo, a sunu po kovové polici tác k nádobám s jídlem. Na snídani je jako vždy spolehnutí: dostávám misku horké ovesné kaše, hrnek mléka a malou hromádku ovoce nebo zeleniny. Dnes strouhané řepy. Všechno pochází z podzemních farem. Sedám si ke stolu vyhrazenému pro Everdeenovy, Hawthornovy a několik dalších uprchlíků, hltám svoji porci a ráda bych si přidala, jenže to tu nejde. V Třináctém kraji udělali z výživy úplnou vědu. Odcházíte z jídelny s dostatkem kalorií, abyste vydrželi do příštího jídla, ale nic víc ani míň. Velikost porce se počítá podle vašeho věku, výšky, postavy, zdravotního stavu a množství fyzické práce, jež se po vás daný den vyžaduje. Lidé z Dvanáctého kraje dostávají o něco větší příděly než domácí, aby trochu přibrali. Vychrtlí vojáci se příliš snadno unaví. V každém případě to zabírá. Za pouhý měsíc začínáme všichni vypadat zdravěji, zvlášť děti.

Hurikán pokládá tác vedle mého a já se snažím nezírat příliš hladově na jeho řepu, protože vážně chci přidat a on mi až příliš ochotně podstrkuje svoje jídlo. I když rychle odvracím zrak a úhledně skládám ubrousek, do misky mi přistane lžíce řepy.

„Musíš s tím přestat,“ kárám ho, ale vzhledem k tomu, že už si cpu nášup do pusy, nezní to moc přesvědčivě. „Vážně. Nejspíš je to tady proti zákonu.“ Stravování tu regulují velice přísná pravidla. Pokud například něco nedojíte a chtěli byste si kousek nechat na později, nejde to, protože nesmíte nic odnést z jídelny. V minulosti zřejmě docházelo k případům, kdy někteří obyvatelé hromadili zásoby. Lidem, jako jsem já a Hurikán, kteří roky zajišťovali obživu svých rodin, se to nezamlouvá. Umíme hladovět, ale nejsme zvyklí, aby nám někdo mluvil do toho, jak nakládáme se svými potravinami. Třináctý kraj vládne svým způsobem tvrdší rukou než Kapitol.

„Co mohou udělat? Komunikátor mi už přece sebrali,“ namítá Hurikán.

Vyškrabuji misku a něco mě přitom napadá. „Poslyš, možná bych si to mohla stanovit jako podmínku, pod kterou se stanu reprodrozdem.“

„To, abych tě směl dokrmovat řepou?“

„Ne, abychom směli lovit.“ Hurikán zbystřuje. „Budeme muset odevzdávat úlovek do kuchyně, ale stejně…“ Nemusím ani dokončovat větu, protože mi Hurikán rozumí. Trávili bychom nějaký čas na povrchu. V lesích. Mohli bychom být zase sami sebou.

„Zkus to,“ přikyvuje. „Teď je správný čas. Můžeš si jim říct o modré z nebe, a oni budou muset vymyslet nějaký způsob, jak ti ho přinést.“

Neví, že už si hodlám říct o něco podobně drahého, konkrétně o Peetův život. Než se stačím rozhodnout, jestli mu to mám říct, zvon ohlašuje konec snídaně pro naši směnu. Z pomyšlení, že bych měla čelit prezidentce Coinové sama, je mi úzko. „Co ti přidělili za úkol?“

Hurikán se dívá na paži. „Mám vyučování. Jaderné dějiny. Mimochodem, už si všimli, že tam nechodíš.“

„Já musím na velitelství. Půjdeš se mnou?“ ptám se.

„Dobře. Ale po včerejšku mě možná vyhodí.“ Vracíme prázdné tácy a Hurikán dodává: „Asi bys měla na seznam požadavků připsat i Pryskyřníka. Připadá mi, že tu moc nechápou, proč by si měl někdo nechávat neužitečné zvíře.“

„Však oni mu najdou nějakou práci. Každé ráno mu budou tetovat rozvrh na packu,“ odpovídám. V duchu si ale umiňuji, že ho opravdu zařadím k ostatním podmínkám, už kvůli Prim.

Když přicházíme do konferenční místnosti, Coinová, Plutarch i všichni jejich lidé už jsou na místě. Při pohledu na Hurikána několik z nich povytahuje obočí, ale nikdo ho nevyhazuje. Myšlenky se mi v hlavě pletou jedna přes druhou, a tak hned žádám o kousek papíru a tužku. Můj zjevný zájem o to, co se tu odehrává – dávám ho najevo úplně poprvé –, všechny překvapuje. Několik lidí si vyměňuje udivené pohledy. Patrně si pro mě na dnešek připravovali extraspeciální přednášku. Místo toho mi Coinová osobně podává papír i tužku, a zatímco usedám a čmárám několik poznámek, všichni v tichosti čekají. Pryskyřník. Lov. Milost pro Peetu. Veřejný slib.

Nastává rozhodující chvíle. Další šanci na vyjednávání už pravděpodobně mít nebudu. Mysli. Co dalšího chceš? Vnímám, jak stojí těsně za mnou, a připisuji na seznam Hurikána. Bez něj bych to asi nezvládla.

I Začíná mě bolet hlava a všechno se rozplývá v mlze. Zavírám oči a v duchu odříkávám svou mantru.

Jmenuji se Katniss Everdeenová. Je mi sedmnáct let. Pocházím z Dvanáctého kraje. Byla jsem splátkyní v Hladových hrách. Unikla jsem z arény. Kapitol mě nenávidí. Zajali Peetu. Peeta žije. Je zrádce, ale žije. Musím ho zachránit…

Seznam mi pořád připadá příliš krátký. Měla bych přemýšlet o několik tahů dopředu, za hranice současnosti, kdy jsem jednou z nejdůležitějších postav rebelie, do budoucna, kdy po mně možná ani pes neštěkne. Neměla bych žádat o něco víc? Pro svou rodinu? Pro zbytek lidí z Dvanáctého kraje? Svědí mě kůže, jako by na ní dosud ulpíval popel tisíců mrtvých. Vzpomínám, jak jsem botou narazila do té lebky. Vybavuje se mi pach krve a růží.

Tužka se rozpohybuje po papíře nezávisle na mé vůli. Otvírám oči a dívám se na roztřesená písmena. ZABIJU SNOWA. Jestli ho zajmou, chci mít tu výsadu, že ho popravím.

Plutarch si nenápadně odkašle. „Už jsi hotová?“ Zvedám oči k hodinám. Sedím tu už dvacet minut. Finnick není jediný, kdo má potíže s udržením pozornosti.

„Jo,“ říkám chraptivě. „Jo, souhlasím s tím. Budu váš reprodrozd.“

Vydechují úlevou, blahopřejou si a poplácávají jeden druhého po zádech. Jen Coinová mě bezvýrazně sleduje a z její tváře nelze nic vyčíst.

„Ale mám několik podmínek.“ Uhlazuji před sebou list papíru a začínám: „Moje rodina si smí nechat kocoura.“ I ta nejmenší prosba vyprovokuje debatu. Kapitolští vzbouřenci s tím nemají nejmenší problém – ovšemže si můžeme nechat svého mazlíčka –, ale lidé z Třináctého kraje upozorňují na krajní obtíže, jež z toho plynou. Výsledná dohoda vypadá takto: přestěhujeme se do horního patra, do ubikace s přepychem v podobě dvaceticentimetrového okénka vedoucího na povrch. Pryskyřník si může chodit ven, kdy se mu zamane. Bude se starat o vlastní obživu. Jestli se nevrátí do večerky, zůstane zavřený venku. Způsobí-li nějaké bezpečnostní problémy, bude okamžitě zastřelen.

To zní přijatelně. Takové podmínky se zase tolik neliší od těch, v nichž jsme žili ve Dvanáctém kraji. Až na tu hrozbu zastřelením. Jestli Pryskyřník příliš zhubne, podstrčím mu trochu vnitřností ze zvěřiny…, pokud ovšem budou souhlasit s mou další žádostí.

„Chci lovit. S Hurikánem. Venku v lesích,“ říkám. Všichni umlkají

„Nebudeme chodit daleko. Budeme používat své vlastní luky. Úlovky odevzdáme v kuchyni,“ doplňuje Hurikán.

Rychle dodávám, než to někdo stačí odmítnout: „Totiž… Nemohu dýchat, když tu jsem pořád zavřená… Zotavím se líp a rychleji, když budu smět lovit.“

Plutarch začíná vysvětlovat nevýhody – rizika, bezpečnostní opatření, která by naše lovení vyžadovalo, nebezpečí zranění –, ale Coinová mu skáče do řeči: „Ne. Ať loví. Dejte jim dvě hodiny denně. Odečtěte je z výcviku. Budou se pohybovat v okruhu čtyř set metrů, s komunikátory a vysílacími nákotníky. Co dál?“

Nahlížím do seznamu. „Hurikán. Chci ho mít u sebe.“

„V jakém smyslu? Mimo kamery? Pořád? Chceš ho představit jako nového partnera?“ ptá se Coinová.

Neříká to ironicky ani záštiplně, jen věcně. Přesto ohromeně otvírám ústa: „Cože?“

„Myslím, že bychom měli pokračovat s dosavadní romancí. Rychlým odchodem od Peety by Katniss mohla ztratit sympatie diváků,“ poznamenává Plutarch. „Zvlášť když nosí jeho dítě.“

„Souhlasím. Takže Hurikána budeme oficiálně představovat jako dalšího rebela. V pořádku?“ obrací se na mě Coinová. Zůstávám na ni němě civět. Netrpělivě opakuje: „Stačí to takhle?“

„Vždycky ho můžeme začlenit do týmu jako tvého bratrance,“ říká Fulvia.

„Nejsme příbuzní,“ ohrazujeme se s Hurikánem jednohlasně.

„Jistě, ale před kamerami bychom s tím asi měli pokračovat,“ zamýšlí se Plutarch. „Mimo kamery je celý tvůj. Ještě něco?“

Náhlý obrat rozhovoru mě děsí. Nepřímo naznačují, že bych dokázala hodit Peetu přes palubu, že jsem zamilovaná do Hurikána a že to celé byla jen hra. Do tváří se mi hrne krev. Představa, jak uvažuji o tom, koho bych měla vydávat za současného partnera, je za daných okolností více než ponižující. Nechávám se unášet hněvem k dalšímu požadavku. „Až skončí válka, chci milost pro Peetu, jestli vyhrajeme.“

Na místnost padá mrtvé ticho. Cítím, jak Hurikán za mnou tuhne. Asi jsem mu to měla říct dřív, ale nebyla jsem si jistá, jak zareaguje, když jde o Peetu.

„Nebudete ho nijak trestat,“ pokračuji. Vtom mě napadá něco dalšího. „Totéž bude platit pro ostatní zajaté splátce, Johannu a Enobarii.“ Na Enobarii, surové splátkyni z Druhého kraje, mi, upřímně řečeno, nezáleží. Vlastně ji nemám ráda, ale připadá mi, že bych ji neměla vynechávat.

„Ne,“ odmítá kategoricky Coinová.

„Ano,“ odsekávám. „Není jejich chyba, že jste je nechali v aréně. Kdo ví, co jim Kapitol provádí?“

„Budou souzeni spolu s ostatními válečnými zločinci a potrestáni podle rozhodnutí tribunálu,“ říká prezidentka.

„Dostanou imunitu!“ vstávám a zvyšuji hlas. „Vy osobně to slavnostně slíbíte před všemi obyvateli Třináctého kraje a před zbytkem lidí z kraje Dvanáctého. Ještě dnes. Váš slib bude zaznamenán pro příští generace. Vy a vaše vláda na sebe převezmete odpovědnost za jejich bezpečí. Nebo si najděte jiného reprodrozda!“

Má slova zůstávají dlouho viset ve vzduchu.

„To je ona!“ Slyším, jak Fulvia šeptá Plutarchovi. „S vhodnými šaty, střelbou v pozadí a trochou dýmu…“

„Ano, přesně tohle potřebujeme,“ souhlasí Plutarch tiše.

Mám sto chutí je sežehnout pohledem, ale vím, že by byla chyba odvrátit zrak od Coinové. V duchu přemýšlí nad mým ultimátem a zvažuje, jestli má cena není nižší než hodnota mých podmínek.

„Co vy na to, paní prezidentko?“ ptá se Plutarch. „Za daných okolností můžete přislíbit milost. Ten chlapec ještě koneckonců není ani plnoletý.“

„Dobře,“ říká Coinová nakonec. „Ale doufám, že podáš dobrý výkon.

„Výkony budu podávat, až přednesete veřejný slib,“ odpovídám.

„Svolejte během dnešního rozjímání bezpečnostní shromáždění,“ přikazuje prezidentka. „Vystoupím s prohlášením. Zbývá na tvém seznamu ještě něco, Katniss?“

Hnětu zmačkaný papír v pravé pěsti. Rozprostírám ho na stole a čtu roztřesená písmena: „Už jenom jedna věc. Zabiju Snowa.“

Úplně poprvé vidím, jak prezidentka povytahuje koutky úst v nepatrném úsměvu. „Až to bude aktuální, budeš jedním z vážných kandidátů.“

Možná má pravdu. Rozhodně si nemohu osobovat právo na zabití prezidenta Snowa. A na Coinovou je podle mého názoru spolehnutí, že úkol splní. „Dobře.“

Coinová stáčí pohled ke svému předloktí a k hodinám na stěně. I ona se musí držet rozvrhu. „Odteď ji nechávám ve vašich rukách, Plutarchu.“ Odchází z místnosti s celou svou skupinou, takže tu zůstáváme jen Plutarch, Fulvia, Hurikán a já.

„Výborně. Skvěle.“ Plutarch si sedá na židli, opírá se lokty o stůl a mne si oči. „Víš, co mi chybí nejvíc ze všeho? Kafe. Opravdu je tak nemyslitelné, abychom dostali něco pořádného na spláchnutí té ovesné šlichty a řepy?“

„Nečekali jsme, že tu budou platit tak přísná pravidla,“ vysvětluje mi Fulvia a masíruje Plutarchovi ramena. „Aspoň ne ve vyšších kruzích.“

„Aspoň by tu měla existovat možnost sehnat něco bokem,“ vrtí hlavou Plutarch. „Vždyť i ve Dvanáctém kraji jste měli černý trh, ne?“

„Ano, Jarmark,“ přisvědčuje Hurikán. „Tam jsme obchodovali.“

„Tak vidíte. A přitom jste oba tak čestní. Prakticky nepodplatitelní,“ vzdychá Plutarch. „No co, žádná válka netrvá věčně. Jsem rád, že tě máme v týmu.“ Natahuje ruku a Fulvia mu do ní vkládá velký skicář svázaný v černé kůži. „Obecně vzato, je ti jasné, co po tobě chceme, Katniss. Vím, že se ke své účasti stavíš se smíšenými pocity, ale doufám, že tohle pomůže.“

Přesouvá skicář po stolní desce ke mně. Několik vteřin se na knihu jen podezřívavě dívám, ale pak mě přemáhá zvědavost. Otvírám skicář a hned z první strany na mě hledí můj portrét. Já v černé uniformě. Ty šaty mohla navrhnout jediná osoba – na první pohled jsou čistě praktické, ale při bližším prozkoumání se jedná o umělecké dílo. Křivka helmy, linie k náprsnímu krunýři i jemně nabírané rukávy, pod nimiž jsou vidět bílé záhyby látky. V jeho rukách se opět měním v reprodrozda. „Cinna,“ šeptám.

„Ano. Musel jsem mu slíbit, že ti ten skicář neukážu dřív, než se sama rozhodneš stát se symbolem povstání. Věř mi, že jsem byl v obrovském pokušení slovo porušit,“ říká Plutarch. „Jen pokračuj. Prolistuj si ho celý.“

Pomalu otáčím stránky a prohlížím si každý detail uniformy. Promyšlené vrstvy zbroje, skryté zbraně v botách a za opaskem, výztuha chránící srdce. Na poslední stránku pod nákres mého špendlíku s reprodrozdem Cinna napsal: Pořád mám na tebe vsazeno.

„Kdy to…,“ selhává mi hlas.

„Hm. Kdypak to bylo? Někdy po vyhlášení Čtvrtoher. Pár týdnů před začátkem her. Nemáme jenom náčrty, ale i hotové šaty. A ve zbrojnici na tebe čeká speciální dárek od Dioda. Víc neprozradím, abych nezkazil překvapení,“ dodává Plutarch.

„Budeš nejlíp oháknutý rebel v dějinách,“ podotýká Hurikán s úsměvem. Náhle mi dochází, že mi pořád věřil. Stejně jako Cinna po celou dobu chtěl, abych dospěla k tomuto rozhodnutí.

„Máme v plánu spustit televizní ofenzivu,“ oznamuje mi Plutarch. „Natočíme sérii proklam – tak říkáme propagačním reklamám ve kterých budeš vystupovat. Pak je odvysíláme všem obyvatelům Panemu.“

„Jak? Vždyť vysílání ovládá Kapitol“ diví se Hurikán.

„Jenže my máme Dioda. Zhruba před deseti lety se významně podílel na rekonstrukci podzemní sítě, která přenáší všechny programy. Prý máme slušnou šanci na úspěch. Samozřejmě ale potřebujeme nějaký materiál k odvysílání. Takže, Katniss, na tebe čeká filmové studio.“ Plutarch se otáčí na svou asistentku. „Fulvie?“

„Uvažovali jsme s Plutarchem o optimálním pojetí a rozhodli jsme se, že bude nejlepší, když vytvoříme tebe, vůdkyni povstalců, zvenčí. Tím chci říct, že tě oblékneme do toho nejúžasnějšího kostýmu reprodrozda a tvou osobnost pak dopracujeme, aby mu odpovídala,“ vysvětluje živě Fulvia.

„Uniformu už máte,“ upozorňuje ji Hurikán.

„To ano, ale má být zjizvená a zkrvavená? Nebo bude planout jako pochodeň? Jak moc ji můžeme ušpinit, aby byla ještě pro lidi přitažlivá? V každém případě se musí změnit. Je evidentní, že tohle…,“ rychle ke mně přistupuje a prohlíží si mou tvář přes rámeček z prstů, „… nikoho neohromí.“ Reflexivně uhýbám, ale Fulvia už sbírá věci ze stolu. „Když o tom tak mluvíme, máme pro tebe další malé překvapení. Jen pojď s námi.“

Mává na nás, vychází s Plutarchem na chodbu a já s Hurikánem je následujeme.

„Myslela to dobře, ale znělo to děsně urážlivě,“ šeptá mi Hurikán do ucha.

„Vítej v Kapitolu,“ odpovídám stejně tiše. Fulviina slova ale na mě neměla žádný účinek. Objímám skicář pažemi a snažím se vyhlížet do budoucnosti s větším optimismem. Určitě jsem se rozhodla správně, když to tak chtěl Cinna.

Nastupujeme do výtahu a Plutarch nahlíží do svých poznámek. „Hm. Tak se na to podívejme. Dveře tři devět nula osm.“ Tiskne tlačítko označené 39, ale nic se neděje.

„Asi je potřeba klíč,“ radí mu Fulvia.

Plutarch vytahuje zpod košile klíček na tenkém řetízku a zasunuje ho do zdířky, které jsem si nikdy předtím nevšimla. Dveře výtahu se zavírají. „A je to.“

Kabina sjíždí o více než třicet podlaží dolů. Netušila jsem, že Třináctý kraj sahá tak hluboko. Dveře se otvírají do široké bílé chodby lemované červenými dveřmi, které ve srovnání se šedí horních pater vypadají téměř ozdobně. Každé jsou označeny velkými čísly. 3901, 3902, 3903…

Ohlížím se na vyjíždějící dveře výtahu a všímám si, že se před nimi zavírá ještě kovová mříž. Z místnosti na opačném konci chodby vychází strážný a rázuje přímo k nám. Dveře se za ním nehlučně dovírají.

Plutarch mu kráčí naproti a zvedá ruku v pozdravu. My ostatní ho následujeme. Něco se mi tady dole nelíbí. Nejde jen o špatný pocit ze zamřížovaného výtahu, o klaustrofobii z pobytu tak hluboko v podzemí nebo o pronikavý pach dezinfekce. Stačí jediný pohled na Hurikána a vidím, že cítí to samé.

„Dobré ráno, jenom hledáme…,“ začíná Plutarch.

„Jste na špatném patře,“ skáče mu strážný příkře do řeči.

„Vážně?“ Plutarch znovu nahlíží do poznámek. „Mám tu napsané tři devět nula osm. Nemohl byste třeba zavolat…“

„Obávám se, že vás musím požádat, abyste ihned odešli. Nejasnosti v přidělených rozvrzích se řeší v hlavní kanceláři,“ odsekává strážný.

Místnost 3908 je pár kroků před námi. Žádné dveře tu nemají kliku. Zřejmě do nich stačí zatlačit, jako do těch, z nichž před chvilkou vyšel strážný.

„A kde to je?“ ptá se Fulvia.

„Hlavní kancelář najdete na sedmém patře,“ říká strážný a rozpřahuje paže, aby nás dostrkal zpátky k výtahu.

Zpoza dveří číslo 3908 se ozývá tichý zvuk. Takové tiché zakňourání může vydávat vyděšený pes, který se chce vyhnout další ráně, ale zní příliš lidsky a je mi až příliš povědomé. Vyměňujeme si s Hurikánem jen jediný pohled, ale lidem, kteří se znají tak dlouho a tak dobře, to úplně stačí. Pouštím strážnému k nohám Cinnův skicář. Kniha dopadá s hlasitým žuchnutím na zem. Vteřinu poté, co se strážný shýbá, aby ho zvedl, se sklání i Hurikán, schválně tak, aby se jejich hlavy srazily. „Pardon,“ omlouvá se se smíchem a chytá strážného za paži, jako kdyby se potřeboval něčeho přidržet. Přitom ho pootáčí ode mě.

To je moje příležitost. Obíhám strážného a vpadám do dveří s číslem 3908. Okamžitě je vidím. Polonahé, zmlácené a připoutané ke zdi.

Můj přípravný tým.

4

Zápach nemytých těl, staré moči a utrpení ředí vůně dezinfekce. Tři osoby ležící na zemi poznávám jen díky extravagantním módním úpravám: Veniině zlatému tetování v obličeji, Flaviovým oranžovým vývrtkovitým loknám a Octaviině světle zelené kůži, která na ní teď zplihle visí, jako kdyby její tělo bylo balon, z něhož uchází vzduch.

Flavius a Octavia se při pohledu na mě tisknou ke zdi, jako kdyby očekávali, že je napadnu, ačkoliv jsem jim nikdy neublížila. To nejhorší, čím jsem je kdy častovala, byla nelaskavá jména, a ta jsem si nechávala pro sebe, tak proč přede mnou couvají?

Dozorce na mě volá, ať okamžitě odejdu, ale podle následného šramotu poznávám, že ho Hurikán nějak zadržel. Přistupuji k Venii, která byla z téhle trojice vždy nejsilnější. Skláním se k ní a beru ji za ledově chladné ruce, které se křečovitě svírají kolem mých prstů.

„Co se stalo, Venie?“ ptám se. „Co tady děláte?“

„Odvezli nás z Kapitolu,“ odpovídá chraptivě. Vedle mě se objevuje Plutarch. „Co se to tu u všech všudy děje?“

„Kdo vás odvezl?“ naléhám na Venii. „Nějací lidé,“ říká malátně. „Tu noc, kdy jsi utekla z arény.“

„Mysleli jsme, že by tě mohlo potěšit, když tady budeš mít svůj tým,“ koktá za mnou Plutarch, „požádal o to Cinna.“

„Cinna že požádal o tohle?“ vyjíždím na něj. Jsem si jistá, že by Cinna nikdy neschválil mučení téhle trojice, kterou vždy vedl s příkladnou slušností a trpělivostí. „Proč s nimi zacházejí jako se zločinci?“ naléhám na Plutarcha.

„To opravdu nevím.“ Říká to hlasem, z něhož získávám dojem, že mluví pravdu, a Fulviina pobledlá tvář to jen potvrzuje. Plutarch se obrací na strážného, který se právě objevil ve dveřích s Hurikánem za zády. „Bylo mi jen řečeno, že mají domácí vězení. Za co je trestáte?“

„Za krádeže jídla. Museli jsme je spoutat, když si pro sebe brali víc chleba,“ odpovídá strážný.

Venia krabatí obočí, jako kdyby se snažila jeho slova nějak pochopit. „Nikdo nám nic neřekl. Měli jsme hrozný hlad. Ona si vzala jenom jeden krajíc.“

Octavia se tlumeně rozvzlyká do roztrhané blůzy. Vzpomínám, jak mi po prvním návratu z arény nenápadně vtiskla do ruky chlebovou rolku, protože nedokázala unést pohled na můj hlad. Přesouvám se k jejímu třesoucímu se tělu. „Octavie?“ Dotýkám se jí a ona okamžitě ucukne. „Octavie? Všechno bude v pořádku. Já vás odsud dostanu, ano?“

„Tohle mi vážně připadá přehnané,“ poznamenává Plutarch. „To je trest za to, že vzali krajíc chleba?“ ujišťuje se Hurikán. „Už předtím porušovali pravidla. Varovali jsme je, ale oni přesto vzali další chleba.“ Strážný na chvíli váhá, jako kdyby ho překvapovala naše reakce. „Chleba se brát nesmí.“

Nedokážu Octavii přimět k tomu, aby se na mě podívala. Pořád schovává obličej v dlaních. Trochu ale pozvedá ruce, okovy na zápěstích jí sjíždějí o pár centimetrů níž a já pod nimi vidím ošklivé boláky. „Odvedu tě ke své matce.“ Obracím se na strážného. „Odemkněte jim pouta.“

Strážný vrtí hlavou. „K tomu nemám oprávnění.“

„Pusťte je! Hned!“ obořím se na něj.

To otřese jeho klidem. Běžní občané si na něj takhle nedovolují. „Nemám oprávnění k propuštění vězňů. A vy nejste zmocněni…“

„Udělejte to na mou odpovědnost“ přerušuje ho Plutarch. „Stejně jsme si pro ně přišli. Potřebujeme je pro plnění zvláštních obranných úkolů.“

Strážný odchází, aby se spojil s nadřízeným, a za chvíli se vrací se svazkem klíčů. Vězni strávili v nepohodlných polohách tak dlouhou dobu, že i po odstranění okovů mají potíže stát na nohách. Musíme jim s Hurikánem a Plutarchem pomáhat. Flavius škobrtá o kovovou mřížku nad kruhovým otvorem v podlaze a mně se stahuje žaludek při otázce, proč asi tato místnost potřebuje odtok. Na skvrny lidského strádání, které je třeba čas od času smýt z bílých obkladů…

V nemocnici vyhledávám matku, jedinou osobu, které věřím, že se o ně opravdu postará. Trvá jí minutu, než poznává můj přípravný tým, ale ještě předtím se jí po tváři rozlévá zděšení. Ne z pohledu na zbědovaná těla, protože ta vídala ve Dvanáctém kraji denně, ale z poznání, že se takové věci dějí i tady.

Matku do nemocnice přijali rádi, ačkoliv ji berou spíš jako sestru než jako lékařku, i přes její celoživotní zkušenosti s ošetřováním a léčením. Nikdo jí ale nebrání, když odvádí trojici do ordinace, aby si prohlédla jejich zranění. Sedám si na lavičku na chodbě před vchodem a čekám na její závěr. Matka si bude umět z jejich těl přečíst bolest, kterou jim způsobili.

Hurikán si sedá vedle mě a objímá mě paží kolem ramen. „Ona je vyléčí.“ Přikyvuji a uvažuji, jestli si taky vzpomněl na to, jak krutě ho před časem ve Dvanáctém kraji zbičovali.

Plutarch a Fulvia usedají naproti nám, ale nijak nekomentují stav mého přípravného týmu. Jestli o jejich osudu nevěděli, co si asi o tomto rozhodnutí prezidentky Coinové myslí? Rozhoduji se, že jim v přemýšlení pomohu.

„Řekla bych, že jsme všichni dostali jasný vzkaz,“ začínám.

„Cože? Jaký vzkaz?“ ptá se Fulvia.

„Trest pro můj přípravný tým má sloužit jako varování,“ vysvětluji. „Nejen pro mě, ale taky pro vás. Prezidentka Coinová tím dává jasně najevo, co se stane tomu, kdo ji neposlechne. Jestli si namlouváte, že tady máte nějakou moc, rychle bych se takových iluzí zbavila. Kapitolský původ tu zjevně neposkytuje žádnou ochranu. Možná je naopak přítěží.“

„Plutarch vymyslel a zorganizoval útěk z arény. Nedá se srovnávat s těmi třemi vizážisty,“ odsekává Fulvia mrazivě.

Krčím rameny. „Když to říkáte… Ale co se stane, když se Coinové znelíbíte? Můj přípravný tým unesli. Mohou aspoň doufat, že se jednoho dne vrátí do Kapitolu. Hurikán a já dokážeme přežít v lesích. Ale co vy? Kam utečete vy dva?“

„Jsme pro válečné úsilí poněkud důležitější, než si myslíš,“ odpovídá Plutarch bezstarostně.

„Jistěže jste. Splátci byli v první fázi her taky nezbytní,“ upozorňuji ho. „Pak jsme ale najednou začali být postradatelní – nemám pravdu, Plutarchu?“

Po této poznámce se rozhostí ticho. Čekáme mlčky, dokud k nám nepřichází má matka. „Budou v pořádku,“ oznamuje. „Neutrpěli žádná trvalá zranění.“

„Dobře. Výborně,“ přikyvuje Plutarch. „Jak brzy se mohou vrátit do práce?“

„Pravděpodobně zítra,“ odhaduje matka. „Po tom, čím prošli, u nich musíme očekávat emoční výkyvy. Jako obyvatelé Kapitolu nejsou vůbec zvyklí na strádání.“

„To nikdo z nás,“ říká Plutarch.

Pro zbytek dne mi dává volno. Nevím, jestli to udělal proto, že je můj přípravný tým mimo hru, nebo že se mu zdám příliš rozhozená. Jdeme s Hurikánem na oběd, kde dostáváme dušené fazole s cibulí, silný krajíc chleba a šálek vody. Po Veniiných slovech mi chléb hořkne v ústech, a tak pokládám zbytek krajíce na tác Hurikánovi. Během oběda skoro nemluvíme, ale když dojídáme, Hurikán si vyhrnuje rukáv a dívá se na svůj rozvrh. „Teď mám mít výcvik.“

Přikládám svoje zápěstí vedle jeho ruky. „Já taky.“ Vzpomínám si, že výcvik pro nás teď znamená lov.

Nemohu se dočkat, až budu moct uniknout do lesa, byť jen na dvě hodiny, a na chvíli dokonce házím za hlavu všechny momentální starosti. V zeleni a na slunečním světle si jistě daleko líp utřídím myšlenky. Vycházíme na hlavní chodbu a dáváme se do běhu – ženeme se do zbrojnice jako natěšené děti, takže k cíli dorážím udýchaná a točí se mi hlava. To mi připomíná, že jsem se ještě zcela neuzdravila. Strážní nám dávají naše staré zbraně, nože a pytel z režného plátna. Nechávám si na kotník připnout kroužek s vysílačkou a snažím se předstírat, že poslouchám instruktáž o použití příruční vysílačky. V hlavě mi uvízne jen poznámka, že na vysílačce jsou i hodiny a že se musíme vrátit do stanovené doby, jinak ztratíme výsadu lovit. Tohle pravidlo se budu rozhodně snažit dodržet.

Ocitáme se na rozlehlém oploceném prostranství u lesa, které slouží jako cvičiště, a strážní nám bez komentáře otvírají dobře promazaná vrata. Tenhle plot by se překonával hodně těžko – je vysoký deset metrů, neustále v něm hučí elektrický proud a nahoře je ověnčen šroubovitě stočeným ostnatým drátem. Kráčíme lesem na malou mýtinku, kde se zastavujeme a obracíme tváře ke slunci. Otáčím se s rozpaženýma rukama kolem své osy – pomalu, aby se mi nezamotala hlava.

Sucho, které jsem viděla ve Dvanáctém kraji, poškodilo i zdejší vegetaci a pod nohama nám šustí spadané listí. Zouváme si boty. Moje mi stejně úplně nesedí, protože v rámci šetrnosti, která vládne Třináctému kraji, jsem dostala pár, z něhož někdo odrostl. Jeden z nás přitom chodí nějak zvláštně, protože boty jsou prošlápnuté úplně špatně.

Lovíme mlčky jako za starých časů. Nepotřebujeme se dorozumívat slovy, protože se v lese pohybujeme jako dvě části jednoho těla. Víme, co ten druhý udělá, a navzájem si kryjeme záda. Jak je to dlouho, co jsme byli naposled takhle svobodní? Osm měsíců? Devět? Není to úplně stejné jako dřív, vzhledem ke všemu, co se mezitím odehrálo, vzhledem k vysílačkám na kotnících a tomu, že musím tak často odpočívat. Šťastnější ale za současné situace už asi být nemohu.

Zdejší zvěř není ani zdaleka tak plachá, jak by měla být. Chvíle, kterou zvířata potřebují k tomu, aby si správně zařadila náš neznámý pach, je stojí život. Za hodinu a půl máme asi tucet úlovků – králíků, veverek a krocanů. Rozhodujeme se, že zbylý čas strávíme u tůně, do které určitě vtéká podzemní pramen, protože voda v ní je studená a čirá.

Nic nenamítám, když se Hurikán nabízí, že vyvrhne kořist. Dávám si na jazyk několik mátových listů, zavírám oči a opírám se o kámen. Nořím se do okolních zvuků, nechávám na sebe pražit slunce a jsem skoro úplně klidná, dokud mě ze zasnění nevytrhne Hurikánův hlas. „Katniss, proč ti tak záleží na tvém přípravném týmu?“

Otvírám oči, abych se podívala, jestli nežertuje, ale on se mračí na králíka, kterému právě stahuje kůži. Ptá se vážně.

„A proč by nemělo?“

„Hm. Co třeba proto, že strávili uplynulý rok tím, že tě zkrášlovali na jatka?“ navrhuje.

„Je to mnohem složitější. Znám je. Tihle tři nejsou zlí ani krutí. Nejsou ani nijak chytří. Týrat je… je jako týrat děti. Oni nechápou… Chci říct, že nevědí…“ Zaplétám se do vlastních slov.

„Co nevědí, Katniss?“ naléhá Hurikán. „Že splátci – tedy skutečné děti, ne jako ta tvoje trojice kašparů – jsou nuceni bojovat na život a na smrt? Že jdete do arény pro pobavení lidí? Ono se to drželo v Kapitolu pod pokličkou jako velké tajemství?“

„Ne. Ale oni se na to nedívají jako my,“ říkám. „Jsou tak vychováváni a…“

„Ty je ještě omlouváš?“ Jediným rychlým pohybem strhává z králíka zbytek kůže.

Jeho slova mě zabolí, protože má pravdu, a je to absurdní. Snažím se zaujmout rozumný postoj. „Zastávám se každého, s kým takhle zacházejí kvůli tomu, že si vzal krajíc chleba. Možná mi to až moc připomíná to, co se stalo tobě kvůli jednomu krocanovi.“

Přesto Hurikán mířil do černého. To, jak mi záleží na mém přípravném týmu, je divné. Měla bych je nenávidět a přát jim to nejhorší. Jsou ale úplně bezradní a patřili k Cinnovi, který byl na mé straně, ne?

„Já se nechci hádat,“ říká Hurikán. „Jen si nemyslím, že se ti Coinová snažila něco naznačit, když je nechala potrestat za porušení zdejších pravidel. Pravděpodobně to vnímala tak, že ti dělá laskavost.“ Uloží králíka do pytle a zvedá se. „Měli bychom vyrazit, abychom se stihli vrátit.“

Nevšímám si pomocné ruky, kterou mi nabízí, a nejisté vstávám. „Dobře.“ Cestou zpátky nemluvíme, ale hned za vraty cvičiště si na něco vzpomínám. „Před Čtvrtohrami museli Octavia a Flavius odejít, protože nedokázali přestat plakat kvůli tomu, že se vracím do arény. A Venia se sotva dokázala rozloučit.“

„Zkusím si na to vzpomenout, až tě budou líčit,“ odpovídá Hurikán.

„Zkus,“ říkám.

Odevzdáváme úlovek v kuchyni Mastné Sae. Třináctý kraj se jí docela líbí, i když má dojem, že zdejším kuchařům chybí fantazie. Jenže žena, která dokázala připravit jedlého divokého psa s dušenou rebarborou, si tu prostě musí připadat jako se svázanýma rukama.

Jsem vyčerpaná z lovu i nedostatku spánku. Vracím se do naší ubikace, ale ta je vyklizená. Vzpomínám si, že nás kvůli Pryskyřníkovi přestěhovali. Stoupám do nejvyššího patra a nacházím ubikaci E. Vypadá úplně stejně jako naše dosavadní bydliště, až na okno, šedesát centimetrů široké a dvacet centimetrů vysoké, přímo uprostřed venkovní zdi. Před oknem je připevněná těžká kovová deska, ale ta je teď odklopená a kocoura nikde nevidím. Lehám si na postel a na tvář mi dopadají paprsky odpoledního slunce. Najednou mě sestra budí na 18.00 – rozjímání.

Říká, že už od oběda oznamují chystané shromáždění. Musejí se ho zúčastnit všichni s výjimkou osob, které mají neodkladné povinnosti jinde. Přesouváme se podle ukazatelů do Sálu, obrovské místnosti, kam se snadno vejdou tisíce lidí. Je vidět, že místnost, která vznikla patrně v době před epidemií neštovic, byla určena pro ještě větší počet obyvatel. Prim mě tiše upozorňuje na viditelné následky řádění nemoci: na jizvy dospělých i znetvořené děti. „Hodně tu vytrpěli,“ poznamenává.

Po dnešním dopoledni nemám náladu zdejší obyvatele nijak litovat. „Ne víc, než my ve dvanáctce,“ podotknu. Matka přivádí skupinku pohyblivých pacientů v nemocničních košilích a županech. Je mezi nimi i Finnick, duchem nepřítomný, ale krásný. V ruce třímá kousek tenkého provazu, který měří sotva třicet centimetrů. Je příliš krátký, aby z něj i někdo tak šikovný jako Finnick spletl použitelnou smyčku. Rozhlíží se kolem sebe, zatímco jeho prsty mechanicky svazují a rozdělávají různé uzly.

Nejspíš to patří k jeho terapii. Přistupuji k němu a zdravím ho: „Ahoj, Finnicku.“ Podle všeho si ničeho nevšiml, a tak do něj mírně šťouchám, abych upoutala jeho pozornost. „Finnicku! Jak se ti vede?“

„Katniss,“ říká a svírá mi ruku. Asi se mu ulevilo, že vidí známou tvář. „Proč nás sem přivedli?“

„Oznámila jsem Coinové, že se stanu symbolem povstání, ale musela mi slíbit, že jestli rebelové zvítězí, ostatní splátci dostanou milost,“ odpovídám. „Přednese slib veřejně, aby ho slyšelo co nejvíc svědků.“

„To je dobře. Protože se bojím o Annii. Bojím se, že nevědomky řekne něco, co by ostatní mohli chápat jako zradu,“ říká Finnick.

Annie. Jejda. Úplně jsem na ni zapomněla. „Neboj, o to jsem se postarala.“ Tisknu mu dlaň a mířím přímo k pódiu v přední části místnosti. Coinová si pročítá chystané prohlášení, a když mě vidí, tázavě povytahuje obočí. „Potřebuji, abyste na seznam omilostněných připojila Annii Orestovou,“ oznamuji jí.

Prezidentka se mračí. „Kdo to je?“

„Finnickova…“ Co vlastně? Nevím, jak bych ji měla označit. „Finnickova přítelkyně ze Čtvrtého kraje. Další vítězka. Když aréna vyletěla do povětří, zatkli ji a odvezli do Kapitolu.“

„Ach, ta pomatená dívka. To vážně není nutné,“ říká Coinová. „Nemáme ve zvyku trestat tak narušené a křehké osoby.“

Vzpomínám na pohled, který se mi naskytl dnes dopoledne. Na Octavii schoulenou u stěny. Zřejmě se s Coinovou neshodujeme v tom, co si představujeme pod pojmem křehkost. Nahlas ale jen říkám: „V tom případě by neměl být problém ji tam přidat.“

„Dobře,“ přikyvuje prezidentka a vpisuje tužkou Anniino jméno. „Chceš být během oznámení se mnou na pódiu?“ Vrtím hlavou. „Myslela jsem si to. Radši se vrať mezi ostatní, za chvíli začnu.“ Vracím se k Finnickovi.

Ve Třináctém kraji zbytečně neplýtvají ničím, tedy ani slovy. Coinová žádá všechny o pozornost a sděluje, že jsem přijala úlohu reprodrozda pod podmínkou, že ostatní vítězové – Peeta, Johanna, Enobaria a Annie – budou mít zaručenou milost za škody, které mohou povstalcům způsobit. Dav hučí a já slyším jasný nesouhlas. Nikdo zřejmě ani v nejmenším nepochyboval, že se stanu reprodrozdem, a má podmínka – ušetření potenciálních nepřátel – se proto setkává s hněvivou reakcí. Nevšímám si zlostných pohledů lidí okolo mě a soustředím se na pódium.

Prezidentka se na chvíli odmlčuje, aby se dav mohl vybouřit, a pak rázně pokračuje. Její další slova jsou však pro mě novinkou. „Výměnou za tuto bezprecedentní žádost však voják Everdeenová slíbila, že se plně angažuje pro naši věc. Jakékoliv odchýlení od plnění jejích úkolů, ať už na úrovni pohnutky či skutku, bude chápáno jako porušení dohody. Imunita pro vítěze bude zrušena a jejich osud určí zákony Třináctého kraje. Stejně jako další osud vojáka Everdeenové. Děkuji vám.“

Jinými slovy, jestli nebudu poslouchat jako hodinky, jsme všichni mrtví.

5

Další protivník, s nímž musím bojovat. Další mocný hráč, který se rozhodl, že mě použije jako pěšáka ve své hře, ačkoliv to zatím nikomu nevyšlo podle plánu. Nejdřív to byli tvůrci her, kteří ze mě udělali hvězdu a později se marně pokoušeli ustát hrst jedovatých bobulí. Pak prezident Snow, který mě nutil hasit plameny povstání, ale zjistil, že každý můj tah odpor v krajích naopak posiluje. Potom vzbouřenci – chytili mě do kovových drápů a vyzvedli mě z arény, abych se stala jejich reprodrozdem, a následně se museli smířit s tím, že nestojím o křídla. A teď prezidentka Coinová se svým arzenálem jaderných zbraní a bezchybně promazaným soukolím Třináctého kraje zjišťuje, že se reprodrozd hůř ovládá, než lapá. Coinová si ale nejrychleji ze všech uvědomila, že mám své vlastní priority, a tudíž se mi nedá věřit. Jako první ze všech mě veřejně označila za hrozbu.

Prsty hladím vrstvu pěny ve vaně. Celková očista je jen prvním krokem při vytváření mého nového vzhledu. Vlasy mám poničené kyselinou, kůži opálenou od slunce a na několika místech mě hyzdí ošklivé jizvy. Můj přípravný tým mě proto musí zkrášlit a pak popálit a zjizvit nějakým přitažlivějším způsobem.

„Udělejte z ní krasavici v základní verzi,“ přikázala jim Fulvia hned ráno. „Od toho se odpíchneme dál.“ Základní verzí se rozumí dokonalý, ale přírodní vzhled, jako by člověk právě vstal z postele. Mé nehty tak budou pěstěné, ale bez lesku. Vlasy měkké a lesklé, ale ne vyčesané do extravagantního účesu. Voskem mi odstraní chloupky z celého těla a zbaví mě tmavých kruhů pod očima, ale nebudou provádět žádná viditelná vylepšení. Cinna dal nejspíš přípravnému týmu stejné pokyny, když jsem poprvé přijela do Kapitolu. Jenže tehdy jsem byla soutěžící v Hladových hrách. Předpokládala jsem, že jako jedna z povstalců budu moct být víc sama sebou. Rebelka, která se má ukazovat v televizi, však musí splňovat určité požadavky.

Smývám si pěnu z těla a otáčím se k Octavii, jež za mnou čeká s ručníkem. Je až neuvěřitelné, jak se liší od ženy, kterou jsem poznala v Kapitolu. Chybí jí křiklavé oblečení, silná vrstva líčení, barvy, šperky i různé maličkosti, jimiž si zdobila vlasy. Vzpomínám si, jak jednou přišla se zářivě růžovými kadeřemi namotanými na blikavé žárovičky ve tvaru myší a vyprávěla, že má několik myší jako domácí mazlíčky. To mě tehdy ohromilo, protože my považujeme myši za škodlivou havěť, nejsou-li ovšem pečené. Octavii se zřejmě líbily, protože jsou malé, hebké a piští. Jako ona. Zatímco mě otírá, snažím se zvyknout si na novou Octavii z Třináctého kraje. Má od přírody pěkné, kaštanově hnědé vlasy, obyčejnou, ale nepopiratelně milou tvář a je mladší, než jsem si myslela. Zřejmě teprve nedávno oslavila dvacítku. Bez osmicentimetrových ozdobných nehtů mi její prsty najednou připadají krátké, jakoby useknuté. Pořád se jí chvějou ruce. Chtěla bych ji ujistit, že je všechno v pořádku a že dohlédnu na to, aby jí Coinová už nikdy neublížila. Barevné podlitiny pod její zelenou pletí mi ale připomínají moji bezmoc.

I Flavius vypadá bez nachové rtěnky a zářivých šatů trochu vybledle, i když se mu podařilo jakž takž ukáznit svoje oranžové lokny. Nejmenší proměna se udála s Venií. Světle zelenomodré vlasy nemá vyčesané do trčících hrotů, ale přitisknuté k hlavě, a jsou vidět šedivějící kořínky. Jejím nejnápadnějším rysem však vždycky byla tetování, a ta jsou stejně zlatá a výrazná jako kdykoliv předtím. Přichází k Octavii a bere jí ručník z rukou.

„Katniss nám neublíží,“ oslovuje Octavii tichým, pevným hlasem. „Ani nevěděla, že tu jsme. Teď už bude všechno lepší.“ Octavia kývá, ale netroufá si podívat se mi do očí.

Moje proměna do krasavice v základní verzi není nijak jednoduchá ani se širokým arzenálem kosmetických produktů, nástrojů a udělátek, které Plutarch prozíravě přivezl z Kapitolu. Přípravný tým ovšem odvádí slušnou práci, dokud nepřichází na řadu to místo na mé paži, odkud mi Johanna vyřízla sledovací zařízení. Když mě sešívali dohromady, žádný z lékařů se nestaral o to, jak bude vypadat výsledná rána. Teď mám na paži hrbolatou, klikatou jizvu, která zabírá plochu velkou jako jablko. Obvykle ji zakrývá rukáv, ale Cinnův kostým je navržen tak, že rukávy končí těsně nad loktem. Jde o tak velký problém, že jsou povoláni Plutarch s Fulvií. Přísahám, že při pohledu na mou jizvu se Fulvii zvedne žaludek. Na někoho, kdo dělá asistenta tvůrci her, je neskutečně citlivá. Patrně je zvyklá vídat ošklivé věci jenom na obrazovce.

„Všichni vědí, že tam mám jizvu,“ upozorňuji je rozmrzele.

„Jenže vidět ji je něco jiného než o ní vědět,“ říká Fulvia. „Je vážně odporná. Během oběda s Plutarchem něco vymyslíme.“

„To bude dobré,“ mává Plutarch rukou. „Dáme přes ni nějakou pásku, nebo tak něco.“

Znechuceně se oblékám, abych mohla vyrazit do jídelny. Přípravný tým přešlapuje v hloučku u dveří. „Přinesou vám jídlo sem?“ ptám se.

„Ne,“ vrtí hlavou Venia. „Máme jít do jídelny.“

V duchu úpím, když si představuji, jak jdu do jídelny s touhle trojicí. Všichni na mě ale civí tak jako tak. Dnes to bude stejné. „Zavedu vás tam,“ říkám jim. „Pojďte za mnou.“

Kradmé pohledy a tiché mumlání, které obvykle můj příchod vyvolává, není nic proti reakci na bizarní vzhled mého týmu. Stolovníci otvírají ústa, ukazují si na nás a udiveně vykřikují. „Nevšímejte si jich,“ šeptám přípravnému týmu. Všichni tři stojí za mnou se sklopenými pohledy, mechanicky postupují ve frontě a berou si misky našedlé ryby, zeleninového vývaru a šálek vody.

Sedáme si k mému stolu, mezi lidi ze Sloje. Ovládají se líp než obyvatelé třináctky, ale možná jsou jen rozpačitější. Leevy, můj bývalý soused z Dvanáctého kraje, přípravný tým opatrně zdraví a Hurikánova matka Hazelle, která určitě ví o jejich uvěznění, zvedá lžíci s vývarem. „Nebojte se,“ poznamenává. „Chutná líp, než vypadá.“

Nejúčinněji ale prolamuje ledy Hurikánova pětiletá sestra. Přibíhá podél lavice k Octavii a opatrně se dotýká její pleti. „Jsi zelená. Je ti špatně?“

„To je taková móda, Posy. Jako když má někdo namalované rty,“ vysvětluji dívence.

„Mělo by to být hezké,“ šeptá Octavia a oči se jí pomalu zalévají slzami.

Posy se nad tím zamyslí a pak věcně říká: „Ty bys byla hezká s každou barvou.“

Octavia povytahuje koutky úst v nesmělém úsměvu. „Děkuji.“

„Kdybyste na Posy chtěla udělat opravdu hluboký dojem, musela byste se obarvit na světle růžovo,“ říká Hurikán a s klapnutím pokládá tác vedle mého. „To je její nejoblíbenější barva.“ Posy se hihňá a vrací se k matce. Hurikán kývá na Flaviovu misku. „Nenechával bych to vychladnout. Chuť ani hustota se tím nezlepší.“

Všichni se pouštíme do jídla. Vývar nechutná zle, ale člověk si musí zvyknout na určitou rosolovitost. Jako kdybyste museli každou lžíci polykat natřikrát, než se vám to opravdu podaří.

Hurikán, který během jídla většinou moc nemluví, se dnes snaží konverzovat a zajímá se o mou proměnu. Vím, že se tak se mnou pokouší udobřit. Včera večer jsme se pohádali, když poznamenal, že jsem Coinové nedala jinou možnost, než odpovědět na můj požadavek svým vlastním. „Katniss, ona řídí tenhle kraj, a nesmí to vypadat, že ti podléhá.“

„Chceš říct, že nemůže připustit žádný nesouhlas, ani když je oprávněný,“ odsekla jsem.

„Chci říct, že jsi ji dostala do těžké situace, když musela přislíbit Peetovi a ostatním milost, ačkoliv ani nevíme, jaké škody napáchají.“

„Takže jsem měla zůstat zticha a nechat ostatní splátce, ať se postarají sami o sebe? Ne že by na tom záleželo, protože to tak stejně dopadne!“ Pak jsem mu zabouchla dveře před nosem. U snídaně jsem si nesedla vedle něj, a když ho Plutarch ráno poslal trénovat, nechala jsem ho beze slova odejít. Vím, že má o mě obavy, ale potřebuji, aby stál na mé straně, ne na straně prezidentky Coinové. Copak si to neuvědomuje?

Po obědě máme spolu sjet dolů do Speciální obranné sekce, abychom se setkali s Diodem. Ve výtahu se ke mně Hurikán obrací: „Pořád se zlobíš?“

„A ty se mi pořád nehodláš omluvit,“ odpovídám.

„Stojím si za tím, co jsem řekl. Chceš, abych ti lhal?“ ptá se.

„Ne. Chci, aby sis to nechal znovu projít hlavou a dospěl ke správnému názoru,“ vyjíždím na něj. Má slova ho ale jen rozesmějou. Musím to nechat plavat. Nemá smysl diktovat Hurikánovi, co si má myslet. Což je ostatně jeden z důvodů, proč mu věřím.

Speciální obranná sekce je téměř tak hluboko jako kobky, v nichž věznili můj přípravný tým. Patří k ní plno místností s počítači, laboratoří s výzkumným vybavením a testovacích zón.

Ptáme se po Diodoví a zdejší pracovníci nás směrují bludištěm k obrovskému prosklenému oknu, za nímž se nachází první krásná věc, kterou v Třináctém kraji vidím: louka se skutečnými stromy a kvetoucími rostlinami, mezi nimiž poletují kolibříci. Uprostřed sedí nehybně v kolečkovém křesle Diod a pozoruje zářivě zeleného kolibříka, který se vznáší před velkým oranžovým květem a saje z něj nektar. Když drobný pták odlétá, Diod ho sleduje očima a konečně si nás všímá. Přátelsky mává a gestem nás zve, ať vejdeme dovnitř.

Není tu vlhko a dusno, jak bych očekávala, nýbrž chladný a svěží vzduch. Ze všech stran ke mně doléhá bzučení maličkých křídel, které mi připomíná zvuk hmyzu v lesích u nás doma. Uvažuji, jaká šťastná náhoda vedla k vybudování tak krásného místa.

Diod je pořád bledý jako pacient v rekonvalescenci, ale oči za špatně padnoucími brýlemi mu svítí vzrušením. „Nejsou úžasní? Už roky tady studují aerodynamiku jejich letu. Kolibříci umějí létat dopředu i dozadu a dosahují rychlosti až devadesáti kilometrů v hodině. Kéž bych ti dokázal postavit taková křídla, Katniss!“

„Pochybuji, že bych je uměla ovládat, Diodě,“ směju se.

„Jednu vteřinu je tady a v další je pryč. Dokázala bys ho trefit šípem?“ ptá se.

„Nikdy jsem to nezkoušela. Není na nich moc masa,“ krčím rameny.

„To není. A ty nepatříš k těm, kteří by zabíjeli jen tak pro zábavu,“ přikyvuje. „Ale vsadím se, že by je bylo hodně těžké zastřelit.“

„Možná by na ně šla nastražit past,“ poznamenává Hurikán a po tváři se mu rozlévá nepřítomný výraz jako pokaždé, když o něčem přemýšlí. „Vezmete síť s hodně jemnými oky. Ohraničíte s ní nějakou menší oblast a necháte otevřené ústí o velikosti zhruba půl čtverečního metru. Jako návnadu dovnitř dáte květy s nektarem. Až kolibříci přiletí, zaklapnete vchod. Budou se snažit uletět od zdroje hluku, ale narazí do sítě.“

„Vážně by to fungovalo?“ ptá se Diod.

„Nevím. Je to jenom takový nápad,“ přiznává Hurikán. „Možná by se nenechali napálit.“

„Ale možná ano. Využíváš jejich přirozeného instinktu uletět nebezpečí. Když přemýšlíš jako lovená kořist, daleko líp odhalíš její slabiny,“ říká Diod.

Najednou se mi vybavuje nepříjemná vzpomínka, na kterou bych nejradši zapomněla. V rámci přípravy na čtvrtohry jsem viděla záznam, jak Diod, tehdy ještě chlapec, propojil dva dráty, aby popravil elektrickým proudem skupinku dětí, které ho honily. Představuji si jejich křečovitě se škubající těla i groteskní výrazy. I Dioda, který těsně předtím, než ho vyhlásili vítězem, sledoval, jak umírají. Nebyla to jeho chyba. Šlo o sebeobranu. Všichni jsme jednali jen v sebeobraně…

Chci odejít z té krásné místnosti s kolibříky, než tu někdo začne sestrojovat past. Honem měním téma hovoru. „Diodě, Plutarch říkal, že pro mě něco máš.“

„Správně. Mám. Nový luk.“ Tiskne tlačítko na opěradle křesla a vyjíždí z místnosti. Proplétáme se za ním bludištěm Speciální obranné sekce a Diod cestou vypráví o svém křesle. „Kousek už ujdu sám, ale hrozně brzy se unavím. Takhle se pohybuji líp. Jak je na tom Finnick?“

„Finnick… Finnick má potíže se soustředit,“ odpovídám. Nechci říkat, že se psychicky úplně složil.

„Potíže se soustředěním?“ Diod se ponuře usmívá. „Kdybys věděla, čím Finnick za poslední roky prošel, obdivovala bys, že pořád funguje. Ale vyřiď mu, že pro něj vyrábím nový trojzubec, ano? To by ho mělo trochu rozptýlit.“ Rozptýlení je to poslední, co Finnick potřebuje, ale slibuji Diodoví, že jeho vzkaz předám.

Vstup do síně označené jako SPECIÁLNÍ ZBROJNICE střeží čtyři vojáci. Kontrola našich rozvrhů je jen první fází prověrky. Následují otisky prstů, sken oka i DNA a procházíme detektory kovu. Diod musí nechat kolečkové křeslo venku, ale uvnitř mu půjčují jiné. Celé mi to připadá absurdní, protože si nedokážu představit, že by kdokoliv vychovaný v Třináctém kraji představoval hrozbu, před níž by se vláda měla chránit. Nebo jsou bezpečnostní opatření reakcí na nedávný příliv uprchlíků?

U dveří do zbrojnice nás čeká další kolo prověrek, jako kdyby se moje DNA mohla během těch dvaceti kroků chodbou změnit. Konečně smíme vstoupit ke zbraním. Musím přiznat, že mi zdejší arzenál vyráží dech. Střelné zbraně, raketomety, výbušniny i obrněné vozy. „Výzbroj letecké divize je přirozeně jinde,“ poznamenává Diod.

„Přirozeně,“ přikyvuji, jako kdyby to bylo jasné. Nevím, kde se mezi vším tímhle moderním vybavením mohlo najít místo pro obyčejný luk a šípy, ale vzápětí přistupujeme ke stěně se smrtícími zbraněmi z oblasti lukostřelby. Během výcviku před Hladovými hrami jsem zkoušela řadu kapitolských zbraní, ale žádná nebyla určena pro vojenské účely. Prohlížím si nebezpečně vyhlížející luk s tolika hledáčky a mechanickými udělátky, že bych ho snad ani neuzvedla, natož abych z něj střílela.

„Možná by sis jich taky rád pár otestoval, Hurikáne,“ říká Diod.

„A mohu?“ ptá se Hurikán.

„Do boje samozřejmě dostaneš normální střelnou zbraň, ale jestli se objevíš v proklamách jako člen Katnissina týmu, luk by asi vypadal líp. Napadlo mě, že by sis mohl vybrat, který ti bude nejvíc vyhovovat,“ vysvětluje Diod.

„To rozhodně.“ Hurikán bere do ruky ověnčený luk, který před chvilkou zaujal mou pozornost, a zvedá ho k rameni. Dívá |se do hledáčku a míří s ním přes místnost.

„Vůči jelenům mi to nepřipadá moc férové,“ podotýkám.

„Však ho taky nebudu používat na jeleny,“ odpovídá.

„Hned se vrátím,“ říká Diod. Vyťukává kód na nástěnném číselníku a otvírají se malé postranní dveře. Hledím za ním, dokud se dveře zase nezavřou.

„Takže to pro tebe bude snadné? Používat tu zbraň proti lidem?“ ptám se.

„To jsem neřekl.“ Hurikán sklání luk k zemi. „Ale kdybych měl zbraň, kterou bych mohl zastavit útok proti Dvanáctému kraji… Nebo kdybych měl zbraň, kterou bych tě dokázal udržet mimo arénu…, použil bych ji.“

„Já taky,“ připouštím. Nevím, jestli mu mám říkat o tom, co následuje po zabití člověka. O tom, že se vzpomínek na tu tvář nikdy nezbaví.

Diod se vrací s dlouhým černým pouzdrem, které neobratně opírá o podložku na nohy a rameno. Zastavuje přede mnou a podává mi ho. „To je pro tebe.“

Pokládám pouzdro na zem a rozepínám postranní přezky. Víko se nehlučně zvedá. Uvnitř leží na hnědé sametové výstelce nádherný černý luk. „Páni,“ šeptám užasle. Opatrně ho beru do ruky a obdivuji dokonalé vyvážení, elegantní tvar i křivku oblouku, která trochu připomíná ptačí křídla roztažená v letu. To ale není všechno. Zkouším ho držet zcela nehybně, abych si byla jistá, že si to jen nevymýšlím. Ne, ten luk je opravdu jako živá bytost. Tisknu si ho ke tváři a cítím, jak se mi do lícních kostí přenáší slabounké chvění. „Co to je?“ ptám se.

„Vítá tě,“ vysvětluje Diod s úsměvem. „Slyšel tvůj hlas.“

„On reaguje na hlas?“ žasnu.

„Jenom na tvůj,“ přikyvuje. „Chtěli po mně, abych navrhl luk jako módní doplněk. Jako součást tvého kostýmu, víš? Jenže jsem si pořád říkal, že by to bylo strašné plýtvání. Co kdybys ho někdy potřebovala opravdu použít? Zevnějšek jsem pojal jednoduše, ale při práci na vnitřku jsem povolil uzdu fantazii. Nejlíp ti to ozřejmí praktická ukázka. Nechcete si zastřílet?“

Chceme. Už na nás čeká cvičná střelnice. Diodový šípy nejsou o nic méně pozoruhodné než luk. Dokážu s nimi přesně zasahovat cíle ve vzdálenosti více než sto metrů. Široká paleta šípů –ostrých jako břitva, zápalných nebo výbušných – mění luk ve víceúčelovou zbraň. Každý typ se dá poznat podle jasně zbarvené osy. Kdykoliv taky mohu použít hlasový příkaz, ale netuším, proč bych to dělala. K deaktivaci zvláštních schopností luku stačí říct jen „Dobrou noc“. Jakmile to luk zaregistruje, usne, dokud ho znovu neprobudí zvuk mého hlasu.

Vracím se v dobré náladě k přípravnému týmu, zatímco Diod s Hurikánem zůstávají ve zbrojnici. Trpělivě se nechávám namalovat a obléknout do kostýmu, k němuž nyní patří i zkrvavený obvaz přes jizvu na mé paži, který naznačuje, že jsem se vrátila z bitvy. Venia mi na hruď připíná odznak s reprodrozdem. Beru si luk a toulec s normálními šípy, protože vím, že by mě tu nenechali volně chodit s Diodovými smrtícími vynálezy. Pak přicházíme do velkého zvukotěsného studia, kde musím stát snad hodiny na místě, zatímco mi upravují líčení a nastavují správnou míru osvětlení i kouřové clony. Pokyny z reproduktorů udávají neviditelní lidé sedící v záhadné prosklené kabině. Jejich příkazů postupně ubývá. I Fulvia a Plutarch mě přestávají upravovat a jen si mě prohlížejí. Konečně nastává úplné ticho. Plných pět minut se na mě všichni dívají a pak Plutarch říká: „Myslím, že to je ono.“

Přivádějí mě k monitoru. Přehrávají posledních pár minut záznamu. Připadá mi, že žena na obrazovce má vyšší, impozantnější postavu než já. Lehce umazanou, ale svůdnou tvář, kterou doplňuje vzdorná křivka černého obočí. Ze šatů jí stoupají obláčky dýmu, jako kdyby ji právě uhasili nebo jako by každou chvíli měla vzplanout. Vůbec tu osobu neznám.

Přistupuje ke mně Finnick, který několik hodin bloumal po studiu, a s náznakem starého smyslu pro humor říká: „Budou tě chtít zabít, políbit nebo být jako ty.“

Všichni jsou ohromně vzrušeni a potěšeni z výsledku své práce. I když už je skoro čas na večeři, chtějí ještě chvíli pokračovat. Zítra se budeme soustředit na proslovy, rozhovory a na mou hranou účast v bitvách po boku vzbouřenců. Dnes chtějí natočit jen jeden slogan, který začlení do krátké proklamy a ukážou Coinové.

„Lide panemský, vzhůru do chrabrého boje za spravedlnost, svobodu a proti útlaku!“ To je vše. Podle jejich výrazů poznávám, že jeho vymýšlením strávili měsíce, ne-li roky, a jsou na něj opravdu hrdí. Mně připadá kostrbatý a těžkopádný. Nedokážu si představit, že bych taková slova měla pronést ve skutečném životě – leda že bych pro legraci nasadila kapitolský přízvuk. Jako když jsme s Hurikánem napodobovali výkřik Cetkie Trinketové: „Ať tě pořád provází štěstěna!“ Fulvia mi barvitě popisuje bitvu, jíž jsem se právě zúčastnila. Kolem mě leží moji mrtví druzi a já, abych vyburcovala živé, se mám otočit do kamery a bojovně zadeklamovat svůj text.

Vracím se na svoje místo a přístroj na výrobu kouře začíná dýmat. Kdosi žádá o ticho, filmaři jsou přichystaní a já slyším zvolání: „Kamera!“ Zvedám tedy luk nad hlavu a ječím tak zarputile, jak jen dokážu: „Lide panemský, vzhůru do chrabrého boje za spravedlnost, svobodu a proti útlaku!“

Kolem se rozhostí mrtvé ticho, které se nesnesitelně prodlužuje.

Nakonec zapraskají reproduktory a studiem se rozléhá Haymitchův jízlivý chechtot. Mezi dvěma výbuchy smíchu prohodí: „Právě jste viděli, jak se zasazuje smrtící rána revoluci, přátelé.“

6

Šok z toho, že jsem najednou uslyšela Haymitche, a zjištění, že není jen provozuschopný, ale taky má opět do jisté míry kontrolu nad mým životem, mě včera rozzuřilo. Okamžitě jsem opustila studio a dnes jsem odmítla poslouchat jeho pokyny z prosklené kabiny. I tak jsem okamžitě věděla, že se v hodnocení mého výkonu nepletl.

Trvalo mu celé dopoledne, než o hranicích mých schopností přesvědčil ostatní. Vysvětlil jim, že tohle nezvládnu. Nedokážu stát v televizním studiu, navlečená do kostýmu, s pečlivě upraveným líčením a v oblaku falešného kouře, a přitom věrohodně burcovat rebely k boji. Vlastně je zázrak, že jsem si tak dlouho vedla před kamerami poměrně dobře. Hlavní zásluhu na tom má samozřejmě Peeta. Sama na roli reprodrozda nemám.

Scházíme se kolem obrovského stolu v konferenční místnosti. Coinová a její kamarila. Plutarch, Fulvia a můj přípravný tým. Skupina lidí z Dvanáctého kraje, mezi nimiž jsou Haymitch a Hurikán, ale i pár dalších, jejichž přítomnost si neumím vysvětlit, jako jsou Leevy nebo Mastná Sae. Na poslední chvíli přichází Finnick, který před sebou tlačí kolečkové křeslo s Diodem, a Dalton, odborník na dobytek z Desátého kraje. Coinová je patrně sezvala, aby se všichni stali svědky mého selhání.

Slova se ale ujímá Haymitch. Všechny vítá a z jeho řeči vyplývá, že se přítomní dostavili na jeho osobní pozvání. To je poprvé, co jsme spolu v jedné místnosti od chvíle, kdy jsem ho podrápala. Vyhýbám se mu očima, ale všímám si jeho odrazu v jednom lesklém kontrolním panelu na stěně. Má nezdravě nažloutlou barvu a hodně zhubl, takže působí dojmem, jako kdyby se srazil. Na vteřinu mě přepadá strach, že umírá, a musím si připomenout, že je mi to vlastně jedno.

Nejdřív ze všeho Haymitch pouští záznam, který jsme právě pořídili. Pod Plutarchovým a Fulviiným vedením jsem dosáhla nových výšin otřesného herectví. Můj hlas ani pohyby nevypadají přirozeně, jako kdybych byla loutka, kterou vodí neviditelné síly.

„Dobrá,“ říká Haymitch po přehrání mého debaklu. „Chce někdo tvrdit, že nám takový materiál pomůže vyhrát válku?“ Ticho. „Výborně. Tím ušetříme čas. Teď se na minutku zamysleme. Chci, aby si každý vzpomněl na jeden okamžik, kdy vás Katniss Everdeenová upřímně dojala. Ne když jste jí záviděli účes, když jí vzplanuly šaty nebo se do něčeho trefila šípem. Ne když ji Peeta vykresloval jako dívku k pomilování. Chci slyšet, kdy ve vás sama Katniss vyvolala nějaké skutečné emoce.“

Ticho se protahuje, jako kdyby nemělo nikdy skončit, ale nakonec si slovo bere Leevy. „Když se nabídla do Hladových her místo Prim. Protože tehdy si určitě myslela, že zemře.“

„Dobře. Skvělý příklad,“ chválí ho Haymitch. Bere do ruky červený fix a píše do poznámkového bloku. „Přihlásila se do arény místo své sestry.“ Rozhlíží se kolem stolu. „Kdo dál?“

K mému překvapení jako další promlouvá Boggs, kterého považuji za svalnatého robota, jenž na slovo poslouchá prezidentku Coinovou. „Když zpívala tomu umírajícímu děvčeti.“ Z nějakého zákoutí paměti se mi vynořuje vzpomínka na Boggse, jak sedí s malým chlapcem na klíně. Nejspíš jsem je viděla v jídelně. Možná není jenom robot.

„Koho by to nezasáhlo, že?“ říká Haymitch a zapisuje si další bod do bloku.

„Já jsem plakala, když Katniss uspala Peetu, aby mu mohla jít pro léky, a když ho na rozloučenou políbila!“ ozývá se Octavia, ale pak si zakrývá ústa, jako kdyby si byla jistá, že udělala velkou chybu.

Haymitch ale jen přikyvuje. „No jasně. Omámila Peetu, aby mu zachránila život. Velmi pěkné.“

V rychlém sledu a bez nějakého zjevného uspořádání následují další dojemné okamžiky. Když jsem se spojila s Routou. Když jsem po rozhovorech s vítězi chytila za ruku Pleva. Když jsem se snažila nést Mags. A samozřejmě ta chvíle, kdy jsem si vysypala do dlaně jedovaté bobule, které symbolizovaly pro různé lidi zcela odlišné věci. Lásku k Peetovi. Snahu nevzdávat se ani ve zdánlivě neřešitelné situaci. Odpor proti nelidskosti Kapitolu.

Haymitch zvedá poznámkový blok. „Takže otázka zní, co mají všechny ty okamžiky společného?“

„To, že Katniss jednala sama za sebe,“ odpovídá Hurikán tiše. „Nikdo jí neříkal, co má dělat nebo říkat.“

„Neměla žádný připravený scénář. To je ono!“ souhlasí Diod a hladí mě po ruce. „Takže bychom tě měli prostě nechat na pokoji, viď?“

Lidé kolem stolu se smějou. Dokonce i já se trochu uvolňuji.

„To je všechno moc hezké, ale nijak nám to nepomůže,“ reptá Fulvia mrzutě. „Třináctý kraj bohužel nenabízí tolik příležitostí, aby se projevila její spontaneita. Takže pokud nenavrhujete, abychom ji hodili do bitevní vřavy…“

„Přesně to navrhuji,“ skáče jí Haymitch do řeči. „Vyvezte ji do terénu a natáčejte ji při tom.“

„Lidé si ale myslí, že je těhotná,“ upozorňuje ho Hurikán.

„Rozhlásíme, že po tom elektrickém šoku v aréně potratila,“ říká Plutarch. „Je to velmi smutné. Velmi politováníhodné.“

Nápad poslat mě do války je kontroverzní, ale Haymitch ho podepřel neprůstřelným argumentem. Když podávám dobré výkony jen v reálných situacích, pak mě musejí filmovat právě v nich. „Když ji režírujeme nebo nutíme odříkávat předem připravený text, můžeme maximálně doufat, že to jakž takž zvládne. Skutečně kouzelné okamžiky musejí vycházet z ní. Na to lidé reagují.“

„I když budeme opatrní, nemůžeme jí garantovat úplné bezpečí,“ namítá Boggs. „Bude na ni mířit každý…“

„Chci do toho jít,“ nenechávám ho domluvit. „Tady povstalcům nijak nepomohu.“

„A jestli tě zabijou?“ ptá se Coinová.

„Zajistěte, ať to máte všechno natočené. Ty záběry pak budete moct použít,“ odpovídám.

„Dobře,“ říká Coinová. „Ale budeme postupovat krok za krokem. Najdeme co nejméně nebezpečnou situaci, ve které by ses mohla chovat spontánně.“ Obchází místnost a studuje osvětlené mapy krajů s pozicemi jednotek. „Odpoledne ji zavezte do Osmého kraje. Ráno tam proběhlo těžké bombardování, ale to podle všeho skončilo. Chci ji mít na místě s plnou výzbrojí, s oddílem osobních strážců a se štábem. Haymitchi, vy budete ve vzduchu a zůstanete s ní v kontaktu. Uvidíme, jak to půjde. Máte k tomu ještě někdo něco?“

„Umyjte jí tvář,“ říká Dalton. Všichni se k němu otáčejí. „Je to pořád dívka a vy jste z ní udělali pětatřicátnici. To není dobře. Takhle nějak by si počínal Kapitol.“

Coinová ukončuje poradu a Haymitch ji žádá, aby si se mnou mohl promluvit v soukromí. Odcházejí všichni kromě Hurikána, který nejisté přešlapuje po mém boku. „Čeho se bojíš?“ ptá se ho Haymitch. „Jestli tady někdo potřebuje ochranku, jsem to já.“

„To je v pohodě,“ říkám a Hurikán odchází. V místnosti je slyšet pouze hučení počítačů a ventilace.

Haymitch usedá proti mně. „Budeme muset zase spolupracovat. Takže začni. Jen to řekni.“

Vzpomínám na vzteklou, zuřivou scénu na palubě vznášedla i na svou následnou hořkost. Nahlas ale jen říkám: „Nemohu uvěřit, že jste nezachránil Peetu.“

„Já vím,“ odpovídá.

Tohle nemůže být všechno. Ne proto, že se neomluvil. Ale protože jsme byli tým. Dohodli jsme se, že udržíme Peetu naživu. Byla to opilecká dohoda, uzavřená za noční temnoty, ale i taková dohoda platí. A já hluboko uvnitř vím, že jsme oba selhali.

„Teď vy,“ vybízím ho.

„Nemohu uvěřit, že jsi od něj tu noc odešla,“ říká Haymitch.

Přikyvuji. Má pravdu. „Pořád se k tomu v duchu vracím. Přemýšlím, co jsem mohla udělat, abych zůstala s ním a přitom nemusela ukončit spojenectví s ostatními. Ale nic mě nenapadá.“

„Neměla jsi na výběr. A i kdybych tu noc dokázal přimět Plutarcha, abychom zachránili i jeho, všichni bychom se zřítili. Už takhle jsme odtamtud vyvázli jen tak tak.“ Konečně se mu dívám do očí. Takhle vypadají oči člověka ze Sloje. Jsou šedé, hluboké a podmalované kruhy po bezpočtu bezesných nocí. „On pořád žije, Katniss.“

„Hra ještě neskončila.“ Snažím se o optimismus, ale láme se mi hlas.

„Ano. A já jsem pořád tvůj instruktor.“ Haymitch na mě míří fixem. „Až budeš v terénu, nezapomeň, že jsem ve vznášedle nad tebou. Budu mít lepší přehled o situaci, takže dělej, co ti řeknu.“

„Uvidíme,“ odpovídám.

Vracím se do maskérny a omývám si tvář. Do odpadu odtékají šmouhy barev. Osoba, která na mě hledí ze zrcadla, působí uštvaně, má nedokonalou pleť a unavené oči, ale aspoň vypadá jako já. Strhávám si z paže obvaz a odhaluji svou ošklivou jizvu. Tak. I tohle jsem já.

Vzhledem k tomu, že se chystám do válečné zóny, Diod mi pomáhá s oblékáním do zbroje podle Cinnova návrhu. Patří k ní helma z nějakého kovu, která mi lne těsně k hlavě, její materiál je pružný jako látka a mohu ho shrnout dozadu jako kápi. Vesta, která ochrání životně důležité orgány. Malé bílé sluchátko připojené drátem k límci. Diod mi ještě připevňuje k pasu masku, kterou nemusím mít nasazenou, pokud nedojde k plynovému útoku. „Jestli uvidíš, jak se někdo hroutí bez zjevné příčiny k zemi, okamžitě si ji nasaď,“ radí mi. Nakonec mi věší na záda pouzdro, které obsahuje tři toulce se šípy. „Pamatuj si: napravo jsou zápalné, nalevo výbušné a uprostřed normální. Neměla bys je potřebovat, ale opatrnosti není nikdy dost.“

Přichází Boggs, aby mě odvedl do sekce letecké divize. Když před námi zastavuje výtah, přibíhá rozrušený Finnick. „Katniss, oni mě nenechají jet! Říkal jsem jim, že jsem v pořádku, ale nechtějí mě ani pustit do vznášedla!“

Přejíždím ho očima – bosé nohy v papučích, nemocniční košile, rozcuchané vlasy, zpola zauzlovaný provaz mezi prsty i nepřítomný pohled – a vím, že všechny mé přímluvy by byly zbytečné. Ani já sama nepovažuji za dobrý nápad, abychom ho brali s sebou. A tak se pleskám dlaní do čela a říkám: „Jé, já zapomněla. Měla jsem ti vyřídit, ať se přihlásíš u Dioda ve Speciální zbrojnici. Vyrobil ti nový trojzubec.“

Při slově trojzubec se odněkud z hlubiny vynořuje starý Finnick. „Vážně? Co umí?“

„Nevím. Ale jestli je aspoň z poloviny tak dobrý jako můj luk se šípy, hned si ho zamiluješ,“ slibuji mu. „Budeš s ním napřed muset cvičit.“

„Jasně. Samozřejmě. Tak to abych radši šel dolů,“ říká.

„Finnicku?“ zastavuji ho ještě. „Nechceš si vzít kalhoty?“

Dívá se na svoje nahé nohy, jako kdyby si poprvé všiml, co má vlastně na sobě. Pak ze sebe strhává košili a zůstává jen ve spodním prádle. „Proč? Nemůžeš se snad takhle soustředit?“ ptá se a zaujímá komicky vyzývavou pózu.

Musím se smát. Je to legrační a Boggs se navíc tváří, jako by mu to bylo mimořádně nepříjemné. Taky jsem šťastná, že Finnick zase trochu připomíná toho chlapíka, se kterým jsem se setkala před Čtvrtohrami.

„Jsem jenom člověk, Odaire.“ Nastupuji do výtahu a čekám, až se za námi zavřou dveře. „Omlouvám se,“ říkám Boggsovi.

„Nemáš zač. Myslím, že jsi to zvládla dobře,“ odpovídá. „Aspoň jsem ho nemusel zatknout.“

„Pokradmu si ho prohlížím. Je mu kolem pětačtyřiceti, má nakrátko ostříhané prošedivělé vlasy a modré oči. Bezchybné držení těla. Už podruhé na mě promluvil tak, jako kdybychom byli spíš přátelé než protivníci. Snad bych mu měla dát šanci. Jenže on tak bezvýhradně poslouchá Coinovou…

Ozývá se série hlasitých klapnutí, výtah se na chvilku zastavuje a pak pokračuje v pohybu do strany. „My jedeme vodorovně?“ divím se.

„Ano. Třináctým krajem probíhá celá síť výtahových šachet,“ vysvětluje Boggs. „Tahle probíhá těsně nad transportní částí páté letecké plošiny. Jedeme do hangáru.“

Hangár. Vězení. Speciální obranná sekce. Oblast určená k produkci jídla. Elektrárna. Čistička vody a vzduchu. „Třináctka je mnohem větší, než jsem si myslela.“

„To není naše zásluha,“ říká Boggs. „V podstatě jsme to tady zdědili. Máme co dělat, abychom všechno udrželi v provozu.“

Ozývá se další cvakání, krátce klesáme – jen o dvě patra – a dveře se otvírají v Hangáru.

„Ach“ vydechuji mimovolně, když před sebou vidím celou letku s nesčetnými řadami různých typů vznášedel. „Tohle jste taky zdědili?“

„Některá jsme vyrobili, některá patřila ke kapitolské letce. Samozřejmě jsme je modernizovali,“ říká Boggs.

Znovu se mi vrací nechuť vůči Třináctému kraji. „Takže jste měli celou dobu takovou výzbroj a nechali jste všechny ostatní kraje napospas Kapitolu?“

„To není tak jednoduché,“ namítá Boggs. „Až donedávna jsme neměli ani dost sil na protiútok. Sotva jsme se drželi při životě. Když jsme svrhli a popravili zdejší Kapitolany, jen hrstka z nás uměla pilotovat. Mohli jsme na ně vystřelit jaderné rakety, to ano. Jenže u takového typu útoku se vždycky člověk musí ptát: zbudou po jaderné válce s Kapitolem vůbec nějací lidé?“

„Teď mluvíte skoro jako Peeta. A přitom jste ho všichni označili za zrádce,“ připomínám mu.

„Protože volal po složení zbraní,“ vrtí hlavou Boggs. „Všimni si, že ani jedna strana nepoužila jaderné hlavice. Bojujeme postaru. Tudy, vojáku Everdeenová.“ Ukazuje na jedno z menších vznášedel.

Vystupuji po schůdcích. Ve stroji už je namačkaný televizní štáb s vybavením. Všichni na sobě mají tmavě šedé vojenské kombinézy Třináctého kraje, dokonce i Haymitch, ačkoliv nevypadá v nepohodlném límci nijak spokojeně.

Přibíhá Fulvia Cardewová a podrážděně vzdychá nad mou nenalíčenou tváří. „Tolik práce, a zbytečně. Já ti to nevyčítám, Katniss. Jenže hrozně málo lidí se rodí s televizní tváří. Jako on.“ Chytá Hurikána, který si právě povídá s Plutarchem, a otáčí ho k nám. „No není krásný?“

Hurikán asi opravdu vypadá v uniformě dobře. Fulviina otázka nás oba vzhledem k naší minulosti uvádí do rozpaků. Snažím se vymyslet nějakou duchaplnou odpověď, ale předbíhá mě Boggs: „Nečekejte, že si z toho sedneme na zadek. Právě jsme viděli Finnicka Odaira ve spodním prádle.“ Nejspíš začnu mít Boggse ráda.

Ozývá se varovné hlášení před startem a já si zapínám pás na sedadle vedle Hurikána, naproti Haymitchovi a Plutarchovi. Projíždíme bludištěm chodeb, které ústí na vyvýšenou plošinu. Jakási zdviž vynáší náš stroj nad nejvyšší patra a najednou se ocitáme na prostranství obklopeném lesy. Odlepujeme se od plošiny a zahalují nás mraky.

Když mám teď konečně chvilku klidu na přemýšlení, uvědomuji si, že vůbec netuším, co mě na tomhle výletu do Osmého kraje čeká. Vlastně nevím skoro nic o momentální válečné situaci ani o tom, co je třeba k našemu vítězství, nebo o tom, co se stane, pokud opravdu vyhrajeme.

Plutarch se mi všechno snaží co nejjednodušeji vysvětlit. Panem vyhlásil Kapitolu válku. Zapojili se do ní všechny kraje s výjimkou Druhého, který i přes účast v Hladových hrách vždy udržoval s našimi nepřáteli úzké styky, dostává kvalitnější jídlo a tamější obyvatelé mají lepší podmínky k životu. Po temných dobách a údajné likvidaci třináctky se Druhý kraj stal novým kapitolským centrem obrany, i když je veřejně prezentován jako středisko těžby kamene, podobně jako se ve třináctce údajně hlavně těžil grafit. Druhý kraj nejen vyrábí zbraně, ale taky trénuje, a dokonce dodává některé mírotvorce.

„Chcete říct, že někteří mírotvorci pocházejí z Druhého kraje?“ ptám se. „Já myslela, že jsou všichni z Kapitolu.“

Plutarch přikyvuje. „To si máte myslet. A někteří se tam opravdu narodili, ale Kapitol nemá dost obyvatel na tak velkou armádu. Navíc je obtížné nalákat lidi vychované v Kapitolu, aby vedli nudný a nuzný život v krajích. Dvacetiletá služba, žádné manželství, žádné děti. Někteří berou vojenskou službu jako čest, jiní ji zvolí jako alternativu k trestu. Když vstoupíš mezi mírotvorce, jsou například smazány všechny tvoje dluhy. Mnoho Kapitolanů vězí v dluzích až po uši, ale ne každý z nich je vhodný pro vojenskou službu. Proto Kapitol shání vojáky i ve Druhém kraji. Jejich obyvatelé tak mohou uniknout chudobě a práci v lomech. Jsou vychováváni jako válečníci. Sami jste viděli, jak ochotně se jejich děti nabízejí jako splátci.“

Cato a Kordeta. Brutus a Enobaria. Zažila jsem jejich dychtivost i krvežíznivost na vlastní kůži. „Ale všechny ostatní kraje jsou na naší straně?“ ujišťuji se.

„Ano. Naším cílem je obsadit kraje jeden po druhém. Nakonec si necháváme dvojku. Tím odřízneme Kapitol od všech zásob, a až ho oslabíme, vpadneme přímo do něj,“ vysvětluje Plutarch. „To bude mnohem náročnější fáze, ale zatím jsme teprve na začátku cesty.“

„Kdo bude vládnout, jestli vyhrajeme?“ ptá se Hurikán.

„Všichni,“ odpovídá Plutarch. „Vytvoříme republiku, kde budou mít obyvatelé všech krajů i Kapitolu právo volit své zástupce v centralizované vládě. Netvařte se tak nedůvěřivě, tenhle systém už kdysi fungoval.“

„Na papíře,“ bručí Haymitch.

„Píše se o něm v historických knihách,“ namítá Plutarch. „A když to zvládli naši předkové, dokážeme to taky.“

Nemám pocit, že bychom se měli snažit vyrovnat se předkům. Stačí se podívat, jaký odkaz nám zanechali: války a poškozenou planetu. Očividně jim bylo jedno, co se stane s generacemi, které přijdou po nich. Ten nápad s republikou ovšem nezní tak špatně. Přinejmenším půjde o vylepšení oproti současnému stavu.

„A když prohrajeme?“ hlesnu.

„Když prohrajeme?“ Plutarch bloudí pohledem po okolních oblacích a rty mu křiví ironický úšklebek. „V takovém případě nás napřesrok čekají vskutku nezapomenutelné Hladové hry. Což mi připomíná…“ Vytahuje z vesty ampulku, vyklepává z ní do dlaně tmavě fialové pilulky a podává nám je. „Pojmenovali jsme je rulík na tvou počest, Katniss. Povstalci si nemohou dovolit, aby kohokoliv z nás zajali. Ale slibuji, že to bude naprosto bezbolestné.“

Beru do ruky jednu pilulku a přemýšlím, kam si ji mám schovat. Plutarch mi poklepává na levé rameno. Zvedám k němu pravou ruku a nahmatávám malou kapsičku, do které mohu pilulku uložit. I kdybych měla svázané ruce, stačí jen sklonit hlavu a vzít si ji zuby.

7

Cinna zřejmě myslel skutečně na všechno.

Vznášedlo rychle klesá k široké silnici na periférii Osmého kraje. Takřka okamžitě se otvírají dveře, spouštějí se schůdky a vystupujeme na asfaltový pruh. Jakmile se na zemi ocitá poslední z nás, vznášedlo opět stoupá a mizí. Zůstávám tu se čtyřmi osobními strážci: Hurikánem, Boggsem a dvěma dalšími vojáky. Televizní štáb se skládá ze dvou statných kapitolských kameramanů s těžkými přenosnými kamerami, které jim obepínají trupy jako hmyzí krunýře, z režisérky Cressidy, která má vyholenou hlavu s tetováním v podobě zelených lián, a jejího asistenta Messally, štíhlého mladíka s několika páry náušnic. Při pozornějším pohledu si všímám, že má propíchnutý i jazyk a nosí v něm cvoček zakončený stříbrnou kuličkou.

Boggs nás co nejrychleji odvádí ze silnice k řadě skladišť a kousek od nás přistává druhé vznášedlo. To přiváží bedny s lékařskými zásobami a skupinku šesti zdravotníků – poznávám je podle jasně viditelných bílých stejnokrojů. Všichni následujeme Boggse do uličky mezi dvěma šedými skladišti. Hladkou plochu stěn narušují jen žebříky vedoucí na střechu. Když vycházíme na příčnou ulici, rázem se ocitáme v jiném světě.

Dopravují sem zraněné z ranního bombardování. Na provizorních nosítkách, na trakařích, na vozících, mají je přehozené přes rameno nebo je nesou v náručí. Krvácející, zmrzačené, bezvládné. Zoufalí příbuzní je nosí ke skladišti, které slouží jako provizorní nemocnice. Připomíná mi to výjevy z naší staré kuchyně, kde matka ošetřovala umírající, jenže tady je to desetkrát, padesátkrát, stokrát horší. Očekávala jsem vybombardované budovy a místo toho kolem sebe vidím zohavená, potrhaná lidská těla.

Tady mě chtějí natáčet? Obracím se k Boggsovi. „Tohle nepůjde,“ říkám. „Tady pohořím.“

Určitě vidí v mých očích paniku, protože se na vteřinu zastavuje a klade mi dlaně na ramena. „Nepohoříš. Jen se jim ukaž. To jim pomůže víc, než ten nejlepší doktor na světě.“

Všímá si nás žena, která organizuje přísun zraněných. Povytahuje obočí a vydává se k nám. Tmavě hnědé oči má opuchlé únavou a kolem ní se šíří pach kovu i potu. Obvaz kolem jejího krku potřeboval vyměnit už před třemi dny. Řemínek automatické zbraně, kterou má přehozenou přes rameno, se jí zařezává do hrdla. Žena si ho upravuje a trhnutím palce posílá zdravotníky do skladiště. Beze slova poslechnou.

„Tohle je velitelka Paylorová z Osmého kraje,“ představuje ji Boggs. „Velitelko, tohle je voják Katniss Everdeenová.“

Na velitelku je docela mladá. Je jí sotva něco přes třicet. Z jejího hlasu je ale cítit autorita, která jasně ukazuje, že ji nejmenovali náhodou. Vedle ní si ve svém zbrusu novém kostýmu připadám jako čerstvě vylíhnuté kuře, které dosud nebylo podrobené žádné zkoušce a teprve se učí prvním krůčkům.

„Já vím, kdo to je,“ přikyvuje Paylorová. „Takže žiješ. Nebyli jsme si jistí.“ Mýlím se, nebo v jejích slovech slyším výčitku? „Já sama si taky pořád nejsem úplně jistá,“ říkám. „Byla v rekonvalescenci.“ Boggs si poklepe na hlavu. „Utrpěla ošklivý otřes mozku.“ Ztišuje hlas. „Taky potratila. Ale trvala na tom, že se s námi zajede podívat na vaše zraněné.“

„Těch je tady spousta,“ odpovídá Paylorová. „Myslíte, že je to dobrý nápad?“ ozývá se Hurikán a mračí se na provizorní nemocnici. „Takhle shromažďovat raněné?“

Já si to nemyslím. Každá nakažlivá choroba se tu rozšíří rychlostí stepního požáru.

„Je to o trochu lepší, než je nechat zemřít,“ odtuší Paylorová.

„Tak jsem to nemyslel,“ vrtí hlavou Hurikán.

„Momentálně jinou možnost nemám. Ale jestli vás napadne něco jiného a přemluvíte Coinovou, aby to schválila, jsem jedno velké ucho.“ Paylorová ukazuje ke dveřím a obrací se na mě. „Můžeš vstoupit, reprodrozde. A klidně si s sebou vezmi i své přátele.“

Ohlížím se na svůj štáb, připravuji se na nejhorší a vydávám se za ní do nemocnice. Po celé délce budovy visí dlouhý hrubý závěs, který vytváří širokou chodbu. Na jedné straně vedle sebe leží řada mrtvých těl s bílými plachtami přes obličej. „Pár desítek metrů na západ odtud jsme začali kopat masový hrob, ale zatím nemám dost lidí, abych je tam přepravila,“ poznamenává Paylorová, přistupuje k mezeře v závěsu a rozhrnuje ho do stran.

Chytám Hurikána za zápěstí. „Neopouštěj mě,“ šeptám mu.

„Jsem u tebe,“ odpovídá tiše.

Procházím závěsem a na mé smysly okamžitě útočí lavina vjemů. V první chvíli si chci zacpat nos, abych necítila puch pokáleného plátna, zahnívajícího masa a zvratků, ještě zesílený panujícím horkem. Ve vysoké kovové střeše jsou otevřená okna, ale neproudí sem ani zdaleka dost čerstvého vzduchu, aby rozředil zdejší výpary. Jediným zdrojem světla jsou kužely sluneční záře, a když si mé oči přivykají šeru, rozeznávám řady zraněných – na lehátkách, kavalcích i na zemi. Je jich tu tolik, že zaplňují celou plochu skladiště. Slyším bzukot much, sténání raněných i vzlyky jejich příbuzných, kteří se je snaží ošetřovat – všechny zvuky se slévají v jediný trýznivý sbor.

V krajích nemáme žádné pořádné nemocnice. Umíráme doma, což mi teď připadá jako mnohem lepší než tohle. Pak si uvědomuji, že mnozí ze zdejších raněných patrně při bombardování přišli i o domov.

Po zádech mi stékají pramínky potu a vlhnou mi dlaně. Dýchám ústy, abych trochu oslabila zápach. Před očima se mi dělají mžitky a bojím se, že každou chvíli omdlím. Pak si ale všímám velitelky Paylorové, která mě pozorně sleduje, aby zjistila, jak jsem silná a jestli se nespletli, když věřili, že se na mě mohou spolehnout. Pouštím se Hurikána a nutím se vstoupit hlouběji do skladiště, do úzké uličky mezi dvěma řadami lůžek.

„Katniss?“ chraptí po mé levici hlas, který se zvedá nad všeobecný hluk. „Katniss?“ Ze šera se ke mně natahuje čísi ruka. Chytám se jí, abych se udržela na nohách. Ruka patří mladé ženě s poraněnou nohou. Přes silnou vrstvu obvazů, na nichž se hemží mouchy, prosakuje krev. Ve tváři se jí zračí bolest, ale i něco jiného; emoce, která vůbec neodpovídá její situaci. „Jsi to opravdu ty?“

„Jo, jsem to já,“ daří se mi ze sebe vypravit.

V jejím obličeji vidím radost. Při zvuku mého hlasu se rozjasní a na chvíli zapomíná na utrpení.

„Ty žiješ! Nevěděli jsme, co se s tebou stalo. Říkali nám, že jsi naživu, ale nevěděli jsme to jistě!“ drmolí vzrušeně.

„Byla jsem na tom bledě, ale uzdravila jsem se,“ odpovídám. „Stejně jako se uzdravíš ty.“

„Musím to říct bratrovi!“ Dívka se snaží posadit a volá na někoho o pár lůžek dál. „Eddy! Eddy! Ona je tady! Katniss Everdeenová!“

Přibližně dvanáctiletý chlapec se ohlíží k nám. Polovinu tváře mu zakrývají obvazy. Otvírá ústa, jako kdyby chtěl vykřiknout. Jdu k němu, odhrnuji mu mokré hnědé vlasy z čela a zdravím ho. Nemůže mluvit, ale jedním zdravým okem se na mě dívá tak upřeně, jako kdyby si chtěl zapamatovat i ten nejmenší detail mé tváře.

Slyším, jak se horkým vzduchem po celé nemocnici šíří mé jméno. „Katniss! Katniss Everdeenová!“ Sténání a vzlyky utichají a nahrazují je slova naděje. Ze všech stran na mě volají hlasy. Procházím mezi nimi, tisknu ruce, jež se ke mně natahují, dotýkám se nezraněných částí těch, kteří nedokážou hýbat končetinami, zdravím všechny okolo a říkám jim, jak ráda je vidím. Nic důležitého, žádné úžasné, inspirující proslovy. Ale na tom nezáleží. Boggs má pravdu. Těm lidem pomáhá už to, že mě vidí živou.

Sahají po mně rozechvělé prsty, které se chtějí dotknout mé kůže. Když jeden zraněný muž svírá mou tvář v dlaních, v duchu děkuji Daltonovi, že navrhl, abych si smyla líčení. Jak absurdní, jak zvrácené by bylo, kdybych měla těmhle lidem nastavovat namalovanou kapitolskou masku. Znají mě jako zraněnou, unavenou a nedokonalou dívku. Proto k nim patřím.

Přes poslední rozhovor s Caesarem se mnozí ptají na Peetu a ujišťují mě, že vědí o nátlaku, pod kterým mluvil. Snažím se líčit naši budoucnost co nejoptimističtěji, ale všechny hluboce zasahuje zpráva, že jsem přišla o dítě. Mám sto chutí prozradit pravdu a říct jedné plačící ženě, že to všechno byl pouhý výmysl pro Hladové hry, ale kdybych teď udělala z Peety lháře, nijak bych mu nepomohla. Ani sobě. Ani naší věci.

Začíná mi docházet, proč byli ostatní ochotni zajít tak daleko, aby mě ochránili. Co znamenám pro vzbouřence. Při svém zápasu s Kapitolem, kdy jsem si tak často připadala úplně sama, jsem měla na své straně tisíce a tisíce lidí ze všech krajů. Byla jsem jejich reprodrozd dávno předtím, než jsem tu roli oficiálně přijala.

Klíčí ve mně nový pocit, ale teprve když stojím na stole a mávám na rozloučenou, zatímco všichni skandují mé jméno, dokážu ho pojmenovat. Jde o pocit moci. Mám takovou moc, o jaké se mi nikdy ani nesnilo. Snow to pochopil, jakmile jsem v aréně vytáhla ty jedovaté bobule. Plutarch o ní věděl, když mě zachraňoval z arény. A Coinová už o ní ví taky. Dokonce považuje za nutné veřejně informovat své lidi, že někdy jednám na vlastní pěst.

Jakmile se ocitáme znovu venku, opírám se o stěnu skladiště a lapám po dechu. Boggs mi podává láhev s vodou. „Vedla sis skvěle,“ chválí mě.

Hlavně že jsem neomdlela, nepozvracela se ani s křikem neutekla. Víceméně jsem se vezla na vlně emocí, která se ve skladišti vzedmula.

„Máme pár pěkných záběrů,“ ozývá se Cressida. Dívám se na hmyzí kameramany, z nichž se leje pot. Messalla si zapisuje nějaké poznámky. Úplně jsem zapomněla, že mě filmují.

„Moc jsem toho neudělala,“ poznamenávám.

„Máš zásluhy za plno věcí, které jsi v minulosti dokázala,“ nesouhlasí Boggs.

Co jsem dokázala v minulosti? Podlamují se mi kolena a po stěně sklouzávám do sedu. „Moje výsledky jsou hodně smíšené.“

„No, ani zdaleka nejsi dokonalá, ale za daných okolností to musí stačit,“ říká Boggs.

Hurikán si sedá vedle mě a vrtí hlavou. „Nedokážu uvěřit, že jsi je nechala, aby se tě dotýkali. Pořád jsem čekal, kdy práskneš do bot.“

„Zavři zobák,“ odsekávám se smíchem. „Tvá matka na tebe bude moc hrdá, až to uvidí,“ dodává Hurikán.

„Matka si mě ani nevšimne. Bude příliš zděšená zdejšími podmínkami.“ Obracím se k Boggsovi. „Takhle to vypadá ve všech krajích?“

„Ano. Na většinu Kapitol útočí. Snažíme se jim posílat pomoc, kdykoliv to jde, ale ani zdaleka to nestačí.“ Na vteřinu se odmlčí a poslouchá někoho ve sluchátku. Uvědomuji si, že se mi zatím vůbec neozval Haymitch, a poklepávám na svoji vysílačku. Možná je rozbitá. „Musíme se přesunout k přistávací ploše. Ihned,“ oznamuje Boggs a jednou rukou mě zvedá na nohy. „Máme problém.“

„Jaký problém?“ ptá se Hurikán.

„Blíží se bombardéry,“ odpovídá Boggs, sahá mi za krk a přetahuje mi Cinnovu přilbu přes hlavu. „Pohyb!“

Nechápu úplně přesně, co se děje, ale dávám se do běhu směrem k uličce, která vede k přistávací ploše. Nevidím žádné bezprostřední nebezpečí. Nad námi se klene modrá obloha bez jediného mráčku. Ulice jsou prázdné, jen několik lidí přináší raněné do nemocnice. Nikde žádný nepřítel, nezní žádný poplach. Vtom začínají houkat sirény. Během několika vteřin se ve vzduchu zhmotňuje formace kapitolských vznášedel a začínají padat bomby. Tlaková vlna výbuchu mě sráží na stěnu skladiště. Zezadu na noze, těsně nad pravým kolenem, cítím ostrou bolest. Něco mě zasáhlo i do zad, ale podle všeho to neproniklo vestou. Pokouším se vstát, Boggs mě však strhává zpátky na zem a zaléhá mě vlastním tělem, aby mě chránil. Půda se chvěje explozemi dalších a dalších bomb.

Je to hrozný pocit, tisknout se ke stěně skladiště, zatímco kolem padají bomby. Jak to říkal můj otec o obzvláště snadných úlovcích? Jako když člověk střílí ryby v kádi. My jsme ty ryby a ulice je káď.

„Katniss!“ Polekaně se ohlížím, ale je to jen Haymitchův hlas z vysílačky.

„Ano? Co je? Tady jsem!“

„Poslouchej mě. Během bombardování nemůžeme přistát, ale je bezpodmínečně nutné, aby si tě nikdo nevšiml,“ říká Haymitch.

„Takže oni nevědí, že jsem tady?“ Jako obvykle jsem předpokládala, že kvůli mé přítomnosti na ně dopadl trest.

„Podle zpravodajské služby ne. To bombardování bylo patrně naplánované už předtím,“ pokračuje Haymitch.

Ozývá se Plutarch, klidně, ale důrazně. Hlas vrchního tvůrce her zvyklého rozhodovat pod tlakem. „Tři skladiště před vámi je světle modrá budova. U severního rohu je bunkr. Dokážete se tam dostat?“

„Pokusíme se,“ odpovídá Boggs. Plutarchova slova zřejmě slyšeli všichni, protože moji osobní strážci i televizní štáb už vstávají. Instinktivně se rozhlížím po Hurikánovi. Stojí za mnou, podle všeho nezraněný.

„Do další vlny zbývá přibližně čtyřicet pět vteřin,“ oznamuje Plutarch.

Když došlapuji na pravou nohu, bolest nad kolenem se zhoršuje, ale nezastavuji se. Není čas zkoumat zranění. Stejně bude lepší, když se na ně hned nebudu dívat. Naštěstí mám na sobě boty podle Cinnova návrhu, které krásně lnou k asfaltu a při každém kroku pruží. V tom špatně padnoucím páru, který mi přidělili ve Třináctém kraji, bych byla namydlená. Boggs utíká v čele skupiny, ale ostatní se drží zpátky, přizpůsobují se mé rychlosti a chrání mě ze stran i zezadu. Nutím se do sprintu, zatímco odtikávají vteřiny do dalšího bombardování. Míjíme druhé, šedé skladiště a probíháme podél hnědé budovy. Před sebou vidím vybledlou modrou stěnu. Tam je bunkr. Už jsme u další uličky a ke dveřím zbývá jen kousek, když začínají padat bomby. Reflexivně se vrhám na zem. Tentokrát mě zaléhá Hurikán, aby mě chránil před explozemi. Bombardování se teď zdá delší, ale taky jsme od něj dál.

Převaluji se na bok a ocitám se tváří tvář Hurikánovi. Okolní svět na okamžik ustupuje do pozadí a já vnímám jen jeho brunátný obličej. Ve spánku mu viditelně pulzuje žíla a zhluboka oddechuje pootevřenými ústy.

„Jsi v pořádku?“ ptá se. Jeho slova téměř zanikají v dalším výbuchu.

„Jo. Myslím, že mě neviděli,“ odpovídám. „Ty bomby nás nesledují.“

„Ne, cílem je něco jiného,“ přikyvuje Hurikán.

„Já vím, ale tam vzadu není nic než…“ Oběma nám to dochází ve stejnou chvíli.

„Nemocnice.“ Hurikán ihned vyskakuje na nohy a křičí na ostatní. „Bombardují nemocnici!“

„To není tvůj problém,“ ozývá se Plutarch neoblomně. „Pokračujte k bunkru.“

„Vždyť tam jsou jenom ranění!“ křičím.

„Katniss,“ ozve se Haymitch varovně a já dobře vím, co se chystá říct. „Ať tě ani nenapadne…!“ Vytrhuji z ucha sluchátko a nechávám ho volně viset u krku. Vtom slyším nový zvuk. Kulometnou palbu ze střechy hnědého skladiště naproti přes uličku. Někdo se brání proti náletu. Než mě kdokoliv stačí zadržet, vyrážím k žebříku a stoupám po něm. Šplhání je jednou z mých nejsilnějších stránek.

„Nezastavuj se!“ slyším za sebou Hurikána. Pak se ozývá zvuk, jaký vydává bota, když ji někomu vrazíte do obličeje. Jestli ten obličej patří Boggsovi, Hurikán za to později draze zaplatí. Ocitám se na dehtové střeše, pomáhám Hurikánovi a oba vybíháme k řadě kulometů nad uličkou mezi skladišti. Každý kulomet obsluhuje několik rebelů. Připojujeme se k dvojici vojáků a krčíme se za zátarasem.

„Ví Boggs, že jste tady nahoře?“ Vlevo od nás stojí u jednoho kulometu velitelka Paylorová a tázavě se na nás dívá.

Dávám jí vyhýbavou odpověď, abych přímo nelhala. „Dobře ví, kde jsme.“

Paylorová se směje. „To se vsadím. Umíte s tím zacházet?“

„Já ano. Ve Třináctém kraji jsem prošel výcvikem,“ odpovídá Hurikán. „Ale radši bych používal vlastní prostředky.“

„Máme luky.“ Zvedám svůj luk, ale dochází mi, že vypadá spíš jako ozdoba. „Je účinnější, než na první pohled vypadá.“

„O tom nepochybuji,“ přikyvuje Paylorová. „Dobře. Čekáme nejmíň tři další vlny. Před svržením bomb musejí vypnout maskovací štíty. To je naše šance. Držte se při zemi!“ Klekám si na koleno a zaujímám střeleckou pozici.

„Radši začneme ohněm,“ poznamenává Hurikán.

Přikyvuji a vytahuji šíp z pravého toulce. Jestli mineme cíl, šípy se nerozplynou ve vzduchu – nejspíš dopadnou na střechy protějších skladišť. Oheň se dá uhasit, ale výbušné hlavice by mohly budovy nenapravitelně poškodit.

Najednou se objevují o dva bloky dál, přibližně sto metrů nad námi. Sedm malých bombardérů ve formaci písmene V. „Husy!“ volám na Hurikána. Přesně chápe, co tím myslím. V době ptačích tahů jsme si vyvinuli systém, podle něhož si dělíme lovené ptáky, abychom nemířili oba na stejného jedince. Já střílím na vzdálenější rameno písmene V, Hurikán na bližší a střídáme se ve střílení na ptáka v čele hejna. Na další rozhovor není čas. Odhaduji rychlost vznášedel a vypouštím šíp. Zasahuji jeden stroj do křídla, které okamžitě pohlcují plameny. Hurikán těsně míjí první bombardér. Na protější střeše vypuká požár a já slyším Hurikánovu tichou kletbu.

Zasažené vznášedlo se opile kymácí ve vzduchu, ale přesto se mu daří svrhnout bomby. Pak nicméně nezmizí a nemizí ani druhý stroj, který patrně povstalci zasáhli kulometem. Poškození podle všeho vyřadilo z provozu maskovací štít.

„Dobrá trefa,“ chválí mě Hurikán.

„Ani jsem nemířila na tenhle,“ mumlám. Chtěla jsem zasáhnout stroj před ním. „Jsou rychlejší, než si myslíme.“

„Zaujměte pozice!“ volá Paylorová. Na obloze se vynořuje druhá letka.

„Oheň není k ničemu,“ říká Hurikán. Přikyvuji a oba přikládáme k tětivám šípy s výbušnými hlavicemi. Protější skladiště jsou stejně nejspíš prázdná.

Vznášedla se nehlučně blíží a já dospívám k rozhodnutí. „Budu stát!“ křičím na Hurikána a zvedám se na nohy. Takhle se mi míří nejlíp. Střílím jako první a zasahuji stroj v čele. Po výbuchu zůstává v jeho podbřišku velký otvor. Hurikán ustřeluje ocas druhého vznášedla. Stroj se řítí k zemi a dopadá na ulici, kde explodují dosud nesvržené bomby.

Bez varování se na nás řítí třetí letka. Tentokrát Hurikán sestřeluje první stroj a já zasahuji křídlo druhého bombardéru, který se následně ve vzduchu sráží se vznášedlem, jež letí za ním. Oba stroje padají na střechu skladiště naproti nemocnici. Čtvrté vznášedlo zneškodnil zásah kulometu.

„Tak, to je všechno,“ vydechuje Paylorová.

Plameny a hustý černý dým z vraků nám brání ve výhledu. „Zasáhli nemocnici?“

„Určitě,“ odpovídá Paylorová ponuře.

Utíkám k žebříkům na opačné straně skladiště, ale ještě si stačím všimnout, jak se zpoza ventilačních šachet vynořuje Messalla a jeden z hmyzích kameramanů. Myslela jsem, že se pořád krčí dole v uličce.

„Začínám si jich vážit,“ podotýkám směrem k Hurikánovi.

Sestupuji po žebříku. Dole na mě čeká jeden osobní strážce, Cressida a druhý kameraman. Očekávám protesty, ale Cressida mává rukou, ať běžím dál, a křičí do vysílačky: „To je mi fuk, Plutarchu! Potřebuji už jenom pět minut!“ Nepatřím ke šťouralům, kteří by zpochybňovali platnost nabízené propustky. Vyrážím k nemocnici.

„To ne,“ šeptám. Nemocnice je zničená. Míjím raněné i hořící vraky bombardérů, ale vnímám jen hrůzný výjev před sebou. Všude křičí a pobíhají lidé, nemohou však nikomu pomoct. Po bombardování se propadla střecha a vypukl požár, který uvěznil všechny pacienty v budově. Skupinka záchranářů se pokouší prorazit cestu dovnitř, ale dobře vím, co najdou. Jestli raněné nezabila padající střecha a plameny, zadusili se kouřem.

Vedle mě stojí Hurikán. Jeho nečinnost potvrzuje mé podezření. Horníci se nesnaží o záchranu zavalených druhů jen v případě, kdy už nevidí žádnou naději.

„Pojď, Katniss. Haymitch říká, že už pro nás mohou poslat vznášedlo,“ obrací se na mě Hurikán. Ale já se nedokážu pohnout z místa.

„Proč to udělali? Proč bombardovali lidi, kteří tak jako tak umírali?“ ptám se ho.

„Aby odradili ostatní. Aby zabránili zraněným vyhledat pomoc,“ odpovídá Hurikán. „Tihle lidé byli postradatelní. Aspoň pro Snowa. I kdyby Kapitol vyhrál, co by si počal se zmrzačenými otroky?“

Vzpomínám na všechny ty roky v lesích, kdy jsem poslouchala Hurikánovy proslovy proti Kapitolu. Nikdy jsem jim nevěnovala přílišnou pozornost a nechápala jsem, proč se Hurikán vůbec obtěžuje rozebíráním jejich pohnutek. Proč je důležité umět se vžít do myšlenkových pochodů svých protivníků. Dnešek jasně ukázal, jak důležité to může být. Když se Hurikán pozastavoval nad zřízením nemocnice, nedělal si starosti kvůli nakažlivým chorobám, ale kvůli tomuhle. On totiž nikdy nepodceňuje krutost těch, proti nimž stojíme.

Pomalu se otáčím k nemocnici zády. Několik kroků přede mnou stojí mezi oběma hmyzími kameramany Cressida. Poslední události ji nijak nevyvedly z míry. Zůstává ledově klidná.

„Katniss,“ oslovuje mě. „Prezident Snow nechal odvysílat záběry z bombardování. Živě. Pak vystoupil s prohlášením, že šlo o jeho vzkaz povstalcům. A co ty? Nechceš povstalcům něco říct?“

„Chci,“ šeptám. Z kamery na mě bliká červené světlo. Vím, že mě natáčejí. „Chci,“ opakuji hlasitěji. Všichni ode mne odstupují – Hurikán, Cressida i kameramani –, abych měla pódium jen pro sebe. Hypnotizuji červené blikající světélko. „Chci říct vzbouřencům, že jsem naživu. Že stojím v Osmém kraji, kde Kapitol právě vybombardoval nemocnici plnou neozbrojených mužů, žen a dětí. Nikdo nepřežil.“ Můj šok pomalu přechází ve vztek. „Všem chci říct tohle: jestli si třeba jen na vteřinu myslíte, že s námi Kapitol bude jednat férově, pokud dojde k zastavení bojů, zásadně se mýlíte. Protože víte, kdo jsou a čeho jsou schopní.“ Automaticky rozpřahuji ruce, jako kdybych chtěla obsáhnout celou hrůzu kolem sebe. „Tohle je jejich práce. A my jim to musíme vrátit!“

Jdu ke kameře a nechávám se unášet vztekem. „Prezident Snow říká, že nám takhle posílá vzkaz? Já mám pro něj taky jeden. Můžete nás mučit, bombardovat i spálit naše kraje na troud, ale vidíte tohle?“ Jedna z kamer sleduje můj prst namířený na hořící vznášedlo na střeše protějšího skladiště. I přes plameny je na křídle jasně vidět kapitolský erb. „Jiskra zažehla požár!“ Teď už křičím, aby Snowovi neuniklo jediné mé slovo. „A jestli shoříme my, vy shoříte s námi!“

Moje slova visí ve vzduchu. Čas jako by se zastavil. Zaplavuje mě horko, které pochází z mého nitra.

„Stop!“ Cressidin hlas mě vrací do reality a hasí můj žár. Cressida na mě souhlasně kývá. „Skvělá tečka.“

8

Odněkud se vynořuje Boggs a chytá mě za paži, ale nechci nikam utíkat. Ohlížím se na nemocnici zrovna ve chvíli, kdy se hroutí zbytek budovy, a veškerá moje bojovnost je rázem tatam. Všichni ti lidé – stovky zraněných, příbuzných i zdravotníci z Třináctého kraje – jsou po smrti. Otáčím se zpátky k Boggsovi. Má oteklou tvář od Hurikánovy boty. Nejsem žádná odbornice, ale určitě má zlomený nos. Jeho hlas však zní spíš odevzdaně než zlostně. „Vracíme se k přistávací ploše.“ Poslušně vyrážím, ale podlamují se mi nohy. Bolest za pravým kolenem se vrací s novou silou. Nával adrenalinu, který ji dočasně utlumil, už odezněl a ozývají se i další části mého těla. Jsem potlučená, zkrvavená a mám pocit, jako kdyby mi někdo bušil zevnitř do lebky kladivem. Boggs mi věnuje jediný rychlý pohled, zvedá mě a vybíhá k přistávací ploše. V polovině cesty se mi zvedá žaludek a zvracím na jeho neprůstřelnou vestu. Dá se to těžko poznat, protože je udýchaný, ale mám dojem, že si vzdychl.

Už na nás čeká malé vznášedlo, jiné než to, které nás dopravilo sem. Za pár okamžiků se odlepujeme od země. Tentokrát tu nejsou pohodlná sedadla ani okna. Zdá se, že jde o nákladní stroj. Boggs poskytuje první pomoc zraněným, abychom vydrželi, než dorazíme do Třináctého kraje. Ráda bych si sundala vestu, kterou jsem si pozvracela, ale je moc velká zima. Ležím na podlaze, s hlavou v Hurikánově klíně. Boggs přese mne přehazuje dva pytlovinové vaky a já ztrácím vědomí.

Když přicházím k sobě, je mi teplo a ležím na svém starém nemocničním lůžku. Matka mi kontroluje tep. „Jak se cítíš?“ ptá se.

„Jsem trochu pomlácená, ale jinak dobře,“ odpovídám.

„Dozvěděly jsme se, že někam letíš, až když jsi byla pryč,“ poznamenává matka.

Bodá mě u srdce. Když vaše rodina musela už dvakrát přihlížet, jak odcházíte do arény Hladových her, neměli byste zapomínat na takové maličkosti. „Promiň. Nikdo ten útok nečekal. Měla jsem jenom navštívit pacienty,“ vysvětluji. „Příště jim řeknu, ať se tě nejdřív zeptají.“

„Katniss, nikdo se mě na nic neptá,“ připomíná mi matka.

To je pravda. Ani já ne. Už od chvíle, kdy zemřel můj otec. Proč předstírat opak? „Tak jim řeknu, ať tě informují.“

Na stolku u postele leží kousek šrapnelu, který mi vytáhli z nohy. Větší starosti lékařům působí možné poškození mozku, protože jsem se dosud plně nezotavila z minulého zranění. Netrápí mě ale dvojité vidění a myšlenky mám docela jasné. Prospala jsem zbytek včerejšího odpoledne i větší část noci a umírám hlady. Dostávám neuspokojivě malou snídani – jen pár kousků chleba namočených v teplém mléce. Časně dopoledne se mám zúčastnit porady na velitelství. Chystám se vstát, ale pak mi dochází, že mě tam dovezou i s lůžkem. Ráda bych se prošla, ale o tom nechce nikdo ani slyšet, a tak je aspoň přemlouvám, abych mohla jet na kolečkovém křesle. Cítím se opravdu dobře, až na hlavu, zraněnou nohu, bolestivé modřiny a nevolnost, která mě přepadla pár minut po jídle. To křeslo je možná nakonec docela dobrý nápad.

Cestou do konferenční místnosti roste mé znepokojení. Co na mě asi čeká? Neposlechli jsme s Hurikánem přímé rozkazy, což může Boggs jasně doložit i svým zraněním. Určitě nás potrestají, ale snad nezajdou tak daleko, aby Coinová zrušila naši dohodu o imunitě vítězů. Nepřipravila jsem Peetu o tu nepatrnou ochranu, kterou jsem mu byla schopná poskytnout?

Na velitelství jsou zatím jen Cressida, Messalla o oba hmyzové. Messalla se na mě rozzáří a hlaholí: „Tady je naše hvězda!“

I ostatní se usmívají tak upřímně, že jim mimoděk úsměv oplácím. V Osmém kraji na mě udělalo dojem, jak mě během bombardování následovali na střechu a postavili se Plutarchovi, když chtěli ještě pár záběrů. Neodvádějí jen svou práci – jsou na ni hrdí. Jako Cinna.

Napadá mě zvláštní myšlenka: kdybychom se ocitli v aréně, vybrala bych si je za spojence. Cressidu, Messallu a… a… „Musím vám přestat říkat hmyzové“ oslovuji kameramany. Vysvětluji jim, že neznám jejich jména, ale jejich obleky mi připomínají hmyzí krunýř. To srovnání je ani v nejmenším nerozhází. I bez kamer se výrazně podobají jeden druhému. Oba mají stejné pískové vlasy, zrzavé vousy a modré oči. Mladík s nakrátko okousanými nehty se představuje jako Castor, ten druhý je jeho bratr a jmenuje se Pollux. Čekám, že mě Pollux pozdraví, ale jen na mě kývá. Nejdřív si myslím, že je ostýchavý nebo nemluvný, ovšem něco mi na něm nesedí: to, jak má propadlé rty, úsilí, s nímž polyká – a dochází mi pravda, ještě než Castor dodává, že Pollux je avox. Vyřízli mu jazyk, takže už nikdy nepromluví. A já už nemusím uvažovat, co ho přimělo riskovat všechno, aby pomohl svrhnout Kapitol.

| Místnost se plní lidmi a já se připravuji na méně příjemné přivítání. Mračí se ale jen Haymitch, který vždycky vybočuje z davu, a Fulvia Cardewová. Boggs má obličej zakrytý umělohmotnou maskou, která mu sahá od horního rtu k obočí – s tím zlomeným nosem jsem se nemýlila –, takže nepoznám, jak se tváří. Prezidentka Coinová si družně povídá s Hurikánem, jako kdyby byli staří kamarádi.

Hurikán si sedá na židli vedle mého kolečkového křesla a já se ho ptám: „Našel sis novou kamarádku?“

Střelí pohledem po prezidentce. „Jeden z nás musí být přístupný.“ Něžně se dotýká mého spánku. „Jak se cítíš?“

Ke snídani určitě podávali dušený česnek a konzervovanou ovocnou šťávu. Čím víc lidí přichází, tím silnější vůně se tu šíří. Je mi nevolno a světla mě bodají do očí. „Jako na houpačce,“ říkám. „A co ty?“

„Je to dobrý. Vyndali ze mě pár kousků šrapnelu. Nic vážného,“ mává rukou.

Coinová zahajuje schůzku. „Naše televizní ofenziva oficiálně začala. Pro ty z vás, kteří jste zmeškali včerejší vysílání naší první proklamy v osm večer – nebo sedmnáct dalších vysílání, která se Diodoví od té doby podařila –, začneme jeho promítnutím.“ Promítnutím? Takže štáb nejenže získal použitelné záběry, ale sestavil z nich proklamu a opakovaně ji odvysílali. Čekám se zvlhlými dlaněmi, až se uvidím v televizi. Co když jsem byla hrozná? Co když jsem pořád ztuhlá a prkenná jako ve studiu a oni se jen vzdali naděje, že ze mě vyrazí něco lepšího? Ze stolu se vysouvají obrazovky, světla v místnosti pohasínají a všichni umlkají.

První vteřinu zůstává obrazovka černá. Pak se objevuje drobounká jiskra, která vykvétá, šíří se a beze zvuku pohlcuje temnotu, dokud celá obrazovka nežhne ohněm, tak skutečným a prudkým, až budí dojem, že z něj sálá teplo. Z plamenů vystupuje můj odznak s reprodrozdem, rozpálený doruda, a promlouvá hluboký, zvučný hlas, který mě straší ve snech. Claudius Templesmith, oficiální hlasatel Hladových her, deklamuje: „Katniss Everdeenová, dívka v plamenech, stále hoří.“

Najednou se vidím, jak stojím před skutečným ohněm a kouřem v Osmém kraji. „Chci říct vzbouřencům, že jsem naživu. Že stojím v Osmém kraji, kde Kapitol právě vybombardoval nemocnici plnou neozbrojených mužů, žen a dětí. Nikdo nepřežil.“ Následuje střih na hroutící se nemocnici a na zoufalé přihlížející. „Všem chci říct tohle: jestli si třeba jen na vteřinu myslíte, že s námi Kapitol bude jednat férově, pokud dojde k zastavení bojů, zásadně se mýlíte. Protože víte, kdo jsou a čeho jsou schopní.“Kamera zase zabírá mě, jak rozpřahuji ruce, abych s nimi obsáhla hrůznou scénu kolem. „Tohle je jejich práce. A my jim to musíme vrátit!“ Proklama pokračuje naprosto fantastickým sestřihem z bitvy. K zemi se snášejí bomby, my prcháme a výbuch nás sráží na zem – objevuje se detail mého krvavého zranění. Šplháme na střechu, krčíme se u kulometného hnízda a následují záběry vzbouřenců, Hurikána a především mě, jak sestřelujeme nepřátelská vznášedla. Střih a na obrazovce jsem zase jen já. Kráčím proti kameře. „Prezident Snow říká, že nám takhle posílá vzkaz? Já mám pro něj taky jeden. Můžete nás mučit, bombardovat i spálit naše kraje na troud, ale vidíte tohle?“ Kamera opisuje pomalý oblouk a zaostřuje na hořící bombardér s jasně viditelným erbem Kapitolu. Pak jsem v záběru opět já, jak křičím na prezidenta. „Jiskra zažehla požár! A jestli shoříme my, vy shoříte s námi!“ Obrazovku pohlcují plameny, z nichž vystupuje nápis vyvedený velkými černými písmeny:

JESTLI SHOŘÍME, VY SHOŘÍTE S NÁMI

Vzápětí slova vzplanou a celá obrazovka zčerná.

Po chvilce ticha se místností rozléhá potlesk a několik lidí žádá ještě o jedno promítnutí. Coinová shovívavě souhlasí a já, protože už vím, co přijde, se snažím uvažovat, jaké by to bylo, dívat se na něco takového doma ve Sloji. Jde o jasné poselství namířené proti Kapitolu. Něco takového ještě v televizi nebylo. Přinejmenším za mého života ne.

Obrazovka podruhé zčerná, ale já potřebuji vědět víc. „Promítalo se to po celém Panemu? I v Kapitolu?“

„V Kapitolu ne,“ odpovídá Plutarch. „Zatím se nám nepodařilo nabourat se do jejich systému, ale Diod na tom pracuje. Ve všech krajích proklamu viděli. Dokonce i ve dvojce, což je pro nás v téhle fázi možná ještě cennější.“

„Claudius Templesmith je na naší straně?“ ptám se.

Plutarch se pobaveně směje. „Jenom jeho hlas. A ten jsme mohli snadno využít. Ani jsme ho nemuseli nějak speciálně stříhat. Tuhle větu pronesl v prvních hrách.“ Pleská dlaní do stolu. „Prosím o další potlesk pro Cressidu, její skvělý štáb a samozřejmě pro naši talentovanou hvězdu!“

Připojuji se k potlesku, dokud mi nedochází, že tou talentovanou hvězdou jsem já a že se nesluší, abych tleskala sama sobě. Ve Fulviině tváři ale pořád vidím napětí. Asi je pro ni těžké překousnout, že Haymitchův nápad v Cressidině režii uspěl, zatímco její studiový přístup zcela selhal.

Coinové zřejmě dochází trpělivost. „Ano, chvála je zcela na místě. Výsledek je lepší, než jsme doufali. Musím však vyjádřit znepokojení nad mírou rizika, kterou jste na sebe ochotni brát. Vím, že ten nálet byl nečekaný, ale za daných okolností bychom podle mého názoru měli znovu zvážit rozhodnutí posílat Katniss do skutečného boje.“

Rozhodnutí? Posílat mě do boje? Takže ona neví, že jsem porušila rozkazy, vytrhla si z ucha sluchátko a zdrhla osobním strážcům? Co dalšího před ní zatajili?

„Bylo to těsné,“ připustil Plutarch zachmuřeně. „Ale všichni dobře víme, že nezískáme žádný použitelný materiál, pokud ji zamkneme do bunkru pokaždé, když někde někdo vystřelí.“

„Tobě to nevadí?“ zeptala se prezidentka. Hurikán mě musí pod stolem kopnout, abych si uvědomila, že Coinová mluví na mě. „Ne, vůbec. Jsem ráda, že jsem pro změnu mohla něco dělat.“

„I tak, příště buďte opatrnější. Zvlášť když teď Kapitol ví, co Katniss dokáže,“ nabádala nás Coinová. Místností se nese souhlasné bručení.

Nikdo nevyplísnil Hurikána ani mě. Nevynadal nám Plutarch, jehož autoritě jsme se vzepřeli. Ani Boggs, kterému Hurikán zlomil nos. Ani hmyzové, kteří se kvůli nám přimotali do boje. Ani Haymitch – ne, moment. Haymitch na mě vrhá smrtící pohled a s úšklebkem sladce říká: „Jistě, přece bychom nechtěli přijít o našeho drahého reprodrozda, jen co konečně začal zpívat.“ V duchu se zapřísahám, že s ním nikdy nesmím zůstat o samotě, protože se mi zjevně chce pomstít za to pitomé sluchátko.

„Co dalšího jste naplánovali?“ ptá se prezidentka.

Plutarch kývá na Cressidu, která nahlíží do psací desky. „Máme ještě vynikající záběry Katniss v té nemocnici. Mohli bychom sestříhat další proklamu s hlavním námětem Protože víte, kdo jsou a čeho jsou schopní. Zaměříme se na to, jak si Katniss povídá s pacienty, hlavně s dětmi, na vybombardování nemocnice a na trosky, které z ní zbyly. Messalla už na tom pracuje. Taky nám vrtá hlavou ten odznak reprodrozda. Chtěli bychom připomenout Katnissiny nejlepší momenty a proložit je záběry z povstání a války. Nazveme to Oheň se šíří. A Fulvia přišla s naprosto skvělým nápadem.“

Fulvii mizí z tváře nakyslý výraz, ale jen na chvilku. „No, nevím, jestli je tak skvělý, ale říkala jsem si, že bychom mohli udělat sérii proklam nazvaných Vzpomínáme. Každý by byl věnovaný jednomu mrtvému splátci. Malé Routě z jedenáctky. Staré Mags ze čtyřky. Každý kraj bychom tak mohli oslovit tím, co se ho přímo týká.“

„Vzdávali bychom poctu jednotlivým splátcům,“ přikyvuje Plutarch.

„To je opravdu skvělé, Fulvie,“ chválím ji upřímně. „Jde o výborný způsob, jak lidem připomenout, proč bojují.“

„Mohlo by to fungovat,“ krčí Fulvia rameny. „Průvodní slovo by obstaral Finnick. Jestli o takové proklamy bude zájem.“

„Upřímně řečeno si myslím, že jich nikdy nemůžeme natočit dost,“ říká Coinová. „Můžete je začít připravovat už dnes?“

„Jistě,“ odpovídá Fulvia. Naše chvála ji očividně uchlácholila.

Cressida svým tahem urovnala napětí v tvůrčí skupině. Ocenila Fulvii za nápad, který je opravdu velice dobrý, a uvolnila si ruce pro práci s reprodrozdem v terénu. Plutarch se kupodivu nesnaží připisovat si jakékoliv zásluhy. Jako kdyby jenom chtěl, aby televizní ofenziva fungovala. Pak si však uvědomuji, že Plutarch je hlavní tvůrce her, nikoliv obyčejný člen týmu. Není pěšák. Jeho cenu neurčují jednotlivosti, nýbrž úspěch celku. Ovace přijme až po případném vítězství. A tehdy bude taky očekávat svou odměnu.

Prezidentka posílá všechny do práce a Hurikán mě odváží zpátky do nemocnice. Smějeme se tomu, jak ostatní ututlali naši neposlušnost. Podle Hurikána nikdo neměl chuť přiznat, že nás nedokázal zvládnout. Já navrhuji laskavější vysvětlení: nikdo nechtěl ohrozit šanci, že nás zase bude smět vzít do terénu, když konečně získali pár slušných záběrů. Pravdu máme nejspíš oba. Hurikán musí jít za Diodem do Speciální obranné sekce a já usínám.

Mám pocit, že jsem zavřela oči jen na minutku, ale když je otvírám, polekaně si všímám Haymitche, který sedí pár desítek centimetrů od mé postele a čeká. Jestli hodiny nelžou, možná i pěkně dlouho. Napadá mě, jestli bych neměla zavolat nějakého svědka, ale soukromému rozhovoru se stejně nevyhnu, dřív nebo později.

Haymitch se předklání a houpá mi před obličejem nějakou věcičkou na bílém drátku. Těžko se mi zaostřuje, ale tuším, co to je. Pouští předmět na mou přikrývku. „Tvoje sluchátko. Dám ti s ním ještě jednu šanci. Ne víc. Jestli si ho zase vyndáš, dostaneš tohle.“ Zvedá jakousi kovovou konstrukci, kterou okamžitě v duchu pojmenovávám chomout. „To je náhradní přijímací jednotka, která se ti zaklapne kolem hlavy a pod bradou. Otvírá se klíčem a ten budu mít jenom já. Kdyby se ti ji přece jen podařilo nějak sundat…“ Haymitch pokládá chomout na postel a ukazuje mi maličký stříbrný čip. „Nechám ti chirurgicky vpravit do ucha tenhle vysílač, abys mě slyšela dvacet čtyři hodin denně.“

Představa, že bych celé dny musela poslouchat Haymitche, mě děsí. „Příště si to sluchátko nevyndám,“ mumlám.

„Prosím?“ Přikládá si dlaň k uchu.

„Příště si to sluchátko nevyndám!“ opakuji dost hlasitě, abych vzbudila polovinu nemocnice.

„Víš to jistě? Protože já se klidně spokojím s kteroukoliv z druhých dvou alternativ,“ říká.

„O tom nepochybuji,“ odsekávám. Svírám sluchátko v dlani, aby mi ho nemohl vzít, a volnou rukou mu házím chomout do obličeje. Haymitch ho bez potíží chytá. Nejspíš to čekal. „Ještě něco?“

Haymitch vstává a obrací se k odchodu. „Když jsem čekal, až se vzbudíš, snědl jsem ti oběd.“

Všímám si prázdné misky a tácu na stolku vedle postele. „Nahlásím vás,“ hučím do polštáře.

„Jen si posluž, drahoušku.“ Odchází. Dobře ví, že nejsem žalobník.

Chtěla bych znovu usnout, ale nedaří se mi to. Myslí mi víří výjevy ze včerejška. Bombardování, pád sestřelených vznášedel i tváře zraněných, kteří už nejsou. Představuji si smrt ze všech stran. Poslední okamžik před pohledem na bombu zasahující cíl, na výbuch, který odtrhuje bombardéru křídlo, i následný střemhlavý pád do nicoty. Závratnou rychlostí se blíží střecha skladiště a já bezmocně sedím v pilotní kabině. Vzpomínám na věci, které jsem viděla, buď osobně, nebo v televizi. Na věci, které jsem způsobila vypuštěním šípu z tětivy. Na věci, které se mi nikdy nepodaří vymazat z paměti.

Večeři mi přináší Finnick, abychom mohli společně sledovat nejnovější televizní proklamu. Finnickovi sice přidělili bydlení na mém starém podlaží, ale duševně je na tom tak mizerně, že prakticky pořád žije v nemocnici. Vzbouřenci vysílají sestříhané záběry s námětem „Protože víte, kdo jsou a čeho jsou schopní“. Messalla do nich zařadil i studiové rozhovory s Hurikánem, Boggsem a Cressidou, kteří popisují, co se odehrálo. Na reportáž z nemocnice se mi těžko dívá, protože vím, co přijde. Když se na střechu budovy snášejí bomby, zabořím obličej do polštáře a zvedám oči až při krátkém záběru na sebe ve chvíli, kdy už jsou všechny oběti mrtvé.

Finnick naštěstí netleská ani nepředstírá nadšení. Jen poznamenává: „Lidé by měli vědět, co se stalo. A teď to vědí.“

„Vypni televizi, než to pustí znovu,“ žádám ho. Když ale Finnick sahá po dálkovém ovládání, vykřiknu na něj: „Počkej!“ Kapitol pokračuje zvláštním vysíláním, které je mi nějak povědomé. Ano, objevuje se Caesar Flickerman. A dokážu uhodnout, kdo bude jeho hostem.

Peetova proměna mě šokuje. Zdravý mladík s jasným pohledem, kterého jsem viděla před pár dny, zhubl nejméně o patnáct kilogramů a rozvinul se u něj nervový třes rukou. Upravili ho, to ano, ale ani líčení nedokáže zamaskovat kruhy pod očima a elegantní šaty nemohou zakrýt, jakou bolest mu působí každý pohyb.

Jímá mě závrať, točí se mi hlava a snažím se pochopit, co se děje. Vždyť jsem ho viděla před pouhými čtyřmi…, ne, pěti…, myslím, že před pěti dny. Jak se jeho stav mohl tak rychle zhoršit? Co s ním asi během tak krátké doby dělali? Vtom mi to dochází. Vzpomínám na Peetův první rozhovor s Caesarem a snažím se v něm najít nějakou poznámku, která by přesně určila čas natáčení. Nic takového v něm nebylo. Mohli ho natočit den nebo dva dny poté, co jsem vyhodila arénu do povětří, a od té doby si s ním mohli dělat, co chtěli. „Ach, Peeto…,“ šeptám.

Caesar a Peeta zahajují rozhovor několika bezvýznamnými poznámkami, ale pak se Caesar svého hosta zeptá, co si myslí o tom, že natáčím propagační materiál pro vzbouřené kraje. „Zjevně ji využívají,“ odpovídá Peeta. „Aby vyburcovali povstalce. Pochybuji, že Katniss ví, o co v téhle válce jde. Co je v sázce.“

„Chtěl bys jí něco vzkázat?“ říká Caesar.

„Ano,“ přikyvuje Peeta a obrací se do kamery. Jeho oči se vpíjejí do mých. „Nenechávej se balamutit, Katniss. Mysli sama za sebe. Udělali z tebe zbraň, která může způsobit úplný zánik lidstva. Jestli máš nějaký vliv, využij ho k zastavení celé téhle věci. Zastav válku, než bude pozdě. Zeptej se sama sebe, jestli opravdu věříš lidem, s kterými pracuješ. Opravdu víš, co se děje? Jestli ne…, zjisti to.“

Obrazovka černá a objevuje se panemský erb. Představení skončilo.

Finnick tiskne tlačítko na dálkovém ovládání a vypíná televizi. Za minutu sem přispěchají lidé, aby minimalizovali škody, které napáchal Peetův stav i slova, jež mu vyšla z úst. Budu s nimi muset mluvit. Ale pravda je, že povstalcům, Plutarchovi ani Coinové nevěřím. Nevím, jestli mi říkají pravdu. A to se mi nepodaří zakrýt. Po chodbě se blíží kroky.

Finnick mi svírá paži. „Neviděli jsme to.“

„Cože?“ ptám se.

„Neviděli jsme Peetu. Jenom proklamu z Osmého kraje. Pak jsme vypnuli televizi, protože tě ty záběry rozrušily. Rozumíš?“ naléhá. Přikyvuji. „Dojez večeři.“ Trochu se sbírám, a když do místnosti vstupují Plutarch s Fulvií, mám plná ústa chleba a kapusty. Finnick říká, jak dobře Hurikán vypadá na obrazovce. Blahopřejeme jim k proklamě. Dodáváme, že jsme hned poté vypnuli televizi, protože nás záběry bombardování vykolejily. Plutarchovi i Fulvii se viditelně ulevilo. Věří nám.

O Peetovi nepadne ani slovo.

9

Vzdávám snahu o spánek, protože několik prvních pokusů vyústilo v příšerné noční můry. Nehybně ležím a kdykoliv mě někdo přichází zkontrolovat, předstírám, že zhluboka oddechuji. Ráno mě propouštějí z nemocnice a radí mi, abych se šetřila. Cressida mě žádá, abych natočila několik vět pro novou proklamu. Při obědě čekám, že se někdo zmíní o Peetově rozhovoru, ale nikdo nic neříká. Přece jsem ho neviděla jen já s Finnickem.

Měla bych jít na výcvik, ale Hurikán pracuje s Diodem na vývoji nových zbraní nebo něčem podobném, a tak si vyřizuji povolení, abych směla vyrazit do lesa s Finnickem. Chvíli se jen tak procházíme a pak schováváme vysílačky pod keř. V bezpečné vzdálenosti od plotu usedáme do trávy, abychom si promluvili o Peetovi.

„Vůbec jsem o něm neslyšel. Tobě někdo něco řekl?“ ptá se Finnick. Vrtím hlavou. Finnick chvíli mlčí a pak se ptá: „Ani Hurikán?“ Snažím se přesvědčit sama sebe, že Hurikán o Peetovi neví, ale nejspíš to není pravda. „Třeba čeká na příležitost, až ti o tom bude moct říct v soukromí.“

„Třeba,“ přikyvuji.

Sedíme tak dlouho mlčky, že se na dostřel přibližuje mladý jelen. Zasahuji ho šípem a Finnick ho táhne zpátky k plotu.

K večeři máme dušenou zvěřinu. Po jídle mě Hurikán doprovází k mé ubikaci. Ptám se ho na novinky, ale opět se o Peetovi ani nezmíní. Když matka a Prim usnou, vytahuji ze zásuvky Peetovu perlu a trávím s ní druhou bezesnou noc. Svírám ji v ruce a v duchu si přehrávám Peetova slova. „Zeptej se sama sebe, jestli opravdu věříš lidem, s kterými pracuješ. Opravdu víš, co se děje? Jestli ne…, zjisti to.“ Ale co mám zjistit? A od koho? Copak může Peeta vědět víc, než co mu řekne Kapitol? Určitě to je jen kapitolská propaganda. Kouřová clona. Jenže pokud je to tak, proč mi o tom Plutarch neřekl? Proč se o tom s Finnickem nesmíme dozvědět?

Ve skutečnosti mé rozrušení pramení ze strachu o Peetu. Co s ním udělali? A co mu dělají právě teď? Snow očividně neuvěřil tomu, že jsme s Peetou o povstání nevěděli. A jeho podezření zesílilo, když jsem přijala roli reprodrozda. Peeta může strategii vzbouřenců jen odhadovat, nebo si vymýšlet, co řekne svým mučitelům. A ti ho přísně potrestají, jakmile přijdou na to, že jim lže. Určitě má pocit, že jsem ho nechala na holičkách. Ve svém prvním rozhovoru se mě snažil chránit před Kapitolem i před rebely, a já jsem mu nejen neoplatila stejnou mincí, ale naopak jsem na něj seslala daleko větší hrůzy.

Ráno strkám ruku do otvoru ve zdi a mátožně zírám na svůj dnešní rozvrh. Hned po snídani se mám dostavit na natáčení. Sedám si ke stolu v jídelně a začínám mechanicky polykat ovesnou kaši s mlékem a mačkanou řepu, když si všímám, že Hurikán má na zápěstí komunikátor. „Kdy jsi ho dostal zpátky, vojáku Hawthorne?“ ptám se.

„Včera. Až s tebou budu v terénu, může posloužit jako záložní prostředek komunikace,“ vysvětluje.

Mně komunikátor nikdo nenabídl. Kdo ví, jestli by mi ho dali, kdybych o něj požádala. „Jeden z nás asi musí být přístupný,“ poznamenávám podrážděně.

„Jak to myslíš?“ povytahuje obočí.

„Nijak. Jenom opakuji tvoje slova,“ odsekávám. „A naprosto souhlasím s tím, že z nás dvou bys dostupný měl být ty. Jenom doufám, že k tobě budu mít přístup i já.“

Díváme se jeden druhému do očí a já si uvědomuji, jak moc se na něj zlobím. Jsem naprosto přesvědčená, že viděl Peetovu proklamu. A mám pocit, že mě zradil, když mi o ní neřekl. Zkoumavě na mě hledí. Známe se příliš dobře, než aby nedokázal poznat mé rozpoložení a uhodnout, co je způsobilo.

„Katniss…,“ začíná se stopou provinilosti v hlase.

Zvedám se od stolu, odnáším tác a s hlasitým třesknutím ho pokládám k okénku. Hurikán vybíhá za mnou a dohání mě na chodbě.

„Proč jsi nic neřekla?“ ptá se a bere mě za paži.

„Proč já jsem nic neřekla?“ vytrhuji se mu. „Proč jsi něco neřekl ty, Hurikáne? A to jsem se tě včera večer ptala, co je nového!“

„Omlouvám se. Podívej, nevěděl jsem, co mám dělat. Chtěl jsem ti to říct, ale všichni se báli, že ti z té Peetovy proklamy bude špatně,“ říká.

„Nespletli se. Je mi špatně. Ale ne tak špatně jako z toho, že jsi mi kvůli Coinové lhal.“ V tu chvíli mu zapípá komunikátor. „To je ona. Radši utíkej. Máš jí co nahlásit.“

Tváří se mu mihne ublížený výraz, ale vzápětí ho nahradí chladný vztek. Otáčí se na podpatku a rázuje pryč. Možná jsem na něj byla moc příkrá a nedala jsem mu možnost, aby se ospravedlnil. Ale je mi to jedno. Lidí, kteří mi pro moje vlastní dobro lžou, už mám po krk. Protože ve skutečnosti to dělají především pro svoje dobro. Lžete Katniss o povstání, aby neprovedla nějakou ztřeštěnost. Pošlete ji do arény, aniž by něco tušila, a pak ji zase vyzvedněte. Neříkejte jí o Peetově proklamě, protože by se jí z toho udělalo špatně, vždyť už teď se z ní skoro nedá vytřískat slušný výkon před kamerou.

Je mi opravdu špatně. Bolí mě u srdce. A jsem příliš unavená na natáčení. Už ale stojím před maskérnou, a tak vcházím dovnitř. Dozvídám se, že se dnes vrátíme do Dvanáctého kraje. Cressida chce natočit improvizované rozhovory s Hurikánem a se mnou v troskách našeho zničeného města.

„Jestli se na to oba cítíte,“ dodává Cressida a pozorně si mě prohlíží.

„Počítejte se mnou,“ přikyvuji. Stojím na místě jako figurína, toporně a beze slov, zatímco mě můj přípravný tým obléká, češe a líčí. Líčidel používají střídmě, jen tolik, aby zakryli moje kruhy pod očima.

Boggs mě odvádí do Hangáru, ale kromě pozdravu spolu nemluvíme. Jsem ráda, že nemusím absolvovat další rozhovor o mé neposlušnosti v Osmém kraji, zvlášť proto, že Boggsova maska vypadá velice nepříjemně.

Na poslední chvíli si vzpomínám, že se musím ozvat matce –opouštím přece Třináctý kraj. Zdůrazňuji jí, že nebudu v žádném nebezpečí. Nastupujeme do vznášedla a Boggs mě usazuje na sedadlo ke stolu, u něhož se Plutarch, Hurikán a Cressida sklánějí nad mapou. Plutarch se spokojeně usmívá a seznamuje mě s dopady několika prvních proklam. Vzbouřenci, kteří v řadě krajů jen tak tak odolávali útokům, zahájili protiofenzivu. Obsadili Třetí a Jedenáctý kraj – ten je obzvlášť důležitý, protože představuje hlavního dodavatele potravin pro celý Panem – a vpadli i do dalších oblastí.

„Vypadá to nadějně. Dokonce velmi nadějně,“ říká Plutarch. „Dnes večer bude mít Fulvia připravené první kolo proklam ze série Vzpomínáme, takže můžeme připomínat jednotlivým krajům jejich padlé splátce. Finnick je naprosto úžasný.“

„Je to pro něj bolestné,“ podotýká Cressida. „Řadu z nich znal osobně.“

„Tím je to účinnější,“ přikyvuje Plutarch. „Nic nepředstírá. Všichni si vedete skvěle. Prezidentka Coinová je taky velice potěšena.“

Takže jim Hurikán nic neřekl. Neřekl jim, že jsem viděla Peetu a zlobím se na ně za tu proklamu. I tak se na něj nedokážu přestat hněvat. Stejně je to ale fuk, protože on se mnou taky nemluví.

Teprve když přistáváme na Louce, všímám si, že na palubě chybí Haymitch. Ptám se na něj Plutarcha, ale ten jen vrtí hlavou a říká: „Nedokázal to unést.“

„Haymitch? Že by nedokázal něco unést? Spíš si chtěl vzít den volna,“ ušklíbám se.

„Doslova, myslím, řekl, že to nedokáže unést nasucho,“ upřesňuje Plutarch.

Obracím oči v sloup. Už dávno mi došla trpělivost s mým instruktorem, s jeho slabostí pro alkohol a s tím, co vydrží nebo nevydrží. Pouhých pět minut po příletu do Dvanáctého kraje si ale přeju, abych měla nějakou láhev sama. Myslela jsem, že jsem se se zkázou svého kraje smířila – slyšela jsem o ní, viděla jsem ji ze vznášedla a procházela jsem popelem. Proč tedy ve mně všechno vyvolává čerstvý smutek? Byla jsem snad minule příliš mimo, než abych si plně uvědomila ztrátu domova? Nebo za to může výraz, s nímž Hurikán obhlíží trosky? V každém případě na mě znovu palčivě doléhá krutost kapitolské pomsty.

Cressida nakazuje štábu, abychom začali na místě našeho starého domova. Ptám se jí, co mám podle ní dělat. „Cokoliv tě napadne,“ odpovídá. Stojím v bývalé kuchyni a nechce se mi dělat vůbec nic. Zvedám jen oči k nebesům – jedinému stropu, který tu je –, protože mě zaplavuje příliš mnoho bolestivých vzpomínek. Po chvilce Cressida říká: „To je dobré, Katniss. Půjdeme dál.“

Hurikán na své staré adrese nevyvázne tak lehce. Cressida ho pár minut filmuje mlčky, ale když Hurikán zvedá z popela jedinou památku na svou minulost – pokroucený kovový pohrabáč –, začíná se ho vyptávat na rodinu, práci a na život ve Sloji. Ptá se ho na noc, kdy přiletěly bombardéry, a chce po něm, aby divákům vyprávěl vše, co se odehrálo, od chvíle, kdy byl u sebe doma, přes útěk na Louku až po pouť lesem k jezeru. Všichni se vydáváme po popisované cestě. Přecházím za zády filmařů a osobních strážců a jejich přítomnost mi připadá jako znesvěcení mých milovaných lesů. Tohle je moje soukromé místo, další útočiště narušené kapitolským zlem. Míjíme poslední zuhelnatělé pahýly stromů v blízkosti plotu, ale pořád zakopáváme o rozkládající se těla. Musíme to natáčet, aby je viděli všichni?

Když docházíme k jezeru, Hurikán už nemůže ani promluvit. Ze všech crčí pot – nejvíc z Castora a Polluxe v jejich hmyzích krunýřích – a Cressida ohlašuje přestávku. Nabírám vodu do dlaní a přeju si, abych se mohla celá ponořit pod hladinu, sama, bez šatů a nikým nepozorovaná. Chvíli obcházím po břehu. Když se vracím k malému betonovému domku vedle jezera, zastavuji se ve dveřích a vidím, jak Hurikán opírá o stěnu u krbu pokroucený pohrabáč, který odnesl ze svého bývalého domova. Hlavou mi bleskne představa osamělého cizince v daleké budoucnosti, který bloudí v divočině, naráží na domek s hromádkou naštípaných polen, krbem a pohrabáčem a přemýšlí, kdo ho asi postavil. Hurikán se otáčí, jeho pohled se střetává s mým a já vím, že vzpomíná na naše poslední setkání na tomhle místě. Hádali jsme se, jestli máme utéct nebo ne. Kdybychom to udělali, existoval by ještě Dvanáctý kraj? Myslím, že ano. Ale Kapitol by taky pořád ovládal celý Panem.

Rozebíráme si sýrové sendviče a svačíme ve stínu stromů. Schválně sedím na konci skupiny vedle Polluxe, abych nemusela mluvit. Nikdo ale skoro nic neříká. V relativním tichu se z lesa začínají ozývat ptáci. Dloubám loktem do Polluxe a ukazuji na malého černého ptáka s ozdobnou chocholkou. Poskakuje po větvi nízko nad zemí a rozevírá křídla, aby se pochlubil bílou kresbou na peří. Pollux se tázavě podívá na můj odznak. Přikývnu. Ano, je to reprodrozd. Zvedám prst, abych naznačila Počkej, něco ti ukážu, a napodobuji ptačí písknutí. Reprodrozd naklání hlavu ke straně a opakuje můj hvizd. Pak k mému údivu zapíská několik tónů i Pollux. Pták okamžitě odpoví. Pollux se potěšené usmívá a pokračuje několika dalšími melodiemi, které reprodrozd bez váhání opakuje. To je asi první Polluxův rozhovor za mnoho let. Hudba je pro reprodrozdy neodolatelným lákadlem a za chvilku jich máme nad sebou půl tuctu. Pollux mi klepe na rameno a suchou větvičkou ryje do země slovo. ZAZPÍVEJ.

Obvykle takové žádosti odmítám, ale Polluxovi nemohu říct ne. Hlasy zpívajících reprodrozdů se navíc liší od jejich pískání a já chci, aby je taky slyšel. Bez přemýšlení se nadechuji a zpívám krátkou, čtyřtónovou melodii, kterou Routa ohlašovala konec pracovního dne v Jedenáctém kraji. Melodii, která se stala hudební kulisou její smrti. To ptáci nevědí. Opakují jednoduchý popěvek a splétají z něj sladkou harmonii. Stejně jako v Hladových hrách, než se z lesa vyřítili mutové, zahnali nás k Rohu hojnosti a pomalu rozsápali Cata na kusy…

„Chcete slyšet, jak zpívají opravdovou píseň?“ ptám se. Udělala bych cokoliv, abych přehlušila ty vzpomínky. Vstávám, vcházím mezi stromy a pokládám dlaň na drsnou kůru javoru, na němž ptáci sedí. Nezpívala jsem „Oběšencův strom“ už deset let, ale pamatuji si každé slovo. Začínám potichu a něžně, jako kdysi můj otec.

Půjdeš se mnou

ptám se tence

k stromu, na němž v noční chvíli

vraha kdysi oběsili

divné věci se tu děly

divnější než zajdeme-li

k tomu stromu oběšence

Reprodrozdi postřehli nový podnět a postupně utichají.

Půjdeš se mnou

ptám se tence

k stromu, odkud zarputile

mrtvý volá po své milé

divné věci se tu děly

divnější než zajdeme-li

k tomu stromu oběšence

Všichni ptáci se teď soustředí jen na mě. Po další sloce už budou jistě umět zopakovat celou melodii, protože je jednoduchá a opakuje se s malými obměnami celkem čtyřikrát.

Půjdeš se mnou

ptám se tence

k stromu, odkud srdcem celým

získat volnost dnes ti velím

divné věci se tu děly

divnější než zajdeme-li

k tomu stromu oběšence

Mezi stromy vládne ticho. Ozývá se jen ševelení listů ve vánku. Nezpívají žádní ptáci, reprodrozdi ani jiní. Peeta měl pravdu. Ptáci při mém zpěvu umlkají. Stejně jako když zpíval můj otec.

Půjdeš se mnou

ptám se tence

k stromu kalně šedým ránem

kolem krku s režným lanem

divné věci se tu děly

divnější než zajdeme-li

k tomu stromu oběšence

Ptáci čekají, až budu pokračovat. Ale to je všechno. Poslední sloka. V tichu se mi vybavuje vzpomínka z minulosti. Vrátila jsem se domů po dni stráveném v lese s mým otcem. Sedím na zemi s Prim, tehdy ještě batoletem, a zpívám „Oběšencův strom“. Uvazuji pro nás náhrdelníky z kusů starého provazu, jak se zpívá v té písni. Tehdy jsem ještě nechápala skutečný význam slov. Píseň měla jednoduchou melodii a já si tenkrát dokázala zapamatovat vše, co se týkalo hudby, po jednom nebo druhém poslechu. Najednou nám matka náhrdelníky strhla a začala křičet na mého otce. Dala jsem se do pláče, protože matka nikdy nekřičela, pak se rozplakala i Prim a já jsem utekla schovat se ven. Jelikož jsem měla jedinou skrýš, na Louce pod keřem zimolezu, otec mě hned našel. Uklidnil mě a řekl mi, že je všechno v pořádku, jen že bychom už raději neměli zpívat tuhle písničku. Matka prý chce, abych ji zapomněla. Tím pádem se mi okamžitě každé slovo nesmazatelně vrylo do paměti.

Od té doby jsme ji nikdy nezpívali, ani jsme o ní nemluvili. Po otcově smrti se mi však vybavovala hodně často. Jak jsem stárla, postupně jsem chápala, o čem se v ní zpívá. Nejdřív jsem si myslela, že si v ní nějaký mládenec dává tajnou schůzku se svou dívkou. Oběšencův strom je ale zvláštní místo na rande; strom, kde někoho pověsili za vraždu. Mrtvý vrah volá po své milé, což je jednoznačně divné, protože mrtvoly nemluví, ale až třetí sloka písně je opravdu strašidelná. V ní si uvědomíte, že celou píseň zpívá mrtvý vrah, který pořád visí na stromě. A vypadá to, že mezi slokami je rozpor, protože ve druhé volá po své milé, zatímco ve třetí chce, aby získala volnost. I tak se jí ale pořád ptá, jestli půjde ke stromu. Nakonec vás napadne, jestli tou volností neměl na mysli, aby šla za ním. Na smrt. V poslední sloce vychází najevo, že právě to od ní chce. Chce, aby jeho milá visela vedle něj, se smyčkou provazu kolem krku.

Kdysi jsem si myslívala, že vrah je ten nejhroznější člověk pod sluncem. Teď, po dvojí účasti na Hladových hrách, ho nechci soudit bez znalosti dalších podrobností. Možná jeho milou odsoudili k smrti tak jako tak a on se jí snažil konec usnadnit. Sdělit jí, že na ni bude čekat. Nebo si myslel, že její životní úděl je horší než smrt. Copak jsem taky nechtěla zabít Peetu jehlou injekční stříkačky, abych ho zachránila před Kapitolem? Opravdu jsem tehdy neměla jinou možnost? Snad měla, ale na žádnou jsem nedokázala přijít.

Matka tuhle písničku nejspíš považovala za příliš úchylnou a nevhodnou pro sedmileté dítě. Zvlášť pro dítě, které si dělá z provazu náhrdelník. Popravy oběšením se neodehrávaly jen v písních. Ve Dvanáctém kraji takhle popravili plno lidí. Matka stoprocentně nechtěla, abych takovou písničku zpívala ve škole. Pravděpodobně by se jí ani nelíbilo, že ji zpívám tady pro Polluxe, ale naštěstí mě nikdo… Moment, v tom se pletu. Koutkem oka vidím, že mě Castor filmuje. Všichni mě pozorně sledují. A Polluxovi stékají po lících slzy, protože má uhozená píseň v něm bezpochyby probudila nějakou ošklivou vzpomínku. Skvělé. S povzdychem se opírám o kmen stromu. V tu chvíli reprodrozdi notují svoji verzi „Oběšencova stromu“. V jejich podání je ta melodie docela hezká. Vím, že mě natáčejí, a tak stojím nehybně, dokud Cressida nezavolá: „Stop!“

Přistupuje ke mně rozesmátý Plutarch. „Kde jsi to sebrala? Tomu by nikdo nevěřil, kdybychom si to vymysleli!“ Objímá mě paží kolem ramen a hlasitě mě líbá na temeno. „Jsi zlatá!“

„Nedělala jsem to kvůli kamerám,“ ohrazuji se.

„Pak jsme měli štěstí, že jsme tě natočili,“ říká. „Tak pojďte. Vracíme se do města!“

Plahočíme se lesem zpátky. Když míjíme velký balvan, oba s Hurikánem otáčíme hlavu stejným směrem jako dva psi, kteří zachytili ve větru nějaký pach. Cressida si toho všímá a ptá se, co je tím směrem. Aniž bychom se na sebe s Hurikánem podívali, odpovídáme, že jsme se tady dřív scházeli před lovem. Cressida se chce podívat, i když jí říkáme, že tam vlastně nic není.

Je to jenom místo, kde jsem byla šťastná, pomyslím si.

Naše skalní římsa s výhledem do údolí. Možná tu ubylo zeleně, ale ostružinové keře jsou pořád obsypané plody. Zde začal bezpočet loveckých dnů, kdy jsme strážili pasti, rybařili, sbírali lesní plody, toulali se po lese a povídali si, zatímco jsme plnili vaky. Tohle byla naše brána k obživě a duševnímu zdraví. A jeden druhému jsme byli klíčem k jejímu otevření.

Už není žádný Dvanáctý kraj, z něhož bychom chtěli uniknout, žádní mírotvorci, které bychom museli obelstít, žádná hladová ústa, která by potřebovala nakrmit. Kapitol mi všechno vzal a já teď navíc ještě ztrácím Hurikána. Pouto, které nás po všechny ty roky tak pevně spojovalo, se rozpadá. Jak je možné, že dnes, tváří v tvář tragickému osudu Dvanáctého kraje, jsme spolu na kordy, dokonce spolu ani nemluvíme?

Hurikán mi v podstatě lhal, což je nepřijatelné, i kdyby to bylo proto, že si o mě dělal starosti. Jeho omluva nicméně vypadala upřímně. A já jsem mu jí vmetla zpátky do tváře spolu s urážkou, která ho jistě musela ranit. Co se to s námi děje? Proč se teď pořád hádáme? Odpověď je hodně komplikovaná, ale mám dojem, že kdybych se měla vrátit k prvotním příčinám našich sporů, narazila bych na svoje vlastní činy. Opravdu ho chci od sebe zapudit?

Trhám z větvičky ostružinu a jemně ji převaluji mezi palcem a ukazováčkem. Najednou se k němu otáčím a házím ji jeho směrem. „Nechť tě vždy doprovází…,“ říkám. Házím plod vysokým obloukem, aby měl Hurikán dostatek času na rozmyšlení, jestli ho odrazí stranou nebo přijme.

Hurikán se dívá na mě, ne na letící ostružinu, ale v poslední vteřině otvírá ústa a chytá ji. Spolkne ji a až po dlouhé odmlce doplní: „… štěstěna!“ Ale říká to, a to je hlavní.

Cressida nás usazuje do skalního výklenku, kde je tak málo místa, že se musíme dotýkat, a chce, abychom vyprávěli o lovu. O tom, co nás dohnalo do lesa, jak jsme se setkali, o chvílích, na které nejraději vzpomínáme. Trochu se uvolňujeme, usmíváme se a vyprávíme lovecké příhody se včelami, divokými psy a skunky. Pak se nás Cressida ptá na naše pocity, když jsme svou obratnost se zbraněmi využili při boji v Osmém kraji. Já umlkám a Hurikán jen říká: „Měli jsme to udělat už dávno.“

Na bývalé náměstí dorážíme až v podvečer. Odvádím Cressidu k rozvalinám pekařství a žádám ji, ať něco natočí. Necítím nic než naprosté vyčerpání. Obracím se do kamery. „Peeto, tohle je tvůj domov. Tvá rodina je od bombardování nezvěstná. Dvanáctý kraj je pryč. A ty voláš po zastavení palby?“ Rozhlížím se po pustých sutinách. „Nezbyl tu nikdo, kdo by tě slyšel.“

Stojíme před spečenou kovovou konstrukcí, která kdysi bývala šibenicí, a Cressida se ptá, jestli někoho z nás někdy mučili. Hurikán si místo odpovědi stahuje košili a otáčí se zády ke kameře. Dívám se na jizvy po bičování, v duchu znovu slyším svist biče a vidím bezvládnou postavu visící za svázaná zápěstí z kůlu.

„Končím,“ oznamuji všem. „Sejdeme se ve Vesnici vítězů. Chci něco vyzvednout pro svou matku.“

Musela jsem tam nějak dojít, ale vzpomínám si až na to, jak sedím na podlaze před kuchyňskou kredencí v našem domě a pečlivě skládám do krabice keramické nádoby i skleněné láhve. Omotávám je čistými bavlněnými obvazy, aby se nerozbily, a balím svazečky sušených květin.

Náhle si vybavuji růži na mém toaletním stolku. Byla skutečná? A pokud ano, je pořád na svém místě? Odolávám pokušení jít se podívat. Jestli tam je, jen mě znovu vystraší. Pospíchám s balením, abych byla co nejrychleji hotová.

Když je kredenc prázdná, vstávám ze země a spatřím v kuchyni stát Hurikána. Je neuvěřitelné, jak potichu se umí pohybovat. Opírá se o stůl dlaní, s prsty roztaženými po kresbě dřeva. Pokládám mezi nás krabici. „Vzpomínáš?“ oslovuje mě. „Tady jsi mě políbila.“

Takže mu ta dávka morfionu, kterou po zbičování dostal, nezastřela vědomí. „Nečekala jsem, že si to budeš pamatovat,“ říkám.

„To bych musel být mrtvý, abych zapomněl. Možná by nestačilo ani to,“ odpovídá. „Třeba dopadnu jako ten vrah v Oběšencově stromu. Pořád budu čekat na odpověď.“ Hurikánovi, jehož jsem nikdy neviděla plakat, se v očích lesknou slzy. Aby se mu nepřelily na tvář, přistupuji k němu a líbám ho na rty. Chutnají po horku, popelu a bolesti. Překvapivá chuť na tak něžný polibek. Odtahuje se jako první a smutně se usmívá. „Já věděl, že mě políbíš.“

„Jak to?“ ptám se. Sama jsem to nevěděla.

„Protože trpím,“ odpovídá. „To je jediný způsob, jak si získat tvou pozornost.“ Zvedá krabici ze stolu. „Neboj, Katniss. Ono to přejde.“ Odchází, než stačím něco říct.

Jsem příliš unavená, než abych řešila oprávněnost jeho poslední výčitky. Krátký let do Třináctého kraje trávím schoulená na sedadle a snažím se nevnímat Plutarcha, který přednáší o svém oblíbeném tématu: o zbraních, jež už lidstvo nemá k dispozici. O letadlech s vysokou dráhou letu, vojenských družicích, buněčných anihilátorech, bezpilotních letounech a biologických zbraních. Zanikly kvůli zničené atmosféře, nedostatku zdrojů nebo morální přecitlivělosti. Za jeho slovy je slyšet lítost vrchního tvůrce her, který může o podobných hračkách jen snít a musí si vystačit se vznášedly, raketami typu země-země a starými dobrými střelnými zbraněmi.

Po návratu ze sebe shazuji kostým reprodrozda a jdu si rovnou lehnout. Vynechávám i večeři. Přesto se mnou Prim musí ráno třást, aby mě probudila. Po snídani kašlu na přidělený rozvrh a dřímám v komůrce na školní pomůcky. Když se probudím a vylezu zpoza krabic s křídami a tužkami, je opět čas na večeři. Po dvojité porci hrachové polévky mířím zpátky do naší ubikace, ale zastavuje mě Boggs.

„Na velitelství je porada. Zapomeň na svůj rozvrh,“ říká.

„Už se stalo,“ odpovídám.

„Řídila ses jím dneska aspoň v něčem?“ ptá se podrážděně.

„Kdo ví? Jsem duševně chorá.“ Zvedám zápěstí, abych mu ukázala náramek z nemocnice, a všímám si, že už ho nemám. „Vidíte? Ani si nepamatuji, že mi ho sebrali. Proč mě chtějí na velitelství? Přišla jsem o něco?“

„Myslím, že Cressida chce předvést proklamy z Dvanáctého kraje, ale ty tak jako tak uvidíš, až se budou vysílat,“ krčí rameny.

„Takový rozvrh bych potřebovala. Vysílacích časů proklam,“

poznamenám. Boggs po mně vrhá přísný pohled, ale nijak to nekomentuje.

Velitelství je plné lidí, ale nechali mi prázdné místo mezi Finnickem a Plutarchem. Nad stůl už vyjely obrazovky, na nichž probíhá normální kapitolské vysílání.

„Co se děje? Neuvidíme proklamy z dvanáctky?“ ptám se.

„Ne,“ odpovídá Plutarch. „I když vlastně to nevím jistě. Nevím, co přesně chce Diod použít.“

„Diod si myslí, že přišel na to, jak se nabourat do vysílání v celém Panemu,“ vysvětluje Finnick. „Takže naše proklamy uvidí i obyvatelé Kapitolu. Právě na tom pracuje dole ve Speciální obranné sekci. Dnes večer Kapitol plánuje živé vysílání. Má vystoupit Snow. Už to začíná.“

Objevuje se kapitolský erb a zní hymna. V další chvíli už hledím do hadích očí prezidenta Snowa, který zdraví národ. Stojí za řečnickým pultem, ale je jasně vidět, že má v klopě bílou růži. Pak kamera zabírá jeho okolí.

Před promítanou mapou Panemu sedí Peeta. Je ve vyvýšeném křesle a nohy má položené na kovové příčce před sebou. Chodidlem umělé protézy vyťukává podivně nepravidelný rytmus. Vrstvu pudru nad horním rtem a na čele prorážejí krůpěje potu. Nejvíc mě ale děsí výraz v jeho očích – jsou plné zloby, a přece hledí nezaostřeně a prázdně.

„Zhoršil se,“ šeptám. Finnick mě bere za ruku a já svírám jeho prsty, jako kdyby šlo o záchranné lano.

Peeta začíná vyčerpaně hovořit o nutnosti zastavit palbu. Zmiňuje se o škodách na klíčové infrastruktuře v řadě krajů a za jeho proslovu se rozjasňují jednotlivé části mapy s obrázky zkázy. Protržená hráz v Sedmém kraji. Vykolejený vlak, z jehož vagonů vytéká jedovatý odpad. Sýpka, která se zhroutila po požáru. Vše je připisováno povstalcům.

Bum! Bez varování se na obrazovce objevuji já, jak stojím v rozvalinách pekařství.

Plutarch vyskakuje ze židle. „Dokázal to! Diod se naboural do jejich vysílání!“

Místností se nese vzrušený šepot, ale vzápětí vidíme opět Peetu. Je zjevně zmatený. Spatřil mě na monitoru. Snaží se pokračovat v řeči a mluví o zničené čističce vody, když tu následuje krátký záběr na Finnicka vyprávějícího o Routě. A pak se vysílání zvrhává v bitvu, v níž se kapitolští technici pokoušejí odrážet Diodový útoky. Jenže Kapitolané nejsou připraveni a Diod, který patrně očekával, že se mu nepodaří udržet kontrolu nad vysíláním, má připravený arzenál pěti– až desetivteřinových klipů. Oficiální prezentace je v troskách a neustále ji narušují vybrané záběry z povstaleckých proklam.

Plutarch je radostí bez sebe a skoro všichni hlasitě povzbuzují Dioda, ale Finnick vedle mě zůstává nehybně sedět a mlčí. Dívám se na Haymitche. V jeho očích se zrcadlí mé obavy. Oba si uvědomujeme, že s každým Diodovým úspěchem se nám Peeta vzdaluje čím dál víc.

Na obrazovce znovu vyskakuje kapitolský erb, nyní bez hymny, jen s tichým hučením. Po dvaceti vteřinách se vrací Snow s Peetou. Na scéně panuje chaos. Slyšíme horečné debaty techniků. Snow vychází do popředí a říká, že vzbouřenci se očividně pokoušejí narušit šíření usvědčujících informací, ale že nakonec zvítězí pravda a spravedlnost. Vysílání bude pokračovat, až se podaří zajistit jeho bezpečnost. Ptá se Peety, jestli po dnešní zkušenosti nechce ještě něco vzkázat Katniss Everdeenové.

Při zvuku mého jména se Peeta soustředěně mračí. „Katniss…, jak myslíš, že to celé skončí? Co tady zůstane? Nikdo není v bezpečí, v Kapitolu ani v krajích. A vy… ve Třináctém kraji…“

Ostře se nadechuje, jako kdyby mu docházely síly, a oči se mu pomateně lesknou. „Do rána jste mrtví!“

Snow mimo záběr kamery přikazuje: „Skončete to!“ Diod se ještě nevzdal – každé tři vteřiny promítá můj nehybný snímek, jak stojím před vybombardovanou nemocnicí. Mezi jednotlivými obrazy ale vidíme, co se děje v kapitolském studiu. Peeta se pokouší mluvit dál. Někdo sráží kameru, takže zabírá jen bílou dlažbu. Je slyšet zvuk kroků. Následuje rána a Peetův bolestný výkřik.

A na dlaždice dopadají kapky krve.

DRUHÁ ČÁST

ÚTOK

10

Peetův jekot mi proniká do morku kostí, rezonuje v mých bedrech a pomalu se přesouvá vzhůru, dokud se jím úplně nezalykám. Stává se ze mě avoxka, která se dusí vlastním žalem. I kdybych dokázala rozpohybovat křečovitě stažené hrdelní svaly a dostala ten zvuk ze sebe ven, všiml by si toho někdo? V místnosti nastal nepopsatelný zmatek. Všichni se překřikují a pokoušejí se přijít na smysl Peetových slov. „A vy… ve Třináctém kraji… Do rána jste mrtví!“ Nikdo se ale nezajímá o Peetu, jehož krev nahradilo zrnění prázdné obrazovky.

Nad všeobecnou vřavou se zvedá velitelský hlas. „Ticho!“ Všichni se dívají na Haymitche. „Nejde o žádnou velkou záhadu! Ten chlapec nás varuje, že se proti nám chystá bezprostřední lok.“

„Jak by o něm věděl?“

„Proč bychom mu měli věřit?“

„Jak to víte?“

Haymitch podrážděně vrčí: „Právě teď ho surově mlátí. Jaký důkaz ještě chcete? Katniss, pomoz mi!“

Musím se otřást, abych ze sebe vypravila aspoň nějaká slova. „Haymitch má pravdu. Nevím, odkud má Peeta informaci o útoku na Třináctý kraj, ani jestli je to pravda. Ale on tomu věří. A oni ho…“ Nedokážu nahlas vyslovit, co mu Snow určitě provádí.

„Vy ho neznáte,“ obrací se Haymitch na Coinovou. „My ano. Připravte svoje lidi na útok.“

Zdá se, že prezidentku překotný vývoj událostí nepolekal, jen poněkud překvapil. Zamyšleně poklepává prstem na okraj řídicího pultu před sebou. Když nakonec oslovuje Haymitche, mluví zcela klidně. „Samozřejmě jsme připraveni i na tuto eventualitu, ačkoliv poslední desetiletí potvrzují předpoklad, že další přímé útoky na Třináctý kraj Kapitolu spíše uškodí. Jaderné hlavice by uvolnily do ovzduší radioaktivitu s nepředvídatelnými následky pro životní prostředí. I obyčejné bombardování by mohlo silně poškodit naše vojenské vybavení, které hodlají jednoho dne získat zpátky pro sebe. Navíc takovým krokem pochopitelně vyprovokují odvetu. Je nicméně možné, že vzhledem k našemu současnému spojení s povstalci jsou všechna tato rizika pro Kapitol přijatelná.“

„Myslíte?“ ptá se Haymitch trochu příliš vážně. Jemné odstíny ironie však v Třináctém kraji často přicházejí vniveč.

„Ano. V každém případě jsme už dlouho neprovedli bezpečnostní cvičení pátého stupně,“ říká Coinová. „Přikročíme k celkové evakuaci.“ Rychle ťuká do klávesnice příslušné pokyny. Ještě ani nestačí zvednout hlavu od displeje a evakuace začíná.

Během mého pobytu v Třináctém kraji proběhly dvě bezpečnostní zkoušky nižšího stupně. Z první si moc nepamatuji. Ležela jsem v nemocnici a pacientů se zřejmě cvičný poplach netýkal, protože komplikace s jejich převozem by převažovaly nad potenciálními přínosy. Matně jsem vnímala mechanický hlas, který instruoval obyvatele, aby se shromáždili ve žlutých zónách. Podruhé šlo o cvičení druhého stupně určené pro případy menších krizí, jako je například dočasná karanténa během epidemie chřipky, kdy lékaři vyšetřují všechny obyvatele. Tehdy jsme se měli jednoduše odebrat do přidělených ubikací. Já jsem zůstala za potrubím v prádelně a pípání z reproduktorů jsem si nevšímala. Místo toho jsem pozorovala pavouka, který si právě tkal síť. Ani jedna zkušenost mě nepřipravila na pronikavý děsivý zvuk sirén rozléhající se po celé třináctce. Něco takového nemůže nikdo přeslechnout ani ignorovat. To kvílení by stačilo k vyvolání davové paniky. Tady jsme ale ve Třináctém kraji a žádná panika nehrozí.

Boggs odvádí mě a Finnicka z konferenční místnosti, procházíme chodbou a vstupujeme do široké schodišťové šachty. Z různých pater sem přitékají lidské potůčky a splývají v řeku tekoucí dolů. Nikdo nekřičí, nikdo se nepokouší předbíhat. Ani děti neprotestují. Scházíme po schodech, jedno podlaží po druhém, a nemluvíme, protože přes kvílení sirén by stejně nebylo nic slyšet. Rozhlížím se po matce a po Prim, ale okolní lidé mi brání ve výhledu. Obě mají dnes večer službu v nemocnici, takže jim poplach nemohl uniknout.

V uších mi praská a v očích cítím rostoucí tlak. Ocitáme se kdesi hluboko v uhelném dole. Jediná výhoda spočívá v tom, že s rostoucí hloubkou slábne rezavý zvuk sirén. Jako kdyby nás měly zahnat z povrchu, což je možná nakonec pravda. Od hlavního proudu se oddělují první skupinky lidí, kteří zacházejí do označených dveří, Boggs s námi však míří ještě hlouběji. Schody končí v obrovské jeskyni. Chystám se do ní vkročit, ale Boggs mě zastavuje a ukazuje, že musím přejet rozvrhem na zápěstí před čtecím zařízením. Informace o příchozích se jistě shromažďují v nějakém centrálním počítači, aby se na nikoho nezapomnělo.

Architekti a stavitelé tohoto bunkru se patrně nedokázali rozhodnout, jestli má vypadat přirozeně, nebo uměle. Část stěn tvoří skála, zatímco jiné podpírají ocelové trámy a betonové výztuže. Do skalních stěn jsou vytesána lůžka. Nechybí kuchyně, koupelny a stanice první pomoci. Dalo by se tady přežít docela dlouhou dobu.

Na stěnách jsou v pravidelných odstupech bílé značky s písmeny nebo čísly. Boggs mi zrovna říká, abychom se s Finnickem hlásili v sekci, která odpovídá našemu oddělení – v mém případě v sekci označené písmenem E –, když k nám přistupuje Plutarch. „Á, tady jsi,“ oslovuje mě. Poslední události nemají na jeho náladu skoro žádný vliv. Pořád září spokojeností nad Diodovým úspěchem v televizní ofenzivě. Vnímá celek, ne jednotlivé epizody, jako je Peetovo mučení nebo hrozící bombardování Třináctého kraje. „Katniss, chápu, že je to pro tebe těžká chvíle, zvlášť vzhledem k tomu zádrhelu s Peetou, ale musíš si uvědomit, že tě všichni považují za vzor.“

„Cože?“ ptám se. Nedokážu uvěřit, že právě odbyl Peetovu situaci jako pouhý zádrhel.

„Ostatní lidé v bunkru budou reagovat podle tebe. Když se budeš chovat klidně a statečně, budou se snažit o totéž. Jestli začneš ztrácet hlavu, rozšíří se panika, než řekneš švec,“ vysvětluje Plutarch. Oněměle na něj zírám. „Jiskra zažehne požár, aby se tak řeklo,“ pokračuje, jako kdyby mluvil s nedovtipným dítětem.

„Co kdybych předstírala, že mě natáčejí, Plutarchu?“ navrhuji s nádechem ironie.

„Ano! Výborně. Před diváky je člověk vždycky statečnější,“ souhlasí. „Podívej, jakou odvahu právě prokázal Peeta!“

Mám co dělat, abych mu nevrazila facku.

„Musím se vrátit ke Coinové, než se bunkry uzavřou. Jen tak dál. Vedeš si skvěle!“ povzbuzuje mě a odchází.

Jdu k velkému písmenu E. Místo ubikace máme vyhrazený čtverec kamenné podlahy o hraně čtyř metrů, ohraničený narýsovanými linkami. Do stěny jsou vytesána dvě lůžka – jeden z nás bude spát na zemi – a krychlovitý výklenek na uskladnění věcí. Je tu bílý zalaminovaný papír s nadpisem

EVAKUAČNÍ ŘÁD.

Upřeně civím na drobné černé písmo, ale zakrývají mi ho kapky Peetovy krve, na které pořád nemohu zapomenout. Jen pomalu se mi daří zaostřit na jednotlivá slova. První oddíl se nazývá „Po příchodu“.

1. Ujistěte se, že nechybí nikdo z obyvatel vaší ubikace.

Matka s Prim ještě nedorazily, ale je pravda, že jsem přišla do bunkru jako jedna z prvních. Obě nejspíš pomáhají s evakuací pacientů.

2. Zajděte do zásobovací stanice a vyzvedněte jeden balíček pro každou osobu z vaší ubikace. Připravte svou niku k pobytu a vraťte balíček/balíčky.

Rozhlížím se po zásobovací stanici. Nacházím ji o kousek dál – je to místnost vyhloubená do skály a ohraničená pultem. Hlásím u něj svou sekci a žádám o tři balíčky. Obsluha nahlíží do listiny, vytahuje z police příslušné balíčky a pokládá je na pult. Jeden si přehazuji přes rameno a druhé dva beru do ruky. Za mnou se rychle vytváří fronta. „Promiňte,“ omlouvám se, když se s balíčky proplétám mezi lidmi. Je to jen načasováním, nebo rná Plutarch pravdu? Opravdu se ostatní řídí podle mě?

Po návratu do naší niky otvírám jeden z balíčků a nacházím v něm tenkou matraci, lůžkoviny, dvě sady šedého oblečení, kartáček na zuby, hřeben a baterku. Při zkoumání obsahu druhých dvou balíčků odhaluji jediný rozdíl: je v nich jeden pár šedých a jeden pár bílých šatů. Ty bílé jsou zřejmě pro matku a Prim pro případ, že by tu musely někoho ošetřovat. Připravuji lůžka, ukládám rezervní oblečení do výklenku a vracím prázdné balíčky. Nezbývá, než se řídit posledním bodem řádu:

3. Čekejte na další pokyny.

Sedám si se zkříženýma nohama na zem. Místnost se plní lidmi, kteří hledají svoje niky a vyzvedávají si zásoby. Nepotrvá dlouho a budou tady všichni. Přemítám, jestli matka a Prim nestráví noc s evakuovanými pacienty, ale asi ne. Jsou vedené na seznamu tady. Začínám být nervózní, když tu se objevuje moje matka. Dívám se za ni na moře cizích tváří. „Kde je Prim?“ ptám se.

„Ona tu není?“ diví se matka. „Měla jít z nemocnice rovnou sem dolů. Vyrazila deset minut přede mnou. Kde je? Co ji mohlo zdržet?“

Zavírám víčka a snažím se vžít do její mysli, jako při lovu kořisti. Představuji si její reakci na sirénu, to, jak pomáhá pacientům, jak přikyvuje, když jí ukazují, aby sešla po schodech do bunkru, i jak na schodech váhá. Ale proč?

Prudce otvírám oči. „Pryskyřník! Šla pro něj!

„Ale ne,“ vydechuje matka. Obě víme, že se nemýlím. Proplétáme se davem přicházejících zpátky ke schodišti. Vojáci u vchodu se chystají zavřít bytelná vrata a pomalu otáčejí kovovými koly po obou stranách. Tuším, že jakmile se vrata dovřou, nic na světě strážné nepřesvědčí, aby je znovu otevřeli. Třeba by nemohli, ani kdyby chtěli. Razantně odstrkuji lidi z cesty a křičím na vojáky, ať počkají. Mezera mezi oběma křídly vrat se zužuje na metr, pak na půl metru a nakonec jen na deset centimetrů, když do ní strkám ruku.

„Otevřete! Pusťte mě ven!“ křičím.

Vojáci zklamaně otočí koly kousek na druhou stranu. Projít sice nemohu, ale aspoň mi nerozdrtili prsty. Využívám příležitosti a vrážím do mezery rameno. „Prim!“ křičím na schody. Pokouším se protáhnout ven a matka naléhavě prosí vojáky, aby otevřeli víc. „Prim!“

Vtom ji slyším. Vzdálenou ozvěnu kroků na schodech. „Už jdeme!“ volá má sestra.

„Nezavírejte!“ To byl Hurikán.

„Už jdou!“ říkám strážným, kteří otvírají vrata na šířku třiceti centimetrů. Netroufám si úplně vyjít z bunkru, protože se bojím, že by nás nechali venku. Objevuje se Prim s lícemi zrůžovělými z běhu a nese Pryskyřníka. Vpadne dovnitř a hned za ní následuje Hurikán s plnou náručí zavazadel. Vrata se s definitivním zaduněním dovírají.

„Co tě to napadlo?“ obořím se rozzlobeně na Prim, ale pak ji li s Pryskyřníkem objímám.

Prim zajíkavě vysvětluje: „Nemohla jsem ho tam nechat, Katniss. Podruhé ne. Měla jsi ho vidět, jak přecházel po místnosti a skučel. On by se taky vrátil, aby nás ochránil.“

„Dobrá. Dobrá.“ Několikrát se nadechuji, abych se uklidnila, a beru Pryskyřníka za zátylek. „Měla jsem tě už dávno utopit.“

Tiskne uši k hlavě a výhružně zvedá pracku. Zasyčím na něj, než to stihne udělat on na mě, což mu očividně vadí, protože považuje syčení za svůj vlastní zvuk, jímž dává najevo opovržení. Mstí se mi žalostným mňouknutím, kterým okamžitě přivolá Prim na svoji obranu.

„Neubližuj mu, Katniss,“ napomíná mě a objímá ho. „Už tak je hrozně rozrušený.“

Pomyšlení, že jsem tu mizernou kočičí bestii aspoň trochu popíchla, mě svádí k dalšímu zasyčení, ale kvůli Prim si místo toho jen představuji, jak si Pryskyřníkovým kožichem lemuji rukavice – tenhle obrázek mi během let už mnohokrát pomohl. »No dobře, promiň. Bydlíme v nice označené velkým E na stěně. Radši ho tam dones, než ho popadne amok.“ Prim spěchá pryč a já zůstávám stát naproti Hurikánovi. Drží krabici lékařských potřeb z naší kuchyně v Dvanáctém kraji. Místa našeho posledního rozhovoru, polibku, rozchodu, nebo co to vlastně bylo. Přes rameno má pověšený můj lovecký vak.

„Jestli má Peeta pravdu, tyhle věci by neměly šanci,“ poznamenává.

Peeta. Jeho krev jako kapky deště na okenní tabuli. Jako vlhké stříkance bláta na botách.

„Díky za všechno,“ říkám mu zajíkavě. „Cos dělal u nás nahoře?“

„Jenom jsem vás kontroloval,“ odpovídá. „Kdybys mě potřebovala, jsme v sedmačtyřicítce.“

Skoro všichni se po uzavření bunkru stahují do svých nik, a tak odcházím do našeho nového domova pod dohledem nejméně pěti set lidí. Snažím se působit co nejklidněji, abych nějak odčinila to, jak jsem se před chvílí zoufale prodírala davem. Jako kdybych tím mohla někoho obalamutit. A to jsem jim měla dávat příklad hodný následování. Jenže co na tom sejde? Stejně si všichni myslí, že jsem blázen. Muž, jehož jsem před chvílí srazila na zem, se na mě vyčítavě dívá a mne si loket. Nechybí moc, abych na něj taky zasyčela.

Prim položila Pryskyřníka na spodní postel a zabalila ho do přikrývky, takže kocourovi vykukuje jen hlava. Takhle s oblibou přečkává bouřky, jedinou věc, které se doopravdy bojí. Matka opatrně ukládá lékařské zásoby do výklenku. Sedám si do dřepu a nahlížím do loveckého vaku, abych zjistila, co se Hurikánovi podařilo zachránit. Kniha s rostlinami, lovecká bunda, svatební fotografie rodičů a moje osobní drobnosti ze zásuvky. Špendlík s reprodrozdem je nyní oficiální součástí Cinnova kostýmu, ale je tu zlatý medailonek a stříbrný padáček s trubičkou na odběr mízy ze stromů a perla od Peety. Balím perlu do cípu padáčku a schovávám ji co nejhlouběji do vaku, jako kdyby šlo o Peetův život a nikdo mu ho nemohl vzít, dokud ji budu střežit.

Vzdálené kvílení sirén utichá a z reproduktorů se ozývá hlas prezidentky Coinové, která nám všem děkuje za příkladnou evakuaci horních podlaží. Zdůrazňuje, že nejde o cvičení, protože Peeta Mellark, vítěz z Dvanáctého kraje, se v přímém přenosu zmínil o chystaném útoku na třináctku.

V tu chvíli dopadá první bomba. Následuje exploze, která mi rozechvívá útroby, kosti i kořeny zubů. Všichni tu zemřeme, pomyslím si. Stáčím oči vzhůru, jestli se po stropě nerozbíhají pavučinovité praskliny a k zemi se neřítí první kusy skály. Bunkr se však sotva zachvěje. Zhasínají světla a jeskyně se noří do naprosté tmy, kterou se rozléhají polekané výkřiky, přerývané oddechování, kňourání dětí a jakýsi šílený smích. Začíná hučet generátor a ostré světlo, jež je v Třináctém kraji normou, nahrazuje tlumená, měkká záře. Tohle osvětlení se více blíží tomu, jaké si pamatuji z domova, když za zimních večerů hořely svíčky a oheň v krbu.

Hmatám v šeru po Prim, chytám se jí za nohu a sunu se k ní. Její hlas se ani nezachvěje, když tiše brouká Pryskyřníkovi do ucha: „To je v pořádku, zlatíčko, to je v pořádku. Tady dole se nám nic nestane.“

Matka nás obě objímá. Na chvíli se vracím do dětských let a pokládám jí hlavu na rameno. „Tohle je úplně jiné než bombardování v osmičce,“ šeptám.

„Nejspíš šlo o protibunkrovou raketu,“ odpovídá Prim. Kvůli kocourovi mluví stále stejně konejšivým hlasem. „Učili jsme se o nich v přednáškách pro nové obyvatele. Jsou navržené tak, aby pronikly hluboko pod zem, a teprve tam vybuchly. Ve Třináctém kraji už nemá smysl bombardovat povrch.“

„Jsou jaderné?“ ptám se. Po zádech mi přejíždí mráz.

„Jak které,“ říká Prim. „Některé jen obsahují opravdu hodně výbušniny. Ale asi mohou být obou typů.“

V šeru není pořádně vidět na kovová vrata. Ochrání nás před jaderným útokem? A i kdyby dokázala zadržet veškeré záření –což je vysoce nepravděpodobné –, budeme odtud někdy moct odejít? Pomyšlení, že zbytek života, ať už jakkoliv dlouhý, strávím v téhle kamenné hrobce, mě děsí. Mám sto chutí bezhlavě vyběhnout k vratům a požadovat, ať mě pustí ven, bez ohledu na to, co se odehrává nahoře. Jenže bych si tím nepomohla. Nepustili by mě a ještě bych mohla vyvolat paniku.

„Jsme tak hluboko, že bombardování určitě přežijeme,“ říká moje matka vyčerpaně. Vzpomíná na to, že můj otec zahynul při výbuchu v dolech? „Ale bylo to těsné. Ještě že měl Peeta prostředky, aby nás varoval.“

Prostředky. Obecný výraz, který zahrnuje vše potřebné ke spuštění poplachu. Informace, příležitost, kuráž. A ještě něc dalšího, co neumím tak přesně pojmenovat. Vypadalo to, jako kdyby Peeta bojoval jakousi vnitřní bitvu. Jako kdyby měl potíže zformulovat své varování. Proč? Jeho největším talentem je lehkost, s níž zachází se slovy. Šlo o důsledek mučení, nebo o něco jiného? Například o šílenství?

Z reproduktorů znovu promlouvá prezidentka Coinová, snad jen o odstín pochmurněji než prve. Hlasitost vysílání kolísá stejně jako světla. „Informace Peety Mellarka byly očividně správné a všichni mu dlužíme velké poděkování. Čidla ukazují, že první nálož nebyla jaderná, ovšem velice silná. Očekáváme, že další budou následovat. Obyvatelé zůstanou na svých místech, a to až do odvolání.“

Za matkou přichází jeden voják s tím, že je jí třeba na stanic první pomoci, ale matce se od nás nechce odcházet, i když bude jen o třicet metrů dál.

„Jsme v pohodě, vážně,“ ubezpečuji ji. „Myslíš, že někdo projde přes něj?“ Ukazuji na Pryskyřníka. Jeho zasyčení je tentokrát tak vlažné, že se všichni musíme zasmát. Dokonce i mně je ho líto. Po matčině odchodu navrhuji: „Co kdyby sis taky zalezla pod deku, Prim?“

„Já vím, že je to hloupost, ale bojím se, že se při útoku mohou ta lůžka zhroutit,“ říká. Kdyby se měla zhroutit lůžka, znamenalo by to, že povolil celý bunkr a všechny nás co nevidět rozdrtí tuny skály, ale předpokládám, že takový argument Prim příliš neutěší, a tak místo toho vyklízím skladovací výklenek a připravuji v něm pelíšek pro Pryskyřníka. Já se sestrou si leháme na matraci před něj.

Po malých skupinkách se smíme vystřídat v koupelně a vyčistit si zuby, i když sprchování je pro dnešek zrušeno. Choulím se s Prim pod dvojitou vrstvou přikrývek, protože z kamenných stěn bunkru vyzařuje vlhký chlad. Pryskyřník je i přes Priminu neustálou pozornost schlíplý a zkroušený, leží ve výklenku a dýchá mi do obličeje.

Jsem ráda, že mám čas na svou sestru, i když je to za tak nepříjemných okolností. Mé neustálé starosti od příletu sem – ne, vlastně už od prvních Hladových her – způsobily, že jsem se jí skoro nevěnovala. Nesledovala jsem ji tak jako dřív. Vždyť i naši ubikaci se vydal zkontrolovat Hurikán, ne já. Musím to nějak napravit.

Dochází mi, že jsem se jí ani neobtěžovala zeptat, jak zvládá šok z přestěhování z rodného kraje. „Jak se ti líbí Třináctý kraj, Prim?“ začínám.

„Myslíš teď?“ ptá se a obě vyprskneme smíchem. „Občas se mi hrozně stýská po domově, ale pak si vzpomenu, že tam nezůstal kámen na kameni. Tady si připadám ve větším bezpečí. Nemusíme se bát o tebe. Nebo aspoň ne tak jako dřív.“ Odmlčí se a rty jí zvlní ostýchavý úsměv. „Myslím, že mě nechají vystudovat na doktorku.“

To slyším poprvé. „Není divu. Byli by hloupí, kdyby to neudělali.“

„Všimli si mě, když jsem pomáhala v nemocnici. Už chodím na zdravotní kurzy, i když se zatím učíme jenom základní věci. Hodně znám už z domova. Pořád se ale mám co učit,“ svěřuje se.

„To je úžasné,“ říkám. Prim jako doktorka. O něčem takovém by se jí ve Dvanáctém kraji ani nesnilo. Chmury v mém nitru prozařuje malé světélko, jako když člověk škrtne zápalkou. Takovou budoucnost jí přineslo povstání.

„A co ty, Katniss? Jak to zvládáš?“ Bříškem prstu něžně hladí Pryskyřníka mezi očima. „A neříkej, že jsi v pohodě.“

Má pravdu. Cítím přesný opak pohody, ať už to je cokoliv. A tak jí vypravuji o Peetovi, o jeho zhoršujícím se stavu a o tom, že ho právě teď určitě mučí nebo zabíjejí. Pryskyřník si musí chvíli vystačit sám, protože Prim obrací svou pozornost ke mně. Přitahuje si mě blíž k sobě a hladí mě po vlasech. Umlkám, protože víc se toho říct nedá. Bolí mě srdce – možná mě postihl infarkt, ale nezdá se mi to hodné zmínky.

„Katniss, nemyslím, že prezident Snow Peetu zabije,“ šeptá Prim. Je pochopitelné, že to říká: myslí si, že mě tím uklidní. Její další slova mě ale překvapují. „Kdyby ho zabil, nezbyla by mu proti tobě žádná páka. Neměl by ti jak ublížit.“

Najednou se mi vybavuje jiná dívka, která na vlastní kůži zažila kapitolskou zvůli. Johanna Masonová, splátkyně a vítězka ze Sedmého kraje. Snažila jsem se jí zabránit, aby šla do džungle, kde reprozobové napodobovali bolestný křik našich blízkých. Johanna mě odstrčila a řekla: „Mně ublížit nemůžou. Já nejsem jako vy ostatní. Nezbývá mi nikdo, koho bych milovala.“

V tu chvíli mi dochází, že Prim má pravdu a že si Snow nemůže dovolit Peetu zabít, zvlášť když mu reprodrozd působí tolik problémů. Už zabil Cinnu a zničil můj domov. Má rodina, Hurikán, a dokonce i Haymitch jsou mimo jeho dosah. Zbývá jedině Peeta.

„Co myslíš, že s ním udělají?“ ptám se přiškrceně.

Moje sestra zní jako nějaká tisíciletá stařena: „Cokoliv, aby tě zlomili.“

11

Co mě zlomí?

Ta otázka mě pronásleduje další tři dny, zatímco čekáme, až nás propustí z dočasného vězení. Co mě roztříští na milion kousků, aby mě už nikdo nedal dohromady a abych přestala být užitečná? Nikomu se nesvěřuji, ale myslím na to celé dny a hrůzné výjevy mě neopouštějí ani v noci, kdy se transformují do podoby nočních můr.

Během té doby nás zasahují čtyři další protibunkrové rakety. Všechny výbuchy mají velkou sílu, ale útok postrádá opravdovou zuřivost. Mezi explozemi jsou dlouhé přestávky, takže další zadunění přijde vždy ve chvíli, kdy už si myslíte, že je po všem. Hlavním smyslem bombardování bude pravděpodobně spíš udržet nás mimo hru než zničit Třináctý kraj. Útok nás má ochromit. Přidělat nám plno práce s opravami. Ale zlikvidovat, to ne. Coinová se nemýlila. Nezničíte si přece to, co chcete v budoucnu získat pro sebe. Kapitol chce asi v krátkodobém horizontu hlavně zastavit televizní ofenzivu a nepustit mou tvář na panemské obrazovky.

Nemáme skoro žádné informace o tom, co se děje. Zdejší televize zůstávají černé a jen občas se ozve prezidentka Coinová, aby nám oznámila, že svržené bomby nejsou jaderné. Válka jistě pořád pokračuje, ale pokud jde o její vývoj, zůstáváme v nevědomosti.

V bunkru je nejdůležitějším pravidlem soužití ohleduplnost a poslušnost. Řídíme se přísným rozvrhem, který určuje čas jídel i koupání, cvičení i spánku. Nechybějí v něm ani kratší chvíle společenských aktivit, aby nám lépe ubíhal čas. Naše nika je velice populární, protože děti i dospělé fascinuje Pryskyřník, který si získal oblibu svou večerní hrou na šílenou kočku. Vymyslela jsem ji náhodou před pár lety, když jednou v zimě nešla elektřina. Hra spočívá v tom, že kmitáte po podlaze kuželem světla a Pryskyřník se ho snaží chytit. Jsem natolik malicherná, aby mě to bavilo, protože podle mě při hře kocour vypadá jako hlupák. Všichni ostatní si však z nějakého nevysvětlitelného důvodu myslí, že je hrozně chytrý a rozkošný. Dokonce vyfasuju zvláštní sadu baterií – což je na zdejší poměry obrovské plýtvání – právě pro tento účel. Obyvatelé Třináctého kraje evidentně potřebují zábavu jako sůl.

Třetí večer nacházím odpověď na otázku, která mě stravuje. Hra na šílenou kočku je metaforou mé situace. Já jsem Pryskyřník a Peeta je kužel světla. Dokud má Pryskyřník pocit, že by uhýbající světlo mohl chytit, je plný agresivní energie. (Totéž se dá říct o mně od chvíle, kdy jsem opustila arénu.) Když světlo zhasne, Pryskyřník je chvíli roztěkaný a zmatený, ale brzy se vzpamatuje a začne dělat něco jiného. (To by se stalo, kdyby Peeta zemřel.) Jedna věc ovšem dohání Pryskyřníka k nepříčetnosti, a sice když nechám světlo svítit, ale namířím ho tak vysoko, že na něj nemůže dosáhnout ani při svých mimořádných akrobatických dovednostech. V takovém případě přechází pod stěnou sem a tam, naříká a nedá se nijak utěšit ani rozptýlit, dokud světlo nezhasnu. (Toho se Snow snaží dosáhnout u mě, jenže já nevím, jak přesně vypadá jeho hra.)

Možná Snowovi stačí, aby mi to došlo. Vědomí, že je Peeta v zajetí a že ho mučí, aby z něj dostali informace o vzbouřencích, bylo samo o sobě hodně zlé. Ale pomyšlení, že ho mučí čistě kvůli tomu, aby mě zranili, se nedá vydržet. A pod tíhou tohoto odhalení se opravdu začínám hroutit.

Po hře na šílenou kočku musíme jít spát. Dodávka elektřiny je tady hodně nestálá; někdy světla září na plný výkon, jindy sotva žhnou a my na sebe mžouráme v šeru. Při večerce žárovky zhasínají a rozsvěcují se jen bezpečnostní zářivky. Prim, která usoudila, že stěny bunkru přece jen vydrží, spí s Pryskyřníkem na spodním lůžku. Má matka leží na horním. Nabídla jsem se, že tam budu spát, ale nechávají mě raději na matraci na zemi, protože sebou ve spánku házím a mohla bych spadnout.

Teď se ale ani nepohnu. Svaly mám ztuhlé napětím, jak se zoufale snažím nezešílet. Bolest u srdce se vrací a já si představuji, jak se od něj po celém těle šíří puklinky. Nejprve trupem, pak končetinami a nakonec přes tvář. Stačí jediný další výbuch protibunkrové rakety a rozsypu se na ostré, rezavé střepy.

Když už většina lidí spí, opatrně odhazuji přikrývku a po špičkách se plížím jeskyní k Finnickovi, protože z nějakého blíže neurčitelného důvodu tuším, že mě pochopí. Sedí pod bezpečnostní zářivkou ve své nice a splétá provaz. Ani nepředstírá, že by odpočíval. Šeptám mu o Snowově úmyslu zlomit mě prostřednictvím Peety, ale vtom mi dochází, že tato strategie nepředstavuje pro Finnicka žádnou novinku. Takhle Kapitol zlomil i jeho.

„Tohle dělají i tobě s Annií, že ano?“ ptám se.

„Rozhodně ji nezatkli, protože by ji považovali za hodnověrný zdroj informací o vzbouřencích,“ odpovídá. „Vědí, že bych jí nikdy nic takového neprozradil. Kvůli jejímu bezpečí.“

„Ach, Finnicku, je mi to moc líto,“ říkám.

„Ne, to mně je líto, že jsem tě předem nevaroval,“ omlouvá se.

Náhle se mi vybavuje vzpomínka, jak ležím připoutaná na posteli, šílená vztekem a žalem poté, co nás zachránili z arény. Finnick se mě snaží utěšit ohledně Peety. „Brzy zjistí, že nic neví, a nezabijou ho, pokud si budou myslet, že ho mohou použít proti tobě.“

„Ale tys mě varoval. Ve vznášedle. Když jsi říkal, že použijou Peetu proti mně, myslela jsem, že z něj udělají návnadu, aby mě nalákali do Kapitolu,“ šeptám.

„Neměl jsem říkat ani tohle. Bylo příliš pozdě, než aby ti to jakkoliv pomohlo. Když jsem tě nevaroval už před Čtvrtohrami, měl jsem si Snowovy metody nechat pro sebe.“ Finnick trhá za konec provazu a spletitý uzel mizí jako mávnutím kouzelnické hůlky. „Jenže když jsem tě potkal, nechápal jsem… Po tvých prvních hrách jsem si myslel, že jsi celou romanci hrála. Teprve když Peetu zasáhlo to silové pole a málem zemřel, uvědomil jsem si…,“ Finnick váhá.

Vzpomínám na arénu. Na to, jak jsem se zalykala slzami, když oživil Peetu. Na Finnickův zmatený výraz. Na to, jak pro diváky omluvil moje chování tím, že jsem těhotná. „Co sis uvědomil?“

„Že jsem se v tobě mýlil. Že k němu opravdu máš hluboký vztah. Neříkám, jaký vztah. Možná to nevíš ani ty sama. Ale každý, kdo má oči, pozná, jak moc ti na něm záleží,“ říká jemně.

Každý? Když mě před Turné vítězů navštívil Snow, chtěl, abych rozptýlila jakékoliv pochybnosti o své lásce k Peetovi. „Přesvědč mě,“ řekl tehdy. Zřejmě jsem to pod sytě růžovým nebem druhé arény konečně dokázala. A tím jsem Snowovi dala do ruky zbraň, kterou potřeboval, aby mě mohl zlomit.

Dlouhou dobu sedíme s Finnickem mlčky. Sleduji, jak pod jeho prsty opakovaně vznikají a zanikají složité uzly, a teprve po chvíli sbírám odvahu k další otázce. „Jak se s tím vyrovnáváš?“

Finnick mi věnuje nevěřícný pohled. „Nijak, Katniss! Nedokážu to unést. Každé ráno se probouzím z nočních můr, jen abych zjistil, že úleva nepřichází, ani když jsem vzhůru.“ Něco v mé tváři ho přiměje zmlknout. „Radši se tomu nepoddávej. Zhroutit se je mnohem snazší než se zase dát dohromady.“

On to musí vědět nejlíp. Zhluboka se nadechuji.

„Čím víc se dokážeš rozptýlit, tím líp,“ říká. „Hned ráno ti seženeme provaz. Zatím si vezmi můj.“

Zbytek noci trávím šněrováním uzlů, které předkládám ke schválení Pryskyřníkovi. Když se mu některý zdá podezřelý, srazí ho ze vzduchu packou a několikrát se do něj zakousne, aby se ujistil, že je mrtvý. Ráno mám prsty rozedřené do krve, ale nepřestávám.

Po čtyřiadvacetihodinovém klidu Coinová konečně oznamuje, že smíme opustit bunkr. Bomby zcela zničily naše staré ubikace. Všichni se musejí řídit přesnými instrukcemi a odebrat se na místa nového ubytování. Podle pokynů uklízíme niky a poslušně se vydáváme k východu.

Najednou se objevuje Boggs a odvádí mě z řady. Mává i na Hurikána a Finnicka, aby se k nám připojili. Lidé nám uhýbají z cesty. Někteří se na mě dokonce usmívají, protože jsem si díky hře na šílenou kočku získala jistou oblibu. Stoupáme po schodech a kráčíme chodbou k jednomu z těch výtahů, které během jízdy mění směr. Za chvíli jsme ve Speciální obranné sekci. Cestou nevidíme žádné známky poškození způsobeného bombami, ale taky jsme pořád velice hluboko.

Boggs nás uvádí do místnosti, která se prakticky v ničem neliší od původního velitelství. Prezidentka Coinová, Plutarch, Haymitch, Cressida i všichni ostatní kolem stolu vypadají na pokraji vyčerpání. Někdo konečně povolil pití kávy, ačkoliv jsem si jistá, že to tu chápou jen jako nouzový povzbuzující prostředek, a Plutarch svírá hrnek oběma rukama, jako kdyby očekával, že mu ho každou chvíli zase seberou.

Nikdo neztrácí čas zbytečnými úvody. „Chceme, abyste se všichni čtyři oblékli a vyjeli na povrch,“ obrací se na nás prezidentka. „Máme dvě hodiny na to, abychom natočili škody, ukázali, že vojenský arzenál Třináctého kraje zůstává nejen funkční, ale že má i nadále kvalitativní převahu nad Kapitolem, a hlavně, že reprodrozd stále žije. Nějaké dotazy?“

„Můžeme dostat kávu?“ ptá se Finnick.

Rozdávají nám hrnky s horkou tekutinou. Dívám se na odporně černou břečku. Nikdy jsem nebyla velký příznivec kávy, ale hádám, že mi pomůže udržet se na nohách. Finnick mi do ní přilévá trochu smetany a sahá po cukřence. „Dáš si kostku cukru?“ ptá se mě svým starým svůdným hlasem. Jako při prvním setkání – tehdy mi Finnick taky nabídl cukr. Mezi koni a bojovými vozy, v kostýmech a maskách určených pro davy Kapitolami. Než jsme se stali spojenci. Než jsem poznala, co ho udržuje v chodu. Ta vzpomínka mi vykouzlí ve tváři úsměv. „Jen si vezmi, zlepšuje to chuť,“ dodává Finnick normálním hlasem a hází mi do hrnku hned tři kostky.

Když se otáčím, abych se šla připravit, všímám si Hurikána, který nešťastně sleduje mě a Finnicka. Co mu zase přeletělo přes nos? Myslí si snad, že mezi námi něco je? Možná mě v noci viděl, jak za ním jdu. Cestou jsem minula niku Hawthornových. Nejspíš mu to vadí. To, že jsem vyhledala Finnickovu společnost a ne jeho. Tak ať. Prsty mám sedřené od provazu, sotva udržím otevřené oči a televizní štáb ode mě očekává skvělý výkon. A Snow drží Peetu v zajetí. Hurikán si může myslet, co chce. V nové maskérně ve Speciální obranné sekci mě můj přípravný tým navléká do kostýmu reprodrozda, vyčesává mi vlasy a nanáší mi základní vrstvu líčidel, ještě než mi vůbec vychladne káva. Za deset minut už herci i filmaři vyjíždějí na povrch. Usrkávám kávu a zjišťuji, že smetana a cukr její chuť opravdu výrazně vylepšily. Obracím do sebe sedlinu, která se držela u dna hrnku, a do žil se mi vlévá nová energie.

‚ Nad posledním žebříkem Boggs tahá za páku, kterou otvírá padací dveře, a do šachty se hrne čerstvý vzduch. Polykám ho plnými doušky a uvědomuji si, jak jsem nenáviděla pobyt v bunkru. Ocitáme se v lese a já hladím listy nad svou hlavou. Některé už začínají žloutnout. „Co je za den?“ ptám se. Boggs odpovídá že příští týden začne září.

Září. To znamená, že Peeta je v zajetí pět, možná šest týdnů. Prohlížím si list na své dlani a cítím, jak se chvěju. Nedokážu to zastavit. Svádím to na kávu a snažím se dýchat o něco pomaleji. Nejdeme přece tak rychle.

Lesní půdu pokrývají ulámané větve a za chvíli stojíme u prvního kráteru, širokého třicet metrů. Je tak hluboký, že ani není vidět na dno. Boggs říká, že všichni obyvatelé nejvyšších deseti podlaží by bez evakuace pravděpodobně zahynuli. Obcházíme propast a pokračujeme dál.

„Postavíte to znovu?“ ptá se Hurikán.

„Hned tak ne. Tahle bomba nezasáhla nic důležitého. Pár záložních generátorů a drůbeží farmu,“ krčí rameny Boggs. „Zničenou sekci jednoduše uzavřeme a odřízneme od ostatních.“

Stromy řídnou, až nakonec zcela mizí. Jsme na oploceném prostranství. Kolem kráterů přibyly nové rozvaliny. Už před bombardováním se na povrchu nacházela jen malá část současného Třináctého kraje. Pár strážních budek. Cvičiště. Nad zem vyčnívalo zhruba třicet centimetrů naší budovy včetně Pryskyřníkova okénka, překrytých několika desítkami centimetrů oceli. Ani to však nebylo projektováno, aby to vydrželo tak silné exploze.

„Kolik času navíc vám poskytlo varování toho chlapce?“ pta se Haymitch.

„Přibližně deset minut. Pak by se rakety objevily na našich radarech,“ odpovídá Boggs.

„Ale pomohl vám, ne?“ ozývám se. Nedokážu unést pomyšlení, že by Peeta podstupoval takové riziko zbytečně.

„Jistě,“ přikyvuje Boggs. „Stihli jsme dokončit evakuaci všech civilistů. Za takových okolností záleží na každé vteřině. Těch deset minut zachránilo mnoha lidem život.“

Prim, pomyslím si. A Hurikánovi. Dorazili do bunkru jen pár okamžiků před dopadem první rakety. Nebýt Peety, byli by už po smrti. Můj dluh vůči Peetovi se rozrostl i o jejich jména. A já se s ním nikdy nevyrovnám.

Cressida mě chce natočit před rozvalinami staré budovy soudu, což je docela paradoxní, protože Kapitol tuto kulisu používal pro falešné zprávy, které vysílal na důkaz toho, že Třináctý kraj už neexistuje. Po posledním útoku jsou trosky soudní budovy jen asi deset metrů od kraje nového kráteru.

Blížíme se k bývalému vchodu do budovy. Hurikán najednou na něco ukazuje a všichni zpomalujeme. Nejdřív nechápu, v čem je problém, ale pak si všímám, že je země posypaná čerstvě nařezanými růžemi. „Nedotýkejte se jich!“ křičím na ostatní. „Ty jsou pro mě!“

Do nosu mi vniká odporně sladký zápach a srdce mi buší jako o závod. Takže jsem si tu růži na nočním stolku nevymyslela. Právě mám před sebou druhou Snowovu nadílku. Růžové a rudé růže na dlouhých stoncích, tytéž, které zdobily scénu, kde jsme s Peetou natáčeli společný rozhovor po vítězství v prvních hrách. Květy, jež nejsou zamýšleny pro jednoho, ale pro dva milence.

Vysvětluji to ostatním, jak nejlíp umím. Růže se zdají být neškodné, byť geneticky upravené. Jsou jich dva tucty. Bez vody mírně povadly. Nejspíš je shodili po dopadu poslední bomby. Skupina vojáků ve speciálních oblecích je sbírá a odnáší pryč. Jsem si jistá, že na nich nenajdou nic mimořádného. Snow ví naprosto přesně, jaký na mě jeho gesto bude mít účinek. Jako když nechal surově zbít Cinnu těsně předtím, než jsem vstoupila do arény. Chce mě vykolejit.

Snažím se vzchopit jako tehdy, ale zatímco Cressida rozestavuje Castora a Polluxe, úzkost ve mně narůstá. Jsem tak unavená a napjatá, že nedokážu myslet na nic jiného než na Peetu. S tou kávou jsem udělala velkou chybu. Nepotřebovala jsem povzbuzující prostředek. Celá se zřetelně chvěju a nemohu popadnout dech. Po několika dnech strávených v temnotě bunkru mhouřím oči proti světlu, ať se obrátím kamkoliv. I v chladném vánku mi po tváři stéká pot.

„Takže, co přesně ode mě potřebujete?“ ptám se.

„Jen pár vět, aby všichni viděli, že jsi naživu a že pořád bojuješ,“ odpovídá Cressida.

„Dobře.“ Zaujímám svoje místo a dívám se do červeného světla na kameře. Zírám a nic neříkám. „Promiňte, ale nic mě nenapadá.“

Přistupuje ke mně Cressida. „Je ti dobře?“ Přikyvuji. Vytahuje kapesník a osušuje mi obličej. „Co kdybychom zkusili krátký rozhovor?“

„Ano, to by mi mohlo pomoct.“ Zkřížím ruce na prsou, abych zamaskovala jejich třas. Hledím na Finnicka, který mi ukazuje vztyčený palec. Sám ale vypadá hodně rozechvěle.

Cressida se vrací za kamery. „Tak, Katniss. Přežila jsi bombardování Třináctého kraje. Jak bys to srovnala se svou zkušeností z osmičky?“

„Tentokrát jsme byli hluboko pod zemí, takže nehrozilo žádné opravdové nebezpečí. Třináctý kraj je v pořádku a stejně tak jsem…“ Láme se mi hlas a z hrdla mi vychází jen kníknutí.

„Zkus tu větu znovu,“ vybízí mě Cressida. „Třináctý kraj je v pořádku a stejně tak jsem v pořádku i já.“

Pokouším se nadechnout. „Třináctý kraj je v pořádku…“ Ne, to nezní dobře.

Přísahám, že pořád cítím vůni těch růží.

„Katniss, jenom tuhle větu a pro dnešek končíme, slibuji,“ říká Cressida. „Třináctý kraj je v pořádku a stejně tak jsem v pořádku i já.“

Dávám ruce dolů, abych se uvolnila, a opírám pěsti v bok. Pak je znovu spouštím. Ústa mi neskutečně rychle zalévají sliny a v hrdle cítím chuť zvratků. Polykám a otvírám ústa, abych ze sebe vypravila ten hloupý slogan a mohla se jít schovat do lesa. Místo toho se ale dávám do pláče.

Nemohu být reprodrozd. Nemohu dokončit ani tuhle jedinou větu. Protože teď už vím, že všechno, co řeknu, bude mít přímý dopad na Peetu. Budou ho mučit. Nezabijou ho, kdepak, nic tak milosrdného. Snow se postará o to, aby Peetův život byl mnohem horší než smrt.

„Stop,“ říká Cressida tiše.

„Co je s ní?“ šeptá Plutarch.

„Došlo jí, k čemu Snow využívá Peetu,“ odpovídá Finnick.

Z půlkruhu lidí přede mnou slyším něco jako kolektivní povzdychnutí. Protože už to vím. Protože na to už nikdy nedokážu zapomenout. Protože kromě vojenské nevýhody, kterou s sebou ponese ztráta reprodrozda, je jasné, že se prezidentu Snowovi přece jen podařilo mě zlomit.

Objímají mě několikerý paže, ale já mám zájem o útěchu jen od jedné osoby, a sice od Haymitche, protože i on má Peetu rád. Natahuji paže před sebe, říkám jeho jméno a on přichází, drží mě v náručí a hladí mě po zádech. „To je dobré, bude to v pořádku, drahoušku.“ Usazuje mě na kus povaleného mramorového pilíře a objímá mě paží kolem ramen.

„Už to nemohu dělat,“ vzlykám.

„Já vím,“ říká.

„Myslím jenom na to…, co provede Peetovi…, protože jsem reprodrozd!“ vypravuji ze sebe přerývaně.

„Já vím,“ opakuje Haymitch a objímá mě ještě pevněji.

„Viděl jste? Jak divně se choval? Co mu dělají?“ Sotva mezi jednotlivými vzlyky popadám dech, ale dokážu ještě vyslovit poslední větu. „To všechno je moje vina!“ A pak definitivně překračuji hranici hysterie, cítím vpich jehly do paže a propadám se do bezvědomí.

Museli mi dát něco hodně silného, protože se probírám až po čtyřiadvaceti hodinách. Nespala jsem ale klidně. Mám pocit, jako kdybych se vynořovala z království temnoty a ze strašidelných míst, kterými jsem musela putovat úplně sama. Na židli vedle mé postele sedí Haymitch s mrtvolně bledou pletí a zarudlýma očima. Vzpomínám si na Peetu a začínám se znovu chvět.

Haymitch mě hladí po rameni. „Bude to dobré. Pokusíme se ho zachránit.“

„Cože?“ Jeho slova nedávají smysl.

„Plutarch pro něj posílá záchranný oddíl. Má v Kapitolu svoje agenty. Věří, že dokáže přivést Peetu živého,“ vysvětluje Haymitch.

„Proč jsme to neudělali dřív?“ ptám se.

„Protože je to náročná a nákladná operace. Všichni s ní ale souhlasili. Stejně jsme se rozhodli i v aréně. Musíme tě za každou cenu udržet v provozu. Teď nesmíme přijít o reprodrozda. A ty nejsi schopná fungovat, dokud budeš vědět, že si Snow všechno vybíjí na Peetovi.“ Haymitch mi nabízí sklenici. „Napij se.“

Pomalu si sedám a srkám vodu. „Co jste myslel tou nákladností?“

Haymitch krčí rameny. „Kapitol odhalí naše agenty. Někteří možná zemřou. Ale nezapomínej, že lidé umírají každý den. A nejde jen o Peetu – odvedeme i Annii, kvůli Finnickovi.“

„Kde je Finnick?“ ptám se.

„Za touhle plentou. Ještě pod sedativy. Dostal záchvat, když jsme tě museli nadopovat,“ říká Haymitch. Trochu se usmívám –už si aspoň nepřipadám tak slabá. „Jo, bylo to skvělé natáčení. Vy dva jste se zhroutili a Boggs odešel zorganizovat výpravu na Peetovu záchranu. Oficiálně zatím vysíláme starší záběry.“

„Jestli výpravu vede Boggs, je to v dobrých rukách,“ poznamenávám.

„Boggs je schopný velitel. Brali jenom dobrovolníky, ale předstíral, že nevidí moji zvednutou ruku,“ ušklíbá se Haymitch. „Vidíš? I v tomhle prokázal dobrý úsudek.“

Něco mi tady nesedí. Haymitch se mě příliš usilovně snaží rozveselit. To není jeho styl. „Kdo další se přihlásil?“

„Myslím, že jich celkem bylo sedm,“ odpovídá vyhýbavě.

Útroby se mi svírají zlou předtuchou. „Kdo další, Haymitchi?“ naléhám.

Haymitch konečně přestává s předstíranou bodrostí. „Víš dobře, kdo další, Katniss. Kdo se přihlásil jako první.“ Jistěže to vím. Hurikán.

12

Dnes mohu naráz přijít o oba.

Zkouším si představit svět, v němž utichnou hlasy Peety i Hurikána. Kde jejich ruce znehybní. Oči zeskelnatí. Stojím nad jejich těly, abych se na ně naposledy podívala, a po chvíli opouštím místnost, kde leží. Když ale otvírám dveře, nacházím za nimi jen obrovskou propast. Bledě šedou nicotu, která symbolizuje celou moji budoucnost.

„Chceš, abych jim řekl, ať ti dají utišující prostředky, než bude po všem?“ ptá se Haymitch. Nežertuje. Celou dospělost se přece díval na svět přes dno láhve, aby se umrtvil před dopady kapitolských zločinů. Šestnáctiletý chlapec, který zvítězil v druhých Čtvrtohrách, měl jistě někoho blízkého – rodinu, přátele, snad i přítelkyni, k nimž se chtěl vrátit. Kde všichni jsou? Jak je možné, že dokud mu osud nepřivál do cesty mě s Peetou, neměl nikoho? Co s nimi Snow udělal?

„Ne,“ odmítám. „Chci jít do Kapitolu. Chci se zúčastnit té záchranné výpravy.“

„Už vyrazili,“ říká Haymitch.

„Jak je to dlouho? Mohu je dohonit. Mohu…“ Co? Co mohu udělat?

Haymitch vrtí hlavou. „Ani náhodou. Jsi příliš cenná a taky příliš zranitelná. Mluvilo se o tom, že bychom tě poslali do jiného kraje, abys během záchranné operace odvedla pozornost Kapitolu jinam, ale všichni se shodli, že to nezvládneš.“

„Prosím, Haymitchi!“ škemrám. „Musím něco udělat. Nemohu tu jenom tak ležet a čekat, až mi někdo řekne, že jsou mrtví. Určitě mohu nějak pomoct!“

„Dobře. Promluvím si s Plutarchem. Zůstaň tady.“ To ale nejde. Haymitchovy kroky ještě ani nedozněly a už se protahuji mezerou v zástěně. Finnick leží na břiše a rukama křečovitě svírá polštář. Je to sice zbabělé – ba dokonce kruté –, budit ho z drogové říše stínů do kruté reality, ale nezbývá mi nic jiného, protože tomu všemu nedokážu čelit sama.

Seznamuji ho se situací a jeho počáteční neklid zázračně ustupuje. „Tím se všechno vyřeší, Katniss, ať tak nebo tak. Večer budou mrtví nebo volní. To je… to je víc, než v co jsme mohli doufat!“

Jeho shrnutí je víc než optimistické, ale na představě, že dlouhodobá muka konečně ustanou, je opravdu něco uklidňujícího.

Plenta se odhrnuje a objevuje se Haymitch. Má pro nás úkol, ale jen jestli ho zvládneme. Pořád je třeba natočit záběry po bombardování Třináctého kraje. „Jestli je stihneme vyrobit během pár hodin, Diod je odvysílá ještě předtím, než se náš tým pokusí zachránit zajaté vítěze. Tím snad obrátíme pozornost Kapitolu jinam.“

„Ano, předhodíme jim falešnou návnadu,“ přikyvuje Finnick.

„Potřebujeme něco natolik poutavého, aby se od vysílání nedokázal odtrhnout ani samotný prezident Snow. Napadá vás něpo?“ ptá se Haymitch, Fakt, že mohu nějak napomoct záchranné operaci, mě staví na nohy. Házím do sebe snídani a během líčení se snažím vymyslet, co bych mohla říkat. Prezident Snow jistě uvažuje, jaký dopad na mě mají ty růže a krví postříkaná dlažba. Jestliže mě chce vidět zlomenou, musím se mu naopak předvést v plné síle. Myslím ale, že ho nepřesvědčím zahlaholením několika odbojných vět do kamery. Tím by navíc záchranný tým nezískal skoro žádný čas. Výkřiky hned odezní. Příběhy jsou delší.

Nevím, jestli to zabere, ale když jsme všichni i s televizním štábem opět na povrchu, žádám Cressidu, aby se mě začala ptát na Peetu. Sedám si na vyvrácený mramorový sloup, kde jsem se minule zhroutila, a čekám na červené světélko i na Cressidinu otázku.

„Jak jste se vy dva s Peetou seznámili?“ ptá se.

A tehdy konečně dělám to, co po mně Haymitch chtěl od prvního televizního rozhovoru. Otvírám se. „Když jsem ho potkala poprvé, bylo mi jedenáct a byla jsem polomrtvá hlady.“ Vyprávím o tom hrozném dnu, kdy jsem za deště zkusila prodat staré šaty, i o tom, jak mě Peetova matka odehnala od dveří pekařství a jak si Peeta nechal dát výprask, aby mi mohl přinést bochníky chleba, které zachránily život mé rodině. „Neprohodili jsme spolu ani slovo. Poprvé jsem s ním mluvila až ve vlaku do Kapitolu cestou na první Hladové hry.“

„Ale to už tě miloval,“ říká Cressida.

„Asi ano.“ Doprovázím svou odpověď ostýchavým úsměvem.

„Jak se vyrovnáváš s odloučením?“ ptá se.

„Moc dobře ne. Vím, že ho v kterémkoliv okamžiku Snow může zabít. Zvlášť poté, co varoval Třináctý kraj před chystaným bombardováním. S takovým vědomím se žije hrozně,“ připouštím. „Ale když vím, čím Peeta tak jako tak prochází, už nemusím brát žádné ohledy. Mohu se soustředit na boj proti Kapitolu. Konečně mám volné ruce.“ Zvedám pohled k nebi a sleduji kroužícího sokola. „Prezident Snow přede mnou kdysi připustil, že Kapitol je křehký. Tehdy jsem nechápala, co tím myslí. Člověku se těžko přemýšlí, když je bez sebe strachem. Teď už se ale nebojím. Kapitol je křehký, protože ve všem závisí na krajích. Dostává od nich jídlo, energii, a dokonce i mírotvorce, kteří nás hlídají. Když vyhlásíme nezávislost, Kapitol se zhroutí. Prezidente Snowe, díky vám právě i já vyhlašuji svou nezávislost.“

Mé vystoupení je dobré, ne-li přímo okouzlující. Všem se moc líbila ta historka s chlebem, Plutarcha ale nejvíc zaujal můj vzkaz prezidentu Snowovi. Spěšně k sobě volá Finnicka i Haymitche. Následuje krátký, vzrušený rozhovor, s nímž Haymitch na první pohled není spokojený. Plutarch nicméně vítězí – pobledlý Finnick souhlasně kývá hlavou.

Když zaujímá moje místo před kamerami, Haymitch mu říká:

„Nemusíš to dělat.“

„Ale ano, musím. Jestli jí to pomůže.“ Finnick smotává provaz do dlaně a dodává: „Jsem připravený.“

Nevím, co bych měla očekávat. Milostný příběh o Annii? Líčení tyranie ve Čtvrtém kraji? Finnick Odair ale vypráví o něčem úplně jiném.

„Prezident Snow mě dřív prodával… nebo přesněji řečeno prodával moje tělo,“ začíná věcně, jako kdyby mluvil o někom jiném. „Nebyl jsem jediný. Pokud hry vyhraje někdo atraktivní, prezident ho půjčuje nebo nechává Kapitolany, aby si ho za obrovské částky peněz kupovali. Když odmítnete, zabije někoho z vašich blízkých. Takže poslechnete.“

Tím se tedy vysvětluje Finnickův zástup kapitolských milenek. Nikdy nešlo o skutečný vztah. Byli to jen lidé jako náš bývalý vrchní mírotvorce Cray, který platil zoufalým místním dívkám za společnost, protože si to mohl dovolit. Nejradši bych přerušila natáčení a poprosila Finnicka o odpuštění za všechno špatné, co jsem si o něm myslela. Musíme ale odvést svoji práci a tuším, že Finnickova zpověď bude mnohem účinnější než moje.

„Nebyl jsem jediný, ale byl jsem nejoblíbenější,“ pokračuje. „A taky asi nejzranitelnější, protože moji blízcí se nemohli vůbec bránit. Mým patronkám dělalo dobře, když mi mohly dávat dárky – peníze i šperky –, ale já jsem časem vymyslel cennější formu platby.“

Tajemství, pomyslela jsem si. Tak mi Finnick odpověděl, když jsem se ho ptala, čím mu jeho milenky platí. Jenže jsem si myslela, že si takové uspořádání zvolil dobrovolně.

„Tajemství,“ říká teď nahlas. „A myslím, že si mě rozhodně budete chtít vyslechnout i vy, prezidente Snowe, protože plno z těch tajemství se týká vás. Nejdřív se ale pustíme do ostatních.“

Začíná vykreslovat obraz kapitolské smetánky, který je tak bohatý na detaily, že nelze pochybovat o jeho pravdivosti. Vypráví příběhy o sexuálních choutkách, zradách, bezedné chamtivosti i krvavých mocenských hrách. Jde o tajemství šeptaná v alkoholovém opojení na vlhkých polštářích uprostřed noci. Finnick byl otrok, kterého si každý mohl koupit a zase ho prodat. Velice pohledný otrok, jistě, ale ve skutečnosti zcela neškodný. Komu by to říkal? A kdo by mu věřil? Některá tajemství jsou však příliš šťavnatá, než aby si je člověk nechával pro sebe. Neznám lidi, které Finnick jmenuje – jedná se o samé kapitolské prominenty –, ale z minulých rozhovorů svého přípravného týmu dobře vím, jakou pozornost dokáže vyvolat i ten nejmenší přešlap. Jestliže prachobyčejný špatný účes vyprovokuje hodiny drbů, jakou odezvu asi bude mít incest, bodnutí do zad, vydírání a žhářství? Lidé budou navíc čekat, tak jako teď já, až uslyší něco o svém prezidentovi.

„A nyní přejdeme k našemu drahému prezidentovi Coriolanu Snowovi,“ ohlašuje Finnick. „Dostal se k moci už jako mladík. A udržel se u ní pozoruhodně dlouho. Určitě se ptáte, jak to dokázal. Místo odpovědi stačí jediné slovo. Víc slyšet nemusíte. Jed.“ Finnick se vrací ke Snowově vzestupu, o němž nic nevím, a popisuje jeho cestu na úplný vrchol, až k postu prezidenta. Zmiňuje se o všech záhadných úmrtích Snowových protivníků nebo, což je ještě horší, jeho spojenců, kteří ho mohli nějak ohrozit. Lidé umírali náhle uprostřed hostin nebo pomalu, dlouhé měsíce nevysvětlitelně chátrali a propadali se do říše stínů. Vina se dávala zkaženému jídlu, nezachytitelným virům nebo přehlédnuté srdeční slabosti. Snow sám pil z otráveného poháru, aby se vyhnul podezření. Protijedy ale neúčinkují stoprocentně. Říká se, že právě proto nosí tak silně vonící růže. Prý jimi překrývá pach krve z vředů v ústech, které se mu nikdy nezahojí. Říká se, že má seznam plánovaných obětí a nikdo netuší, kdo přijde na řadu příště.

Jed. Dokonalá zbraň pro hada.

Vzhledem k tomu, jak nízké mínění o Kapitolu a jeho vznešeném prezidentovi mám, se nedá říct, že by mě Finnickova obvinění šokovala. Jeho slova však mají hluboký účinek na kapitolské vzbouřence: na televizní štáb či na Fulvii – a dokonce i Plutarch občas překvapeně povytahuje obočí; snad přemýšlí, jak mu mohla nějaká konkrétní informace uniknout. Když Finnick umlká, natáčejí ho dál, dokud sám neřekne: „Stop.“

Filmaři se rychle vracejí do podzemí, aby zpracovali natočený materiál, a Plutarch odvádí Finnicka stranou – nejspíš proto, aby zjistil, zda nezná ještě nějaká další tajemství. Zůstávám uprostřed trosek o samotě s Haymitchem a přemítám, jestli by mě čekal stejný osud jako Finnicka. Proč ne? Za dívku v plamenech by Snow určitě získal opravdu dobrou cenu.

„Vám se to stalo taky?“ ptám se Haymitche.

„Ne. Matka, mladší bratr i moje dívka zemřeli během dvou týdnů po mé korunovaci. Kvůli tomu triku se silovým polem,“ odpovídá. „Snowovi už pak nezbylo nic, co by proti mně mohl použít.“

„Překvapuje mě, že vás prostě nezabil,“ říkám. „To ne. Byl jsem exemplární příklad, který mohl ukazovat mladým Finnickům, Johannám a Kašmírám. Příklad toho, co se stane vítězi, který působí potíže,“ vysvětluje Haymitch. „Ale věděl, že už na mě nemá žádnou páku.“

„Dokud jsme se neobjevili my dva s Peetou,“ doplňuji tiše Haymitch se neobtěžuje ani pokrčit rameny.

Poté, co jsme s Finnickem odvedli svoji práci, nám nezbývá než čekat. Minuty se nesnesitelně vlečou. Uchylujeme se do Speciální obranné sekce, splétáme uzly, nimráme se v obědě, zkoušíme si odpalování výbušnin a trénujeme na střelnici. Záchranný tým se neozývá – ani nemůže, kvůli utajení. Ve tři hodiny odpoledne napjatě stojíme v místnosti plné obrazovek a počítačů a sledujeme, jak se Diod se svým týmem snaží nabourat do vysílání. Jeho obvyklou roztržitost nahrazuje soustředění, jaké jsem u něj ještě nikdy neviděla. Většina z mého rozhovoru se do výsledného sestřihu nedostala, ale je zřejmé, že žiju a pokračuji v odboji. Programu vládne Finnickův barvitý a krvavý popis Kapitolu. Zlepšuje se Diod, nebo jeho kapitolské protihráče natolik fascinuje Finnickovo vyprávění, že ho sami nechtějí přerušit? Během dalších šedesáti minut se v kapitolském vysílání střídá normální odpolední program s Finnickem a s pokusy celé vysílání vypnout. Vzbouřencům se ale nakonec daří odpor překonat a udržují si kontrolu nad vysíláním téměř během celého útoku na prezidenta Snowa.

„Hotovo!“ volá Diod, zvedá vítězně ruce nad hlavu a vrací vysílání do kapitolských rukou. Otírá si tvář kapesníkem. „Jestli už teď nejsou na zpáteční cestě, určitě zemřeli.“ Otáčí se s křeslem ke mně a k Finnickovi, aby viděl naši reakci. „Ale měli dobrý plán. Seznámil vás s ním Plutarch?“

Samozřejmě, že ne. Diod nás odvádí do jiné místnosti a vysvětluje nám, jak se záchranná skupina s pomocí tajných agentů v Kapitolu pokusí – nebo vlastně už pokusila – osvobodit zajatce z podzemního vězení. V plánu figuruje omamný plyn rozptýlený ventilačním systémem, výpadek elektřiny a odpálení bomby ve vladní budově několik kilometrů od vězení. Teď taky televizní ofenziva. Diod má radost, že plán sotva chápeme, protože to znamená, že ho neprokouknou ani nepřátelé.

„Jako tvoji elektrickou past v aréně?“ ptám se. „Přesně. A viděla jsi, jak dobře fungovala,“ říká Diod. Až tak dobře ne, pomyslím si.

Snažíme se s Finnickem vetřít na velitelství, kde se jistě dozvědí o výsledku záchranné mise jako první, ale zakazují nám vstup, neboť zrovna řeší závažné vojenské otázky. Odmítáme opustit obrannou sekci a čekáme v místnosti s kolibříky.

Splétáme provazy. Pořád dokola. Beze slova. Jako roboti. Tik tak. Tohle jsou hodiny. Nemysli na Hurikána. Nemysli na Peetu. Splétáme provazy. Nechceme večeři. Prsty máme rozedřené do krve. Finnick se nakonec vzdává a krčí se ve stejné poloze jako v aréně při útoku reprozobů. Vylepšuji svou miniaturní oprátku a v hlavě mi zní text „Oběšencova stromu“. Hurikán a Peeta. Peeta a Hurikán.

„Miloval jsi Annii hned, Finnicku?“ ptám se.

„Ne.“ Uběhne dlouhá chvíle, než dodá: „Postupně se mi vkradla do srdce.“

Nahlížím do svého nitra, ale momentálně se do mě vkrádají jen myšlenky na Snowa.

Už je určitě po půlnoci, když Haymitch otvírá dveře. „Jsou zpátky. Máme jít do nemocnice.“ Otvírám pusu, abych mu položila tisíc otázek, ale Haymitch jen vrtí hlavou: „Víc nevím.“

Chtěla bych běžet, ale Finnick se sotva vleče, jako kdyby ztratil schopnost pohybu, a tak ho beru za ruku a vedu ho jako malé dítě ze Speciální obranné sekce do výtahu, který chvíli stoupá a chvíli jede do strany, a nakonec do nemocničního křídla. Panuje tu zmatek, lékaři křičí pokyny na sestry a zřízenci po chodbách tlačí postele s raněnými.

Kolem nás projíždí lůžko s bezvládným tělem vychrtlé mladé ženy s oholenou hlavou. Na těle má modřiny a otevřené rány. Johanna Masonová. Ta skutečně znala některá povstalecká tajemství. Přinejmenším o mně. A takhle za to zaplatila.

Za jedněmi dveřmi zahlédnu do pasu svlečeného Hurikána. Po tvářích mu stéká pot a lékař mu vytahuje něco zpod ramene dlouhou pinzetou. Je zraněný, ale žije. Volám na něj, ale sestra mě odstrčí zpátky a zavírá dveře.

„Finnicku!“ Něco mezi zakvílením a radostným výkřikem. Běží k nám docela půvabná, byť neupravená dívka s rozcuchanými tmavými vlasy a očima zelenýma jako moře, oblečená jen do nemocniční košile. „Finnicku!“ A najednou se k sobě oba řítí, jako kdyby na světě neexistoval nikdo jiný, setkávají se, objímají se a ztrácejí rovnováhu, takže padají na stěnu, kde zůstávají stát. Splynuli v jedinou, nerozdělitelnou bytost.

Cítím slabé bodnutí žárlivosti. Nejen kvůli Finnickovi nebo Annii, ale kvůli jejich jistotě. Nikdo z přihlížejících nemůže ani na vteřinu pochybovat o jejich lásce.

Zůstávám nerozhodně stát s Haymitchem, když tu k nám přistupuje Boggs. Vypadá unaveně, ale není zraněný. „Vysvobodili jsme je všechny kromě Enobarie. Ale ta je z Druhého kraje, takže ji možná vůbec nedrží v zajetí. Peeta je na konci chodby. Teprve se probírá z účinků plynu. Měli byste být u něj, až se vzbudí.“

Peeta.

Živý a zdravý – no, možná ne zdravý, ale živý a hlavně u mě. Mimo Snowův dosah. V bezpečí. Tady. Se mnou. Za minutu se ho dotknu. Uvidím jeho úsměv, uslyším jeho smích.

Haymitch se na mě zubí. „Tak jdeme,“ říká.

Hlava se mi točí radostí. Co mu řeknu? Ale komu záleží na tom, co budu povídat? Peeta bude bez sebe nadšením, ať udělám cokoliv. Stejně mě nejspíš začne hned líbat. Přemítám, jestli budu cítit totéž jako při posledních polibcích na pláži v aréně, na které jsem si až dosud zakazovala vzpomínat.

Peeta už je vzhůru a zmateně sedí na okraji postele. Trojice lékařů ho uklidňuje, svítí mu do očí a kontrolují mu tep. Jsem zklamaná, že ve Třináctém kraji nespatřil jako první mě, ale teď už mě vidí. V jeho tváři se zračí nevíra a ještě silnější emoce, kterou nedokážu zařadit. Touha? Zoufalství? Nejspíš oboje, protože odstrkuje lékaře stranou, prudce vstává a vychází ke mně. Běžím mu naproti, s napřaženými pažemi, abych ho objala. Zvedá ruce, asi aby mě pohladil po tváři.

Právě se chystám vyslovit jeho jméno, když se mi jeho prsty svírají kolem hrdla.

13

Na krku mě studí tvrdý kovový límec. Každou chvíli se neovladatelně zachvěju. Aspoň už nejsem v té stísněné rouře, kde kolem mě klapaly a pípaly různé přístroje a kde jsem poslouchala mechanický hlas, který mi říkal, abych klidně ležela, zatímco jsem se snažila přesvědčit samu sebe, že se neudusím. I teď, když mě ujistili, že jsem neutrpěla žádné trvalé poškození, prahnu po vzduchu.

Hlavní obavy lékařského týmu – možné poškození míchy, průdušnice, žil a tepen – se podařilo rozptýlit. Mám jen pár modřin, bolí mě hrtan a občas si musím chraptivě odkašlat. Nic vážného. Všechno se spraví. Reprodrozd neztratí svůj hlas. Chci se jich zeptat, který doktor určí, jestli nepřijdu o rozum. Teď bych ale neměla mluvit. Nemohu ani poděkovat Boggsovi, jenž mě přichází zkontrolovat. Podívá se na mě a povzbuzuje mě, že už viděl horší zranění u vojáků, které při výcviku někdo chytil do kravaty.

Byl to on, kdo jedinou ranou omráčil Peetu, než mi stihl způsobit nějaké trvalé poškození. Vím, že by mi pomohl i Haymitch, ale toho Peetův čin zastihl zcela nepřipraveného. Překvapit nás oba současně je velká vzácnost. Mysleli jsme jen na jeho vysvobození, trýznilo nás vědomí, že strávil několik týdnů v rukou kapitolských vrahů, a jeho návrat nás naplnil takovou radostí, že jsme nevnímali nic jiného. Kdybych se s Peetou setkala o samotě, zabil by mě. Je totiž vyšinutý.

Ne, on není vyšinutý, opravuji se v duchu. Je proměněný. Tak to říkali Plutarch s Haymitchem, když mě kolem nich vezli po chodbě. Proměněný. Nevím, co si pod tím mám představit.

Prim, která za mnou přišla chvíli po Peetově útoku a od té doby se drží v mé blízkosti, přese mne přehazuje další pokrývku. „Myslím, že ti ten límec každou chvíli sundají, Katniss. Pak už ti nebude taková zima.“ Matka pomáhá u náročné operace a ještě o ničem neví. Prim mě bere za ruku, kterou mám mimoděk sevřenou v pěst, a hladí ji, dokud ji pomalu nerozevírám. Do prstů se mi vrací krev. Začíná mě hladit po druhé ruce, když vtom přicházejí lékaři, snímají mi z krku obojek a píchají mi něco proti bolesti. Ležím podle jejich pokynů nehybně, aby se mohlo hojit mé krční zranění.

Na chodbě čekají Plutarch, Haymitch a Diod, až jim lékaři dají svolení k návštěvě. Nevím, jestli o tom řekli Hurikánovi, ale ten tu každopádně není, a tak předpokládám, že asi ne. Plutarch odvádí lékaře z místnosti a snaží se vystrnadit i Prim, která se však vypudit nenechá. „Ne. Jestli mě přinutíte odejít, půjdu rovnou na operační sál a řeknu matce všechno, co se stalo. A varuji vás, matka nemá příliš valné mínění o tvůrci her, který málem připravil Katniss o život. Zvlášť když jste se o ni tak mizerně staral.“

Její slova ho očividně urazila, ale Haymitch se pobaveně ušklíbne. „Nechal bych to plavat, Plutarchu,“ říká. Prim zůstává po mém boku.

„Takže, Katniss, Peetův stav šokoval nás všechny,“ začíná Plutarch. „Při jeho posledních dvou rozhovorech jsme si pochopitelně všimli, že se zhoršuje. Samozřejmě ho mučili a my jsme připisovali jeho psychický stav právě tomu. Teď se ale domníváme, že jde o něco víc. Kapitol ho podroboval poměrně vzácné proceduře zvané proměna. Diodě?“

„Je mi líto,“ obrací se ke mně Diod, „ale nemohu ti vysvětlit jak přesně tahle forma mučení funguje, Katniss. Kapitol ji přísně utajuje a mám za to, že s ní dosahuje smíšených výsledků Jde o určitý typ podmiňování strachem. Používá se k němu jed sršáňů. Tebe sršáni v prvních hrách pobodali, takže na rozdíl od většiny z nás máš přímé zkušenosti s účinky jejich jedu.“

Jed vyvolává hrůzu. Halucinace. Vidění jako z nočních můr, v nichž přicházím o svoje blízké. Protože působí na tu část mozku, v níž sídlí strach.

„Určitě si vzpomínáš, jak je silný. Taky jsi byla zmatená, i když jeho působení odeznělo?“ ptá se Diod. „Měla jsi pocit, že nedokážeš určit, co je skutečné a co ne? Většina lidí, kteří přežili sršání žihadlo, se zmiňuje právě o něčem takovém.“

Ano. Vzpomínám si na tehdejší setkání s Peetou. I když už jsem dokázala přemýšlet jasně, pořád jsem si nebyla jistá, jestli mi opravdu zachránil život tím, že se pustil do souboje s Catem, nebo jestli jsem si to celé jen představovala.

„Rozpoznání reality je ztížené tím, že vzpomínky se dají změnit.“ Diod si zaťukal na spánek. „Dají se vyvolat, upravit a znovu uložit v jiné podobě. Dejme tomu, že bych chtěl, aby sis na něco vzpomněla. Danou událost ti mohu připomenout slovně nebo ti z ní promítnout videozáznam. Ve chvíli, kdy si budeš osvěžovat paměť, ti podám dávku sršáního jedu. Ne tolik, abych tě na tři dny omámil. Jenom maličko, aby se k tvé vzpomínce připojil strach a pochybnosti. A právě takhle si ji mozek uloží do dlouhodobé paměti.“

Začíná se mi z toho dělat zle. Prim pokládá otázku, která trápí i mě. „Tohle udělali Peetovi? Vzali jeho vzpomínky na Katniss a upravili je tak, aby v něm vyvolávaly hrůzu?“

Diod přikyvuje. „Dokonce takovou hrůzu, že ji vnímá jako vrcholné ohrožení. Že se ji může pokusit zabít.“

Zakrývám si obličej pažemi. Tohle není možné. Odmítám tomu uvěřit. Aby někdo přiměl Peetu zapomenout, že mě miluje…, to nikdo nemůže udělat.

„Dokážete ho ale uzdravit, ne?“ naléhá Prim. „Ehm… Těžko říct,“ odpovídá Plutarch. „O téhle metodě skoro nic nevíme. Jestli se někdo někdy pokoušel o rekonvalescenci, nemáme přístup k jeho záznamům.“

„Ale pokusíte se o to, ne?“ nedá se odbýt Prim. „Přece ho nezavřete do polstrované cely a nenecháte ho trpět?“

„Určitě se o to pokusíme, Prim,“ říká Diod. „Jenže netušíme, do jaké míry se nám to podaří. Jestli vůbec. Podle mých zkušeností se děsivé vzpomínky vykořeňují nejhůř. Ty se nám od přírody vštěpují do paměti nejhlouběji.“

„Navíc nevíme, co dalšího kromě vzpomínek na Katniss Peetovi změnili,“ dodává Plutarch. „Sestavujeme tým profesionálních psychiatrů a vojenských odborníků, aby se pokusili o léčbu. Osobně jsem optimista a věřím, že se Peeta plně uzdraví.“

„Vážně?“ ptá se Prim jízlivě. „A co si myslíte vy, Haymitchi?“ Nepatrně pohnu pažemi, abych mu škvírkou mezi nimi viděla do obličeje. S vyčerpaným povzdechem říká: „Myslím, že se Peeta může trochu zlepšit. Ale nevěřím, že ještě někdy bude takový jako dřív.“ Znovu svírám paže k sobě, abych se oddělila od jeho slov i od všech okolo.

„Aspoň že žije,“ odsekává Plutarch, jako kdyby mu s námi docházela trpělivost. „Snow dnes večer v přímém přenosu popravil Peetovu vizážistku i jeho přípravný tým. Netušíme, co se stalo s Cetkií Trinketovou. Peeta je narušený, ale je tady. S námi. A to je rozhodně změna k lepšímu oproti situaci před dvanácti hodinami. Na to nezapomínejme, ano?“

Plutarch mě tím nejspíš chtěl utěšit, ale zpráva o dalších čtyřech, možná pěti vraždách na mě má zcela opačný účinek. Portia. Peetův přípravný tým. Cetkie. Snažím se zadržet slzy, ale bolestivě se mi stahuje hrdlo a já zase začínám lapat po dechu Nakonec mě musejí znovu uspat.

Když se probírám, napadá mě, jestli ještě někdy budu spát i jinak než po injekci do paže. Jsem ráda, že několik následujících dnů nesmím mluvit, protože stejně nechci nic říkat. Ani dělat. Stávám se příkladným pacientem, protože moji letargii chápou jako sebekázeň a poslušnost. Už se mi nechce plakat. V chodu mě udržuje jediná představa: vidím před sebou Snowovu tvář a k tomu mi hlavou zní šepot: Zabiju ho.

Střídavě o mě pečují má matka a Prim, které mě přemlouvají, abych polykala malé kousky měkké potravy. Pravidelně za mnou přicházejí různí lidé s novinkami o Peetově stavu. V jeho těle klesá hladina sršáního jedu. Ošetřují ho jen lidé z Třináctého kraje, které Peeta nezná, a nesmí ho navštívit nikdo z dvanáctky ani z Kapitolu, aby u něj něčí povědomá tvář náhodou nespustila nebezpečnou reakci. Tým specialistů tráví dlouhé hodiny přípravou strategie léčby.

Hurikán by měl se svým zraněním ramene ležet, ale třetí noc poté, co mi dali léky a zhasli světla, tiše vklouzává do mého pokoje. Nemluví, jen mě dotykem lehkým jako motýlí křídla pohladí po zraněném krku, políbí mě na čelo a odchází.

Další ráno mě propouštějí z nemocnice s pokynem, abych se šetřila a mluvila pouze v případě nutnosti. Nepřidělují mi ani žádný rozvrh, a tak bezcílně bloumám po chodbách, dokud Prim nepustí ze služby v nemocnici, aby mě odvedla do nejnovější ubikace naší rodiny. Číslo 2212. Je stejná jako minulá, ale bez okna.

Pryskyřník dostává každodenní příděly potravy a má pod umyvadlem v koupelně bedničku s pískem. Když mě Prim ukládá do postele, skočí kocour na můj polštář a dožaduje se její pozornosti. Prim ho pohladí, ale dál se soustředí na mě. „Katniss, já vím, že je pro tebe celá ta věc s Peetou hrozná, ale nezapomeň, že ho Snow měl ve spárech celé týdny, zatímco my o něj pečujeme teprve pár dní. Někde uvnitř je dost možná pořád starý Peeta, který tě miluje a chce se k tobě vrátit. Neodepisuj ho.“

Dívám se na svou mladší sestru a uvědomuji si, že se v ní zkombinovaly nejlepší vlastnosti, jaké může naše rodina nabídnout: matčiny léčivé schopnosti, otcův dobrý úsudek a moje bojovnost. Navíc má ale něco čistě svého. Umění zahledět se na chaos života a vidět v něm věci takové, jaké opravdu jsou. Může mít pravdu? Že se mi Peeta vrátí?

„Musím jít zpátky do nemocnice,“ říká Prim a usazuje Pryskyřníka vedle mě na postel. „Dělejte si chvilku společnost, ano?“

Pryskyřník seskakuje z postele a následuje Prim ke dveřím, kde hlasitě protestuje proti tomu, že ho tu nechává. Já jsem pro něj vzduch, stejně jako on pro mě. Po pouhé půlminutě vím, že nesnesu být zavřená v podzemní kobce, a nechávám Pryskyřníka, ať se zabaví, jak umí. Několikrát zabloudím, ale nakonec se přece jen ocitám v obranné sekci. Každý, koho míjím, zírá na můj poraněný krk, takže si nakonec vyhrnu límec až k uším.

Hurikána zřejmě ráno taky propustili z nemocnice, protože ho nacházím s Diodem v jedné laboratoři. Sklánějí se nad nějakým nákresem a zaujatě spolu hovoří. Na stole a po podlaze se válejí různé varianty téhož obrázku. Na nástěnce i několika zapnutých počítačových obrazovkách vidím rozpracované plánky. V hrubých črtách jednoho z nich rozeznávám Hurikánovu past. »Co to je?“ ptám se chraptivě. Teprve teď si mě všímají. „Á, Katniss, přistihla jsi nás,“ říká Diod vesele. „Co? Tohle je tajné?“ Vím, že Hurikán tráví tady dole s Diodem hodně času, ale předpokládala jsem, že pracují na lucích a střelných zbraních.

„Ano i ne. Ale cítím se trochu provinile, že ti pořád kradu Hurikána,“ přiznává Diod.

Vzhledem k tomu, že jsem většinu pobytu ve Třináctém kraji strávila v pomatení smyslů, zaslepená vztekem, v maskérně nebo v nemocnici, nemohu říct, že by mi Hurikánova nepřítomnost nějak výrazně vadila. Naše vztahy v poslední době nejsou zrovna idylické. Nechávám ale Dioda, ať si myslí, že mi něco dluží. „Doufám, že ho tu nedržíš zbytečně.“

„Pojď se podívat,“ gestem mě přivolává k počítačové obrazovce.

Už chápu, co tady dělají. Využívají základní principy Hurikánových pastí a modifikují je, aby se daly použít proti lidem. Především jde o bomby. Jejich návrhy nejsou založené ani tak na mechanickém fungování pastí, jako spíš na psychologii zamýšlených obětí. Mají se klást do oblastí nezbytných k přežití. Ke zdroji vody či potravy. Jiné mají oběti vylekat, aby vběhly do ještě větší zkázy. Další ohrožují děti, aby přilákaly skutečný cíl: rodiče. Vábí oběť do zdánlivého bezpečného útočiště, kde ve skutečnosti čeká smrt. Hurikán a Diod se ale v jistém okamžiku přestali inspirovat přírodou a soustředili se na ryze lidské pohnutky. Jako například na soucit. Vybuchne bomba. Následuje chvilka klidu, aby mohli přiběhnout ostatní lidé a začít ošetřovat zraněné. Pak je zabije druhá, ještě větší nálož.

„Mám dojem, že tím překračujeme určitou hranici,“ říkám. „Copak je dovolené úplně všechno?“ Oba na mě zírají, Diod s pochybnostmi, Hurikán s jasným nesouhlasem. „Neexistují pravidla pro to, co je nepřijatelné provádět jinému člověku?“

„Jistěže existují. Řídíme se s Diodem stejnými pravidly jako prezident Snow, když proměňoval Peetu,“ odsekává Hurikán.

Krutý, ale pádný argument. Bez dalšího slova odcházím. Bojím se, že jestli hned neodejdu, tak vybuchnu. Než stačím opustit obrannou sekci, odchytává mě Haymitch. „Pojď se mnou,“ vybízí mě. „Potřebujeme tě v nemocnici.“

„K čemu?“ ptám se.

„Chystají se něco zkusit s Peetou,“ krčí rameny. „Pošlou k němu tu nejneškodnější osobu z Dvanáctého kraje, kterou se jim podařilo splašit. Hledají někoho, kdo by mohl mít s Peetou stejné vzpomínky z dětství, ale nic, co by souviselo s tebou. Právě prověřují uprchlíky z dvanáctky.“

Vím, že jde o hodně těžký úkol, protože Peeta nejspíš sdílí vzpomínky na dětství s někým z města, ale měšťané jsou skoro všichni po smrti. Když však přicházíme k nemocničnímu pokoji, který se změnil v centrálu Peetova ošetřovacího týmu, sedí v ní Delly Cartwrightová a povídá si s Plutarchem. Jako vždy mi věnuje upřímný úsměv, jako kdybych byla její nejlepší kamarádka na světě. Takhle se usmívá na každého. „Katniss!“ vítá mě.

„Ahoj Delly,“ zdravím ji. Slyšela jsem, že přežila jen se svým mladším bratrem. Jejich rodiče, kteří provozovali krámek s obuví, takové štěstí neměli. Vypadá starší, na sobě má pracovní šaty z Třináctého kraje, které nikomu nesluší, a blonďaté vlasy si stáhla do praktického ohonu, místo aby je rozčesávala do loken. Je o trochu štíhlejší, než si ji pamatuji, ale byla jedním z mála dětí z Dvanáctého kraje, které měly pár dekagramů navíc. K její dnešní podobě nepochybně přispěl zdejší jídelníček, stres i zármutek nad smrtí rodičů. „Jak se máš?“ ptám se.

„To víš, najednou se změnilo tolik věcí.“ Oči se jí zalévají slzami. „Ale všichni jsou tady ve třináctce vážně moc milí, viď?“

Myslí to vážně. Ona má opravdu ráda lidi. Všechny lidi, nejen těch pár, na které si po letité známosti mohla udělat svůj vlastní názor.

„Snaží se, abychom si tu připadali vítaní,“ odpovídám. Je to férové a střízlivé hodnocení. „Tebe vybrali, abys navštívila Peetu?“

„Asi ano. Chudák Peeta. A ty taky. Kapitol nikdy nepochopím,“ povzdychne si. „Buď ráda,“ říkám.

„Delly zná Peetu už hodně dlouho,“ vměšuje se do našeho rozhovoru Plutarch.

„To ano!“ Delly se celá rozzáří. „Hráli jsme si spolu už jako malé děti. Dokonce jsem říkávala lidem, že je to můj bratr.“

„Co myslíš?“ obrací se na mě Haymitch. „Mohla by Delly Peetovi nějak připomenout tebe?“

„Všichni jsme chodili do stejné třídy, ale moc jsme se nestýkali,“ odpovídám.

„Katniss byla vždycky tak úžasná. Nikdy by mě nenapadlo, že si mě všimne,“ říká Delly. „To, že jsi lovila, že jsi chodila na Jarmark, a vůbec všechno. Všichni tě hrozně obdivovali.“

Oba s Haymitchem se jí musíme pozorně zadívat do tváře, abychom si ověřili, že nežertuje. Z Dellyina popisu by se zdálo, že jsem neměla kamarády, protože se všichni ostýchali oslovit někoho tak výjimečného. To není pravda. Neměla jsem skoro žádné kamarády, protože jsem se nechovala přátelsky. Delly mě ale právě vylíčila v těch nejúžasnějších barvách.

„Delly si vždycky o každém myslí to nejlepší,“ vysvětluji ostatním. „Peeta s ní nemůže mít spojené žádné špatné vzpomínky.“ Vtom se mi něco vybavuje. „Moment. Je tu jedna věc. Když jsem v Kapitolu lhala o tom, jak jsem poznala jednu avoxku. Peeta mě kryl tím, že ta dívka je podobná Delly.“

„To si pamatuji,“ přikyvuje Haymitch. „Ale nevím. Byl to jen výmysl. Něco takového podle mě nemůže soupeřit s roky vzpomínek na dětství.“

„Zvlášť s tak příjemnou společnicí, jako je Delly,“ souhlasí Plutarch. „Jen ať to zkusí.“

Plutarch, Haymitch a já odcházíme do pozorovatelny vedle Peetova pokoje. Je tu deset členů Peetova lékařského týmu vyzbrojených papíry a tužkami. Okno je průhledné jen z naší strany a reproduktory nám umožňují odposlech. Peeta leží na posteli a má připoutané paže k rámu lůžka. Nevzpírá se, jen neustále neklidně svírá prsty. Tváří se příčetněji, než když se mě pokusil uškrtit, ale pořád to není on.

Dveře se potichu otvírají a Peeta se k nim poplašeně dívá. Zmateně sleduje, jak k němu přichází Delly. Když je těsně u něj, věnuje mu svůj obvyklý upřímný úsměv. „Peeto? To jsem já, Delly. Z domova.“

„Delly?“ Tvář se mu trochu rozjasňuje. „Delly. To jsi ty?“

„Ano!“ přikyvuje s viditelnou úlevou. „Jak se cítíš?“

„Hrozně. Kde jsme? Co se stalo?“ ptá se Peeta. „A je to tady,“ šeptá Haymitch.

„Řekl jsem jí, ať se nezmiňuje o Katniss a o Kapitolu,“ poznamenává Plutarch. „Jen ať v něm zkusí vyvolat co nejvíc vzpomínek na domov.“

„No… jsme ve Třináctém kraji. Tady teď žijeme,“ odpovídá Delly.

„To mi všichni říkají, ale nedává mi to smysl. Proč nejsme doma?“ vyptává se Peeta.

Delly se kouše do rtu. „Došlo k nehodě. Taky se mi hrozně stýská. Zrovna před chvílí jsem myslela na to, jak jsme kreslívali křídou na dlažbu. Tvoje obrázky byly vždycky jako živé. Pamatuješ, jak jsi kreslil různá zvířata?“

Jo. Prasata, kočky a tak,“ přikyvuje Peeta. „Říkala jsi, že došlo k nehodě?“

Vidím, že se na Dellyině tváři leskne pot. Pokouší se vyhnout přímé odpovědi. „Bylo to zlé. Nikdo… nemohl zůstat,“ říká nakonec zajíkavě.

„Toho se drž, holka,“ poznamenává sotva slyšitelně Haymitch.

„Ale vím, že se ti to tady bude líbit, Peeto. Zdejší lidé se k nám chovají moc hezky. Mají dost jídla, dostali jsme čisté oblečení a je tu mnohem zajímavější vyučování,“ vypráví Delly.

„Proč se na mě nepřišla podívat moje rodina?“ ptá se Peeta.

„Nemohou.“ Delly se znovu zalévají oči slzami. „Hodně lidí se sem nedostalo. Takže my tu musíme začít nový život. Určitě se jim bude hodit dobrý pekař. Vzpomínáš, jak nás tvůj táta nechal modelovat z těsta figurky?“

„Byl tam požár,“ vyhrkne Peeta náhle.

„Ano,“ špitne Delly.

„Dvanáctka shořela, ne? Kvůli ní,“ říká Peeta zlostně. „Kvůli Katniss!“ Začíná škubat popruhy.

„Ale ne, Peeto. To nebyla její chyba,“ odporuje Delly. „To ti řekla ona?“ syčí na ni.

„Vyveďte ji odtamtud,“ přikazuje Plutarch. Dveře se okamžitě otvírají a Delly k nim pomalu couvá. „Nemusela mi nic říkat. Byla jsem…“ pokouší se odpovědět, ale Peeta ji nenechá domluvit.

„Ona lže! Je to lhářka! Nesmíš věřit ničemu z toho, co říká! Je to mut, kterého vyrobili v Kapitolu, aby proti nám měli zbraň!“ křičí.

„Ne, Peeto. Ona není…,“ zkouší to znovu Delly.

„Nevěř jí, Delly,“ skáče jí Peeta do řeči naléhavě. „Já jsem jí věřil a ona se mě pokusila zabít. Zabila moje přátele. Mou rodinu. Nepřibližuj se k ní! Je to mut!“

Ze dveří se vynořuje něčí ruka, vytahuje Delly na chodbu a dveře se zavírají. Peeta ale nepřestává křičet. „Mut! Je to zatracený mut!“

Nejenže mě nenávidí a chce mě zabít. Dokonce ani nevěří, že jsem člověk. Ani škrcení nebolelo tolik jako tohle.

Členové lékařského týmu si horečně zapisují každé Peetovo slovo. Haymitch s Plutarchem mě vyvádějí z místnosti. Opírají mě o stěnu na chodbě, kde není nic slyšet, ale já vím, že Peeta za těmi dveřmi a za sklem nepřestává zuřit.

Prim se mýlila. Peeta se neuzdraví. „Už tu nemohu zůstat,“ říkám otupěle. „Jestli chcete, abych pořád dělala reprodrozda, musíte mě poslat pryč.“

„Kam chceš jít?“ ptá se Haymitch.

„Do Kapitolu.“ Nenapadá mě jiné místo, kde by na mě čekal nějaký úkol.

„To nejde,“ vrtí hlavou Plutarch. „Nejdřív musíme ovládnout zbytek Panemu. Dobrou zprávou je, že boje v krajích už skoro skončily. Zbývá jenom dvojka, ale to je tvrdý oříšek.“

Správně. Nejdřív kraje. Pak Kapitol. A nakonec zabiju Snowa.

„Fajn,“ říkám. „Pošlete mě do dvojky.“

14

Druhý kraj je velice rozlehlý, přesně jak by člověk čekal, a tvoří ho řada vesnic rozptýlených po horách. Každá původně vznikla u nějakého dolu nebo kamenolomu, ale mnohé nyní zajišťují ubytování a výcvik mírotvorců. Nic z toho by nepředstavovalo velkou překážku, protože vzbouřenci mají na své straně letectvo Třináctého kraje, nebýt jedné věci. V srdci kraje stojí prakticky nepřístupná hora, v níž se ukrývá jádro kapitolského vojska.

Hoře jsme dali přezdívku Ořech, protože jsem přetlumočila Plutarchovu poznámku o „tvrdém oříšku“ zdejším vzbouřeneckým vůdcům. Nynějšímu účelu začal Ořech sloužit po temných dobách, když Kapitol přišel o Třináctý kraj a potřeboval novou podzemní pevnost. Část armády měli Kapitolané rozmístěnou na vlastních předměstích – jaderné hlavice, vznášedla i bojové jednotky –, ale podstatná část jejich techniky se náhle ocitla v rukou nepřátel. Nemohli doufat, že rychle vybudují novou třináctku, protože ta vznikala během několika staletí. Náhradu však našli ve starých dolech Druhého kraje. Ze vzduchu Ořech vypadá jen jako obyčejná hora s několika vstupy do podzemí. Uvnitř jsou ale rozlehlé prostory, odkud byly vytěženy kamenné desky a po zrádných úzkých stezkách přepraveny na stavbu vzdálených budov. Dokonce tu nechybí ani železniční trať, která má usnadňovat transport horníků z Ořechu do hlavního města Druhého kraje. Trať vede přímo k náměstí, jež jsme s Peetou navštívili během Turné vítězů. Tehdy jsme stáli na širokém mramorovém schodišti soudní budovy a snažili jsme se nedívat na truchlící rodiny Cata a Kordety kousek pod námi.

Nešlo o ideální terén, protože tu docházelo k častým sesuvům půdy, záplavám a lavinám. Výhody však převažovaly. Při těžbě kamenů horníci nechávali stát vzpěry, které podpíraly strop v celém jeskynním systému. Kapitol je ještě vyztužil a začal si z hory dělat novou vojenskou základnu. Vybudoval v ní počítačové konzole a konferenční místnosti, kasárna i pestrý arzenál zbraní. Rozšířil vstupy, aby jimi mohla být přepravována vznášedla z hangáru, a nechal zde postavit odpalovací rampy. Celkově vzato ale vnější podoba hory zůstala víceméně nezměněná. Pokrývají drsná kamenitá změť se stromy a trnitými křovinami, která dotváří přírodní pevnost určenou k obraně proti nepřátelům.

Ve srovnání s ostatními kraji si Kapitol zdejší obyvatele doslova hýčkal. Už když se člověk podíval na vzbouřence z Druhého kraje, viděl, že jsou slušně živeni a v dětství o ně bylo lépe postaráno. Někteří skončili jako dělníci nebo horníci v lomech, jiným se dostalo vzdělání pro práci v Ořechu nebo výcviku pro vstup do řad mírotvorců. Od mládí procházeli velice tvrdým výcvikem. Hladové hry představovaly příležitost, jak získat bohatství a slávu, které nebylo možné dosáhnout jinde. Obyvatelé Druhého kraje byli samozřejmě náchylnější věřit kapitolské propagandě než ostatní. Přijali svůj úděl. Ale přesto byli v podstatě otroci. A jestliže si to uvědomovali i lidé, z nichž se stali mírotvorci nebo vojáci v Ořechu, ještě lépe to chápali kameníci, tvořící páteř zdejšího odboje.

Takhle vypadala situace při mém příjezdu před dvěma týdny. Vesnice na obvodu kraje měli v rukou povstalci, o města se bojovalo a Ořech zůstával nedobytný. Těch několik vstupů do podzemí bylo pečlivě střeženo a zbytek komplexu se nacházel v srdci hory. Všechny ostatní kraje se podařilo vymanit z kapitolského vlivu, ale dvojku měl Snow nadále v kapse.

Každý den se ze všech sil snažím pomáhat. Navštěvuji raněné. Natáčím s televizním štábem krátké proklamy. Do boje mě nepouštějí, ale zvou mě na válečné porady, což je výrazný pokrok oproti zvyklostem ve Třináctém kraji. Cítím se tu mnohem líp. Jsem svobodnější, nemám na paži vytetovaný žádný rozvrh a zůstává mi víc času pro sebe. Přespávám na povrchu, v povstaleckých vesnicích nebo po okolních jeskyních. Z bezpečnostních důvodů často měním stanoviště. Během dne smím lovit, pokud mám s sebou strážného a příliš se nevzdaluji od tábora. V chladném horském vzduchu se mi vracejí fyzické síly a pročišťuje se mi hlava. Taky si ale stále palčivěji uvědomuji, co Kapitol provedl Peetovi.

Snow mi ho ukradl, pokřivil ho k nepoznání a nakonec mi ho vrátil jako dárek. Od Boggse, který přicestoval do Druhého kraje se mnou, vím, že Peetova záchrana šla až příliš snadno. Boggs věří, že i kdyby se Třináctý kraj nepokusil o Peetovo vysvobození, Snow by mi ho stejně co nevidět nechal doručit. Vysadil by ho v nějakém kraji, kde dosud probíhají boje, nebo přímo ve třináctce. Převázaného mašlemi a s cedulkou, na které by bylo moje jméno. Naprogramovaného, aby mě zabil.

Teprve teď, po Peetově proměně, plně oceňuji jeho původní osobnost. Ještě víc, než kdyby zemřel. Jeho laskavost, vyrovnanost i teplo, za nímž se skrývá nečekaný žár. Kolik lidí na světě, kromě Prim, mé matky a Hurikána, mě má rádo a bezvýhradně mě bere takovou, jaká jsem? Odpověď by nyní nejspíš zněla: ani jeden. Když jsem někdy sama, vytahuji perlu, kterou nosím pořád v kapse, a vzpomínám na chlapce s chlebem, na jeho silné paže, které ode mě ve vlaku odháněly noční můry, i na polibky v aréně. Chci pojmenovat to, oč jsem přišla. Ale proč? Je to pryč –

Peeta je pryč. Ať už mezi námi bylo cokoliv, zmizelo to. Zbývá jen přísaha, že zabiju Snowa, kterou si opakuji desetkrát denně.

Ve Třináctém kraji mezitím pokračuje Peetova léčba. I když se neptám, Plutarch mě při telefonních rozhovorech zásobuje radostnými novinkami. „Dobrá zpráva, Katniss! Už jsme ho skoro přesvědčili o tom, že nejsi mut!“ Nebo: „Dneska mu dovolili, aby se sám nakrmil pudinkem!“

Haymitch ale přiznává, že se Peeta nelepší. Jediný pochybný paprsek naděje rozzářila má sestra. „Prim přišla s nápadem, že se ho pokusíme proměnit zpátky,“ říká Haymitch. „Vyvoláme u něj pokřivené vzpomínky na tebe a současně mu dáme velkou dávku uklidňujících prostředků, jako je morfion. Zatím jsme to zkusili jen u jedné vzpomínky. Na záznamu vás dvou v jeskyni, když jsi mu vyprávěla, jak jsi pro Prim sháněla kozu.“

„Nějaké zlepšení?“ ptám se.

„Jestli se dá nazvat zlepšením, že místo obrovské hrůzy teď prožívá obrovský zmatek, pak ano,“ odpovídá Haymitch. „Ale nevím, co si o tom myslet. Na několik hodin ztratil schopnost mluvit. Jako kdyby se úplně zasekl. Když se probral, ptal se jenom na tu kozu.“

„Hm,“ vypravuji ze sebe.

„Jak to vypadá u vás?“ zajímá se Haymitch.

„Žádné pokroky,“ krčím rameny.

„Posíláme skupinu, která vám pomůže s tou horou. Je v ní Diod a pár dalších,“ říká. „Zkrátka naše myslivny.“

Neudivuje mě, že na seznamu figuruje i Hurikánovo jméno. Čekala jsem, že si ho Diod vezme s sebou, ne kvůli Hurikánovým technickým znalostem, ale v naději, že vymyslí na obránce hory nějakou past. Hurikán se původně nabídl, že pojede do Druhého kraje se mnou, ale viděla jsem, že ho vytrhuji z práce s Diodem, a tak jsem mu řekla, ať zůstane tam, kde je ho nejvíc potřeba. Nepřiznala jsem, že jeho přítomnost by mi ještě ztěžovala truchlení po Peetovi.

Když pozdě odpoledne dorážejí, Hurikán se mě hned vydává hledat. Sedím na kládě za vesnicí, která je mým momentálním domovem, a škubu ulovenou husu. Několik dalších ptáků mi leží u nohou. Od mého příjezdu tudy táhnou početná hejna, takže se při lovu nemusím nijak zvlášť namáhat. Hurikán si ke mně beze slova přisedá a bere do ruky druhou husu. Jsme zhruba v polovině úlovku, když promlouvá: „Dostaneme je k jídlu?“

„Jo. Většina úlovku jde do táborové kuchyně, ale očekává se ode mě, že část dám lidem, u kterých tu noc přespím,“ odpovídám. „Za to, že se o mě starají.“

„Není to pro ně čest samo o sobě?“ ptá se.

„Zlaté oči,“ krčím rameny. „Rozkřiklo se, že reprodrozdi mohou být nebezpeční pro lidské zdraví.“

Chvíli zpracováváme kořist v tichosti. Pak Hurikán znenadání prohodí: „Včera jsem viděl Peetu. Za oknem.“

„Co si o tom myslíš?“ ptám se.

„Něco sobeckého,“ říká Hurikán.

„Že už na něho nemusíš žárlit?“ Prudce zabírám prsty a k zemi se kolem nás snáší hrst peří.

„Ne. Přesný opak.“ Hurikán jemně odstraňuje pírko z mých vlasů. „Napadlo mě…, že s ním nebudu moct nikdy soupeřit. Bez ohledu na to, jak moc mě něco bude bolet.“ Otáčí pírkem mezi palcem a ukazováčkem. „Jestli se Peeta nezlepší, nemám u tebe šanci. Nikdy na něj nebudeš moct zapomenout. Pořád by ses cítila zle kvůli tomu, že jsi se mnou.“

„Jako když mi kvůli tobě vždycky připadalo špatné, že ho líbám,“ hlesnu.

Hurikán se mi zahledí do očí. „Kdybych si myslel, že to je pravda, skoro bych unesl všechno ostatní.“

„Je to pravda,“ přiznávám. „Ale to, co jsi říkal o Peetovi, taky.“

Hurikán vyčerpaně vzdychá. Když ale položíme husy na zem a chystáme se vyrazit do lesa nasbírat klestí na večerní oheň, chytá mě náhle do náruče. Zlehka se dotýká rty vybledlých modřin na mém krku a postupuje k mým ústům. Přes všechny city k Peetovi v tuto chvíli hluboko uvnitř vím, že už se mi nikdy nevrátí. Nebo že já se nikdy nevrátím k němu. Zůstanu ve Druhém kraji, dokud ho nezískáme pro sebe, pojedu do Kapitolu, zabiju Snowa a nakonec zemřu. Peeta taky zemře, pomatený a plný nenávisti ke mně. A tak v houstnoucím šeru zavírám oči a líbám Hurikána, abych si vynahradila všechny polibky, které jsem v sobě zadržovala, líbám ho, protože už na ničem nezáleží a protože jsem tak zoufale a nesnesitelně osamělá.

Hurikánův dotyk, chuť i teplo mi připomínají, že mé tělo pořád žije, a to je teď vítané ujištění. Odsouvám veškeré myšlenky do pozadí a nechávám všemu volný průběh, šťastná, že se pro jednou mohu nechat pohltit kouzlem okamžiku. Když se Hurikán odtahuje, nakláním se k němu pro další polibky, ale on mi místo toho jemně zvedá bradu prstem. „Katniss,“ šeptá. Otvírám oči. Na chvilku mám dojem, jako kdyby se svět rozpoltil. Tohle nejsou naše lesy ani naše hory a takhle se normálně nechováme. Automaticky zvedám ruku k jizvě na levém spánku, kterou spojuji se svým zmatkem. „Teď mě polib.“ Nehybně stojím a popleteně sleduji, jak se ke mně Hurikán sklání a krátce tiskne své rty na mé. Pak se mi pozorně zadívá do tváře. „Co se ti honí hlavou?“

„Nevím,“ přiznávám.

„V tom případě to je jako líbat opilého. Taková pusa neplatí,“ říká s chabým pokusem o smích. Zvedá hromádku klestí a dává mi ji do prázdné náruče. Okamžitě se probírám.

„Jak to víš?“ ptám se hlavně proto, abych zakryla rozpaky. „Ty už ses líbal s někým opilým?“ Předpokládám, že se Hurikán mohl ve Dvanáctém kraji líbat se spoustou dívek. Rozhodně by našel řadu zájemkyň. Zatím jsem o tom ale nikdy moc nepřemýšlela.

Jenom vrtí hlavou. „Ne. Ale není tak těžké si to představit.“

„Takže ses nikdy nelíbal s jinýma holkama?“ ptám se.

„To jsem neřekl. Když jsme se potkali, bylo ti teprve dvanáct. A navíc jsi byla dost otravná. Můj život nesestával jen ze společného lovu s tebou.“ Za řeči sbírá další dřevo.

Začíná mě to docela zajímat. „Koho jsi líbal? A kde?“

„Všechny si ani nepamatuji. Za školou, za skládkou, kdekoliv,“ odpovídá.

Obracím oči v sloup. „A kdy jsem tedy pro tebe začala být tak výjimečná? Když mě odvezli do Kapitolu?“

„Ne. Asi tak půl roku předtím. Hned po Novém roce. Byli jsme na Jarmarku a jedli jsme nějakou šlichtu Mastné Sae. Darius si tě dobíral, že vymění tvého králíka za svůj polibek. A j‘ jsem si uvědomil…, že mi to vadí,“ vypráví.

Na ten den si vzpomínám. Ve čtyři odpoledne už byla tma a třeskutá zima. Byli jsme na lovu, ale husté sněžení nás vyhnalo zpátky do města. Jarmark se hemžil lidmi, kteří hledali úkryt před mrazem. Vývar Mastné Sae z kostí divokého psa, kterého jsme zastřelili o týden dřív, nedosahoval ani zdaleka obvyklých kvalit. Byl ale horký a já měla hlad. Seděla jsem se zkříženýma nohama na pultu a jedla jsem, Darius se opíral o sloupek Saeina stánku a šimral mě koncem mého copu na tváři. Pleskla jsem ho přes ruku a Darius mi vysvětloval, proč má jeho polibek hodnotu uloveného králíka, nebo možná hned dvou – je prý všeobecně známo, že zrzci jsou nejmužnější chlapáci. Mastná Sae a já jsme se smály, protože byl tak komicky neodbytný a ukazoval na ženy po celém Jarmarku, které, jak říkal, daly za potěšení z jeho rtů mnohem víc než králíka. „Vidíš tamhletu v té zelené šále? Jen se jí jdi zeptat, jestli potřebuješ doporučení.“

To všechno se odehrálo milion kilometrů odtud, před miliardou dní. „Jenom si dělal legraci,“ říkám.

„Nejspíš ano. Ačkoliv ty bys byla poslední, kdo by si všiml, že si ji nedělá,“ upozorňuje mě Hurikán. „Vzpomeň si na Peetu. Nebo na mě. Nebo třeba na Finnicka. Už jsem si dělal starosti, že na tebe má zálusk, ale teď se zřejmě srovnal.“

„Jestli si myslíš, že by se do mě Finnick zamiloval, pak ho vůbec neznáš,“ směju se.

Hurikán krčí rameny. „Vím, že byl zoufalý. A zoufalí lidé dělají šílené věci.“

Nemohu se zbavit dojmu, že tím myslel mě.

Hned časně ráno se posily z Třináctého kraje shromažďují na poradě, která má vyřešit problém s Ořechem. Žádají mě, abych se schůzky zúčastnila taky, ačkoliv nemám čím přispět. Místo ke konferenčnímu stolu si sedám na široký okenní parapet, z něhož je výhled na probíranou horu. Velitelka z Druhého kraje, žena ve středním věku jménem Lyma, nás seznamuje s nákresy vojenského komplexu v Ořechu a líčí neúspěšné pokusy o jeho dobytí. Párkrát jsem se s ní po příjezdu setkala a pokaždé jsem měla pocit, že už jsem ji někde viděla. Teprve když promítá záběry, jak vede útok proti hlavní bráně do Ořechu, konečně mi dochází, odkud ji znám. Je to taky vítězka Hladových her. Lyma, splátkyně z Druhého kraje, která vyhrála hry před více než generací. Cetkie nám v rámci příprav na čtvrtohry poslala sestřih i z jejího ročníku. Během let jsem ji patrně občas zahlédla na novějších ročnících her, ale nijak na sebe neupozorňovala. Po nedávném zjištění, jak Snow zacházel s Haymitchem a Finnickem, dokážu myslet na jediné: Co Kapitol provedl jí?

Lyma končí s úvodem a lidé se začínají ptát. Hodiny plynou a „myslivny“ z Třináctého kraje se pořád snaží přijít s realistickým plánem na dobytí Ořechu. I když se Diod domnívá, že by se mu mohlo podařit překonat některé počítačové systémy, a rozproudí se diskuze o využití několika špionů, které uvnitř hory máme, nikdo nepřichází se skutečně novátorským nápadem. Oběd jíme na místě, míjí odpoledne a hovor se vrací ke strategii, o kterou se vzbouřenci již pokoušeli – k frontálnímu útoku proti vchodům. Lymino podráždění roste, protože řada variant tohoto plánu už byla neúspěšně vyzkoušena a o život při nich přišlo mnoho jejích vojáků. Nakonec si rázně bere slovo: „Další člověk, který navrhne útok proti vchodům, by měl mít opravdu brilantní plán, protože ho nechám jít v čele svých mužů!“

Hurikán, který nevydržel sedět u stolu víc než pár hodin, buď přechází po místnosti, nebo sedí vedle mě na okně. Podle všeho se hned zkraje smířil s tím, že horu nelze dobýt frontálním útokem, a přestal zasahovat do debaty. Poslední hodinu sedí s čelem svraštělým soustředěním a hledí na Ořech za okny. V tichu, jež nastalo po Lymině prohlášení, konečně přeruší mlčení: „Je opravdu nutné Ořech dobýt? Nebo stačí, když ho vyřadíme z provozu?“

„To by nám rozhodně taky pomohlo,“ říká Diod. „Kam tím míříš?“

„Představte si, že máte před sebou doupě divokých psů,“ rozvíjí Hurikán svou myšlenku. „Dovnitř se dostat nemůžete. Takže vám zbývají dvě možnosti. Uvěznit psy uvnitř, nebo je vyhnat ven.“

„Bombardování vchodů jsme zkoušeli,“ říká Lyma. „Obránci jsou příliš hluboko, než abychom jim tak způsobili nějaké významné škody.“

„Tohle jsem nemyslel,“ vrtí hlavou Hurikán. „Napadlo mě využít celou horu.“ Diod vstává a přistupuje k Hurikánovi, aby se přes své špatně padnoucí brýle podíval na Ořech. „Vidíte ty brázdy, které probíhají po svazích?“ ptá se Hurikán.

„Tudy se valily laviny.“ Diod špulí rty. „Bude to riskantní. Museli bychom dokonale načasovat odpálení náloží, a jakmile se laviny dají do pohybu, nebudeme je moct nijak usměrňovat.“

„Nemusíme je usměrňovat, jestli nám nepůjde o to, abychom Ořech dobyli,“ namítá Hurikán. „Stačí ho jen uzavřít.“

„Takže navrhujete způsobit laviny a zablokovat vchody?“ obrací se na něj Lyma.

„Přesně tak,“ přikyvuje Hurikán. „Uvězníme nepřátele uvnitř a odřízneme je od zásobovacích cest. Nebudou moct vysílat svoje vznášedla.“

Všichni uvažují o Hurikánově plánu. Boggs listuje dokumentací k Ořechu a mračí se. „Tím můžeme všechny zabít. Podívejte se na tu primitivní ventilační soustavu. Nic takového, co máme ve třináctce. Závisí plně na nasávání vzduchu ze svahů. Když zablokujeme větrací otvory, všichni se udusí.“

„Pořád mohou uniknout železničním tunelem na náměstí,“ upozorňuje ho Diod.

„Ne, pokud ho vyhodíme do povětří,“ říká Hurikán stroze. Konečně vychází najevo celý jeho záměr. Životy obránců hory ho nezajímají. Nehodlá zajmout živou kořist pro pozdější prožití.

Tohle je jedna z jeho smrtících pastí.

15

Shromážděným pomalu docházejí důsledky Hurikánova návrhu. V jejich tvářích se zračí všechny možné reakce: radost i nervozita, smutek i uspokojení.

„Většina zaměstnanců pochází z Druhého kraje,“ poznamenává Diod neutrálním hlasem.

„No a?“ krčí rameny Hurikán. „Stejně už jim nikdy nebudeme moct věřit.“

„Měli by mít aspoň šanci kapitulovat,“ říká Lyma.

„My jsme takový přepych taky neměli, když vznášedla zasypala Dvanáctý kraj zápalnými bombami, ale vy tu asi udržujete s Kapitolem mnohem přátelštější vztahy,“ odsekne Hurikán. Chvíli čekám, že ho Lyma na místě zastřelí nebo mu aspoň jednu vrazí. Vzhledem ke svému výcviku by ho pravděpodobně v zápase porazila. Její zjevná zlost ale Hurikána popouzí ještě víc. „Dívali jsme se, jak naše děti umírají v plamenech, a nemohli jsme nic dělat!“ zvyšuje hlas.

Musím na vteřinu zavřít oči, protože mě Hurikánova slova zasahují jako kopanec do břicha. Mají zamýšlený efekt. Přeju si, aby všichni v té hoře zemřeli. Už se to i chystám říct, ale pak… Jsem přece holka z Dvanáctého kraje. Nejsem prezident Snow. S tím nic nenadělám. Nemohu někoho odsoudit k smrti, jak Hurikán navrhuje. „Hurikáne,“ říkám, chytám ho za paži a snažím se mluvit co nejrozumněji. „Ořech je bývalý důl. Bylo by to jako záměrně vyvolat obrovský zával.“ Tohle pomyšlení musí každého člověka z Dvanáctého kraje přimět k tomu, aby si nechal celý plán znovu projít hlavou.

„Ale nebude to tak rychlé jako výbuch v dole, který zabil oba naše otce,“ opáčí. „Vadí to tady všem? Že naši nepřátelé možná budou mít pár hodin na to, aby si uvědomili, že umírají, místo toho, aby je exploze rovnou rozervala na kousky?“

Když jsme za starých časů lovili kolem Dvanáctého kraje, Hurikán říkal podobné věci. Někdy i horší. Jenže tehdy jsme byli děti. Byla to jen slova. Tady je můžeme proměnit ve skutky, které už nikdy nikdo nevezme zpátky.

„Nevíš, jak ti lidé skončili v Ořechu,“ upozorňuji ho. „Možná je k tomu donutili. Třeba je tam drží proti jejich vůli. Jsou mezi nimi i naši špioni. Ty bys taky zabil?“

„Ano, obětoval bych pár životů, abych vyřídil zbytek,“ odpovídá vášnivě. „A kdybych byl jedním z těch špionů uvnitř, řekl bych – jen do toho!“

Vím, že nelže. Hurikán by klidně obětoval svůj život, o tom nikdo nepochybuje. Možná bychom totéž udělali všichni, kdybychom měli takovou možnost. Snad bych to udělala i já. Ale je mi proti mysli činit tak chladnokrevné rozhodnutí za jiné.

„Mluvil jsi o dvou možnostech,“ ozývá se Diod. „Uvěznit je uvnitř, nebo je vyhnat ven. Navrhuji zkusit laviny, ale nechat volný železniční tunel. Tak se obránci z hory budou moct dostat na náměstí, kde na ně budeme čekat.“

„Doufám, že po zuby ozbrojení,“ poznamenává Hurikán. „Protože si můžete být jistí, že se jen tak nevzdají.“

„Pochopitelně budeme ozbrojení. Zajmeme je,“ souhlasí Boggs.

„Měli bychom seznámit s naším plánem Třináctý kraj,“ navrhuje Diod. „Ať se vyjádří prezidentka Coinová.“

„Ta bude chtít ten tunel zablokovat,“ prohlásí Hurikán s pevným přesvědčením.

„Patrně ano, ale Peeta měl ve svých proklamách v něčem pravdu. Když mluvil o nebezpečí, že se navzájem pobijeme. Díval jsem se na pár čísel. Zabýval jsem se počty mrtvých a zraněných a… myslím, že to přinejmenším stojí za debatu,“ uzavírá Diod.

Debaty se má zúčastnit jen hrstka lidí. Hurikán i já odcházíme s ostatními pryč. Beru ho na lov, aby se odreagoval a upustil trochu páry, ale nemluvíme spolu. Hurikán se na mě nejspíš zlobí, že jsem mu odporovala.

Nakonec si zdejší stratégové promluví s Coinovou a dospějí k rozhodnutí. Večer si beru kostým reprodrozda s lukem přes rameno a sluchátkem, které mě spojuje s Haymitchem ve třináctce – pro případ, že by se naskytla vhodná příležitost k natočení proklamy. Čekáme na střeše soudní budovy, odkud máme krásný výhled na cíl.

Naše vznášedla zprvu velitelé v Ořechu ignorují, protože v minulosti nepůsobila větší potíže než otravné mouchy. Po dvou vlnách bombardování svahu nad vchody do podzemí si ale vznášedla získávají jejich pozornost. Než však stačí zahájit palbu z protiletadlových zbraní, je příliš pozdě.

Hurikánův plán předčí veškerá očekávání. Diod se nemýlil, když upozorňoval, že nebudeme schopni ovlivňovat dráhu lavin, jakmile se jednou dají do pohybu. Svahy jsou už tak dost nestabilní, ale po několika explozích se mění téměř v cosi tekutého. Přímo před očima se hroutí rozsáhlé úseky Ořechu a zahlazují veškeré stopy lidské činnosti. Vchody jsou rázem pohřbeny pod tunami kamenů. Nebe zahalují oblaka prachu a trosek. Hora se mění v hrobku.

Představuji si peklo uvnitř. Houkají sirény. V temnotě blikají světla. Kamenný prach dusí panikařící obránce, kteří zoufale a marně hledají cestu ven. Vchody, šachta pro startování vznášedel i ventilační otvory jsou ale ucpané hlínou a kameny, které se valí dovnitř. Ze stropů padá elektrické vedení, srší jiskry a propuká několik požárů. Sutiny mění známé cesty v matoucí bludiště. Lidé do sebe vrážejí, strkají se a pachtí se kupředu jako mravenci, na které se řítí hora balvanů a chystá se rozdrtit jejich křehké schránky.

„Katniss?“ ozývá se ze sluchátka Haymitch. Chci mu odpovědět, ale uvědomuji si, že si obě dlaně tisknu k ústům. „Katniss!“

V den, kdy zahynul můj otec, se sirény rozhoukaly během školního oběda. Nikdo nečekal, až nás učitelé propustí, a nikdo to od nás ani neočekával. Reakce na důlní neštěstí nedokázal ovládat ani Kapitol. Běžela jsem do Priminy třídy. Pořád si pamatuji, jak seděla, bledá, ale rovná jako pravítko, s rukama položenýma na lavici, a čekala, až ji vyzvednu, přesně jak jsem jí slíbila pro případ, že se rozeznějí sirény. Vyskočila ze židle, chytila se mě za rukáv a obě jsme se prodíraly mezi lidmi, kteří pospíchali ulicemi k hlavní těžební věži. Naše matka svírala provaz, který tu narychlo natáhli, aby udržoval dav v rozumných mezích. Při zpětném pohledu jsem měla okamžitě pochopit, že se něco děje – proč jsme my dvě s Prim hledaly ji, když to mělo být naopak?

Rozvrzané výtahy chrlily na denní světlo horníky zčernalé od kouře. S každou další skupinkou se ozývaly radostné výkřiky a příbuzní se protahovali pod provazy, aby si odvedli své manžely, manželky, děti, rodiče i sourozence domů. Stály jsme na mrazivém vzduchu, odpoledne se šeřilo a na zem se snášel lehký poprašek sněhu. Výtahy jezdily pomaleji a vystupovalo z nich méně lidí. Klekla jsem si na zem a zabořila ruce do popela. Zoufale jsem chtěla vytáhnout otce z podzemí. Jestli existuje horší pocit marnosti a beznaděje, než když se snažíte dostat k milované osobě uvězněné v podzemí, já ho neznám. Z paměti se mi vynořují střípky vzpomínek. Ranění. Těla mrtvých. Čekání do noci. Cizí lidé vám přehazují přes ramena deku. Do ruky vám tisknou hrnek něčeho horkého, ale vy nepijete. A pak, za rozbřesku, smutný výraz ve tváři důlního předáka, který může znamenat jediné. Co jsme to právě udělali?

„Katniss! Jsi tam?“ Haymitch už si pro mě pravděpodobně připravuje ten chomout.

Odtrhuji ruce od úst. „Ano.“

„Jdi dovnitř. Pro případ, že by se Kapitol pokusil o odvetu se zbytkem vzdušných sil,“ přikazuje mi.

„Ano,“ opakuji. Všichni kromě vojáků za kulomety scházejí ze střechy. Cestou po schodech přejíždím prsty po sněhově bílých mramorových stěnách. Tak studených a krásných. Ani v Kapitolu nemají nic, co by se vyrovnalo téhle majestátní staré budově. Ze stěn však nečerpám žádnou útěchu – jen mi odebírají teplo. Kámen je vždycky silnější než člověk.

Sedám si pod jeden z gigantických pilířů ve velké vstupní hale. Otevřenými dveřmi vidím bílou mramorovou plochu, která vede ke schodišti na náměstí. Vybavuji si, jak zle mi bylo, když jsme tu s Peetou přijímali blahopřání k vítězství v Hladových hrách. Turné vítězů mě úplně vyčerpalo, nepodařilo se mi uklidnit výbušnou atmosféru v krajích a navíc jsem čelila vzpomínkám na Kordetu a Cata. Zvlášť na Catovu strašlivou, pomalou smrt ve spárech mutů.

Boggs si vedle mě sedá do dřepu. Ve stínu je jeho tvář ještě bledší než obvykle. „Železniční tunel zůstal volný. Někteří se nejspíš dostanou ven.“

„A pak je všechny zastřelíme, jakmile vystrčí nos?“ ptám se.

„Jen když budeme muset,“ odpovídá.

„Mohli jsme jim sami poslat vlak, aby pomohl vyvézt raněné,“ říkám.

„Ne. Bylo rozhodnuto, že necháme tunel v jejich rukách. Tak mohou odvážet lidi po obou kolejích,“ vrtí hlavou Boggs. „Navíc, aspoň budeme mít čas přesunout vojáky k náměstí.“

Před pár hodinami bylo náměstí zemí nikoho. Vedla tudy hlavní linie bojů mezi povstalci a mírotvorci. Když Coinová schválila Hurikánův plán, vzbouřenci zahájili ofenzivu a zatlačili kapitolské síly o několik bloků dál, aby měli pod kontrolou konec železniční tratě pro případ, že Ořech padne. Teď opravdu padl. Postupně mi dochází, co to znamená. Všichni, kteří přežili, přijedou na náměstí. Venku opět začíná přestřelka. Mírotvorci se bezpochyby snaží probojovat zpátky, aby zachránili své druhy. Vzbouřenci přeskupují síly, aby tomu naopak zabránili.

„Celá se třeseš,“ říká Boggs. „Zkusím ti najít nějakou deku.“ Odchází, než se stačím ohradit. Nechci deku, i když ze mě okolní mramor nadále vysává veškeré teplo.

„Katniss,“ ozývá se ze sluchátka Haymitchův hlas.

„Jsem tu,“ odpovídám.

„Dnes odpoledne jsme u Peety zaznamenali zajímavý vývoj. Říkal jsem si, že bys to mohla chtít slyšet,“ pokračuje. Zajímavý vývoj, ne změna k lepšímu. To není dobré. Nezbývá mi ale nic jiného než poslouchat. „Ukázali jsme mu záznam, na kterém zpíváš Oběšencův strom. Ten jsme neodvysílali, takže ho Kapitol nemohl použít při Peetově proměně. Peeta říkal, že tu písničku zná.“

Omráčeně se narovnávám. Pak si uvědomuji, že to je jen další projev zmatku vyvolaného sérem proti sršáňům. „To není možné, Haymitchi. Nikdy mě ji neslyšel zpívat.“

Tebe ne, ale tvého otce. Slyšel ho, jak ji zpívá, když jednoho dne přinesl úlovek do pekařství. Peetovi bylo tenkrát šest nebo sedm let, ale pamatuje si to, protože pozorně poslouchal, aby zjistil, jestli ptáci přestanou zpívat,“ vysvětluje Haymitch. „Asi přestali.“

Jestli nám bylo šest nebo sedm, tak se to událo ještě předtím, než matka tu píseň zakázala. Možná zhruba v době, kdy jsem se ji sama učila. „Byla jsem u toho taky?“

„Myslím, že ne. Přinejmenším se o tobě Peeta nezmínil. Ale jde o první souvislost s tebou, která u něj nevyvolala záchvat,“ říká Haymitch. „Aspoň něco, Katniss.‘

Můj otec. Dnes mě provází na každém kroku. Znovu prožívám jeho smrt v dole. Zastřená vzpomínka na něj se probojovala do Peetova pomateného vědomí. Vidím ho i v Boggsově pohledu, když mi přehazuje přes ramena přikrývku. Stýská se mi po něm tolik, až to bolí.

Přestřelka venku sílí. Kolem probíhá Hurikán se skupinou povstalců. Bez váhání míří do bitvy. Nesnažím se k nim připojit. Stejně by mi to nedovolili. Nemám na to žaludek a cítím jen nekonečnou únavu. Kéž by tu byl Peeta – starý Peeta –, protože ten by dokázal přesně vyjádřit slovy, proč je špatné pokračovat v boji, když se kousek odtud lidé snaží uniknout závalu v hoře. Nebo jsem díky vlastní minulosti jen přecitlivělá? Copak nejsme ve válce? Není to jen jiný způsob, jak pobít nepřátele?

Rychle se stmívá. Nad náměstím se rozzařují obrovské reflektory. I na nádraží jistě všechny žárovky žhnou naplno. Ze svého místa na opačném konci náměstí jasně vidím přes tabule skla do nitra dlouhé, úzké budovy. Nemůže mi uniknout příchod jediného člověka, natož příjezd vlaku. Hodiny ale ubíhají a pořád nikde nikdo. S každou další minutou je těžší věřit tomu, že někdo útok přežil.

Je už hodně po půlnoci, když přichází Cressida, aby mi připnula ke kostýmu mikrofon. „K čemu to je?“ ptám se.

Odpovídá mi Haymitch. „Vím, že se ti to nebude líbit, ale potřebujeme, abys pronesla řeč.“

„Řeč?“ opakuji. Jímá mě závrať.

„Budu ti ji předříkávat větu po větě,“ uklidňuje mě. „Jenom musíš opakovat, co říkám. Podívej, u hory není vidět ani známka života. Vyhráli jsme, ale boj pokračuje. Takže nás napadlo, že kdybys vyšla na schody soudní budovy a řekla všem, že Ořech padl a že přítomnost Kapitolu v Druhém kraji je minulostí, mohla bys přimět zbytek nepřátelských sil ke kapitulaci.“

Mžourám do tmy za náměstím. „Ani je nevidím.“

„Proto máš ten mikrofon,“ říká Haymitch. „Uslyší tě z reproduktorů a uvidí tě na obrazovkách.“

Vím, že na náměstí jsou dvě obří obrazovky. Viděla jsem je během Turné vítězů. Mohlo by to zabrat, kdybych byla na takové věci dobrá. Což nejsem. Už když začínali natáčet proklamy, chtěli po mně, abych opakovala jejich věty, a byl to propadák.

„Mohla bys zachránit plno životů, Katniss,“ říká Haymitch nakonec.

„Dobře. Zkusím to,“ odpovídám.

Je to zvláštní, stát venku nad schody v kostýmu reprodrozda a ve světle reflektorů, ale bez viditelného obecenstva. Jako kdybych měla přednášet svoji řeč jen pro srpek měsíce na nebi.

„Uděláme to co nejrychleji,“ říká Haymitch. „Jsi moc na ráně.“

Televizní štáb, který stojí dole na náměstí s kamerami, signalizuje, že je připraven. Vybízím Haymitche, ať spustí, zapínám si mikrofon a poslouchám, jak mi Haymitch předčítá první větu proslovu. Na obrazovkách nad náměstím se objevuje můj zvětšený obraz a já začínám mluvit. „Obyvatelé Druhého kraje, mluví k vám Katniss Everdeenová. Stojím nad schody vaší soudní budovy, kde…“

Na nádraží vedle sebe se skřípěním zastavují dva vlaky. Dveře se otvírají a ven se potácejí lidé v oblacích dýmu, který si s sebou přivezli z Ořechu. Určitě přinejmenším tuší, co na ně čeká, protože většina hned po vystoupení z vlaku uléhá na zem a sprška střel tříští světla v nádražní budově. Přijeli ozbrojení, přesně jak Hurikán předvídal, ale taky zranění. V nočním tichu je slyšet jejich steny.

Někdo zhasíná reflektory u schodiště, takže mě zakrývá ochranná rouška tmy. Na nádraží plane oheň – jeden z vlaků zřejmě zachvátil požár – a za okny se převalují husté chuchvalce černého dýmu. Lidem nezbývá nic jiného než pokračovat na náměstí. Dusí se a zalykají se kouřem, ale vzdorně mávají zbraněmi. Rozhlížím se po střechách okolních domů. Na všech jsou kulometná hnízda povstalců. Měsíční svit se odráží od lesklých hlavní.

Z nádraží se potácí mladík, jednou rukou si k tváři tiskne zkrvavený šátek a v druhé vleče zbraň. Když vtom zakopává a padá na zem. Má sežehnutá záda košile a pod látkou prosvítá zarudlá kůže. Najednou je pro mě jen další obětí důlního neštěstí.

Sbíhám ze schodů a utíkám k němu. „Přestaňte!“ křičím na rebely. „Nestřílejte!“ Má slova se rozléhají ozvěnou až za náměstí, protože můj hlas stále zesiluje zapnutý mikrofon. „Přestaňte!“ Shýbám se k mladíkovi, abych mu pomohla, ale on se najednou vyhrabe na kolena a namíří mi zbraň na hlavu.

Instinktivně o několik kroků couvám. Zvedám luk nad hlavu, aby viděl, že nikomu nechci ublížit. Když teď drží zbraň oběma rukama, vidím na jeho tváři ošklivou ránu od padajícího kamene. Je cítit spálenými vlasy, sežehlým masem a benzinem. Oči má šílené bolestí a strachem.

„Nehýbej se,“ šeptá mi do ucha Haymitch. Řídím se podle jeho pokynu a dochází mi, že se na mě právě dívá celý Druhý kraj a možná i Panem. Reprodrozd je vydán na milost a nemilost muži, který nemá co ztratit.

Když mě mladík oslovuje, skoro mu nerozumím. „Řekni mi jediný důvod, proč bych tě neměl zastřelit.“

Zbytek světa ustupuje do pozadí. Hledím do zoufalých očí obránce Ořechu, který po mně chce důvod. Jistě by mě jich měly napadat tisíce, ale ze rtů mi splynou jen dvě slova. „Nemám žádný.“

V další chvíli by měl mladík logicky stisknout spoušť. Má odpověď ho ale zaskočila. Snaží se ji pochopit. Sama si omámeně uvědomuji, že jsem mu řekla naprostou pravdu, a ten ušlechtilý impulz, který mě poháněl přes náměstí, nahrazuje vyčerpaná beznaděj. „Nemám žádný. V tom je ta potíž, co?“ Spouštím luk k zemi. „Vyhodili jsme do vzduchu váš důl. Vy jste spálili můj kraj. Máme plno důvodů k tomu, abychom se navzájem zabili. Tak jen do toho. Ať je Kapitol šťastný. Já už za ně jejich otroky zabíjet nebudu.“ Házím luk na zem a odkopávám ho botou. Luk klouže po kamenech a zastavuje se mladíkovi u kolenou.

„Já nejsem jejich otrok,“ chraptí mladík.

„Já ano,“ odpovídám. „Proto jsem zabila Cata… a on zabil Mlata… a ten zabil Kordetu… a Kordeta se snažila zabít mě. Tak to jde pořád dokola a kdo vyhraje? My ne. Žádný z krajů. Vždycky Kapitol. A já už jsem unavená z toho, že mám pořád být pěšákem v jejich hrách.“

Vzpomínám si na Peetu. Na tu noc před prvními Hladovými hrami, kdy jsme spolu mluvili na střeše výcvikového střediska. On to všechno chápal ještě předtím, než jsme se ocitli v aréně. Doufám, že se na mě teď dívá, že si vybavuje ten noční rozhovor, jak se opravdu odehrál, a že mi odpustí, až zemřu.

„Mluv dál. Pověz mu, jak ses dívala na zhroucení jejich hory,“ vybízí mě Haymitch.

„Když jsem viděla, jak se hroutí vaše hora, pomyslela jsem si, že to Kapitol zase dokázal. Přinutil mě zabíjet vás – obyvatele z ostatních krajů. Ale proč? Dvanáctý a Druhý kraj nemají žádný důvod ke vzájemné nenávisti kromě toho, který nám dal Kapitol.“ Mladík na mě nechápavě pomrkává. Klekám si před ním a tiše, naléhavě se ho ptám: „Proč bojuješ proti povstalcům na střechách? Proti Lymě, která byla vaše vítězka? Proti svým sousedům a možná dokonce příbuzným?“

„Já nevím,“ šeptá muž. Ale nepřestává na mě mířit.

Stoupám si a pomalu se otáčím ke všem kulometným hnízdům. „Jste tam nahoře? Pocházím z hornického města. Odkdy odsuzují horníci svoje druhy k takové hrozné smrti a pak čekají, až budou moct zastřelit každého, komu se podaří vylézt z trosek?“

„Kdo je nepřítel?“ napovídá Haymitch.

„Tihle lidé…,“ ukazuji na těla zraněných před nádražím, „nejsou vaši nepřátelé!“ Obracím se čelem k nádražní budově. „A vaši nepřátelé nejsou rebelové! Všichni máme jediného společného nepřítele, a to je Kapitol! Teď máme příležitost ukončit jeho nadvládu, ale potřebujeme při tom pomoc všech lidí z krajů!“

Kamery mě snímají, když natahuji ruce k mladíkovi, ke zraněným i k váhajícím povstalcům v celém Panemu. „Prosím! Připojte se k nám!“

Má slova zůstávají viset ve vzduchu. Dívám se na obrazovku a doufám, že se davem přihlížejících rozšíří vlna vzájemného porozumění a odpuštění.

Místo toho vidím, jak mě k zemi sráží zásah střely.

16

„Napořád,“ šeptá v šerém morfionovém světě Peeta a já se ho vydávám hledat. Je to mlžný svět s fialovým nádechem, bez ostrých obrysů a s mnoha úkryty. Procházím vrstvami oblaků za nejasnými stopami a cítím slabou vůni skořice a kopru. Jednou už se mé tváře dotýká jeho ruka. Snažím se ji podržet ve své, ale protéká mi mezi prsty jako cár mlhy.

Když se konečně probouzím ve sterilním nemocničním pokoji v Třináctém kraji, vzpomínám si, že jsem byla pod vlivem uspávacího sirupu. Zranila jsem si patu, když jsem šplhala po větvi přes elektrický plot a pak jsem z ní seskočila dolů. Peeta mě tehdy uložil do postele a já jsem ho požádala, aby se mnou zůstal, dokud neusnu. Cosi zašeptal, ale tenkrát jsem mu nerozuměla. V jakémsi koutě paměti mi asi přece jen uvízla jeho odpověď a nyní se vynořila v mém snu. „Napořád.“

I Morfion otupuje všechny pocity, takže místo palčivého smutku vnímám jen prázdnotu, jako dutinu v mrtvém keři, kde dříve kvetly květy. Bohužel mi nedali dost drogy, abych necítila bolest v levém boku. Tam mě zasáhli. Přejíždím dlaní po tlusté vrstvě obvazů kolem žeber a uvažuji, jak to, že jsem nezemřela.

Nestřelil mě ten muž, který přede mnou klečel na náměstí, ten popálený mladík z Ořechu. Spoušť stiskl někdo dál vzadu. Necítila jsem ani tak průnik kulky, jako spíš náraz – jako kdyby mě někdo udeřil perlíkem. Pak už si pamatuji jen křik a střelbu. Chci se zvednout do sedu, ale daří se mi pouze zasténat.

Bílá plenta, která odděluje mou postel od sousedního lůžka se odhrne stranou a nade mnou stojí Johanna Masonová. V první chvíli se lekám, protože na mě v aréně zaútočila, a já se cítím ohrožená. Musím si připomenout, že se mě tím snažila chránit Patřilo to k plánu rebelů. To ale neznamená, že mě má ráda. Nebo svoje opovržení hrála jen kvůli Kapitolu?

„Žiju,“ chraptím.

„Nepovídej, ty jelítko.“ Johanna přistupuje blíž a sedá si na mou postel. Hrudí mi vystřelují jehličky bolesti. Když vidím, jak se šklebí nad mým nepohodlím, je mi jasné, že se neschyluje k žádnému přátelskému shledání. „Pořád tě to bolí?“ Obratně mi vytahuje morfionovou infuzi z paže a napojuje ji do kanyly ve vlastní ruce. „Před pár dny mi začali snižovat dávku. Bojí se, aby se ze mě nestala jedna z těch trosek ze šestky. Musím si půjčovat od tebe, když se nikdo nedívá. Doufala jsem, že ti to nebude vadit.“

Vadit? Jak by mi to mohlo vadit, když ji Snow po Čtvrtohrách skoro umučil k smrti? Nemám právo si stěžovat a ona to ví.

Spokojeně vzdychne, když jí morfion vtéká do žíly. „Možná to ti feťáci ze šestky dělali správně. Zdrogovali se a malovali si na tělo květiny. To není tak špatný život. V každém případě vypadali šťastněji než my ostatní.“

Během mé nepřítomnosti nabrala zpátky něco ze své původní váhy. Na vyholené hlavě jí vyráží měkké strniště vlasů, které pomáhá zakrýt některé z jizev. Jestli mi ale chodí na morfion, očividně není ani zdaleka v pořádku.

„Mají tu jednoho cvokaře, který sem chodí každý den, aby nu pomáhal s rekonvalescencí. Jako kdyby mě mohl uzdravit chlápek, který strávil celý život v tomhle králičím doupěti. Je to úplný idiot. Nejmíň dvacetkrát během sezení mi připomíná, že jsem v naprostém bezpečí.“ Daří se mi vykouzlit úsměv. To je opravdu hloupost, zvlášť když ji říkáte vítězi Hladových her. Jako kdyby někdy někdo mohl být v naprostém bezpečí. „A co ty, reprodrozde? Připadáš si v bezpečí?“

„Jasně. Přesně tak jsem si připadala, dokud mě nepostřelili,“ říkám.

„Prosím tě. Kulka se tě ani nedotkla. To zařídil Cinna,“ ušklíbá se.

Vybavuji si ochranné vrstvy v mém kostýmu. Tu bolest jsem si ale nevymyslela. „Mám zlomená žebra?“

„Ani to ne. Jenom trochu pohmožděná. A praskla ti slezina. Nedokázali ji spravit.“ Přezíravě mává rukou. „Neboj, slezinu nepotřebuješ. A kdyby ano, nějakou by ti našli, tím si buď jistá. Všichni se tě snaží udržet naživu.“

„Proto mě nenávidíš?“ ptám se.

„Zčásti,“ připouští. „Rozhodně v tom má prsty i žárlivost. Ale taky si myslím, že jsi dost nepříjemná a otravná. S tou svou nevkusnou romancí a hrou na zastánkyni bezmocných. Jenže to nehraješ, a to je ještě nesnesitelnější. Klidně si to můžeš brát osobně.“

„Reprodrozdem jsi měla být ty. Nikdo by ti nemusel diktovat proslovy,“ říkám.

„To máš pravdu. Jenže mě nikdo nemá rád,“ krčí rameny Johanna.

„Ale věřili ti, že mě dostaneš ven z arény,“ připomínám jí. ,,A bojí se tě.“

„Tady možná. V Kapitolu se teď bojí jen tebe.“ Ve dveřích se objevuje Hurikán a Johanna vrací morfionovou infuzi do mé kanyly. „Tvůj bratranec se mě taky nebojí,“ naklání se ke mně důvěrně. Zvedá se z postele a jde ke dveřím, kde se otře bokem o Hurikánovu nohu. „Viď, krasavče?“ Odchází, ale z chodby ještě slyšíme její smích.

Povytahuji tázavě obočí a Hurikán mě bere za ruku. „Ale ano, bojím se, a hrozně,“ naznačuje rty. Chci se zasmát, ale místo toho se jen zašklebím bolestí. „Klid.“ Hladí mě po tváři a bolest ustupuje. „Nesmíš se pořád vrhat po hlavě do malérů.“

„Já vím. Ale někdo tam vyhodil do vzduchu jednu horu,“ připomínám.

Neodtahuje se. Naopak se sklání těsně nade mě a hledí mi upřeně do očí. „Myslíš, že jsem bezcitný.“

„Vím, že nejsi. Ale neuslyšíš ode mě, že to bylo v pořádku,“ říkám.

Teď už se odtahuje, skoro netrpělivě. „Katniss, jaký je v tom rozdíl, jestli zavalíme nepřátele v dole, nebo je sestřelíme z nebe Diodovými výbušnými šípy? Výsledek je stejný.“

„Nevím. V osmičce na nás útočili. Útočili na nemocnici,“ odpovídám.

„Ano, a ta vznášedla přiletěla z Druhého kraje,“ argumentuje. „Takže když jsme je teď vyřídili, zabránili jsme do budoucna podobným útokům.“

„Ale takhle můžeš obhájit každé zabití, kohokoliv a kdykoliv. Můžeš ospravedlnit třeba i posílání dětí do Hladových her, protože tím udržuješ kraje v poslušnosti,“ upozorňuji ho.

„To si nemyslím,“ vrtí hlavou.

„Já ano,“ trvám na svém. „Nejspíš to bude tím, že jsem v aréně sama byla.“

„Dobrá. Umíme spolu nesouhlasit,“ uzavírá. „Vždycky jsme to uměli. Možná je to dobře. Jen tak mezi námi, Druhý kraj už je v našich rukách.“

„Vážně?“ Na vteřinu cítím vítězoslávu. Pak si vzpomínám na ty lidi na náměstí. „Došlo k boji, když mě postřelili?“

„Ani ne. Dělníci z Ořechu se obrátili proti kapitolským vojákům. Vzbouřenci se drželi stranou a dívali se,“ vypravuje Hurikán. „Celá země jenom seděla a přihlížela.“

„V tom jsme nejlepší,“ poznamenávám.

Čekala bych, že ztráta důležitého vnitřního orgánu člověku zařídí několikatýdenní pobyt na lůžku, ale lékaři po mně z nějakého důvodu chtějí, abych co nejrychleji vstala. I přes morfionové infuze mě prvních pár dní trápí silné bolesti, později však znatelně ustupují. Pohmožděniny žeber mě ovšem budou trápit ještě nějaký čas. Začínám se zlobit na Johannu za to, že mi krade morfion, ale nechávám ji, ať si bere, co potřebuje.

Po Panemu se rozbujely fámy o mé smrti, a tak přicházejí filmaři, aby mě natočili, jak ležím na nemocniční posteli. Ukazuji do kamery stehy a blahopřeju krajům k jejich úspěšnému boji a k jednotě. Pak varuji Kapitol, že nás může co nevidět očekávat na svém prahu.

V rámci rekonvalescence se každý den procházím na povrchu. Jedno odpoledne se ke mně připojuje Plutarch a seznamuje mě s posledním vývojem. Když teď máme v kapse Druhý kraj, boje načas polevují, abychom si oddechli a přeskupili síly. Rebelové zajišťují bezpečnost zásobovacích tras, ošetřují raněné a organizují vojenské jednotky. Kapitol, podobně jako Třináctý kraj během temných dob, je zcela odříznut od vnější pomoci. Nadále představuje jadernou hrozbu, na rozdíl od třináctky, ale není schopen se zrekonstruovat a stát se soběstačným.

„Nějakou dobu ještě může živořit,“ říká Plutarch. „Mají samozřejmě zásoby pro případ nouze. Ale zásadní rozdíl mezi třináctkou a Kapitolem spočívá v obyvatelích. Lidé z Třináctého kraje byli zvyklí na tvrdý život, zatímco v Kapitolu znali jen Panem et Circenses.“

„Co to znamená?“ ptám se. Pochopitelně znám slovo Panem, ale zbytek mi nic neříká.

„To je tisíce let staré heslo, zapsané v jazyku, kterému se říkalo latina, a na místě, které se jmenovalo Řím,“ vysvětluje Plutarch.

„Panem et Circenses se dá přeložit jako chléb a hry. Autor tím říká, že se lidé výměnou za plná břicha a zábavu vzdali své politické odpovědnosti, a tedy i moci.“

Uvažuji o Kapitolu. O přebytku jídla i o nejúžasnější zábavě ze všech, o Hladových hrách. „K tomu tedy slouží kraje? Jako zdroj chleba a her?“

„Ano. A dokud systém funguje, Kapitol bez potíží ovládá svou malou říši. Momentálně nemůže svým obyvatelům zajistit ani jedno, aspoň ne v měřítku, na jaké jsou lidé zvyklí,“ říká Plutarch. „My naopak máme jídla dost a právě se chystáme natočit zábavní proklamu, která bude jistě velmi populární. Všichni přece milují svatby.“

Prudce se zastavuji. Z Plutarchova úchylného návrhu se mi dělá zle. Chce zrežírovat sňatek mezi mnou a Peetou. Od návratu jsem ještě nebyla schopná se na Peetu podívat ani tím jednosměrným oknem a o jeho stavu mě na mou vlastní žádost informuje jedině Haymitch. Skoro nic ale nevím. Prý na něj zkoušejí různé postupy. Nikdy nepřijdou na způsob, jak ho doopravdy vyléčit. A teď mě za něj chtějí provdat kvůli proklamě?

Plutarch mě honem uklidňuje. „Ale ne, Katniss. Nemyslím tvoji svatbu. Finnick a Annie se budou brát. Stačí, když se tam ukážeš a budeš předstírat, že máš z jejich sňatku radost.“

„To je jedna z mála věcí, kterou nebudu muset předstírat, Plutarchu,“ odpovídám s úlevou.

V následujících dnech vypuká horečná aktivita kolem nejrůznějších příprav. Přitom se ještě zvýrazňuje do očí bijící rozdíl mezi Kapitolem a Třináctým krajem. Když Coinová řekne „svatba“, myslí tím, že dva lidé podepíšou nějaký papír a je jim přidělena nová ubikace. Plutarch tím míní stovky lidí oblečených do nejvybranějších šatů a třídenní oslavy. Je legrační sledovat, jak se ti dva dohadují o detailech. Plutarch musí bojovat o každého hosta a každou hudební notu. Když Coinová zamítá večeři, zábavu a alkohol, Plutarch křičí: „Jaký má smysl natáčet proklamu, když se tu nikdo nebude bavit?“

Představy vrchního tvůrce her se těžko vměstnají do zdejšího rozpočtu. I menší oslava ale v Třináctém kraji působí rozruch, protože tady nejsou podle všeho zvyklí na žádné svátky. Když se rozkřikne, že jsou potřeba nějaké děti, aby zazpívaly svatební píseň Čtvrtého kraje, přihlásí se prakticky všechny. Nechybějí ani dobrovolníci na přípravu výzdoby. V jídelně všichni vzrušeně diskutují o blížícím se velkém dnu.

Možná nejde jen o svátek. Možná tolik prahneme pro změnu po něčem hezkém, že se všichni chceme zúčastnit. Vysvětlovalo by se tím, proč – když Plutarcha málem raní mrtvice nad tím, co bude mít nevěsta na sobě – se nabízím, že vezmu Annii do našeho domu v Dvanáctém kraji, kde Cinna nechal v komoře pod schody několikery večerní šaty. Svatební šaty, které byly původně určeny pro mě, se vrátily do Kapitolu, ale zůstaly tu některé z těch, jež jsem měla na sobě při Turné vítězů. Trochu se bojím, že budu trávit čas s Annií, protože o ní vím jen tolik, že ji Finnick miluje a všichni ostatní ji považují za pomatenou. Cestou vznášedlem docházím k závěru, že je spíš labilní než šílená. Někdy se bez zjevného důvodu dává do smíchu a občas náhle přestává vnímat, o čem se kolem ní hovoří. Upřeně se zahledí svýma zelenýma očima do dálky, a to s takovým soustředěním, že vždycky mimoděk napínám zrak, abych zjistila, co tam vidí. Občas si zničehonic přitiskne dlaně k boltcům, jako kdyby si chtěla zacpat uši před bolestným výkřikem. No dobře, je divná, ale jestli ji Finnick miluje, mně to stačí.

Získávám svolení, aby s námi jel i můj přípravný tým, takže nemusím ohledně oblečení nic rozhodovat. Když otvírám komoru pod schody, všichni umlkáme, protože z látek cítíme Cinnovu přítomnost. Pak Octavia klesá na kolena, tiskne si lem sukně k tváři a propuká v pláč. „Už je to tak dlouho,“ štká, „tak dlouho, co jsem viděla něco krásného.“

Přes prezidentčiny námitky, že je svatba příliš extravagantní, a Plutarchovy stesky, že je příliš nudná, jde o fenomenální úspěch. Tři stovky šťastných hostů vybraných z Třináctého kraje a stejně tolik uprchlíků má na sobě normální oblečení, ozdoby jsou vyrobené z podzimního listí a hudbu zajišťuje dětský sbor doprovázený jediným houslistou, kterému se podařilo utéct z Dvanáctého kraje i se svým nástrojem. Podle kapitolských standardů se tedy jedná o velice prostou a skromnou svatbu. Na tom ale nesejde, protože nic nemůže soupeřit s krásou oddávaného páru. Nejen kvůli půjčeným šatům – Annie má na sobě zelené hedvábné šaty, v kterých jsem navštívila Pátý kraj, a Finnick jeden z Peetových obleků, i když i ty jsou nádherné. Kdo by ale vnímal něco jiného než rozzářené tváře dvou lidí, pro něž tento den byl ještě nedávno naprostou utopií? Obřad vede Dalton, ten chlapík z Desátého kraje, protože obřady v desítce a ve čtyřce si jsou docela podobné. Čtvrtý kraj má však přece jen některé jedinečné drobnosti. Síť spletenou z dlouhých stébel trávy, která překrývá oddávaný pár během manželských slibů, kapku slané vody, kterou se navzájem dotknou svých rtů, a starobylou svatební píseň, jež přirovnává manželství k námořní výpravě.

Ne, vůbec nemusím předstírat, že se raduji z jejich štěstí.

Po polibku, který zpečeťuje jejich svazek, po blahopřání a přípitku jablečným moštem začíná houslista hrát melodii, která je všem lidem z Dvanáctého kraje dobře známá. Možná jsme byli nejmenší a nejchudší kraj v Panemu, ale rozhodně umíme tancovat. Nic nebylo oficiálně domluveno, ale Plutarch, který dohlíží na natáčení proklamy z řídicí místnosti, je určitě spokojený. Mastná Sae bere za ruku Hurikána, táhne ho doprostřed sálu a stoupá si proti němu. Následují je další, takže brzy vznikají dvě dlouhé řady. A pak se dávají do tance.

Stojím stranou a tleskám do rytmu, když tu mě nad loktem svírá vyzáblá ruka jako kleště. Johanna se na mě mračí. „Chceš si nechat ujít příležitost, aby tě Snow viděl tancovat?“ Má pravdu. Co může symbolizovat vítězství rebelů lépe než veselý reprodrozd vířící sálem při hudbě? Nacházím v davu Prim. Vzhledem k tomu, že nám zimní večery poskytovaly dost času k nácviku tance, jde nám to spolu docela dobře. Zapomínám na bolest žeber a obě zaujímáme svá místa v řadě. Bolí to, ale uspokojení z toho, že mě uvidí Snow, jak tancuji se svou sestrou, bolest hravě překonává.

Při tanci jsme jako vyměnění. Učíme kroky svatební hosty z Třináctého kraje. Trváme na sólu pro ženicha a nevěstu. Chytáme se za ruce a vytváříme velký kruh, v jehož středu jednotliví tanečníci předvádějí své umění. Už dávno jsme se neúčastnili ničeho tak pošetilého, radostného a bláznivého. Takhle bychom mohli pokračovat celou noc, nebýt posledního překvapení naplánovaného pro Plutarchovu proklamu. Překvapení, o kterém jsem neměla tušení.

Z vedlejší místnosti sem čtyři lidé přivážejí obrovský svatební dort. Většina hostů se rozestupuje do stran, aby uvolnila cestu tomu překrásnému uměleckému dílu s modrozelenou, bíle zdobenou polevou ztvárňující zpěněné mořské vlny, na nichž plují ryby i plachetnice, tuleni a sasanky. Prodírám se blíž, abych si potvrdila to, co jsem poznala na první pohled. Tak jako Anniiny šaty nesou jednoznačný Cinnův rukopis, autorem ozdob na svatebním dortu je nepochybně Peeta.

Snad to vypadá jako maličkost, ale vypovídá to o mnohém. Haymitch přede mnou musel hodně věcí tajit. Když jsem Peetu viděla naposled, řičel z plných plic a snažil se vyškubnout z popruhů. V takovém stavu by nezvládl zdobit dort. Nedokázal by se soustředit, neměl by dostatečně pevné ruce a neuměl by vytvořit něco tak dokonalého. Přistupuje ke mně Haymitch, jako kdyby předvídal mou reakci. „Pojďme si promluvit,“ říká.

Na chodbě, mimo dosah kamer, se k němu obracím: „Co se s ním děje?“

Haymitch vrtí hlavou. „Nevím. Nikdo z nás to neví. Někdy se chová skoro rozumně, jindy zase zdánlivě bez příčiny dostane záchvat. Zdobení dortu pro něj bylo něco jako terapie. Pracoval na něm několik dní. Když se na něj člověk díval, vypadalo to, že je Peeta zase normální.“

„Takže se může volně pohybovat po třináctce?“ To pomyšlen mě znervózňuje nejméně z pěti různých důvodů.

„Kdepak. Držíme ho pod přísným dohledem. Je pořád zamčený. Ale mluvil jsem s ním,“ říká Haymitch.

„Mezi čtyřma očima?“ ptám se. „A on nevybuchl?“

„Ne. Dost se na mě zlobí, ale ze správných důvodů. Kvůli tomu, že jsem mu neřekl o tom plánu vzbouřenců, a tak podobně.“ Haymitch na chvilku utichá, jako kdyby se o něčem rozhodoval. „Peeta říká, že tě chce vidět,“ dodává nakonec.

Mám pocit, že jsem se ocitla na palubě jedné z těch plachetnic a paluba se mi kymácí pod nohama. Opírám se dlaní o stěnu, abych udržela rovnováhu. Tohle není součást plánu. Ve Druhém kraji jsem Peetu odepsala. Měla jsem jet do Kapitolu, zabít Snowa a zemřít. Zranění představovalo jen dočasné zdržení. Nikdy už jsem neměla slyšet slova Peeta říká, že tě chce vidět. Ale když se to teď stalo, nemohu odmítnout.

Je půlnoc a já stojím před dveřmi do jeho cely. Vlastně nemocničního pokoje. Musíme počkat, až Plutarch dotočí svatbu, s níž je i přes nedostatek toho, co nazývá „leskem“, navýsost spokojen. „Na tom, že si Kapitol po všechny ty roky Dvanáctého kraje víceméně nevšímal, je nejlepší, že v sobě pořád máte trochu živelnosti. To se divákům moc líbí. Jako když Peeta oznámil, že tě miluje, nebo když jsi vytáhla ty jedovaté bobule. Takhle má vypadat dobrý televizní pořad.“

Přála bych si, abych se mohla setkat s Peetou v soukromí, ale za jednosměrným oknem se shromáždil celý tým lékařů s papíry a tužkami v pohotovosti. Když mi Haymitch do sluchátka v uchu říká, že mohu vstoupit, pomalu otvírám dveře.

Peetovy modré oči se okamžitě obracejí ke mně. Obě paže mu znehybňují popruhy a do žíly má zavedenou kanylu, kterou mu v případě záchvatu mohou do těla napumpovat uspávací prostředek. Tentokrát se nezmítá a nepokouší se uvolnit, jen mě pozoruje opatrným pohledem člověka, který ještě zcela nevyloučil možnost, že se právě ocitl v přítomnosti muta. Přistupuji k němu a zastavuji se metr od jeho postele. Nevím, co si mám počít s rukama, a tak si je zakládám na prsou. „Ahoj,“ zdravím.

„Ahoj,“ odpovídá. Je to skoro jeho hlas, jenže je v něm něco nového. Podezření a výčitka.

„Haymitch říkal, že se mnou chceš mluvit.“

„Pro začátek se na tebe chci podívat.“ Jako kdyby čekal, že se mu přímo před očima proměním v nějakého slintajícího křížence s vlkem. Hledí na mě tak dlouho, až začínám těkat pohledem k zrcadlu, za nímž stojí Haymitch, a doufám, že od něj dostanu nějaký pokyn. Sluchátko však zůstává tiché. „Nejsi moc velká, co? Ani nijak zvlášť krásná.“

Vím, že jsem v životě prošla peklem, ale tahle slova se mě přesto dotknou. „Ty jsi už taky vypadal líp.“

Haymitch mě napomíná, ale jeho slova přehlušuje Peetův smích. „A ani trochu milá. Když mi říkáš něco takového po všem, co jsem vytrpěl.“

„Jo. Každý z nás má leccos za sebou. To ty jsi byl vždycky známý tím, že jsi pořád milý. Já ne.“ Dělám všechno špatně. Nevím proč jsem tak útočná. Vždyť ho mučili! Pokřivili mu vzpomínky! Co je to se mnou? Najednou mám sto chutí na něj začít křičet – ani přesně nevím kvůli čemu –, a proto se radši obracím k odchodu. „Podívej, necítím se moc dobře. Možná se tu stavím zítra.“

Docházím až ke dveřím, než mě zastavuje jeho hlas. „Katniss. Vzpomínám si na ten chleba.“

Ten chleba. Naše jediné opravdové setkání před Hladovými hrami.

„Ukázali ti nahrávku, kde o něm vyprávím,“ podotýkám.

„Ne. Ona o tom existuje nahrávka? Proč ji Kapitol nepoužil proti mně?“ ptá se.

„Natočila jsem ji v den, kdy tě zachránili,“ vysvětluji. Hrudník mi svírá prudká bolest. S tím tancem jsem udělala chybu. „Na co si vzpomínáš?“

„Na tebe v dešti,“ odpovídá tiše. „Vybírala jsi nám popelnici. Spálil jsem chleba. Matka mě zbila. Měl jsem ten chleba hodit praseti, ale místo toho jsem ho dal tobě.“

„Ano. Přesně tak se to stalo,“ říkám. „Druhý den po škole jsem ti chtěla poděkovat, ale nevěděla jsem jak.“

„Na konci toho dne jsme šli ven a já jsem se snažil zachytit tvůj pohled. Odvrátila ses. A pak… Myslím, že jsi utrhla pampelišku.“ Přikyvuji. Opravdu si to pamatuje. O tomhle jsem nikdy nahlas nemluvila. „Musel jsem tě hodně milovat.“

„Ano.“ Selhává mi hlas. Předstírám, že si potřebuji odkašlat.

„Ty jsi mě taky milovala?“ ptá se.

Sklopím zrak k podlaze. „Všichni říkají, že ano. Všichni říkají, že to je důvod, proč tě Snow mučil. Aby mě zlomil.“

„To není odpověď,“ namítá Peeta. „Nevím, co si mám myslet, když mi ukazují některé záznamy. V té první aréně to vypadalo, že jsi mě chtěla zabít. Shodila jsi na nás sršáně.“

„Chtěla jsem vás zabít všechny,“ přiznávám. „Drželi jste mě v pasti na stromě.“

„Pak jsme se hodně líbali. Z tvé strany ty polibky nevypadaly moc upřímně. Líbilo se ti, když jsi mě líbala?“ vyptává se dál.

„Někdy ano,“ říkám. „Víš o tom, že nás teď sledují?“

„Vím. A co Hurikán?“ pokračuje.

Znovu se ve mně vzdouvá vztek. Je mi fuk, jak je na tom s léčbou – do tohohle těm lidem za sklem vůbec nic není. „Ten taky nelíbá špatně,“ říkám stroze.

„A to nám nevadilo? Že se líbáš s oběma?“ ptá se.

„Vadilo vám to. Ale já jsem vás nežádala o svolení,“ odsekávám.

Peeta se chladně a odmítavě směje. „Ty jsi ale dárek, viď?“

Haymitch nic nenamítá, když odcházím. Pospíchám chodbou pryč a schovávám se za teplé potrubí v prádelně. Teprve za dlouhou dobu mi dochází, co mě tak rozrušilo. A odpověď je tak pokořující, že se s ní nedokážu smířit. Všechny ty dlouhé měsíce, kdy jsem se mohla spolehnout na to, že mě Peeta považuje za skvělou bytost, skončily. Konečně mě vidí takovou, jaká jsem. Jako neurvalou, nespolehlivou a smrtící manipulátorku.

A já ho za to nenávidím.

17

Podvedli mě. Přesně to si myslím, když mě Haymitch navštěvuje v nemocnici a seznamuje mě s novým rozhodnutím. Sbíhám po schodech k velitelství a vpadám přímo do probíhající válečné porady.

„Co tím chcete říct, že nepojedu do Kapitolu? Musím tam jít! Jsem reprodrozd!“ křičím.

Coinová ani nezvedá oči od obrazovky. „Tvým hlavním úkolem bylo sjednotit kraje. To jsi splnila. Neboj se – jestli všechno půjde hladce, dopravíme tě tam vznášedlem na kapitulaci.“

Na kapitulaci?

„To je moc pozdě! Přijdu o všechny boje. Potřebujete mě –jsem nejlepší střelkyně, jakou máte!“ křičím. Většinou se tím nechlubím, ale určitě se to přinejmenším blíží pravdě. „Hurikán taky jede.“

„Hurikán chodil každý den na výcvik, pokud mu nebyly přiděleny jiné úkoly. Máme plnou důvěru v to, že všechno zvládne, odpovídá Coinová klidně. „Kolika výcviků ses podle svého odhadu zúčastnila ty?“

Žádného. To vím naprosto přesně. „No, občas jsem lovila. A… cvičila jsem dole na střelnici s Diodem.“

„To není totéž, Katniss,“ oslovuje mě Boggs. „Všichni víme, ze jsi chytrá, statečná a že skvěle střílíš. Ale v terénu potřebujeme především dobré vojáky. Ty nejsi vůbec zvyklá plnit rozkazy a taky se nemůžeš pochlubit zrovna hvězdnou fyzickou.“

„Nic z toho vám nevadilo, když jste mě poslali do osmičky, nebo do dvojky,“ namítám.

„Ani v jednom případě jsme neplánovali, že budeš nasazena přímo do bojů,“ říká Plutarch a vrhá po mně pohled, kterým jasně naznačuje, že zacházím příliš daleko.

Ano, bitva s bombardéry v Osmém kraji i můj zásah ve dvojce byly spontánní, unáhlené a jednoznačně neschválené akce.

„A obě výpravy skončily tvým zraněním,“ připomíná mi Boggs. Najednou se vidím jeho očima. Jsem drobná sedmnáctiletá holka, která nemůže popadnout dech, protože se jí ještě úplně nezahojila pochroumaná žebra. Nedisciplinovaná. V rekonvalescenci. Nikoliv voják, ale osoba, na kterou je třeba dávat pozor.

„Já musím jet,“ trvám na svém.

„Proč?“ ptá se Coinová.

Nemohu dost dobře odpovědět, že kvůli osobní pomstě Snowovi. Nebo že nedokážu zůstat tady ve Třináctém kraji s nejnovější verzí Peety, zatímco Hurikán půjde do boje. Naštěstí se i tak najde dost důvodů, proč chci bojovat proti Kapitolu. „Kvůli Dvanáctému kraji. Protože zničili můj domov.“

Prezidentka se nad tím vteřinku zamýšlí. Zvažuje moje výhody a nevýhody. „Dáme ti tři týdny. Není to moc, ale můžeš zahájit výcvik. Pokud tě odvodová komise uzná způsobilou, možná tvůj případ přehodnotíme.“

To je vše. Ve víc jsem ani nemohla doufat. Je to nejspíš moje chyba. Nerespektovala jsem přidělené rozvrhy s výjimkou těch, které mi vyhovovaly. Nepřipadalo mi tak podstatné pobíhat po poli se zbraní, když se kolem dělo tolik jiných věcí. A teď platím za svou ledabylost.

Vracím se do nemocnice, kde se Johanna vzteká nad stejným údělem. Tlumočím jí prezidentčina slova. „Třeba můžeš taky trénovat.“

„Dobře. Budu trénovat. Ale poletím do Kapitolu, i kdybych měla pobít posádku vznášedla a odpilotovat se tam sama,“ vrčí

„Asi bys to takhle při výcviku říkat neměla,“ poznamenávám, „ale je prima vědět, že mě bude mít kdo odvézt.“

Johanna se zazubí a já cítím, že se náš vztah sice jen trochu, přesto významně mění. Nevím, zda jsme vyloženě kamarádky, ale aspoň bychom se daly označit za spojence. A to je dobře.

Když se další den ráno v půl osmé hlásíme na výcvik, musím se vyrovnat s nepříjemnou skutečností. Zařadili nás do skupiny relativních začátečníků, čtrnácti– a patnáctiletých dětí, což mi připadá jako potupa, dokud nevychází najevo, že mají všechny mnohem lepší fyzičku než my dvě. Hurikán a další, které už vybrali pro invazi do Kapitolu, trénují odděleně, abychom je nebrzdili. Po bolestivém protažení následují dvě hodiny posilovačích cviků, které bolí ještě víc, a běh na osm kilometrů, při němž málem vypustím duši. I když mě pohánějí Johanniny urážky, po necelých dvou kilometrech se musím vzdát.

„Žebra,“ vysvětluji cvičitelce, prakticky založené ženě středního věku, kterou máme oslovovat jako vojáka Yorkovou. „Ještě se úplně nezahojila.“

„Vojáku Everdeenová, ta se ti sama od sebe zahojí až za měsíc „ říká.

Vrtím hlavou. „Tolik času nemám.“

Přejíždí mě pohledem od hlavy k patě. „Lékaři ti nenabídli léčbu?“

„Ona existuje léčba?“ divím se. „Mně tvrdili, že se ta žebra musejí zahojit sama.“

„To říkají. Ale na mé doporučení mohou celý proces urychlit. Není to ovšem žádná legrace,“ varuje mě.

„Udělejte to, prosím. Musím jet do Kapitolu,“ žádám ji.

Yorková se mě neptá proč. Čmárá něco do notesu a posila me rovnou zpátky do nemocnice. Váhám. Nechci vynechat žádný další trénink. „Odpoledne se vrátím,“ slibuji. Jen našpulí rty.

Po dvaceti čtyřech bodnutích jehlou do hrudního koše ležím na nemocničním lůžku a křečovitě svírám zuby, abych nemohla začít škemrat, ať mě znovu napojí na morfionovou infuzi. Stojí hned vedle mé postele, takže si mohu dopřát dávku, kdybych chtěla. V poslední době jsem ji nepoužívala, ale nechávala jsem si ji kvůli Johanně. Dnes mi udělali rozbor krve, aby se ujistili, že v ní nekoluje žádné analgetikum, protože kombinace obou léků – morfionu a toho, po čem mám žebra v jednom ohni – má nebezpečné vedlejší účinky. Jasně mě upozornili, že mě čekají těžké dva dny. Já jsem jim ale odpověděla, jen ať se do toho pustí.

Celou noc trpím. O spánku se nedá mluvit. Mám dojem, že přímo cítím, jak se mi taví svaly kolem hrudního koše, a Johanna vedle mě zase bojuje s abstinenčními příznaky. Hned zkraje jsem se jí omluvila, že jsem ji připravila o dodávku drogy, ale ona jen mávla rukou s tím, že k tomu stejně muselo jednou dojít. Ve tři ráno se však stávám terčem snad každé kletby, kterou Sedmý kraj může nabídnout. Za úsvitu mě zvedá z postele. Je rozhodnutá, že musíme jít trénovat.

„Myslím, že to nezvládnu,“ přiznávám.

„Ale zvládneš. Obě to zvládneme. Nezapomeň, že jsme vítězové. Dokážeme přežít všechno, co na nás přichystají,“ oboří se na mě. Má nezdravě nazelenalou barvu a chvěje se jako osika. Oblékám se.

S vypětím sil překonáváme ráno. Když zjišťujeme, že venku hje, chvíli to vypadá, že se Johanna složí. Zpopelaví ve tváři a jako by úplně přestala dýchat.

„Je to jenom voda. Ta nás nezabije,“ uklidňuji ji. Johanna odhodlaně svírá čelisti a vychází do bláta. Během chvíle jsme promáčené na kost, ale dál se pachtíme po běžecké dráze, po necelých dvou kilometrech musím opět zastavit a odolávám pokušení svléknout si košili, aby mi déšť přímo chladil rozpálená žebra. Soukám do sebe oběd sestávající z promočené ryby a řepného vývaru. Johanna do sebe silou vůle dostává polovinu porce ale pak se jí zvedá žaludek. Odpoledne se učíme rozebírat a skládat pušky. Já to zvládám, ale Johanně se chvějou ruce natolik, že k sobě nedokáže přiložit správné součástky. Pomáhám jí, když se Yorková nedívá. Pršet sice nepřestává, ale odpoledne je mi o něco líp, protože jdeme na střelnici. Konečně něco, v čem jsem dobrá. Chvíli trvá, než si zvykám mířit místo luku puškou, ale večer dosahuji nejlepšího skóre z celé skupiny.

Jakmile za námi zaklapnou dveře našeho nemocničního pokoje, Johanna prohlašuje: „Tohle musí skončit. Už nemůžeme bydlet v nemocnici. Všichni na nás koukají jako na pacienty.“

Pro mě to není problém. Mohu se přestěhovat do ubikace ke své rodině, ale Johanně žádnou ubikaci ještě nepřidělili. Když usiluje o propuštění z nemocnice, odmítají jí vyhovět, protože ji nechtějí nechat bydlet samotnou, i kdyby chodila na každodenní terapii ke svému psychologovi. Nejspíš jim došlo, jak si tajně opatřovala morfion, a to je jen utvrdilo v domněnce, že je Johanna psychicky labilní. „Nebude sama. Mohu s ní bydlet já,“ nabízím se. Nevítají můj návrh s nadšením, ale Haymitch se za mě přimlouvá a večer máme k dispozici ubikaci naproti Prim a mé matce, která souhlasí s tím, že na nás dohlédne.

Sprchuji se a Johanna se otírá mokrým hadrem. Pak zběžně zkoumá ubikaci. Otvírá zásuvku s mými věcmi, ale rychle ji zase zaklapne. „Promiň.“

Hlavou mi bleskne, že v její zásuvce je jen erární oblečení. Ze nemá na celém světě nic, co by bylo opravdu její. „To nic. Klidné se můžeš podívat, jestli chceš.“

Johanna rozevírá můj medailonek a prohlíží si fotografie Hurikána, Prim a mé matky. Rozmotává stříbrný padáček a bere do ruky trubičku na odběr mízy ze stromů. „Mám žízeň, jen se na to podívám.“ Pak nachází perlu od Peety. „To je…?“

„Jo,“ přikyvuji. „Ještě jsem o ni nepřišla.“ Nechci mluvit o Peetovi. Jedna z největších výhod tréninku spočívá v tom, že na něj nemám čas ani myslet.

„Haymitch tvrdí, že se uzdravuje,“ konstatuje Johanna.

„Možná. Ale změnil se,“ odpovídám.

„Ty taky. Stejně jako já. I Finnick, Haymitch nebo Diod. A to vůbec nemluvím o Annii Crestové. Aréna nás všechny pěkně poznamenala. Nebo si pořád připadáš jako ta holka, která se přihlásila místo své sestry?“ ptá se mě.

„Ne,“ připouštím.

„V tomhle má podle mě ten můj cvokař pravdu. Není cesty zpátky a my se s tím musíme smířit.“ Úhledně ukládá moje suvenýry do zásuvky a lehá si do postele těsně předtím, než zhasínají světla. „Nebojíš se, že tě v noci zabiju?“

„Vyřídila bych tě levou zadní,“ odsekávám a obě se dáváme do smíchu, protože jsme na tom tak mizerně, že bude zázrak, jestli zítra dokážeme vstát. Ale nakonec se nám to daří. Každé ráno vstáváme a po necelém týdnu jsou má žebra skoro úplně v pořádku a Johanna umí složit pušku bez mé pomoci.

Yorková na nás večer při odchodu pochvalně kývá. „Dobrá práce, vojáci.“

Vzdalujeme se z jejího doslechu a Johanna hučí: „Mám dojem, ze vyhrát hry bylo snadnější.“ Ale je na ní vidět, že ji pochvala těší.

Když vcházíme do jídelny, kde na mě Hurikán čeká s večeří, mám téměř dobrou náladu, kterou mi ještě zlepší obří porce hovězího vývaru. „Dnes ráno dorazila první zásilka potravin,“ vysvětluje Mastná Sae. „To je opravdové hovězí z Desátého kraje. Žádní divocí psi.“

„Nevzpomínám si, že byste je někdy odmítla,“ opáčí Hurikán.

Připojujeme se ke skupině, kde sedí Delly, Annie a Finnick. Je skutečně úžasné, jak se Finnick po svatbě změnil. Dekadentní idol Kapitolu, který jsem poznala před Čtvrtohrami, obětavého spojence v aréně i zlomeného mladíka, co se mě pokoušel povzbudit, nahradil člověk, z něhož přímo sálá chuť do života. Poprvé skutečně vyniká Finnickův šarm, plachost a dobré srdce. Nikdy nepouští Anniinu ruku ze své – ani když se procházejí, ani když jedí. Pochybuji, že to má vůbec někdy v úmyslu. Z Annie vyzařuje šťastné opojení. Pořád nastávají okamžiky, kdy jí vstupuje do vědomí jakýsi jiný svět a ona přestává vnímat. Finnick ji ale vždy několika slovy dokáže přivolat zpátky.

Delly, kterou znám od dětství, ale nikdy jsem o ní neměla valné mínění, v mých očích výrazně stoupla. Dozvěděla se, co mi Peeta řekl tu noc po Finnickově svatbě, ale nešíří to jako drby dál. Podle Haymitche se z ní stal můj nejlepší obhájce, kdykoliv Peeta dostane další záchvat a začne mě cupovat na kousky. Delly pokaždé stojí na mé straně a svádí Peetovy negativní výroky na kapitolské mučení. Má na něj ze všech největší vliv, protože ji Peeta opravdu dobře zná. V každém případě její snahu oceňuji, i když mé dobré vlastnosti zveličuje. Upřímně řečeno, mé dobré vlastnosti potřebují zveličení jako sůl.

Mám hlad jako vlk a oběd je dnes tak výborný – máme hustý vývar z hovězího, bramborů, tuřínu a cibule –, že se musím přemáhat, abych nehltala. Všude po jídelně je slyšet, jak osvěžující účinky dobré jídlo má. Lidé jsou laskavější, zábavnější a optimističtější a hovězí maso jim připomíná, že se vyplatí žít. Taková strava je lepší než jakýkoliv lék. Proto se snažím, aby mi jídlo ještě chvíli vydrželo, a poslouchám, co se kolem mě povídá. Vytírám omáčku chlebem a pomalu ho uždibuji, zatímco Finnick vypráví jakousi veselou příhodu o mořské želvě, která uplavala s jeho kloboukem. Směju se, ještě než mi dochází, že tam stojí. Přímo naproti přes stůl, za prázdným místem vedle Johanny. Pozoruje mě. Chleba mi okamžitě zaskakuje v krku.

„Peeto!“ vítá ho Delly. „To je prima, že už tě pouštějí mezi… nás.

Za Peetou stojí dva mohutní strážní. Peeta drží v rukách tác, vybalancovaný na špičkách prstů, protože zápěstí má spoutaná krátkým ocelovým řetězem.

„Co to máš za fantastické náramky?“ ptá se Johanna.

„Ještě se mi nedá úplně věřit,“ vysvětluje Peeta. „Nemohu se tu ani posadit bez jejich dovolení.“ Trhá hlavou k oběma dozorcům.

„Jasně, že si sem můžeš sednout. Jsme přece staří přátelé,“ říká Johanna a pleská dlaní na sedadlo vedle sebe. Strážní přikyvují a Peeta si sedá. „V Kapitolu jsme s Peetou měli sousední kobky. Moc dobře známe svůj křik.“

Annie, která sedí z druhé strany vedle Johanny, si zacpává uši dlaněmi a přestává vnímat okolí. Finnick vrhá na Johannu rozzlobený pohled a objímá Annii kolem ramen.

„Co je? Můj cvokař říká, že nemám potlačovat svoje myšlenky. Patří to k terapii,“ krčí Johanna rameny.

Z naší skupinky se vytrácí veselí. Finnick potichu něco šeptá Annii a Annie konečně snímá ruce z uší. Následuje dlouhé ticho, v němž všichni předstírají, že jedí.

„Annie,“ ozývá se Delly zvonivě, „věděla jsi, že tvůj svatební dort zdobil Peeta? Doma jeho rodina měla pekárnu a on vždycky dělal polevy.“

Annie opatrně vyhlíží zpoza Johanny na Peetu. „Díky, Peeto. Byl nádherný.“

„Bylo mi potěšením, Annie,“ odpovídá Peeta a já v jeho hlase poprvé po dlouhé době slyším vlídnost, kterou jsem považovala jednou provždy za ztracenou. Není určena mně, ale stejně…

„Jestli máme stihnout procházku, musíme vyrazit,“ říká Finnick Annii, skládá oba tácy do sebe, aby je unesl v jedné ruce, a druhou ji hned znovu chytá. „Rád jsem tě viděl, Peeto.“

„Buď na ni hodný, Finnicku. Jinak se ti ji možná pokusím svést.“ Mohlo by se jednat o žert, kdyby to neřekl tak studeně. Na jeho poznámce je všechno špatně. Otevřená nedůvěra k Finnickovi, náznak, že se mu líbí Annie, že by Annie mohla Finnicka opustit a že já vůbec neexistuji.

„No tak, Peeto,“ odpovídá Finnick mírně. „Nechtěj, abych začal litovat, že jsem ti znovu nahodil srdce.“ Vrhá po mně ustaraný pohled a odvádí Annii pryč.

Když jsou mimo doslech, Delly kárá Peetu: „Zachránil ti život. Nejednou.“

„Kvůli ní.“ Peeta krátce kývne hlavou mým směrem. „Kvůli povstání. Ne kvůli mně. Nic mu nedlužím.“

Neměla bych se nechat vyprovokovat, ale nemohu si pomoct. „Možná nedlužíš. Ale Mags je mrtvá a ty jsi pořád tady. To by mělo něco znamenat.“

„Ano, plno věcí by mělo něco znamenat, ale zřejmě neznamenají, Katniss. Pořád mám hodně vzpomínek, ve kterých se nevyznám, a myslím, že je Kapitol nijak neupravil. Například na spoustu nocí ve vlaku,“ říká.

Zase takový divný náznak. Náznak, že se ve vlaku odehrálo víc než ve skutečnosti. Že na tom, co se odehrálo – na těch nocích, kdy jsem si uchovala duševní zdraví jen díky jeho objetí –, už nezáleží. Všechno byla lež, všechno byla jen záminka, jak ho zneužít.

Peeta ukazuje lžící na mě a na Hurikána. „Takže vy dva už jste oficiálně pár, nebo pořád pokračují s tou historkou o milencích stíhaných osudem?“

„Pořád s ní pokračují,“ říká Johanna.

Peeta křečovitě svírá ruce v pěst a znovu je namáhavě uvolňuje. Má co dělat, aby mě zase nezačal škrtit? Hurikánovi vedle mě tuhnou svaly a já se bojím hádky. Hurikán ale jen klidně poznamenává: „Kdybych to neviděl na vlastní oči, neuvěřil bych.“

„Čemupak?“ ptá se Peeta.

„Tobě,“ říká Hurikán.

„Budeš muset být konkrétnější,“ vrtí hlavou Peeta. „Co je na mě tak neuvěřitelné?“

„Že tě nahradili člověkem, který připomíná zlého muta,“ odpovídá Johanna.

Hurikán dopíjí mléko. „Dojedla jsi?“ ptá se mě. Vstávám a odcházíme odevzdat tácy. U východu mě zastavují, protože pořád držím v ruce kousek chleba namočeného v omáčce. Něco v mém výrazu, nebo snad skutečnost, že jsem se ten chleba nepokoušela nijak ukrývat, je přiměje, aby mě jen zdvořile upozornili, že nesmím z jídelny vynášet žádné jídlo. Strkám zbytek chleba do pusy a jdu dál. Hurikán znovu promluví až u mé ubikace. „Tohle jsem nečekal.“

„Říkala jsem ti, že mě nenávidí,“ připomínám mu.

„Ale jde o to, jak tě nenávidí. Je mi to důvěrně známé. Tímhle jsem taky prošel,“ přiznává. „Když jsem viděl v televizi, jak ho líbáš. Jenže jsem věděl, že to ode mě není úplně fér. On to tak nechápe.“

„Možná mě konečně vidí takovou, jaká jsem. Musím se trochu vyspat.“

Hurikán mě chytá za loket, než stačím zajít dovnitř. „Tohle si myslíš?“ Krčím rameny. „Katniss, jako svému nejstaršímu kamarádovi mi můžeš věřit, že tě rozhodně nevidí takovou, jaká jsi.“ Líbá mě na tvář a odchází.

Sedím na posteli a bifluju se informace z učebnic vojenské taktiky, ale vzpomínky na noci, které jsme strávili s Peetou ve vlaku, mě pořád rozptylují. Po dvaceti minutách se objevuje Johanna a sedá si ke mně na postel. „Přišla jsi o to nejlepší. Delly Peetovi vynadala za to, jak se k tobě choval. Hrozně se rozpištěla. Jako když někdo bodá vidličkou do malé myšky. Slyšela ji celá jídelna.“

„Co udělal Peeta?“ ptám se.

„Začal se hádat sám se sebou a dozorci ho museli odvést. Ale aspoň si při tom rozruchu nikdo nevšiml, že jsem dojedla jeho porci.“ Johanna si spokojeně hladí břicho. Dívám se na vrstvu špíny pod jejími nehty. Copak se lidé ze Sedmého kraje nikdy nekoupou?

Dvě hodiny se navzájem zkoušíme z vojenských termínů. Na chvíli zajdu ke své matce a Prim. Když se vrátím do své ubikace, osprchuji se, lehnu si potmě na postel a konečně se zeptám: „Johanno, opravdu jsi slyšela jeho křik?“

„To patřilo k mučení,“ odpovídá. „Jako ti reprozobové v aréně. Jenže tentokrát to bylo skutečné. A po hodině nebylo ticho. Tik tak.“

„Tik tak,“ opakuji šeptem.

Růže. Vlčí mutové. Splátci. Delfíni z krému na dort. Přátelé. Reprodrozdi. Vizážisté. Já.

18

Všichni dnes v mých snech křičíme bolestí.

Vrhám se do tréninku ještě s větším nasazením. Žiju a dýchám posilováním, nácvikem se zbraněmi a lekcemi taktiky. Hrstka z nás přechází do pokročilejší skupiny, což mi dává naději, že jsem vážná kandidátka na účast ve skutečné válce. Vojáci nazývají výcvikový terén jednoduše Blok, ale podle tetování na paži vím, že se oficiálně jmenuje SPB, což je zkratka pro Simulátor pouličních bojů. Hluboko pod zemí tu mají vybudovánu maketu kapitolské ulice. Instruktor nás rozděluje do oddílů po osmi a my se pokoušíme zvládat přidělené úkoly: zaujmout nějakou pozici, zničit cíl, prohledat dům… Jako kdybychom doopravdy dobývali Kapitol. Simulátor je nastaven tak, že vše, co se může pokazit, se taky pokazí. Falešný schod odpálí minu, na střeše se zničehonic vynoří odstřelovač, zasekne se vám zbraň, ozve se dětský pláč, který vás zavede do pasti, velitele vaší jednotky – ve skutečnosti jde jen o hlas ve sluchátku – zasáhne padající sloup a vy si musíte poradit bez rozkazů. Část vašeho já si uvědomuje, že to je všechno „jen jako“ a že tady nemůžete přijít o život. Když odpálíte našlápnou minu, uslyšíte zvuk exploze, a musíte předstírat, že jste mrtví. Svým způsobem je ale všechno kolem vás reálné – nepřátelští vojáci v uniformách mírotvorců i chaos vyvolaný kouřovým granátem. Dokonce na nás vypustili i plyn. Johanna a já jsme byly jediné, kdo si včas stihl nasadit masky. Zbytek oddílu útok vyřadil na celých deset minut. A údajně neškodný plyn, jehož jsem se několikrát nadechla, mi způsobil ošklivou bolest hlavy, která odezněla až večer.

Cressida s televizním štábem natáčejí Johannu a mě na střelnici. Vím, že filmují i Hurikána s Finnickem jako součást nových proklam pro vzbouřence, kteří se připravují na invazi do Kapitolu. Celkem vzato, jde všechno docela dobře.

Pak se na dopoledních trénincích začíná ukazovat Peeta. Už nemá pouta, ale pořád ho doprovázejí dva dozorci. Po obědě cvičí se skupinou začátečníků. Nevím, co je to popadlo. Když stačí menší výstup s Delly, aby se Peeta pohádal sám se sebou, nemá se co učit, jak se skládá zbraň.

Říkám to Plutarchovi, ale ten mě ujišťuje, že je všechno určené jen pro kamery. Mají sice natočenou Anniinu svatbu a Johannu, jak střílí do terčů, ale občany Panemu zajímá především Peeta. Potřebují vidět, že bojuje na straně rebelů, ne za Snowa. A kdyby se podařilo natočit pár záběrů s námi dvěma… Nemusíme se nutně líbat, jen se tvářit šťastně, že jsme zase spolu…

Otáčím se na podpatku a odcházím. To se nikdy nestane.

Ve vzácných volných chvilkách s obavami sleduji přípravy na invazi. Chystají se zásoby a vybavení, sestavují se vojenské jednotky. Když někdo dostane povolávací rozkaz, snadno ho poznáte, protože vojáci odcházející do boje se nechávají stříhat hodně nakrátko. Pořád se mluví o ofenzivě, která má za cíl dobýt železniční tunely ke Kapitolu.

Jen pár dní před odjezdem prvních jednotek Yorková nečekaně sděluje Johanně a mně, že nás doporučila ke zkoušce a máme se okamžitě hlásit u komise. Zkouška se skládá ze čtyř částí: překážkové dráhy, která prověřuje fyzickou zdatnost, písemného testu z vojenské taktiky, zkoušky dovednosti se zbraněmi a simulované bojové situaci v Bloku. Nemám ani čas dostat trému a první tři části jsou úspěšně za mnou, ale v Bloku právě cosi opravují. Skupinka aspirantů si vyměňuje informace. Každý zřejmě půjde sám. Nedá se však nijak odhadnout, jakou situaci nám přichystají. Jeden chlapec tlumeně říká, že prý hodlají prověřit naše největší slabiny.

Jaké mám slabiny? Ani se mi nechce hledat odpověď. Nacházím si ale klidné místo a snažím se o objektivní hodnocení. Délka jejich výčtu mě deprimuje. Nedostatek hrubé fyzické síly. Minimální trénink. A role reprodrozda mi taky zřejmě nepomůže, když z nás chtějí udělat dobře fungující tým. Mohou mě vyhodit kvůli spoustě různých věcí.

Johanna přichází na řadu o tři lidi přede mnou a já na ni povzbudivě kývám. Přeju si, aby mě vyvolali dřív, protože během čekání všechno zbytečně a přehnaně rozebírám. Když je řada na mně, netuším, jak bych měla postupovat. V Bloku mi naštěstí automaticky naskakují některé návyky z výcviku. Jde o fingované přepadení. Takřka okamžitě se objevují mírotvorci a já se musím dostat k místu setkání se svou rozprášenou jednotkou. Pomalu postupuji ulicí a vyřizuji jednotlivé protivníky. Dva jsou na střeše po mé levici, další ve dveřích přede mnou. Je to náročné, ale ne tolik, jak jsem čekala. Pořád ve mně hlodá podezření, že je všechno příliš jednoduché a že mi něco uniká. Dvě budovy před cílem začíná přituhovat. Zpoza rohu vybíhá šest mírotvorců najednou. Mají mnohem větší palebnou sílu než já, ale všímám si, že v odpadní strouze někdo nechal nedbale ležet soudek s benzinem. To je ono. Takhle mě zkoušejí. Kdybych ten soudek přehlédla, nemohla bych dokončit misi. Už zvedám zbraň, abych ho odpálila, když mi můj velitel, který mi až dosud v podstatě k ničemu nebyl, rozkazuje, abych si lehla. Všechny instinkty na mě doslova křičí, ať ho ignoruji, stisknu spoušť a vyhodím mírotvorce do vzduchu. Pak si ale připomínám, co armáda považuje za mou největší slabinu. Od prvního okamžiku v Hladových hrách, kdy jsem vyběhla pro ten oranžový ruksak, přes přestřelku v Osmém kraji až po impulzivní běh přes náměstí ve dvojce Nedokážu poslouchat rozkazy.

Pleskám sebou o zem tak rychle a tvrdě, že si budu ještě týden vybírat z brady štěrk. Soudek odpaluje někdo jiný, mírotvorci jsou zneškodněni a já dobíhám k místu setkání. Když odcházím z Bloku, voják u východu mi blahopřeje, vyrazí na mou ruku číslo oddílu – 451 – a říká mi, abych se hlásila na velitelství. Opilá radostí běžím po chodbách, vybírám zatáčky smykem a skáču ze schodů, protože výtah je příliš pomalý. Teprve když vpadám do místnosti, dochází mi zvláštnost toho pokynu. Neměla bych být na velitelství – měla bych si nechat stříhat vlasy. Tady kolem stolu nesedí čerstvě odvedení vojáci, ale velitelé, kteří činí strategická rozhodnutí.

Boggs se na mě usmívá a vrtí hlavou. „Tak se na to podíváme.“ Nejisté mu ukazuji orazítkovanou ruku. „Budeš sloužit pode mnou. Ve zvláštním oddílu ostrostřelců. Připoj se k nim.“ Kývá ke skupince u stěny. Je tam Hurikán. Finnick. Pět dalších lidí, které neznám. Můj oddíl. Nejenže se mnou počítají, dokonce budu bojovat pod Boggsem. Se svými přáteli. Nutím se ke klidu a vojenským krokem se připojuji k ostatním, místo abych začala samou radostí skákat.

Taky jsme určitě důležití, jinak bychom nebyli na velitelství, a nesouvisí to nijak s jistým reprodrozdem. Plutarch stojí nad širokým, plochým panelem uprostřed stolu a vysvětluje cosi o povaze našeho úkolu v Kapitolu. Říkám si, že jde o hroznou prezentaci, protože ani na špičkách nevidím, co je na panelu, ale pak Plutarch stiskne tlačítko a ve vzduchu se objevuje holografický obraz kapitolského bloku.

„Tohle je například oblast kolem jedněch kasáren mírotvorcu. Není to nepodstatný cíl, ale na druhou stranu ani cíl mimořádné významný. Přesto se podívejte.“ Plutarch ťuká do klávesnice jakýsi kód. V hologramu se rozblikají různobarevná světla tepající v různých rytmech. „Každé světlo představuje jinou past. Podstata pastí může spočívat v čemkoliv od výbuchu bomby po smečku mutů. Ať už ji ale tvoří cokoliv, jejím účelem je buď vás zajmout, nebo rovnou zabít. Některé jsou v provozu od temných dob, další byly vyvinuty během následujících let. Abych byl upřímný, několik jsem jich vytvořil sám. Tento program, který se podařilo získat jednomu z našich lidí, když jsme opouštěli Kapitol, shrnuje nejčerstvější informace, jaké máme. V Kapitolu nevědí, že jsme ho získali, ale i tak je pravděpodobné, že v posledních měsících aktivovali nové pasti. Tomuto tedy budete čelit.“

Ani si neuvědomuji, že postupuji ke stolu, dokud nestojím pár centimetrů před holografem. Natahuji ruku a horečně se dotýkám blikajícího zeleného světla.

Někdo se zastavuje vedle mě. Finnick, s napjatě staženými svaly. Jistě, kdo jiný? Protože jen vítěz Hladových her okamžitě vidí totéž co já. Arénu plnou pastí ovládaných neviditelnými tvůrci. Finnick přejíždí prsty po červeném světle nad virtuálními dveřmi. „Dámy a pánové…“

Promlouvá tichým hlasem, ale já dokončuji větu hlasitě na celou místnost. „Nechť sedmdesáté šesté Hladové hry započnou!“

Honem se zasměju, než si někdo všimne, co se pod těmi slovy skrývá. Než velitelé povytáhnou obočí, než začnou padat námitky proti mé účasti, než pochopí a rozhodnou, abych byla držena tak daleko od Kapitolu, jak je to jen možné. Protože vztekem hnaný, nezávisle myslící splátce s tolika psychickými jizvami, že se ani nedají spočítat, je nejspíš tou poslední osobou, jakou byste chtěli mít ve svém oddíle.

„Nevím, proč jste se obtěžovali s mým a Finnickovým výcvikem, Plutarchu,“ říkám.

„Jo, už tak jsme nejlíp vytrénovaní vojáci, jaké máte,“ dodává Finnick.

„Nemyslete si, že mi to uniklo,“ odpovídá Plutarch a netrpělivě mává rukou. „Zpátky do řady, vojáci Odaire a Everdeenová. Ještě jsem neskončil.“

Vracíme se na svá místa a nevšímáme si tázavých pohledů ostatních. Snažím se tvářit co nejsoustředěněji, tu a tam chápavě pokývnu hlavou, nakláním se, abych lépe viděla, a po celou dobu si opakuji, že to musím vydržet, dokud se nedostanu do lesa, kde budu moct křičet. Nebo klít. Nebo plakat. Nebo možná všechno najednou.

Jestli se jednalo o test, oba s Finnickem jsme ho úspěšně složili. Když Plutarch dohovoří a schůzka končí, dozvídám se, že pro mě mají speciální rozkaz. Polévá mě horko, ale pak vychází najevo, že jen nechtějí, abych se nechala ostříhat. Reprodrozd by se měl při očekávané kapitulaci co nejvíc podobat té dívce z arény. Kvůli kamerám, chápeš? Krčím rameny na znamení, že délka mých vlasů je mi dokonale lhostejná, a velitelé mě propouštějí bez další poznámky.

Na chodbě se zastavujeme s Finnickem. „Co řeknu Annii?“ ptá se mě tiše.

„Nic,“ odpovídám. „Stejně jako já matce a sestře.“ Už tak je dost zlé, že o svém návratu do arény víme my. Nemusíme o něm informovat ještě své blízké.

„Jestli uvidí ten hologram…,“ vzdychne.

„Neuvidí. Určitě je to tajná informace,“ chlácholím ho. „V každém případě to nejsou opravdické hry. Tady může přežít libovolný počet lidí. Reagujeme přehnaně, protože…, inu, ty víš proc. Pořád chceš jít, že ano?“

„Jistě. Chci zničit Snowa, stejně jako ty,“ přikyvuje.

„Nebude to jako jiné ročníky,“ říkám pevně, abych o tom přesvědčila sama sebe. Pak mi dochází něco dalšího. „Tentokrát bude hrát i Snow.“

Přichází k nám Haymitch. Nezúčastnil se schůzky a nemyslí na arény ani na nic podobného. „Johanna je zase v nemocnici.“

Předpokládala jsem, že je má nynější spolubydlící v pořádku, že úspěšně složila zkoušku a jen nebyla zařazena do oddílu ostrostřelců. Sekeru umí vrhat jedna báseň, ale s puškou je jen průměrná. „Je zraněná? Co se stalo?“

„Když byla v Bloku, snažili se prověřit její slabé místo. A tak zatopili ulici vodou,“ říká Haymitch.

To nic nevysvětluje. Johanna přece umí plavat. Vzpomínám si, že jsem ji viděla ve vodě při Čtvrtohrách. Jistě, není tak dobrá jako Finnick, ale to z nás není nikdo. „No a?“

„Tak ji mučili v Kapitolu. Topili ji a pak jí dávali elektrické šoky,“ pokračuje Haymitch. „V Bloku se jí to všechno vrátilo. Zpanikařila a nevěděla, kde je. Nasadili jí znovu léky.“ Stojíme s Finnickem jako solné sloupy a nenapadají nás žádná slova. Vzpomínám, že se Johanna nikdy nesprchovala. Nutila se vstoupit do deště, jako kdyby z nebe padala kyselina. Připisovala jsem to abstinenčním příznakům.

„Měli byste za ní zajít. Jste ti nejbližší přátelé, jaké má,“ říká Haymitch.

Tím se všechno ještě zhoršuje. Nevím, jaký vztah má Johanna s Finnickem, ale já ji sotva znám. Nemá rodinu. Nemá přátele. Nemá ani žádný talisman ze Sedmého kraje, který by si dala do zásuvky vedle šedivých, anonymních šatů. Nic.

„Radši to povím Plutarchovi. Moc ho to nepotěší,“ dodává Haymitch. „Chce mít v Kapitolu co nejvíc vítězů. Kvůli kamerám. Prý se to bude v televizi líp vyjímat.“

„Jdete i vy s Diodem?“ ptám se ho.

„Co nejvíc mladých a pohledných vítězů,“ opravuje se Haymitch. „Takže ne. My zůstaneme tady.“

Finnick jde za Johannou, ale já ještě pár minut otálím na chodbě, dokud z velitelství nevychází Boggs. Je to teď můj velitel, takže bych o speciální laskavosti nejspíš měla žádat právě jeho. Když mu vysvětluji, co chci udělat, vypisuje mi propustku, abych mohla během doby rozjímání jít do lesa pod podmínkou, že se budu držet v dohledu hlídek. Běžím do své ubikace. Uvažuji o tom, že použiju padáček, ale k němu se váže příliš mnoho ošklivých vzpomínek. Místo toho si beru jeden z matčiných bílých bavlněných obvazů, které jsem dovezla z Dvanáctého kraje. Čtvercový. Pevný. To je přesně ono.

V lese nacházím borovici a trhám z větví hrst vonných jehlic. Skládám z nich úhlednou hromádku uprostřed obvazu, zvedám cípy a pevně je zavazuji provázkem. Výsledný balíček je velký zhruba jako jablko.

Zastavuji se na prahu nemocničního pokoje a chvíli mlčky pozoruji ležící Johannu. Za drsný dojem, který budí, z větší části mohou její neomalené způsoby. Bez nich jde o drobnou mladou ženu, která momentálně bojuje s účinky podávaných léků, aby udržela otevřené oči. Bojí se toho, co jí přinese spánek. Přistupuji k ní a podávám jí balíček.

„Co to je?“ ptá se chraptivě. K čelu se jí lepí vlhké vlasy.

„Dárek ode mě. Aby sis měla co dát do zásuvky.“ Pokládám jí balíček do ruky. „Přivoň si.“

Opatrně přičichne. „Voní to jako domov.“ Oči se jí zalévají slzami.

„V to jsem doufala. Jsi přece ze Sedmého kraje,“ říkám. „Vzpomínáš, když jsme se potkaly? Byla jsi oblečená jako strom. Aspoň chvíli.“

Náhle mě pevně chytá za zápěstí. „Musíš ho zabít, Katniss.“

„Neboj.“ Odolávám nutkání vymanit se z jejího sevření. „Přísahej. Na něco, co je ti drahé,“ naléhá. „Přísahám. Na vlastní život.“ Ale Johanna mě pořád nepouští. „Na život tvé rodiny,“ říká.

„Na život mé rodiny,“ opakuji. Přísaha na vlastní život zřejmě není dostatečně přesvědčivá. Konečně mě pouští a já si mnu zápěstí. „Proč myslíš, že tam jdu, ty chytrá?“

Pobaveně jí zacukají koutky úst. „Jen jsem to potřebovala slyšet.“ Tiskne si balíček borových jehlic k nosu a zavírá oči.

Po zbývající dny jsme v jednom kole. Každé ráno krátce trénujeme a poté se přesouváme na střelnici. Střílím hlavně z pušky, ale hodinu denně nám vyhrazují na speciální zbraně, což znamená, že s Hurikánem můžeme trénovat se svými luky. Trojzubec, který Diod zkonstruoval pro Finnicka, má rovněž řadu doplňků, ale nejpozoruhodnější výhodou je, že Finnick může po hodu stisknout tlačítko na kovovém náramku a trojzubec se mu sám vrátí do dlaně.

Občas pálíme do figurín mírotvorců, abychom se seznámili se slabinami jejich ochranných oděvů. S jejich Achillovými patami, aby se tak řeklo. Když je zasáhnete do tkáně, odmění vás výtrysk falešné krve. Naše figuríny jsou za chvíli celé červené.

Těší mě, jak přesně náš oddíl střílí. Kromě Finnicka a Hurikána k němu patří ještě pět vojáků ze Třináctého kraje. Jacksonová, žena středního věku, která dělá Boggsovu zástupkyni, se zdá být trochu pomalá, ale dokáže zasahovat cíle, které my ostatní bez dalekohledu ani nevidíme. Říká o sobě, že je dalekozraká. Dál tu máme dvě sestry Leegovy, jimž je něco přes dvacet – označujeme je Leegová 1 a Leegová 2. V uniformách si jsou tak podobné, že je od sebe dokážu rozlišit jedině podle zvláštních žlutých skvrn, které má v očích Leegová 1. Dva starší chlapíci, Mitchell a Homes, toho moc nenamluví, ale na padesát metrů vám dokážou sestřelit prach z bot. Na cvičišti vídám i další oddíly, které jsou taky docela dobré, ale naši úlohu chápu teprve jedno ráno, kdy se k nám připojuje Plutarch.

„Oddíle čtyři pět jedna, byli jste vybráni na speciální misi,“ začíná. Koušu se do rtu a proti veškeré pravděpodobnosti doufám, že nám dají za úkol zabít Snowa. „Máme dost ostrostřelců, ale jen málo televizních štábů. Proto jsme vybrali vás osm, abyste se stali naším hvězdným oddílem. Stanete se televizními tvářemi invaze.“

V našich tvářích se v rychlém sledu vystřídá zklamání se šokem a nakonec zlostí. „Chcete říct, že nás nepošlete do opravdového boje?“ zvyšuje hlas Hurikán.

„Zúčastníte se bojů, ale nebudete pořád v přední linii, dá-li se vůbec v takovém druhu války určit, co je přední linie,“ odpovídá Plutarch.

„O to nikdo z nás nestojí.“ Finnickova slova doprovází všeobecné souhlasné bručení, ale já zůstávám potichu. „Chceme bojovat.“

„Budete pro válečné úsilí co možná nejužitečnější,“ uklidňuje nás Plutarch. „A váš největší přínos spočívá v natáčení proklam. Jen se podívejte, co dokázala Katniss v kostýmu reprodrozda. Obrátila vývoj celého povstání. Všimli jste si, že je jediná, kdo si nestěžuje? Chápe totiž sílu televizního vysílání.“

Katniss si ve skutečnosti nestěžuje proto, že nehodlá zůstat s „hvězdným oddílem“, a uvědomuje si, že se musí co nejdřív dostat do Kapitolu, aby si mohla vyřídit účty se Snowem. Přílišná povolnost by však rovněž budila podezření.

„Nebudeme ale jenom hrát pro kamery, že ne?“ ujišťuji se. „To by bylo mrhání našimi schopnostmi.“

„Neboj se,“ říká Plutarch. „Budeš mít spoustu opravdových terčů. Hlavně se nedej zabít. Mám dost starostí i bez toho, abych za tebe musel shánět náhradu. Teď všichni pojedete do Kapitolu a předvedete co nejlepší show.“

Ráno před odjezdem se loučím s rodinou. Neřekla jsem jim, jak moc kapitolská obrana připomíná arénu, ale můj odchod do války je pro ně hrozný sám o sobě. Matka mě k sobě dlouze tiskne. Po tváři jí stékají slzy, které kvůli mně před Hladovými hrami vždy potlačovala. „Nedělejte si starosti, budu v naprostém bezpečí. Nejsem ani opravdový voják. Jenom Plutarchova televizní loutka,“ uklidňuji je.

Prim mě doprovází až ke dveřím do nemocnice. „Jak se cítíš?“

„Lip, když vím, že jsi tam, kde na tebe Snow nemůže“ odpovídám.

„Až se příště uvidíme, budeme od něj mít všichni pokoj,“ říká Prim a objímá mě. „Buď opatrná.“

Zvažuji, jestli bych se neměla naposledy rozloučit s Peetou, ale ani jednomu z nás by to neprospělo. Aspoň si ukládám do kapsy uniformy perlu od něj. Jako vzpomínku na chlapce s chlebem.

Vznášedlo nás přepravuje do Dvanáctého kraje, kde je zřízena provizorní přestupní stanice. Tentokrát mě neodváží luxusní vlak, ale nákladní vůz plný vojáků v tmavě šedých uniformách, kteří spí s batohem pod hlavou. Po dvou dnech jízdy vystupujeme u jednoho horského tunelu vedoucího ke Kapitolu a zbytek cesty překonáváme šestihodinovým pěším pochodem, při němž si dáváme pozor, abychom nešlapali jinam než na zářivě zelenou čáru, která označuje bezpečnou část chodby.

Z tunelu vycházíme rovnou do vzbouřeneckého tábora, který se rozkládá na území deseti městských bloků kolem nádraží, kam jsme v minulosti už dvakrát přijeli s Peetou, a oddíl 451 dostává přidělené místo k postavení stanů. Tato oblast je v rukách Povstalců už přes týden. Rebelové zatlačili mírotvorce za cenu stovek lidských životů na ústup. Kapitolské síly se přeskupily dál ve městě. Oddělují nás prázdné ulice, svůdné a lákavé. Každou bude nejprve třeba vyčistit od pastí.

Mitchell se ptá na bombardovací vznášedla – na otevřeném prostranství si připadáme hodně zranitelní. Boggs ale odpovídá, že vznášedla už nejsou problém. Většina kapitolské letky byla zničena v Druhém kraji. Jestli jim zbývají nějaké stroje, nechtějí jimi plýtvat, snad aby prezident Snow mohl s kruhem nejvěrnějších spojenců na poslední chvíli uniknout někam do tajného bunkru. I naše vznášedla zůstávají na zemi poté, co byly první vlny při náletech zdecimovány kapitolskými protileteckými střelami. Tahle válka se rozhodne v ulicích, snad s minimálními škodami na infrastruktuře a s co nejmenšími ztrátami na lidských životech. Povstalci chtějí Kapitol obsadit, ne zničit, stejně jako Kapitol chtěl obsadit Třináctý kraj.

Po třech dnech hrozí, že většina oddílu 451 dezertuje, a to z čiré nudy. Cressida a její štáb nás natáčejí při střelbě. Podle jejích slov patříme k dezinformačnímu týmu. Kdyby rebelové útočili pouze na pasti z Plutarchova hologramu, Kapitol by si okamžitě uvědomil, že o nich víme. Pro oklamání nepřítele tedy vzbouřenci tráví hodně času rozbíjením věcí, na nichž nezáleží. My většinou pomáháme vršit hromady skel, která sestřelujeme z vnějších stěn budov barevných jako bonbony. Předpokládám, že střihem tyto záběry spojují s ničením významných kapitolských cílů. Čas od času je přece jen třeba skutečných ostrostřeleckých služeb. Pokaždé se hlásíme všichni, ale mě, Hurikána a Finnicka nikdy nevyberou.

„Tvoje chyba, že jsi byl tak žhavý do natáčení,“ říkám Hurikánovi. Vrhá na mě vražedný pohled.

Myslím, že velitelé tak úplně nevědí, co s námi třemi dělat. Hlavně se mnou. I když mám s sebou kostým reprodrozda, natáčejí mě v uniformě. Někdy pálím z pušky, jindy mám podle pokynů vystřelit z luku. Jako kdyby nechtěli o reprodrozda zcela přijít, ale zároveň mě chtěli degradovat na řadového pěšáka. To je mi nicméně jedno a bavím se tím, že si představuji, jak se asi ve třináctce kvůli mně dohadují.

Navenek vyjadřuji rozmrzelost z nedostatku skutečného podílu na bojích, ale snažím se pracovat na vlastním plánu. Všichni jsme obdrželi papírovou mapu Kapitolu. Město má obrys téměř dokonalého čtverce, který je rozdělený linkami do sítě políček. Sloupce jsou označeny písmeny, řádky čísly. Ukládám si všechny postranní uličky a křižovatky do paměti, ale jde jen o vedlejší pomůcku. Velitelé se řídí podle Plutarchova hologramu. Každý má krabičku nazývanou holoň, a ta promítá obraz, jaký jsem viděla na velitelství. Mohou s ní zaostřit na libovolnou ulici a zjistit, jaká past na ně kde čeká. Každý holoň je samostatnou jednotkou, vlastně o něco lepší mapou, protože neumí vysílat ani přijímat signály. Je ale mnohem podrobnější než můj papírový výtisk.

Aktivuje se hlasem konkrétního velitele, který do něj nahlásí své jméno. Po zapnutí reaguje i na hlasy ostatních členů oddílu, takže kdyby byl Boggs zabit nebo vážně zraněn, někdo by ho od něj mohl převzít. Když některý člen oddílu třikrát po sobě zopakuje slovo „rulík“, holoň vybuchne a vyhodí všechno v okruhu pěti metrů do vzduchu. To je bezpečnostní pojistka pro případ zajetí. Rozumí se samo sebou, že bychom to všichni udělali bez nejmenšího zaváhání.

Stačí tedy, když ukradnu Boggsův aktivovaný holoň a ztratím se s ním dřív, než si něčeho všimne. Mám však dojem, že by bylo jednodušší, kdybych mu chtěla ukrást zuby.

Čtvrtého dne Leegová 2 naráží na špatně označenou past. Past nevypouští roj komářích mutů, na něž jsou povstalci připraveni, ale vystřeluje roj kovových šipek. Jedna zasahuje Leegovou 2 do mozku a přivolaní zdravotníci nemohou než konstatovat smrt. Plutarch slibuje rychlou náhradu.

Další ráno se dostavuje nejnovější člen našeho oddílu. Bez pout. Bez dozorců. Jde k nám rovnou z nádraží, s puškou přehozenou přes rameno. Vítají ho šokované a zmatené tváře, ale Peeta má opravdu na hřbetu ruky čerstvým inkoustem vyražené číslo 451. Boggs mu zabavuje zbraň a jde si zavolat.

„Nic na tom nezmění,“ oznamuje nám zatím Peeta. „Přidělila mě k vám prezidentka osobně. Usoudila, že proklamy potřebují trochu připepřit.“

Možná ano. Ale jestli Coinová poslala Peetu sem, usoudila ještě něco jiného. Že jsem jí víc platná mrtvá než živá.

TŘETÍ ČÁST

VRAH

19

Ještě nikdy jsem neviděla Boggse pořádně rozzlobeného. Ani když jsem neuposlechla jeho rozkazy, ani když jsem se na něj vyzvracela, dokonce ani když mu Hurikán zlomil nos. Po telefonátu s prezidentkou je ale zlostí celý bez sebe. Nejdřív ze všeho rozkáže své zástupkyni Jacksonové, ať ustaví dvoučlenné hlídky, které budou dvacet čtyři hodin denně dávat pozor na Peetu. Pak mě odvádí stranou, daleko od našeho oddílu.

„Stejně se mě pokusí zabít,“ říkám. „Zvlášť tady, mezi tolika špatnými vzpomínkami, které v něm mohou vyprovokovat záchvat.“

„Ohlídáme ho, Katniss,“ slibuje Boggs.

„Proč teď najednou Coinová chce, abych byla mrtvá?“ ptám se.

„Tvrdí, že nic takového nechce,“ odpovídá.

„Oba víme, že je to tak,“ krčím rameny. „A určitě máte aspoň nějakou teorii, proč.“

Boggs se na mě dlouze dívá a pak říká: „Prezidentka tě nemá ráda. A nikdy neměla. Z arény chtěla zachránit Peetu, ale nikdo jiný s ní nesouhlasil. Když jsi ji přinutila dát ostatním vítězům imunitu, všechno se ještě zhoršilo. I to se však dalo přehlédnout vzhledem k tvým skvělým výkonům.“

„Tak o co jde?“ naléhám.

„Někdy v blízké budoucnosti válka skončí a nastane čas vybrat nového vůdce,“ říká Boggs.

Obracím oči v sloup. „Boggsi, nikdo si nemyslí, že bych tím vůdcem měla být já.“

„To máš pravdu,“ souhlasí. „Ale někomu vyjádříš podporu. Bude to prezidentka Coinová, nebo někdo jiný?“

„Nevím. O tom jsem nikdy nepřemýšlela,“ přiznávám.

„Jestli tvá okamžitá odpověď nezní prezidentka Coinová, pak pro ni představuješ hrozbu. Jsi tváří povstání. Dost možná máš větší vliv než kterýkoliv jiný živý člověk,“ upozorňuje mě Boggs. „Navenek jsi ji zatím tak maximálně tolerovala, nic víc.“

„Takže mě zabije, aby mě umlčela.“ Vím, že je to pravda.

„Už tě nepotřebuje. Jak říkala, tvůj hlavní úkol, sjednotit kraje, byl úspěšně splněn,“ připomíná mi Boggs. „Tyhle proklamy se dají natáčet i bez tebe. Ty můžeš povstání podpořit už jen jednou věcí.“

„Smrtí,“ doplňuji tiše.

„Ano. Dát nám mučedníka, za kterého bychom bojovali,“ přikyvuje Boggs. „Ale to se nestane pod mým vedením, vojáku Everdeenová. Mám v úmyslu ti zajistit dlouhý život.“

„Proč?“ Tím se jen dostane do maléru. „Nic mi nedlužíte.“

„Protože sis to zasloužila,“ odpovídá. „Teď se vrať ke své jednotce.“

Měla bych si vážit toho, že pro mě Boggs nasazuje krk, ale ve skutečnosti jsem z toho otrávená. Jak mu teď mám ukrást holoň a zdrhnout? Zrada je nyní ještě těžší. Už tak jsem jeho velkou dlužnicí, protože mi zachránil život.

Pohled na původce mého současného dilematu, který si klidně staví stan mezi našimi, jen přilévá oleje do ohně. „V kolik hodin mám hlídku?“ ptám se Jacksonové.

Pochybovačně na mě mhouří oči. Možná chce ale jen zaostřit na mou tvář. „Tebe jsem na rozpis nezařadila.“

„Proč ne?“ ptám se.

„Protože si nejsem jistá, jestli bys v případě potřeby dokázala Peetu doopravdy zastřelit,“ říká.

Odpovídám tak, aby mé zbytek oddílu jasně slyšel. „Nestřílela bych na Peetu. Peeta je pryč. Johanna má pravdu. Střílela bych jen na jednoho z kapitolských mutů.“ Je prima, že o něm mohu pěkně nahlas a veřejně říct něco hrozného po všem tom ponižování, jemuž jsem byla vystavena od jeho vysvobození z Kapitolu.

„Taková poznámka taky není nejlepším doporučením,“ mračí se Jacksonová.

„Zařaďte ji do rozpisu,“ promlouvá za mnou Boggs. Jacksonová vrtí hlavou, ale poslechne. „Budeš mít službu se mnou od půlnoci do čtyř.“

Ozve se signál k večeři a já se s Hurikánem zařazuji do fronty u polní kuchyně. „Chceš, abych ho zabil?“ ptá se věcně.

„To by nás oba určitě okamžitě poslali zpátky,“ odpovídám. I když jsem vzteky bez sebe, jeho chladnokrevnost mnou otřásá. „Já si s ním poradím.“

„Myslíš do doby, než vezmeš roha? S mapou a možná i holoněm, jestli se ti ho podaří dostat do rukou?“ Takže Hurikánovi mé přípravy neunikly. Doufám, že si jich nevšiml nikdo jiný. Ostatní mě ale neznají tak dobře jako on. „Nechceš snad odejít beze mě, nebo ano?“ pokračuje.

Až doteď jsem chtěla. Pomoc dlouholetého loveckého partnera ale najednou nezní jako tak špatný nápad. „Jako tvůj druh ve zbrani ti musím naléhavě doporučit, abys zůstal se svým oddílem. Nemohu ti ale zabránit v tom, abys mě doprovázel.“

Hurikán povytahuje koutky úst. „To nemůžeš, aspoň pokud nechceš, abych vzburcoval polovinu armády.“

Oddíl 451 a televizní štáb si vyzvedávají večeři z polní kuchyně a usedají do kruhu k jídlu. Nejdřív si myslím, že zdrojem všeobecného napětí je Peeta, ale ke konci večeře si uvědomuji, že nepřátelské pohledy přitahuji spíš já. Je to hodně rychlý zvrat, protože po Peetově příjezdu si celý oddíl dělal starosti s tím, jestli není nebezpečný, zvlášť pro mě. Teprve při telefonátu s Haymitchem chápu, co se děje.

„O co se snažíš? Chceš ho vyprovokovat k útoku?“ vyjíždí na mě Haymitch.

„Jistěže ne. Jenom chci, aby mě nechal na pokoji,“ bráním se.

„To nemůže. Ne po tom, co musel podstoupit v Kapitolu,“ říká Haymitch. „Podívej, Coinová ho tam sice možná poslala v naději, že tě Peeta zabije, ale to on neví. Nerozumí tomu, co se s ním stalo, takže ho nemůžeš vinit…“

„Já ho neviním!“ skáču mu do řeči.

„Ale viníš! Pořád ho trestáš za věci, nad kterými nemá žádnou moc. Neříkám, že bys u sebe neměla mít dvacet čtyři hodin denně nabitou zbraň, ale myslím, že je načase úplně změnit přístup. Kdyby Kapitol unesl tebe a narušil ti vzpomínky natolik, že by ses pak pokoušela zabít Peetu, myslíš, že by se k tobě choval tak jako ty teď k němu?“ ptá se Haymitch.

Mlčím. Nechoval. Vůbec by se ke mně tak nechoval. Snažil by se mě za každou cenu vyléčit. Neuzavíral by se přede mnou, neodepsal by mě a nevítal by mě na každém kroku s jasným nepřátelstvím.

„Přece jsme spolu uzavřeli dohodu, že se ho pokusíme zachránit, nebo ne?“ pokračuje Haymitch. Když neodpovídám, dodává ještě: „Zkus si vzpomenout!“ a zavěšuje.

Je čím dál větší chladno. Většina oddílu je zachumlaná ve spacích pytlích. Někteří spí pod širým nebem, co nejblíž ohniště uprostřed tábora, zatímco jiní se uchylují do stanů. Na Leegovou 1 se zpožděním dolehla sestřina smrt a přes plátno se nocí nesou tlumené vzlyky. Ležím ve svém stanu a přemýšlím o Haymitchových slovech. Zahanbeně si uvědomuji, že jsem byla příliš posedlá zavražděním prezidenta Snowa a nevšímala jsem si obtížnějšího úkolu. Musím zachránit Peetu ze světa stínů, do něhož ho uvrhlo kapitolské mučení. Nevím, jak ho najdu, a už vůbec ne, jak ho vyvedu na denní světlo. Nic mě nenapadá. Proti tomu mi průchod Kapitolem, nalezení Snowa a jeho poprava kulkou do hlavy připadají prosté jako dětská hra.

O půlnoci vylézám ze stanu a sedám si na skládací židli vedle ohniště, abych odsloužila svoji hlídku s Jacksonovou. Boggs večer přikázal Peetovi, aby spal venku všem na očích. Peeta ale nespí. Sedí se spacím pytlem vytaženým až ke hrudi a neobratně splétá kus provazu do uzlů. Tuhle metodu dobře znám. Finnick mě ji naučil tu noc v bunkru. Když teď vidím Peetův provaz, je mi, jako kdyby Finnick právě zopakoval Haymitchova slova o tom, že jsem Peetu odvrhla. Možná je vhodná chvíle na nápravu. Kéž by mě napadlo, co bych mu mohla říct. Jenže mě nic nenapadá, a tak mlčím. Nocí zní jen pravidelné oddechování spících vojáků.

Po hodině promlouvá Peeta. „Ty poslední dva roky pro tebe musely být hodně vyčerpávající, když ses pořád snažila rozhodnout, jestli mě máš zabít nebo ne. Ano, nebo ne. Ano, nebo ne.“

Takové hodnocení se mi zdá hrozně nespravedlivé a v první chvíli chci něco hrubě odseknout. Pak si ale vzpomínám na rozhovor s Haymitchem a pokouším se o první opatrný krůček. „Nikdy jsem tě nechtěla zabít. S výjimkou těch dnů, kdy jsem si myslela, že pomáháš profíkům proti mně. Pak jsem tě vždycky brala jako… spojence.“ To je dobrý, bezpečný termín. Bez emocionálních závazků. A nezní výhružně.

„Spojenec,“ opakuje pomalu Peeta, jako kdyby to slovo ochutnával na jazyku. „Kamarádka. Milenka. Vítězka. Nepřítel. Snoubenka. Terč. Mut. Sousedka. Lovkyně. Splátkyně. Spojenec. Připojím to na seznam výrazů, kterými se tě snažím popsat.“ Ani na chvíli nepřestává splétat provaz. „Problém je, že už nepoznám, co je skutečné a co vymyšlené.“

Pravidelné oddechování utichá, což naznačuje, že se ostatní vzbudili nebo že ve skutečnosti nespali. Mám podezření, že platí to druhé.

Ze spacího pytle kdesi ve stínu se ozývá Finnickův hlas. „Pak by ses měl zeptat, Peeto. Tak to dělá Annie.“

„Koho?“ říká Peeta. „Komu mohu důvěřovat?“

„Tak pro začátek nám. Jsme tvůj oddíl,“ odpovídá Jacksonová. „Jste moji dozorci,“ namítá.

„To taky,“ připouští Jacksonová. „Ale zachránil jsi život řadě lidí z Třináctého kraje. Na něco takového nezapomínáme.“

V nastalém tichu si představuji, jaké to je, když člověk nedokáže rozlišit realitu od iluze. Co kdybych nevěděla, jestli mě má matka a Prim milují. Jestli je Snow můj nepřítel. Jestli mě ta osoba na opačné straně ohniště zachránila, nebo obětovala. Stačí málo a můj život se mění v noční můru. Najednou chci Peetovi říct vše o tom, kým je, kdo jsem já a jak jsme skončili na tomhle místě. Nevím ale, odkud začít. Jsem k ničemu. Úplně k ničemu.

Pár minut před čtvrtou se ke mně Peeta obrací znovu. „Tvoje nejoblíbenější barva… je zelená?“

„Správně.“ Potom mě napadá, jak bych měla pokračovat. „A tvoje je oranžová.“

„Oranžová?“ Asi jsem ho nepřesvědčila.

„Ne zářivě oranžová, jen takový jemný odstín jako při západu slunce,“ upřesňuji. „Nebo jsi mi to aspoň jednou říkal.“

„Ach.“ Na chvilku zavírá oči, snad proto, aby si představil západ slunce, a pak přikyvuje. „Děkuji.“

To už se mi však z úst řinou další slova. „Jsi malíř. Pekař. Rád spíš s otevřenými okny. Nikdy si nedáváš cukr do čaje. A vždycky si zavazuješ tkaničky dvojitým uzlem.“

Pak zabíhám do stanu, než udělám něco pošetilého. Například než začnu plakat.

Ráno odcházím s Hurikánem a Finnickem rozstřílet pár dalších skel, aby měl televizní štáb co natáčet. Když se vracíme do tábora, Peeta sedí v kruhu s vojáky z Třináctého kraje. Ti jsou sice ozbrojení, ale upřímně mu odpovídají. Jacksonová vymyslela pro Peetu hru nazvanou „Skutečnost, nebo iluze“. Peeta se zmíní o nějaké vzpomínce a ostatní mu řeknou, jestli je reálná, nebo není. Většinou následuje krátké vysvětlení.

„Skoro všichni obyvatelé Dvanáctého kraje zahynuli při požáru.

„Skutečnost. Do Třináctého kraje jich dorazilo necelých devět set.“

„Za ten požár mohu já.“

„Ne. Dvanáctý kraj nechal spálit prezident Snow, stejně jako před lety třináctku, pro výstrahu vzbouřencům.“

Připadá mi to jako dobrý nápad, dokud mi nedochází, že jsem jediná osoba, která může potvrdit nebo popřít většinu Peetových nejdůležitějších vzpomínek. Jacksonová nás rozděluje do hlídek. Finnick, Hurikán i já, každý sloužíme s jedním vojákem z Třináctého kraje. Takhle bude mít Peeta vždy v dosahu někoho, kdo ho zná osobněji. Nejde o plynulý rozhovor. Peeta dlouhé chvíle uvažuje i nad těmi nejmenšími střípky informací, jako kde si lidé z dvanáctky kupovali mýdlo. Hurikán mu doplňuje spoustu věcí o Dvanáctém kraji, Finnick je odborník na oba Peetovy ročníky Hladových her, protože se jich sám účastnil, poprvé jako instruktor a podruhé jako splátce. Peetovy největší zmatky se však týkají mě – a všechno nelze vysvětlit několika jednoduchými větami, takže naše konverzace je bolestná a obtížná, i když se dotýká jen těch nejpovrchnějších detailů. Barvy mých šatů v Sedmém kraji. Mé slabosti pro sýrové dalamánky. Jméno našeho učitele matematiky, když jsme byli malí. Rekonstrukce jeho vzpomínek probíhá trýznivě pomalu. Třeba je po Snowově mučení i nemožná. Je ale správné, že mu pomáhám, když se o ni aspoň pokouší.

Další odpoledne nám oznamují, že s naším oddílem chtějí natočit docela složitou proklamu. Peeta se v jedné věci nemýlí: Coinová a Plutarch nejsou spokojeni se záběry svého hvězdného oddílu. Jsou nudné. Nemají žádnou šťávu. Co čekali, když nás nenechají dělat nic jiného, než si naoko hrát se zbraněmi? Teď potřebují, abychom dodali použitelný materiál. Proto byl dnes pro nás speciálně kvůli filmování vyčleněn jeden městský blok, dokonce i se dvěma aktivními pastmi. Jedna spouští palbu, druhá chytá vetřelce do sítě, aby mohl být později podle libosti Kapitolu vyslechnut, nebo popraven. I tak ale jde o nedůležitý obytný blok bez strategického významu.

Televizní štáb hodlá zvýšit dojem nebezpečnosti kouřovými granáty a zvukovými efekty simulujícími střelbu. Oblékáme se do zbroje, dokonce i štáb, jako kdybychom měli namířeno do centra bitvy. Ti z nás, kteří mají speciální zbraně, si kromě pušek smějí vzít i je. Boggs taky vrací Peetovi zbraň, ale hlasitě mu přitom oznamuje, že je nabitá slepými náboji.

Peeta jen krčí rameny. „Stejně neumím moc střílet.“ Jeho pozornost poutá především Pollux, a to natolik, až nám to dělá starosti. Peeta se ho nakonec rozrušeně ptá: „Vy jste avox, že ano? Poznám to podle toho, jak polykáte. Ve vězení se mnou byli dva avoxové, Darius a Lavinia, ale strážní o nich většinou mluvili jako o zrzcích. Sloužili nám ve výcvikovém centru, takže je taky zatkli. Viděl jsem, jak je oba umučili k smrti. Ona měla štěstí. Pustili do ní moc velký proud a její srdce to nevydrželo. Daria mučili řadu dní. Bill ho a odřezávali mu části těla. Pořád se ho na něco vyptávali, ale Darius nemohl mluvit, jenom vydával hrozné, zvířecí zvuky. Oni ale nestáli o informace. Chtěli jen, abych se díval.“

Peeta se rozhlíží po našich ohromených tvářích, jako kdyby čekal na odezvu. Když nikdo nereaguje, dodává: „Skutečnost, nebo iluze?“ Další chvíle ticha ho rozrušuje ještě víc. „Skutečnost, nebo iluze?“ opakuje zvýšeným hlasem.

„Skutečnost,“ říká Boggs. „Aspoň pokud vím, je to skutečnost.“

Peeta svěsí ramena. „Myslel jsem si to. Na té vzpomínce není nic… blyštivého.“ Odchází od nás a mumlá něco o prstech na rukách a na nohách.

Přistupuji k Hurikánovi, abych mu zabořila obličej do hrudi. Objímá mě. Konečně známe jméno dívky, kterou jsme viděli v lese u Dvanáctého kraje, když ji unášelo kapitolské vznášedlo, a známe i osud mírotvorce, který se snažil zachránit Hurikána. Nemá smysl si něco namlouvat. Oba přišli o život kvůli mně. Přidávám je na seznam svých obětí, který začíná v aréně a dnes už zahrnuje tisíce položek. Zvedám oči a vidím, že v Hurikánovi Peetova slova vyprovokovala jinou reakci. Jeho výraz říká jediné: na světě není dostatek hor, které by bylo třeba srovnat se zemí, ani dostatek měst, které by bylo třeba spálit. Jeho výraz slibuje smrt.

V myšlenkách zůstáváme u Peetova strašlivého vyprávění a pod nohama nám křupou střepy skla, dokud nedocházíme k cíli. Tohle je blok, který máme obsadit. Jde o skutečný, byť malý úkol. Shlukujeme se kolem Boggse, abychom se podívali na holografický obraz ulice. Past se střelbou je umístěna zhruba ve třetině cesty, těsně nad markýzou, která kryje vchod do domu. Určitě se nám ji podaří aktivovat kulkami. Další past je na opačném konci ulice, téměř u dalšího rohu. Tam bude třeba, aby někdo aktivoval čidlo osobně. Všichni se hlásí jako dobrovolníci, kromě Peety, který podle všeho neví úplně přesně, co se kolem něj děje. Boggs vybírá někoho jiného než mě. Já mám jít naopak k Messallovi, který mi nanáší na tvář trochu líčidel kvůli plánovaným záběrům zblízka.

Oddíl zaujímá pozice podle Boggsových pokynů, ale ještě musíme počkat, až Cressida rozmístí kameramany. Oba máme po levici, Castora vepředu a Polluxe vzadu, aby nenatáčeli jeden druhého. Messalla odpaluje několik kouřových granátů. Jde o vojenskou misi a zároveň o filmování, takže už se chystám zeptat, kdo tomu velí, jestli velitel, anebo režisér, když Cressida volá: „Akce!“

Pomalu postupujeme po zakouřené ulici, přesně jako při tréninku v Bloku ve Třináctém kraji. Každý vysklíme střelbou aspoň jedno okno, ale skutečný cíl připadá Hurikánovi. Když zasahuje past, kryjeme se ve vchodech domů nebo zaléháme na veselé, světle oranžové a růžové dlažební kameny, zatímco nám nad hlavami sviští kulky. Po chvíli Boggs vydává pokyn k dalšímu postupu.

Cressida nás však zastavuje, ještě než se stačíme zvednout, protože potřebuje několik detailních záběrů. Jeden po druhém přehráváme své reakce na nepřátelskou palbu. Padáme k zemi, šklebíme se a uskakujeme do výklenků. Víme, že bychom to měli brát vážně, ale celé nám to připadá trochu směšné. Zejména když vychází najevo, že v našem oddílu nejsem ani zdaleka nejhorší herec. Všichni se tolik prohýbáme smíchy nad Mitchellovými pokusy o zoufalý výraz, který v jeho podání spočívá v tom, že skřípe zuby a rozšiřuje chřípí, až nás Boggs musí pokárat.

„Seberte se, čtyři pět jedničko,“ okřikuje nás. Je ale vidět, že i on potlačuje úsměv, když znovu kontroluje pozici příští pasti. Zvedá holoň, aby na zakouřené ulici našel místo s co nejlepší viditelností. Tváří je obrácený k nám a levou nohou došlapuje na oranžový dlažební kámen. Vtom pod ním exploduje nastražená mina, která mu trhá obě nohy.

20

Jako kdyby se v jediném okamžiku roztříštilo růžové sklo a odhalilo ošklivý svět ukrytý za ním. Smích plynule přechází v jek, dlažbu skrápí krev a skutečný dým nahrazuje zvláštní filmařské efekty.

Zaduní druhá exploze, po které mi ještě chvíli zvoní v uších. Nedokážu ani určit, odkud zazněla.

Dobíhám k Boggsovi jako první a snažím se pochopit, co se děje. Vidím potrhanou tkáň i chybějící končetiny a hledám něco, čím bych zastavila výtrysky krve z Boggsových pahýlů. Homes mě odstrkuje stranou a otvírá příruční lékárničku. Boggs mi svírá zápěstí. Jeho tvář, zešedlá blízkou smrtí jako popel, se stahuje bolestí. Vzápětí vydává jasný pokyn. „Holoň.“

Holoň. Šátrám kolem sebe, přehrabuji úlomky dlažby kluzké od krve a ucukávám, když nahmatám kousky teplé tkáně. Nacházím holoň u schodiště spolu s jednou Boggsovou botou. Otírám ho holýma rukama a vracím ho veliteli.

Homes mezitím ošetřil pahýl Boggsova levého stehna nějakým tlakovým obvazem, ale ten už je promáčený skrz naskrz. Právě se pokouší stáhnout druhý pahýl, který končí kolenem. Zbytek oddílu zaujal obranné postavení kolem televizního štábu a nás. Finnick křísí Messallu, jehož exploze odhodila proti zdi. Jacksonová něco úsečně hlásí do vysílačky a snaží se z tábora přivolat zdravotníky. Vím však, že je příliš pozdě. Už jako dítě jsem se od matky naučila, že jakmile kaluž krve dosáhne určité velikosti, neexistuje cesta zpět.

Klečím vedle Boggse a jsem připravená zopakovat roli, kterou jsem sehrála v případě Routy i té morfionové narkomanky ze Šestého kraje – držet umírajícího v posledních okamžicích života za ruku a dělat mu společnost. Boggs ale oběma rukama manipuluje s holoněm. Vyťukává nějaký pokyn, tiskne k displeji palec kvůli ověření otisku a po výzvě recituje sérii písmen a čísel. Z holoně vyšlehne paprsek zeleného světla a ozařuje mu tvář. Boggs říká: „Jsem neschopen dalšího velení. Předávám bezpečnostní zplnomocnění vojákovi Katniss Everdeenové z oddílu čtyři pět jedna.“ Z posledních sil natáčí holoň směrem ke mně. „Řekni svoje jméno.“

„Katniss Everdeenová,“ pronáším do zeleného paprsku, který mi náhle zalévá obličej. Nemohu se pohnout ani mrknout a na displeji přede mnou se rychle střídají obrázky. Skenuje mě? Ukládá si mě do paměti? Oslepuje mě? Pak světlo zhasíná a já potřásám hlavou, abych se vzpamatovala. „Co jste to udělal?“

„Připravte se k ústupu!“ křičí Jacksonová.

Finnick jí hlasitě odpovídá a ukazuje ke konci bloku, odkud jsme přišli. Z ulice tryská černá, olejovitá hmota jako gejzír a během několika vteřin vytváří mezi budovami neproniknutelnou černou stěnu. Nepřipomíná tekutinu ani plyn a nezdá se být umělá ani přírodní. V každém případě je určitě smrtící. Zpátky se vrátit nemůžeme.

Zní ohlušující palba. Hurikán a Leegová 1 začínají kropit ulici před námi kulkami. Nechápu, proč to dělají, dokud deset kroků od nás neexploduje další bomba a nevyhloubí v dlažbě kráter. Dochází mi, že jde o primitivní, ale účinný způsob, jak vyčistit cestu od min. Já s Homesem zůstáváme u Boggse a táhneme ho za Hurikánem. Boggs řičí bolestí, ale nemůžeme zastavit a hledat lepší metodu transportu, protože černá stěna za námi stále stoupá, nadýmá se a valí se k nám jako obrovská vlna.

Najednou mě někdo strhává zpátky. Pouštím Boggse a tvrdě dopadám na zem. Nade mnou se tyčí Peeta. Opět propadl šílenství, je zpátky v zemi stínů a zvedá pušku nad hlavu, aby mi úderem roztříštil lebku. Uhýbám ke straně a v dalším zlomku vteřiny slyším, jak pažba dopadá na dlažbu v místě, kde jsem ještě před chvílí měla hlavu. Koutkem oka vidím, jak Mitchell sráží Peetu k zemi. Peeta byl ale vždycky nadprůměrně silný a teď ho ještě pohánějí hrůzy ze sršáního jedu. Odstrkuje Mitchella nohou a odhazuje ho dál do ulice.

Ozývá se hlasité klapnutí a aktivuje se další past. Z kamenů vystřelují čtyři kabely připojené k okolním budovám, chytají Mitchella do sítě a vytahují ho vzhůru. Mitchell je vmžiku pokrytý krví. Nedává mi to smysl, dokud si nevšímám, že z drátěné sítě vyčnívají ostré bodce. Okamžitě ten drát poznávám. Takový zdobil vršek plotu kolem Dvanáctého kraje. Volám na Mitchella, aby se nehýbal, ale začínám se dávit pachem černoty, hustým a připomínajícím dehet. Stěna dosáhla nejvyššího bodu a začíná padat dolů na nás.

Hurikán a Leegová 1 prostřelují zámek u dveří rohové budovy a začínají pálit do kabelů, na nichž visí síť s Mitchellem. Ostatní drží Peetu. Vracím se k Homesovi a společně odtahujeme Boggse do domu, přes růžovo-oranžový obývák, po chodbě s rodinnými fotografiemi až na mramorovou podlahu kuchyně, kde se vyčerpaně hroutíme. Castor a Pollux mezi sebou vlečou běsnícího Peetu. Jacksonové se nějak podařilo zaklapnout Peetovi pouta na zápěstí, ale to ho jen rozdráždilo, takže ho musejí zamknout do skříně.

Z obývacího pokoje k nám doléhá bouchnutí dveří a křik. Chodbou dusají kroky. Slyšíme, jak se černá vlna žene kolem našeho úkrytu. Okna sténají a nakonec povolují. Vzduchem se šíří ošklivý pach dehtu. Finnick přináší Messallu. Těsně za nimi se vpotácejí do místnosti Leegová 1 a Cressida, obě s neovladatelným záchvatem kašle. „Hurikáne!“ křičím.

Už je tady, zavírá za sebou dveře a vypravuje ze sebe jediné slovo. „Plyn!“ Castor s Polluxem ucpávají štěrbiny kolem dveří utěrkami a zástěrami, zatímco Hurikán zvrací nad jasně žlutým dřezem.

„Co Mitchell?“ ptá se Homes. Leegová 1 jen vrtí hlavou.

Boggs mi tiskne holoň do ruky. Hýbá rty, ale nerozumím mu. Přikládám ucho k jeho ústům. Boggs chraptivě šeptá. „Nevěř jim. Nevracej se. Zabij Peetu. Udělej to, kvůli čemu jsi přišla.“

Trochu se narovnávám, abych mu viděla do obličeje. „Cože? Boggsi? Boggsi?“ Má otevřené oči, ale je mrtvý. V dlani svírám holoň, ulepený od Boggsovy krve.

Dunění nárazů Peetových chodidel do dveří skříně přehlušuje přerývané oddechování ostatních. Zdá se však, že Peetovi dochází energie. Kopy nahrazuje nepravidelné bubnování. Pak nastává ticho. Je i on mrtvý?

„Boggs zemřel?“ ptá se Finnick. Přikyvuji. „Musíme odtud zmizet. Hned. Právě jsme aktivovali pasti v celé ulici. Vsadím se, že nás sledují na bezpečnostních kamerách.“

„To si pište,“ souhlasí Castor. „Všechny ulice jsou vybavené kamerami. Určitě spustili tu černou vlnu manuálně, když viděli, jak natáčíme proklamu.“

„Skoro okamžitě nám přestala fungovat vysílačka. Nejspíš použili elektromagnetický pulz. Ale dovedu nás zpátky do tábora. Dej mi holoň.“ Jacksonová se natahuje po přístroji, ale já si ho tisknu k hrudi.

„Ne. Boggs ho dal mně,“ říkám.

„Nebuď směšná,“ odsekává Jacksonová. Myslí si, že holoň patří jí. Přirozeně. Je Boggsova zástupkyně.

„Katniss má pravdu,“ zastává se mě Homes. „Boggs jí před smrtí předal bezpečnostní zplnomocnění. Viděl jsem to.“

„Proč by to dělal?“ chce vědět Jacksonová. , Ano, proč? V duchu si promítám hrozivé výjevy posledních pěti minut – zmrzačený, umírající a nakonec mrtvý Boggs. Peetův vražedný záchvat. Zkrvavený Mitchell chycený v síti a pohlcený tou obří černou vlnou. Obracím se k Boggsovi. Zoufale bych potřebovala, aby byl naživu. Náhle jsem si jistá, že byl bezvýhradně na mé straně – a možná jenom on. Vzpomínám na jeho poslední pokyny…

„Nevěř jim. Nevracej se. Zabij Peetu. Udělej to, kvůli čemu jsi přišla.“

Co tím myslel? Komu nemám věřit? Povstalcům? Coinové? Lidem, kteří se na mě právě teď dívají? Nevrátím se, ale Boggs musel vědět, že nedokážu jen tak prohnat Peetovi kulku hlavou. Nebo ano? A měla bych? Uhodl Boggs, že jsem ve skutečnosti přijela jen proto, abych dezertovala a zabila Snowa na vlastní pěst?

Teď všechno nevyřeším, a tak se rozhoduji, že se zařídím podle prvních dvou rozkazů: nikomu nevěřit a pokračovat dál do Kapitolu. Jak to ale mohu ospravedlnit? Přimět je, aby mi nechali holoň?

„Protože mám od prezidentky Coinové přidělený zvláštní I úkol. Myslím, že Boggs o něm jako jediný věděl.“

Tohle Jacksonovou ani náhodou nepřesvědčí. „Jaký úkol?“

Proč bych jim nemohla říct pravdu? Je stejně uvěřitelná jako cokoliv jiného, s čím dokážu vyrukovat. Musí to však vypadat jako skutečná mise, ne jako pomsta. „Zabít prezidenta Snowa, než lidské ztráty při téhle válce přesáhnou mez, kdy už nebude I možné udržet populaci.“

„Nevěřím ti,“ říká Jacksonová. „Jako tvoje současná velitelka ti nařizuji, abys předala bezpečnostní zplnomocnění mně.“

„Ne,“ odmítám. „To by bylo v přímém rozporu s pokyny prezidentky Coinové.“

Zvedají se hlavně zbraní. Polovina oddílu míří na Jacksonovou, polovina na mě. Někdo určitě každou vteřinou zemře. Slovo si ale bere Cressida. „Katniss mluví pravdu. Proto tu jsme. Plutarch to chtěl mít natočené pro televizi. Myslí si, že jestli dokážeme nafilmovat reprodrozda, jak zabíjí Snowa, válka okamžitě skončí.“

Jacksonová si to nechává projít hlavou. Pak trhá zbraní ke skříni. „A proč je tu on?“

Tím mě dostává. Neumím vymyslet jediný rozumný důvod, proč by Coinová vyslala na misi s tak klíčovým úkolem psychicky labilního Peetu, naprogramovaného, aby mě zabil. Jde o zásadní slabinu mé historky. Na pomoc mi naštěstí znovu přispěchává Cressida. „Protože ty dva rozhovory po hrách s Caesarem Flickermanem se natáčely v soukromé rezidenci prezidenta Snowa. Plutarch se domnívá, že by nám Peeta mohl posloužit jako průvodce po místě, o kterém skoro nic nevíme.“

Chtěla bych se Cressidy zeptat, proč kvůli mně lže a proč se snaží pokračovat v úkolu, který jsem si sama přidělila. Teď na to však není vhodná chvíle.

„Musíme dál!“ přidává se na mou stranu Hurikán. „Já jdu s Katniss. Jestli někdo nechce, může se vrátit do tábora. Ale hlavně už vyrazme!“

Homes odemyká skříň a hází si přes rameno bezvědomého Peetu. „Jsem připravený.“

„Co Boggs?“ ptá se Leegová 1.

„Nemůžeme ho brát s sebou. Pochopil by to,“ říká Finnick. Zvedá Boggsovu zbraň. „Veď nás, vojáku Everdeenová.“

Nevím, kudy dál. Dívám se na holoň. Je pořád aktivovaný, ale k ničemu mi není. Není čas, abych si začala pohrávat s knoflíky a pokoušela se zjistit, jak se s ním pracuje. „Neumím to používat. Boggs říkal, že mi pomůžete,“ oslovuji Jacksonovou. „Prý se na vás mohu spolehnout.“

Jacksonová se mračí, vytrhuje mi holoň z ruky a vyťukává krátký povel. Objevuje se obraz křižovatky. „Když vyjdeme kuchyňskými dveřmi, ocitneme se na malém dvorku před zadní stěnou dalšího rohového domu. Tohle je celkový pohled na čtyři ulice, které se na křižovatce stýkají.“

Snažím se zorientovat a hledím na křižovatku, kolem níž ve všech směrech blikají pasti. A to jsou jen ty, o kterých Plutarch ví. V holoni nebyla zanesena skutečnost, že ulice, po níž jsme právě prošli, je zaminovaná, že je v ní ten černý gejzír nebo že lapací síť je tvořená drátem s ostrými bodci. Navíc se mohou objevit mírotvorci, když teď znají naši polohu. Koušu se do rtu. Cítím na sobě pohledy všech. „Nasaďte si masky. Vyjdeme dveřmi, kterými jsme přišli.“

Okamžitě se ozývají námitky. Zvyšuji hlas, abych je přehlušila. „Jestli byla vlna tak silná, mohla odpálit a zneškodnit všechny další miny i pasti, které nám stály v cestě.“

Ostatní uvažují o mých slovech. Pollux něco zasignalizuje posunkovou řečí svému bratrovi. „Možná taky vyřadila z provozu kamery,“ překládá Castor. „Mohla jim zneprůhlednit čočky.“

Hurikán se opírá botou o kuchyňský pult, zkoumá černý cákanec na svém palci a seškrabuje ho nožem. „Ta hmota není leptavá. Myslím, že nás měla udusit nebo otrávit.“

„Je to asi naše nejlepší šance,“ poznamenává Leegová 1. Vytahujeme masky. Finnick nasazuje masku na obličej bezvědomému Peetovi a Cressida s Leegovou 1 mezi sebou podpírají omámeného Messallu.

Čekám, až někdo vykročí jako první, ale pak si uvědomuji, že to je teď můj úkol. Opírám se do kuchyňských dveří. Nekladou mi žádný odpor. Po obývacím pokoji je rozprostřená centimetrová vrstva černé mazlavé hmoty, která dosahuje zhruba do tří čtvrtin chodby. Opatrně do ní šťouchám špičkou boty – je hustá jako želatina. Zvedám botu a hmota se o kousek natahuje, ale pak povolí a vrátí se na místo. Po třech krocích se ohlížím. Nenechávám za sebou žádné šlápoty. To je první dobrá věc, která se dnes přihodila. Cestou přes obývací pokoj vrstva želatiny sílí. Otvírám vchodové dveře a čekám, že se dovnitř nahrnou hektolitry černé hmoty, ale ta drží tvar a zůstává na ulici.

Vypadá to, jako kdyby růžovou a oranžovou ulici někdo na močil do leskle černého nátěru a nechal ji uschnout. Dlažba, bu dovy i střechy pokrývá nános želatiny. Nad ulicí visí velká kapka, z níž trčí dvě věci. Hlaveň pušky a lidská ruka. Mitchell. Čekám na chodníku a dívám se na něj, dokud se ke mně nepřipojuj celá skupina.

„Jestli se někdo chce vrátit, ať už z jakéhokoliv důvodu, teď má příležitost,“ říkám. „Nikdo se ho nebude na nic ptát a nikdo mu nebude nic vyčítat.“ Žádný člen našeho oddílu se podle všeho nehodlá vydat zpátky do tábora. Vyrážíme k centru Kapitolu. Dobře vím, že nemáme moc času. Černá hmota tu je hlubší –vytváří vrstvu deseti až patnácti centimetrů. Při každém kroku vydává mlaskavý zvuk, ale pořád zakrývá naše stopy.

Vlna musela být obrovská a mimořádně silná, protože zaplavila řadu bloků, které leží před námi. A i když našlapuji s krajní opatrností, myslím, že jsem se nemýlila – vlna zřejmě opravdu zneškodnila další pasti. Jeden blok je pokrytý zlatavými těly sršáňů. Mechanismus je asi vypustil na ulici, ale vzápětí je zahubila černá hmota. O kus dál se zhroutila celá obytná budova, z níž nezbývá nic než hromada sutin pokrytá želatinou. Přebíhám přes křižovatku a zvedám ruku na znamení, aby se ostatní zastavili. Rozhlížím se, jestli nás tu čekají další potíže, ale vlna vyřadila z provozu všechny pasti účinněji, než by to dokázal jakýkoliv oddíl vzbouřenců.

U pátého bloku poznávám, že o moc dál vlna nedosáhla. Vrstva černé hmoty je už jen dva centimetry silná a za příští křižovatkou vidím neposkvrněné modré střechy domů. Odpoledního světla ubývá a my se zoufale potřebujeme někde ukrýt, abychom‘ si promysleli další postup. Vybírám obytnou budovu ve dvou třetinách bloku, Homes vypáčí zámek a já přikazuji ostatním, ať vstoupí dovnitř. Sama zůstávám ještě minutu na ulici a sleduji, jak mizí poslední šlápoty. Pak za sebou zavírám dveře.

Baterky zabudované do pušek ozařují velký obývací pokoj se zrcadlovými stěnami, z nichž na nás hledí naše vlastní tváře. Hurikán kontroluje, jestli nejsou poškozená okna, a sundává si masku. „Už je to dobré. Pořád něco cítím, ale jenom slabě.“ Byt je koncipovaný stejně jako ten předchozí, v kterém jsme se ukryli. Černá hmota zabraňuje průniku denního světla z čelní strany, ale trochu záře sem dopadá přes okenice v kuchyni.

Do chodby se dá vstoupit do dvou ložnic s koupelnami a spirálovité schodiště z obýváku vede do otevřené haly, která zabírá většinu druhého poschodí. Nahoře nejsou žádná okna, ale majitelé tu nechali svítit světla. Patrně je při kvapném odchodu zapomněli zhasnout. V jedné stěně je zasazená obrovská televizní obrazovka, která vydává matnou záři, a v místnosti stojí přepychová křesla a pohovky. Právě tam se shromažďujeme, hroutíme se do nich a popadáme dech.

Jacksonová nepřestává mířit na Peetu, i když ten má pořád spoutané ruce a leží v bezvědomí na tmavomodré pohovce, kam ho Homes položil. Co s ním, pro všechno na světě, udělám? A s televizním štábem? Nebo vlastně se všemi s výjimkou Hurikána a Finnicka? Radši bych pronásledovala Snowa s nimi dvěma než bez nich. Nemohu ale vést do centra Kapitolu deset lidí na falešnou misi. Ani neumím zacházet s holoněm. Měla jsem je poslat zpátky, dokud to šlo? Nebo to bylo příliš nebezpečné? Pro ně osobně i pro mou misi? Možná jsem neměla poslouchat Boggse, třeba těsně před smrtí neuvažoval jasně. Možná bych měla přiznat barvu. To by ale vedení převzala Jacksonová a vrátili bychom se do tábora. Kde bych se musela zodpovídat Coinové.

Spletitost situace mi začíná lézt na mozek, ale místností najednou otřásá série vzdálených výbuchů.

„To nebylo nikde blízko,“ uklidňuje nás jacksonová. „Nejmíň tak čtyři nebo pět bloků odtud.“

„Tam, kde jsme nechali Boggse,“ doplňuje Leegová 1.

Nikdo se nehýbe, ale televize se náhle rozzáří jasněji a ozve se pištivé hvízdnutí. Polovina z nás polekaně vyskakuje na nohy.

„Nic se neděje,“ volá Cressida. „To je jenom nouzové vysílání. Při něm se každá kapitolská televize automaticky zapne.“

V další chvíli vidíme na obrazovce sami sebe těsně poté, co bomba zmrzačila Boggse. Hlas moderátora sděluje divákům, že se snažíme vzchopit, utíkáme před černou želatinou blížící se ulicí a nakonec zcela ztrácíme kontrolu nad situací. Sledujeme následný chaos, dokud kamery nezablokuje černá vlna. Na posledním záběru je Hurikán, jak se sám pokouší prostřelit kabely, které drží Mitchella v síti.

Moderátor zmiňuje jménem Hurikána, Finnicka, Boggse, Peetu, Cressidu a mě.

„Nemají žádné letecké záběry. Boggs se s tím nedostatkem vznášedel očividně nemýlil“ poznamenává Castor. Já si to ani neuvědomila, ale každý kameraman si asi všímá takových věcí.

Reportáž pokračuje ze dvora za domem, v němž jsme se původně ukryli. Mírotvorci zaujímají pozici na protější střeše a zahajují palbu do našeho domnělého útočiště. Tím odpalují nálože, jejichž výbuchy jsme před chvíli slyšeli, a budova se hroutí k zemi.

Následuje přímý přenos. Na střeše mezi mírotvorci stojí reportérka. V pozadí hoří obytný dům a hasiči se snaží zvládnout oheň. Jsme prohlášeni za mrtvé.

„Konečně kapička štěstí,“ říká Homes.

Nejspíš má pravdu. Rozhodně je to lepší, než kdybychom měli v patách Kapitol. Já si ale pořád představuji, jak tyto záběry vysílají ve Třináctém kraji, kde si má matka a Prim, Hazelle i její děti, Annie, Haymitch a plno lidí z Třináctého kraje budou myslet, že nás právě viděli zemřít.

„Můj otec. Přišel už o mou sestru a teď…,“ šeptá Leegová 1.

Kapitol přehrává tytéž záběry stále dokola. Vychutnávají si svoje vítězství, zejména nade mnou. Pak vysílají sestřih mého vzestupu k moci mezi povstalci – tohle měli určitě připravené už hezky dávno, protože všechno vypadá velice uhlazeně a profesionálně. Následně dva reportéři hodnotí můj zasloužený násilný konec a přislibují brzké oficiální stanovisko prezidenta Snowa. Obrazovka pohasíná.

Rebelové se nepokusili kapitolské vysílání narušit, což mě vede k domněnce, že zprávu o naší smrti považují za pravdivou. To by znamenalo, že jsme opravdu sami.

„Takže když jsme teď mrtví, co budeme dělat dál?“ ptá se Hurikán.

„Není to jasné?“ Nikdo z nás si nevšiml, kdy Peeta opět nabyl vědomí. Nevím, jak dlouho se díval na televizi, ale podle jeho zmučeného výrazu odhaduji, že dost dlouho na to, aby viděl, co se odehrálo. To, jak dostal záchvat, pokusil se mi roztříštit hlavu pažbou pušky a pak odhodil Mitchella do další pasti. Vyčerpaně se zvedá do sedu a další slova směruje na Hurikána.

„Naším dalším krokem je… zabít mě.“

21

To už je druhá žádost o Peetovu smrt během jediné hodiny.

„Nemluv nesmysly,“ říká Jacksonová.

„Právě jsem zavraždil člena oddílu!“ křičí Peeta.

„Odstrčil jsi ho od sebe. Nemohl jsi vědět, že přesně na tom místě aktivuje síť,“ snaží se ho uklidnit Finnick.

„No a co? Je mrtvý, nebo ne?“ Peetovi tečou z očí slzy. „Já nevěděl… Nikdy jsem se takhle neviděl. Katniss má pravdu. Jsem stvůra. Jsem mut. Snow mě proměnil ve zbraň!“

„To není tvoje vina, Peeto,“ chlácholí ho Finnick.

„Nemůžete mě vzít s sebou. Je jenom otázka času, než zase někoho zabiju.“ Peeta se rozhlíží po našich tvářích, v nichž se odráží vnitřní konflikt, který všichni prožíváme. „Možná si myslíte, že bude milosrdnější, když mě někde prostě necháte. Že budu mít šanci přežít. Ale to je totéž jako mě rovnou vrátit Kapitolu. Myslíte, že mi uděláte laskavost, když mě odevzdáte zpátky Snowovi?“

Peeta. Znovu ve Snowových rukách. Snow ho bude mučit tak dlouho, dokud v něm nepohřbí všechny střípky starého Peety.

Z nějakého důvodu mi začíná v hlavě znít poslední sloka „Oběšencova stromu“. Ta, v níž popravený chce, aby jeho milá raději zemřela, než aby čelila zlu okolního světa.

Půjdeš se mnou

ptám se tence

k stromu kalně šedým ránem

kolem krku s režným lanem

divné věci se tu děly

divnější než zajdeme-li

k tomu stromu oběšence

„Jestli to bude hrozit, zabiju tě,“ říká Hurikán. „Slibuji.“ Peeta váhá, jako kdyby zvažoval spolehlivost jeho nabídky, a pak vrtí hlavou. „To není k ničemu. Co když u toho nebudeš? Chci jednu z těch jedovatých pilulek, jaké máte všichni ostatní.“

Rulík. Jednu pilulku jsem nechala v táboře u nádraží, ve speciální kapsičce na rukávu reprodrozdího kostýmu. Druhou mám v náprsní kapse uniformy. Je zajímavé, že ji nevydali i Peetovi. Možná se Coinová bála, že spáchá sebevraždu dřív, než mě stačí zabít. Není ani jasné, jestli ji Peeta chce spolknout rovnou, abychom ho nemuseli zavraždit, nebo jestli ji chce jen pro případ, že ho znovu zajme Kapitol. Vzhledem k tomu, v jakém je stavu, tipuji spíš to první. Rozhodně by nám všechno usnadnil. Nemuseli bychom ho zastřelit a přitom by odpadla nutnost vyrovnávat se s jeho vražednými záchvaty.

Nevím, jestli je to pastmi v okolních ulicích, naším strachem, anebo Boggsovou smrtí, ale připadám si jako v aréně. Jako kdybych z ní ani nikdy neodešla. Zase nebojuji jen za svůj život, ale taky za Peetův. Jak by asi Snowa uspokojilo a pobavilo, kdybych Peetu musela zabít… Mít na svědomí jeho smrt a po celý zbytek života se s tím marně pokoušet vyrovnat.

„Nejde o tebe,“ říkám nahlas. „Máme úkol. A ty jsi pro jeho splnění nezbytný.“ Rozhlížím se po ostatních. „Myslíte, že tu najdeme něco k jídlu?“

Kromě lékárničky a kamer s sebou máme jen uniformy a zbraně.

Polovina oddílu zůstává v obývacím pokoji, aby dávala pozor na Peetu a čekala na Snowovo vystoupení, zatímco zbytek odchází hledat potraviny. Nejcennějším členem týmu je momentálně Messalla, který bydlel ve stejném typu bytu a ví, kam si lidé s největší pravděpodobností ukládají jídlo. Ví, že za zrcadlem v ložnici je skladovací prostor, nebo jak snadno lze vyndat kryt ventilace v chodbě. I když je tedy kuchyňská linka prázdná, za chvíli máme více než třicet konzerv a několik krabic se sušenkami.

Hromadění zásob znechucuje vojáky vychované v Třináctém kraji. „Není to proti zákonu?“ ptá se Leegová 1.

„V Kapitolu by vás naopak považovali za hlupáka, kdybyste to nedělali,“ odpovídá Messalla. „I před Čtvrtohrami si lidé začínali shromažďovat zásoby, protože vázly dodávky potravin.“

„Zatímco ostatní hladověli,“ poznamenává Leegová 1.

„Správně,“ přikyvuje Messalla. „Tak to tu chodí.“

„Naštěstí, jinak bychom teď neměli večeři,“ říká Hurikán. „Každý si vyberte nějakou konzervu.“

Některým z naší skupiny se do toho moc nechce, ale je to stejně dobrá metoda jako jakákoliv jiná. Vážně nemám náladu dělit všechno na jedenáct rovnocenných částí a započítávat při tom věk, tělesnou hmotnost a fyzickou námahu. Prohrabuji se hromadou a už se chystám spokojit s hustou tresčí polévkou, když mi Peeta podává jinou konzervu. „Tumáš.“

Beru si ji, aniž bych tušila, co mohu očekávat. Na etiketě je napsáno DUŠENÉ JEHNĚČÍ.

Tisknu rty k sobě a vzpomínám na kapky deště prosakující mezi kameny jeskyně, na svoje nemotorné pokusy o flirtováni a na vůni mého nejoblíbenějšího kapitolského pokrmu. Jak šťastní, jak hladoví a jak blízcí jsme si byli, když se před jeskyni snesl ten piknikový košík. „Díky.“ Otvírám konzervu. „Dokonce tu jsou sušené švestky.“ Ohýbám víčko, aby se dalo použit jako provizorní lžíce, a nabírám si trochu jehněčího do úst. Další věc, která mi připomíná, že jsem v aréně.

Necháváme kolovat krabici krémových sušenek, když vtom se z televize znovu ozývá pípnutí. Na obrazovce září kapitolská pečeť a zní hymna. Pak promítají fotografie mrtvých, jako to dělali se splátci v aréně. Začínají tvářemi čtyř členů televizního štábu, po nichž následuje Boggs, Hurikán, Finnick, Peeta a já. Až na Boggse se neobtěžovali s vojáky ze Třináctého kraje, buď protože neznali jejich jména, nebo protože by divákům stejně nic neříkali. Potom kamera zabírá prezidenta usazeného za stolem, s vlajkou za zády a čerstvou bílou růží v klopě. Mám dojem, že nedávno někoho zase otrávil, protože jeho rty vypadají opuchleji než jindy. A přípravný tým by se určitě měl krotit s ruměncem v jeho tváři.

Prezident blahopřeje mírotvorcům ke skvěle odvedené akci a vzdává jim čest za to, že zbavili zemi nebezpečí zvaného reprodrozd. Předpovídá, že se po mé smrti vývoj války obrátí, protože demoralizovaní vzbouřenci nebudou mít koho následovat. A kdo jsem vlastně byla? Ubohá labilní dívka, která to trochu uměla s lukem a šípy. Moc mi to nemyslelo a nebyla jsem organizátorka povstání, jen obyčejná tvář vytržená z davu díky tomu, že jsem upoutala pozornost národa svým účinkováním v Hladových hrách. Ale nezbytná tvář, velice nezbytná, protože povstalcům chybí skutečný vůdce.

Někde ve Třináctém kraji Diod otáčí vypínačem, protože na nás z obrazovky najednou nehledí prezident Snow, nýbrž prezidentka Coinová. Představuje se Panemu jako vůdkyně povstání a pronáší oslavnou řeč na mou památku. Vychvaluje dívku, která přežila chudobu ve Sloji i Hladové hry a která svým příkladem proměnila otroky v armádu bojovníků za svobodu. „Ať už je živá či mrtvá, Katniss Everdeenová zůstává tváří našeho povstání.

Jestli někdy zakolísáte, pomyslete na reprodrozda – v něm najdete sílu, kterou potřebujete k tomu, abyste zbavili Panem jeho utlačovatelů.“

„Vůbec jsem netušila, co všechno pro ni znamenám,“ poznamenávám. Má slova si vyslouží Hurikánův smích a tázavé pohledy ostatních.

Objevuje se silně upravená fotografie, na níž vypadám krásně a odhodlaně zároveň. V pozadí za mnou planou ohně. Žádná slova. Žádný slogan. Moje tvář jim teď úplně stačí.

Diod vrací otěže pečlivě se ovládajícímu Snowovi. Prezident patrně považoval nouzový kapitolský kanál za bezpečný a někdo ještě dnes večer zaplatí životem za to, že se rebelům podařilo do něj nabourat. „Až zítra večer vytáhneme tělo Katniss Everdeenové z popela, uvidíme přesně, kdo je reprodrozd. Mrtvá dívka, která nedokázala zachránit nikoho, ani sebe.“ Pečeť, hymna, konec vysílání.

„Jenže ji nenajdou,“ podotýká Finnick směrem k temné obrazovce. Formuluje tak nahlas to, co si v duchu říkáme asi všichni. Nezbývá nám mnoho času. Jakmile mírotvorci překopou hromadu sutin a zjistí, že jim chybí jedenáct mrtvol, budou vědět, že jsme unikli.

„Můžeme aspoň získat náskok,“ říkám. Najednou jsem k smrti unavená. Chci si jen lehnout na nejbližší pohovku a spát. Zachumlat se do deky z králičí kůže a přestat vnímat. Místo toho vytahuji holoň a trvám na tom, aby mě Jacksonová naučila nejzákladnější povely pro ovládání přístroje – například jak se zadává nejbližší průsečík souřadnicové sítě. Když holoň zobrazuje naše okolí, padá na mě beznaděj. Určitě se blížíme k významným cílům, protože počet pastí kolem nás výrazně vzrostl. Jak můžeme nepozorovaně postupovat do reje blikajících světélek? Nejde to. Jsme jako ptáci uvízlí v síti. Hádám, že bych si neměla před těmito lidmi hrát na nadřízeného. Zvlášť když se můj pohled mimoděk stáčí k zelené pohovce. „Nějaké návrhy?“

„Co kdybychom to vzali vylučovací metodou?“ ozývá se Finnick. „Po ulici pokračovat nemůžeme.“

„Střechy domů jsou stejně špatné jako ulice,“ dodává Leegová 1.

„Pořád by se nám mohl podařit návrat stejnou cestou do tábora,“ říká Homes. „Ale to by znamenalo nesplněnou misi.“

Hlodají ve mně výčitky svědomí, protože řečenou misi jsem si vymyslela. „Nikdo nechtěl, abychom chodili všichni. Jenom máte smůlu, že jste se mnou.“

„To je teď jedno. Prostě tu jsme,“ krčí rameny Jacksonová. „Čili nesmíme zůstat tady. Nemůžeme nahoru ani do stran. Myslím, že zbývá jediné.“

„Podzemí,“ přikyvuje Hurikán.

Podzemí… Nenávidím podzemí. Jako doly, tunely a Třináctý kraj. Podzemí, kde se bojím smrti, což je hloupost, protože i kdybych zemřela na povrchu, stejně mě pohřbí.

Holoň zobrazuje i podzemní pasti. Pod rovnými, spolehlivými liniemi ulic se ukrývá matoucí, klikatá změť chodeb. Zdá se však, že je v ní méně pastí.

O dvoje dveře dál spojuje náš blok obytných domů s podzemními tunely svislá šachta. Cestou k ní se budeme muset protáhnout údržbářskou chodbou, která probíhá podél celého bloku budov. Do podzemí se dostaneme přes komoru v horním podlaží.

„Dobrá. Uklidíme po sobě, jako kdybychom tady nikdy nebyli,“ rozhoduji. Likvidujeme veškeré stopy své přítomnosti. Prázdné konzervy házíme do odpadu, plné si bereme s sebou na později. Obracíme polštářky na pohovkách, které jsme umazali od krve, a otíráme zbytky černé hmoty z podlahy. Vylomený zámek u vchodových dveří opravit nemůžeme, ale aspoň je zajišťujeme, aby se samovolně neotevřely.

Nakonec zbývá vyřešit, co s Peetou. Sedá si na modrou pohovku a odmítá se pohnout. „Já nikam nejdu. Buď vás prozradím, nebo zase někomu ublížím.“

„Tady tě najdou Snowovi lidé,“ přemlouvá ho Finnick.

„Tak mi nechte pilulku. Vezmu si ji, jen když budu muset,“ žádá nás Peeta.

„To nepřichází v úvahu. Pojď s námi,“ přikazuje mu Jacksonová.

„Nebo co? Zastřelíte mě?“ ptá se Peeta.

„Omráčíme tě a potáhneme tě s sebou,“ odpovídá Homes. „Což nás zpomalí a ohrozí.“

„Přestaňte s tou šlechetností! Mně je jedno, jestli umřu!“ Prosebně se obrací na mě. „Katniss, prosím. Copak nechápeš, že chci z toho všeho utéct?“

Potíž je v tom, že ho doopravdy chápu. Proč ho nemohu nechat odejít? Dát mu pilulku nebo stisknout spoušť? Záleží mi tolik na Peetovi, nebo na tom, abych nenechala Snowa vyhrát? Změnila jsem Peetu ve figurku na své soukromé šachovnici? Je to sice opovrženíhodná představa, ale nemohu ji vyloučit. Pokud je to pravda, bylo by nejlaskavější Peetu zabít, teď a tady. Já se však nechovám laskavě, ať je to pro dobro věci, nebo není. „Ztrácíme čas. Půjdeš s námi dobrovolně, nebo tě máme omráčit?“

Peeta na několik vteřin svěsí hlavu do dlaní, ale pak vstává k odchodu.

„Uvolníme mu ruce?“ ptá se Leegová 1.

„Ne!“ vrčí na ni Peeta a tiskne si pouta k tělu.

„Ne,“ souhlasím s ním. „Ale chci mít u sebe klíč.“ Jacksonová mi ho beze slova podává. Ukládám ho do kapsy, kde zacinká o perlu.

Když Homes otvírá malá kovová dvířka k údržbářské chodbě, vyvstává před námi další problém. Hmyzí krunýře se nemohou protáhnout úzkým průchodem. Castor a Pollux je svlékají a odpojují od nich nouzové záložní kamery. Každá je velká asi jako krabice od bot a patrně funguje zhruba stejně dobře. Messallu nenapadá, kam bychom mohli objemné krunýře schovat, a tak je ukládáme do skříně. Rozčiluje mě, že po sobě musíme nechat tak zřetelnou stopu, ale co jiného se dá dělat?

I když jdeme v řadě za sebou a batohy i vybavení držíme u boku, máme co dělat, abychom se do chodby vešli. Míjíme první byt a vstupujeme do druhého. Tady jsou dveře v jedné z ložnic označeny slovem ÚDRŽBA a nevedou do koupelny, ale do místnosti s kolmou šachtou dolů.

Messalla se mračí na široký kruhový kryt a na chvíli se vrací do svého původního světa. „Proto nikdo nechce prostřední byt. Každou chvíli sem chodí dělníci a chybí tu druhá koupelna. Ovšem zase je tady o hodně nižší nájem.“ Všímá si Finnickova pobaveného výrazu a zrudne. „Pardon.“

Kryt šachty se dá snadno odstranit. Pod ním je široký žebřík s pryžovými nášlapkami, po kterých můžeme lehce sestoupit do podzemí. Shlukujeme se u úpatí žebříku a čekáme, až naše oči přivyknou šeru prozařovanému jen matnými kužely světla. Vdechujeme směs pachů, v nichž rozeznáváme chemikálie, plíseň a splašky.

Pollux bledne a na tváři mu vyráží pot. Chytá se Castora za ruku, jako kdyby se bál, že bez držení upadne.

„Můj bratr pracoval tady dole, když z něj udělali avoxe,“ vysvětluje Castor. No jistě. Koho jiného by mohli přinutit, aby prováděl údržbu těchto vlhkých, páchnoucích chodeb s nastraženými pastmi? „Trvalo pět let, než jsme ho mohli vykoupit, aby pracoval na povrchu. Za tu dobu neviděl ani jednou slunce.“

Za lepších okolností, za dne, kdybychom prožili méně hrůz a byli bychom odpočatější, by někoho jistě napadlo, co na to má říct. Takhle jen dlouho stojíme a marně se pokoušíme zformulovat odpověď.

Nakonec se k Polluxovi obrací Peeta. „V tom případě jsi teď naší největší devizou.“ Castor se směje, a dokonce i Polluxovi se daří zvednout koutky úst v úsměvu.

Teprve v polovině první chodby mi dochází, co na tom bylo tak pozoruhodného. Peeta se zachoval jako za starých časů, kdy vždycky jako jediný dokázal říct tu správnou věc. Ironickou, povzbudivou, mírně vtipnou, ale ani trochu urážlivou. Ohlížím se na něj. Kráčí pod dohledem dvou dozorců, Hurikána a Jacksonové, se sklopenýma očima a se svěšenými rameny. Je nesmírně sklíčený. Ale na chvilku byl jedním z nás.

A v každém případě se nemýlil. Pollux je opravdu cennější než deset holoňů. Podzemím vede síť chodeb, která odpovídá hlavním ulicím na povrchu. Jde o dopravní tepny, protože jimi malé nákladní vozy rozvážejí zboží po městě. Během dne jsou zdejší pasti vypnuté, ale v noci se jedná o učiněné minové pole. Kromě toho tu ale jsou stovky dalších chodeb, průchodů, železničních štol a kanalizačních potrubí, které dohromady vytvářejí několikapatrové bludiště. Pollux ví o věcech, jejichž neznalost by nováčka brzy přivedla do neštěstí, jako například v které chodbě je třeba použít plynové masky, kde jsou dráty pod napětím nebo kde žijí potkani o velikosti bobrů. Varuje nás před vodní vlnou, která se v pravidelných intervalech žene stokami, správně odhaduje, kdy se budou střídat směny avoxů, a odvádí nás do postranních chodeb, abychom se vyhnuli téměř bezhlučnému průjezdu nákladních vlaků. Hlavně však ví o bezpečnostních kamerách. Tady dole, na tomhle ponurém místě, jich kromě hlavních tepen mnoho není. Ale i tak je dobře, že se jim vyhýbáme.

Pod Polluxovým vedením postupujeme docela rychle – zvlášť ve srovnání s putováním po povrchu. Zhruba po šesti hodinách na nás doléhá čím dál silnější únava. Jsou skoro tři hodiny ráno, takže odhaduji, že máme ještě pár hodin času, než mírotvorci zjistí, že jim chybějí naše těla. Musejí prohledat sutiny celého bloku domů, aby si ověřili, že jsme se nepokusili utéct šachtami, a pak teprve začne hon.

Když navrhuji odpočinek, nikdo nic nenamítá. Pollux vybírá malou teplou místnost, v níž hučí několik strojů vybavených pákami a ciferníky. Zvedá čtyři prsty na znamení, že během čtyř hodin musíme zmizet. Jacksonová sestavuje rozpis hlídek, a protože nejsem v první směně, lehám si na úzké místečko mezi Hurikánem a Leegovou 1 a okamžitě usínám.

Připadá mi, že uplynulo sotva několik minut, když mnou Jacksonová třese a oznamuje mi, že jsem na řadě. Je šest hodin a za hodinu musíme vyrazit. Jacksonová mi radí, ať si s ním další konzervu a dávám pozor na Polluxe, který trval na tom, že zůstane vzhůru po celou dobu. „Tady dole nedokáže spát.“ Nutím se do stavu relativní bdělosti, jím konzervu s bramborami a fazolovou omáčkou a sedám si ke stěně tváří ke dveřím. Pollux je zřejmě zcela vzhůru. Nejspíš si celou noc připomíná těch pět let otrocké služby. Vytahuji z kapsy holoň a daří se mi zadat souřadnice, abych si prohlédla nejbližší chodby. Jak se dalo čekat, čím blíž jsme centru, tím víc je tu pastí. Chvíli se s Polluxem díváme na hologramy okolí a na pasti, které nás bezprostředně ohrožují. Začíná se mi točit hlava, a tak podávám holoň Polluxovi a sama se znovu opírám o zeď. Rozhlížím se po spících vojácích, filmařích i přátelích a uvažuji, kdo z nás ještě někdy uvidí sluneční světlo.

Když můj zrak padá na Peetu, který má hlavu těsně u mých nohou, zjišťuji, že je vzhůru. Přála bych si vědět, co se mu honí hlavou, a chtěla bych rozplést klubka lží, které mu Kapitol nasadil do mozku. Pak se spokojuji s něčím daleko jednodušším.

„Jedl jsi?“ ptám se. Vrtí hlavou. Otvírám konzervu s kuřetem a rýží a podávám mu ji. Víčko si nechávám, pro případ, že by si s ním pokusil podřezat žíly nebo něco podobného. Sedá si a přikládá si konzervu k ústům. Polyká obsah plechovky, aniž by se ho obtěžoval žvýkat. Ode dna konzervy se odrážejí kontrolky přístrojů a já si vzpomínám na jednu věc, která mi vrtá hlavou už od včerejška. „Peeto, když ses ptal na svoji vzpomínku na Daria a Lavinii a Boggs ti odpověděl, že to byla skutečnost, říkal jsi, že sis to myslel. Že na ní nebylo nic blyštivého. Co jsi tím myslel?“

„Hm. Neumím to přesně vysvětlit,“ říká. „Na začátku jsem měl ve všech vzpomínkách jeden velký zmatek. Když jsem si některé utřídil, objevil jsem mezi nimi určitý vzor. Vzpomínky, které mi upravili s pomocí sršáního jedu, jsou trochu zvláštní. Jako kdyby byly moc barevné nebo se trochu chvěly. Vzpomínáš si, jaké to bylo, když jsi dostala žihadlo?“

„Třásly se stromy. Viděla jsem obří barevné motýly. Spadla jsem do jámy s oranžovými bublinami.“ Zamyslím se nad tím. „S blyštivými oranžovými bublinami.“

„Vidíš. Na Dariovi a Lavinii nic takového nebylo. Myslím, že tehdy mi ještě jed nedávali.“

„To je dobře, ne?“ ptám se. „Kdybys dokázal rozeznat upravené vzpomínky, poznáš, co je skutečnost.“

„Ano. A kdybych si nechal narůst křídla, mohl bych létat. Jenže lidem křídla nevyrostou,“ odpovídá. „Skutečnost, nebo iluze?“

„Skutečnost,“ říkám. „Lidé ale nepotřebují k přežití křídla.“

„Reprodrozdi ano.“ Dojídá obsah konzervy a vrací mi prázdnou plechovku.

V tlumeném světle podzemní místnosti mi kruhy pod jeho očima připomínají modřiny. „Ještě máme čas. Měl by ses trochu vyspat.“ Bez námitek si lehne, ale jen zírá na ručičku jednoho ciferníku, která se pohupuje ze strany na stranu. Pomalu se k němu nakláním a odhrnuji mu z čela vlasy, jako kdybych hladila raněné zvíře. Tuhne, ale neodtahuje se. To je poprvé od poslední arény, co se ho dobrovolně dotýkám.

„Pořád se mě snažíš chránit,“ šeptá Peeta. „Skutečnost, nebo iluze?“

„Skutečnost,“ odpovídám. Mám pocit, že si moje odpověď žádá další vysvětlení. „Protože tak se k sobě my dva chováme. Navzájem se chráníme.“ Během minuty usíná.

Krátce před sedmou hodinou ranní budíme s Polluxem členy skupiny. Ozývají se obvyklé vzdechy a zívnutí, já ale slyším ještě něco dalšího. Cosi jako syčení. Možná jen z nějaké trubky uniká pára nebo takhle sviští jeden z těch podzemních vlaků…

Přikládám si prst k ústům, aby se ostatní ztišili, a já se mohla zaposlouchat líp. Jde o syčení, to ano, ale ne jednolité. Spíš jako řada výdechů, které vytvářejí slovo. Jediné slovo, které se nese ozvěnou chodbami. Jediné jméno, opakované pořád dokola.

„Katniss.“

22

Doba oddechu skončila. Snow patrně nechal mírotvorce kopat přes noc. Začali, jakmile uhasili požár. Našli Boggsovy ostatky a na chvíli se uklidnili, ale jak ubíhaly hodiny bez dalších trofejí, do myslí se jim vkrádalo podezření. Po čase si uvědomili, že jsme je obelstili. A prezident Snow si nemůže dovolit vypadat jako hlupák. Je jedno, jestli vystopovali, že jsme byli v tom druhém bytě, anebo předpokládali, že jsme rovnou vstoupili do podzemí. Vědí zkrátka, že jsme tady dole, a něco sem vypustili, nejspíš smečku mutů, aby mě zneškodnila.

„Katniss.“ Zvuk se ozývá tak blízko, že nadskakuji. Horečně se rozhlížím po jeho zdroji, se šípem přiloženým k tětivě. „Katniss.“ Peeta sotva pohybuje rty, ale mé jméno bezpochyby vyslovuje on. Když už jsem si myslela, že se jeho stav zlepšil a že se pomalu vrací do normálu, podává mi doklad o tom, jak hluboko se mu Snowův jed zažral do mozku. „Katniss.“ Peeta je naprogramován, aby se připojil k honu na mě. Začíná se neklidně vrtět. Nemám na výběr. Mířím mu šípem na hlavu. Nic neucítí. Najednou si sedá, s očima vytřeštěnýma hrůzou a bez dechu. „Katniss!“ Otáčí ke mně hlavu, ale nevšímá si luku ani šípu. „Katniss! Zmiz odsud!“

Váhám. Mluví poplašeně, ale ne vyšinutě. „Proč? Co vydává ten zvuk?“

„Nevím. Vím jenom, že tě to chce zabít,“ říká Peeta. „Běž! Zmiz! Hned!“

Po chvíli zmatku usuzuji, že ho nemusím zastřelit. Spouštím luk a rozhlížím se po ostatních. V jejich tvářích čtu obavy. „Ať je to cokoliv, jde to po mně. Možná bychom se měli rozdělit.“

„Jsme tvoji strážci,“ namítá Jacksonová.

„A tvůj štáb,“ dodává Cressida.

„Já tě neopustím,“ uzavírá Hurikán.

Dívám se na televizní štáb, vyzbrojený jen kamerami a psacími deskami. Finnick má naproti tomu dvě pušky a trojzubec. Navrhuji mu, ať svěří jednu zbraň Castorovi, nahrazuji slepé náboje v Peetově pušce ostrými a podávám ji Polluxovi. Hurikán a já máme svoje luky, a tak půjčujeme pušky Messallovi a Cressidě. Není čas na nic víc, než jim v rychlosti ukázat, jak se míří a tiskne spoušť, ale při boji ve stísněném prostoru podzemních chodeb by to mohlo stačit. Lepší, než je nechat bezbranné. Jediný neozbrojený je teď Peeta, ale člověk, který šeptá moje jméno se smečkou mutů, zbraň nepotřebuje.

Opouštíme místnost, v níž nenecháváme nic kromě svého pachu. Ten v tuto chvíli nemůžeme nijak zakrýt. Odhaduji, že právě po čichu nás ty syčící tvorové hledají, protože jiné stopy po nás nezůstávají. Mutové mají jistě výjimečně citlivý nos, ale snad je zpomalí to, kolik času jsme strávili broděním splaškovou vodou.

Když se vzdalujeme od hučení strojů v malé místnosti, syčení je slyšet mnohem jasněji. Taky lze přesněji určit, odkud vychází. Mutové jsou za námi, a to poměrně daleko. Snow je patrně vypustil do podzemí v blízkosti místa, kde mírotvorci vykopali Boggsovo tělo. Teoreticky bychom před nimi měli mít slušný náskok, ačkoliv se budou jistě pohybovat daleko rychleji než my. Myšlenky se mi vracejí k vlkovitým tvorům v první aréně, k opicím při Ctvrtohrách i k nestvůrnostem, které jsem viděla během let v televizi, a uvažuji, jak budou asi tihle mutové vypadat. Snow je bezpochyby vybral tak, aby mě co nejvíc vyděsili.

Máme s Polluxem připravený plán na další úsek cesty, a jelikož nás odvádí od zdroje syčení, není důvod ho měnit. Půjdeme-li dost rychle, možná dospějeme k Snowově sídlu dřív, než nás dostihnou mutové. Rychlost má ale svoje nevýhody: o potrubí občas cinkne zbraň, neopatrná našlápnutí ústí ve slyšitelná šplouchnutí, a dokonce i mé pokyny jsou hlasitější, než by měly být.

Urazíme přepadovým potrubím a úsekem nepoužívané železniční tratě vzdálenost zhruba tří bloků, když se ozývají první výkřiky. Zoufalé a hrdelní skřeky, které se odrážejí ozvěnou od stěn tunelu.

„Avoxové,“ říká Peeta okamžitě. „Takhle křičel Darius, když ho mučili.“

„Určitě je našli mutové,“ odhaduje Cressida.

„Takže nejdou jenom po Katniss,“ poznamenává Leegová 1.

„Pravděpodobně zabijou každého. Jenže se nezastaví, dokud nenajdou ji,“ usuzuje Hurikán. Po hodinách studia kapitolských zbraní s Diodem má nejspíš pravdu.

Zase je to tady. Lidé umírají kvůli mně. Přátelé, spojenci i naprostí cizinci jsou zabíjeni kvůli reprodrozdovi. „Nechte mě pokračovat samotnou. Odlákám je pryč. Holoň předám Jacksonové. Vy ostatní můžete dokončit misi.“

„S tím nebude nikdo souhlasit,“ vrtí vyčerpaně hlavou Jacksonová.

„Mrháme časem!“ přidává se Finnick. „Poslouchejte,“ šeptá Peeta.

Výkřiky utichly a v nastalém tichu se vrátilo syčení, nyní děsivě blízko. Je pod námi a za námi. „Katniss.“

Dloubám Polluxe do ramene a dáváme se do běhu. Potíž je vtom, že jsme původně chtěli sestoupit do hlubšího podlaží chodeb, ale to teď není možné. Dorážíme ke schodům vedoucím dolů a začínáme s Polluxem na holoni hledat jinou alternativu, když tu se začínám dávit.

„Plynové masky!“ rozkazuje Jacksonová.

Masky ale nejsou potřeba. Všichni dýchají stejný vzduch. Já se zalykám proto, že jsem jediná, kdo reaguje na tuhle vůni, která k nám vzlíná schodišťovou šachtou a přebíjí pach splašků. Cítím růže a začínám se chvět.

Couvám před tou odporně nasládlou vůní a ocitám se přímo na hlavní tepně. Jsou tu hladké dlažební kameny pastelových barev, stejně jako na povrchu, ale tady je místo domů ohraničují bílé cihlové stěny. Silnice, po kterých mohou jezdit nákladní vozy, aniž by se musely proplétat kapitolskými zácpami, jsou však teď úplně prázdné. Jsme tu jenom my. Mířím lukem na první past a výbušnou hlavicí šípu vyhazuji do vzduchu hnízdo masožravých krys. Sprintuji k další křižovatce, kde stačí jediný chybný krok a dlažba se nám rozpadne pod nohama, takže se zřítíme do zařízení přezdívaného MLÝNEK NA MASO. Křikem varuji ostatní, aby se drželi za mnou. Mám v úmyslu zatočit za roh a vyhodit mlýnek do povětří, ale čeká na nás další neoznačená past.

Je zcela tichá. Ničeho bych si ani nevšimla, kdyby mě nezastavil Finnick. „Katniss!“

Otáčím se s šípem připraveným k výstřelu, ale nic se nedá dělat. Dva Hurikánovy šípy už leží vedle širokého válce zlatého světla, který dosahuje do stropu. V jeho nitru stojí Messalla, nehybně jako socha, na špičce jedné nohy a s hlavou zvrácenou dozadu. Nemůže se pohnout. Nepoznám, jestli ječí, i když má ústa otevřená dokořán. Bezmocně přihlížíme, jak z něj začíná stékat kůže a tkáně jako vosk ze svíčky.

„Nemůžeme mu pomoct!“ Peeta začíná všechny strkat kupředu. „Honem pryč!“ Jako jediný si kupodivu uchoval tolik duchapřítomnosti, aby nás pobídl k dalšímu běhu. Nevím, jak je možné, že se tak ovládá, když by měl podlehnout záchvatu a snažit se mi rozdrtit mozek, ale to se ještě může každou vteřinou stát. Klade mi ruku na rameno a rázně mě tiskne. Konečně odvracím pohled od Messallova hrozného osudu a nutím své nohy do běhu. Utíkám tak rychle, že sotva stíhám zastavit před další křižovatkou.

Zasypává nás sprška umělé hmoty od nárazů kulek. Rozhlížím se ze strany na stranu, abych našla past, kterou jsme zřejmě spustili, ale pak se otáčím a vidím, jak k nám po hlavní tepně dusá oddíl mírotvorců. Ústupovou cestu nám blokuje mlýnek na maso, takže nezbývá než opětovat palbu. Mají nad námi dvojnásobnou přesilu, ale v našich řadách je pořád šest členů bývalého hvězdného oddílu, kteří se nepokoušejí střílet za běhu.

Jako ryby v sudu, pomyslím si, když na bílých uniformách mírotvorců vykvétají červené skvrny. Tři čtvrtiny z nich jsou po smrti, než se z postranní chodby, kterou jsem předtím utekla před vůní růží, začínají hrnout další.

Tohle nejsou mírotvorci.

Mají bílé trupy, čtyři končetiny a dosahují přibližně velikosti plně vzrostlého člověka. Tím ale veškerá podobnost končí. Jsou lysí, mají dlouhé plazí ocasy, shrbené hřbety a dopředu vyčnívající hlavy. Vrhají se na živé i mrtvé mírotvorce, zubama drásají jejich hrdla a odtrhují jim hlavy od těl. Kapitolský původ tu zřejmě nepomáhá, stejně jako ve Třináctém kraji. Trvá jen pár vteřin, než smečka mutů vyřídí všechny mírotvorce. Mutové klesají na všechny čtyři a plíží se k nám.

„Tudy!“ křičím a zatáčím doprava. Držím se podél stěny, abych se vyhnula pasti. Jakmile jsme všichni za křižovatkou, otáčím se a pálím za sebe výbušnou hlavici. Mlýnek na maso se aktivuje, z ulice se vynořují obrovské mechanické zuby a drtí dlažbu na prach. To by teoreticky mělo mutům znemožnit, aby nás sledovali, ale nejsem si tím jistá. Ti vlci a opice, s nimiž jsem se osobně setkala, uměli skákat do neuvěřitelné dálky.

Ohlušuje mě syčení a z pachu růží se mi točí hlava.

Chytám Polluxe za paži. „Zapomeň na misi. Jak se odtud co nejrychleji dostaneme na povrch?“

Není čas aktivovat holoň. Následujeme Polluxe zhruba deset metrů po hlavní ulici a probíháme dveřmi. Všímám si, že dlažbu pod nohama nahradil beton, a postupujeme úzkou páchnoucí trubkou na třicet centimetrů širokou římsu. Jsme v hlavní stoce. Metr pod námi bublá jedovatá břečka lidských výkalů, odpadků a chemikálií. Některé skvrny na hladině hoří, z jiných stoupají cáry ošklivého mlžného oparu. Stačí jediný pohled, aby člověk poznal, že pokud do té směsi spadne, nikdy už se nevynoří. Postupujeme po kluzké římse co nejrychleji až k úzkému můstku. Přecházíme přes něj a ve výklenku na protějším břehu Pollux pleská rukou do žebříku a ukazuje do šachty nahoru. To je ono. Naše cesta ven.

Letmý pohled na naši skupinu mi prozrazuje, že něco nesedí. „Moment! Kde je Jacksonová a Leegová?“

„Zůstaly u mlýnku, aby zpomalily muty,“ odpovídá Homes.

„Cože?“ Vrhám se zpátky k můstku. Nechci nikoho nechat ve spárech těch stvůr, ale Homes mě strhne k sobě.

„Nepromrhej jejich oběť, Katniss. Už je pro ně příliš pozdě. Podívej!“ Homes kývá k potrubí, z něhož právě vylézají mutové na římsu nad stokou.

„Ustupte!“ volá Hurikán. Výbušným šípem vyhazuje do vzduchu protější pilíř můstku. Celá konstrukce se hroutí do bublající stoky přesně ve chvíli, kdy k ní docházejí mutové.

Poprvé si je mohu dobře prohlédnout. Jde o kombinaci lidí, plazů a bůhvíčeho ještě. Vidím bílou, napnutou plazí kůži potřísněnou krvavou tkání obětí, končetiny s drápy a tváře, jež jsou směsicí nesourodých prvků. Syčí a vřískají mé jméno a jejich těla se svíjejí vztekem. Rozmachují se ocasy i drápy a širokými zpěněnými tlamami trhají velké kusy masa jeden z druhého nebo sami ze sebe. Šílí touhou po mé krvi. Můj pach v nich zřejmě vyvolává stejně silnou reakci jako jejich ve mně. Ještě silnější, protože přes zjevnou jedovatost břečky ve stoce se do ní začínají bez rozmyslu vrhat.

Všichni zahajujeme palbu. Sahám po šípech, aniž bych je rozlišovala, a zasahuji muty všemi typy hlavic. Dají se zabít, ale velmi těžko. Žádný aspoň trochu přirozený tvor se nemůže hýbat s tělem provrtaným dvěma desítkami kulek. Několik zabíjíme, ale je jich příliš mnoho a z potrubí sem proudí nespočetné posily, které vůbec neváhají a rovnou se vrhají do toxické břečky.

Ruce se mi ale tolik nechvějou kvůli jejich množství.

Žádný mut není dobrý. Všichni jsou stvořeni jako zbraně. Někteří vás zabijou, jako ty opice z druhé arény. Jiní vás připraví o rozum, jako sršáni. Nejhrůznější zrůdy ale navíc svou oběť rozkládají psychicky. Pohledem do očí mrtvých splátců v hlavách vlčích mutů. Skřekem reprozobů napodobujících Priminy bolestné výkřiky. Pachem Snowových růží smíšeným s krvi obětí, který cítím i přes výpary ze stoky. Srdce mi divoce buší, naskakuje mi husí kůže a nemohu popadnout dech. Jako kdyby mi do tváře dýchal Snow a oznamoval mi, že nastal čas mé smrti.

Ostatní na mě něco křičí, ale nedokážu reagovat. Ve chvíli, kdy ustřeluji hlavu mutovi, který mě právě škrábl do kotníku, mě zvedají silné paže, prudce mě staví na žebřík a někdo mi rozkazuje, abych šplhala. Mám ruce i nohy jako z olova a připadám si jako loutka, ale poslechnu. Pohyb mě pomalu vrací do reality. Nade mnou leze jedna postava. Pollux. Pode mnou je Peeta a Cressida. Ocitáme se na úzké plošině a pokračujeme po druhém žebříku. Příčky jsou kluzké od potu a plísně. Na další plošině už vnímám okolí natolik, abych si uvědomila, co se děje. Horečně pomáhám ostatním ze žebříku. Peeta. Cressida. Nikdo další.

Co jsem to udělala? Čemu jsem je nechala napospas? Chci slézt zpátky a nechtěně do někoho narážím botou.

„Nahoru!“ vyštěkne na mě Hurikán. Tahám ho na plošinu a nahlížím do šera pod ním. „Ne.“ Hurikán obrací mou tvář k sobě a vrtí hlavou. Má potrhanou uniformu a na krku ošklivý škrábanec.

Zdola k nám doléhá lidský výkřik. „Někdo je ještě naživu,“ říkám plačtivě.

„Ne, Katniss. Nikdo už nepřijde,“ vrtí hlavou Hurikán. „Jenom mutové.“

Odmítám jeho slovům uvěřit a svítím si dolů baterkou na Cressidině pušce. Hluboko pod sebou vidím Finnicka. Pokouší se udržet na žebříku, i když na něm visí tři mutové. Když jeden z nich strhne jeho hlavu dozadu, aby se mu zakousl do hrdla, odehraje se cosi zvláštního. Před očima mi v rychlém sledu probleskují výjevy z Finnickova života: stěžeň lodi, stříbrný padáček, Magsin smích, růžová obloha, Diodův trojzubec, Annie ve svatebních šatech a vlny tříštící se o kameny. Pak je po všem.

Vytahuji zpoza opasku holoň, sevřeným hrdlem chraptím: „Rulík, rulík, rulík,“ a pouštím ho do šachty pod sebou. Všichni se tiskneme ke stěně. Zazní ohlušující výbuch, který otřese celou plošinou, a chvíli nás zasypávají kousky těl mutů i lidí.

Pollux přiklápí šachtu kovovým krytem a upevňuje ho na místě. Pollux, Hurikán, Cressida, Peeta a já. Jsme jediní, kteří přežili. Emoce ale přijdou na řadu později. Zatím cítím jen živočišnou potřebu udržet zbytek skupiny naživu. „Tady nemůžeme zůstat.“

Někdo rozmotává obvaz a ošetřujeme Hurikánovi krk. Pomáháme mu, aby se postavil. U stěny se krčí poslední postava. „Peeto,“ oslovuji ho. Žádná odpověď. Omdlel? Sedám si před něj do dřepu a odtahuji mu spoutané ruce od obličeje. „Peeto?“ Jeho oči připomínají černé tůně. Má tak rozšířené zorničky, že modré duhovky téměř zmizely. Křečovitě svírá svaly v zápěstí.

„Nechte mě,“ šeptá. „Neudržím se.“

„Ale ano. Zvládneš to!“ přesvědčuji ho.

Peeta vrtí hlavou. „Přicházím o rozum. Zešílím. Jako oni.“

Jako mutové. Jako vzteklé zvíře s jediným cílem: rozsápat mi hrdlo. Tady, na tomhle místě a za těchto okolností, ho konečně budu muset zabít. A Snow vyhraje. Vzdouvá se ve mně žhavá, hořká nenávist. Snow už dnes vyhrál příliš mnoho bitev.

Je to risk, možná dokonce sebevražda, ale nic jiného mě nenapadá. Nakláním se k Peetovi a líbám ho přímo na rty. Celé jeho tělo se rozechvěje, ale já držím svoje rty přitisknuté na jeho, dokud se nepotřebuji nadechnout. Hladím ho po zápěstí a beru jeho ruce do svých. „Nedovol jim, aby mi tě vzali.“

Peeta zhluboka oddechuje. Očividně se pokouší bojovat s nočními můrami, které mu zuří v hlavě. „Ne. Já nechci…“

Svírám jeho ruce tak pevně, že ho to musí bolet. „Zůstaň se mnou.“

Jeho zorničky se stahují do velikosti špendlíkových hlaviček, ještě jednou se zvětší a nakonec se vrací do podoby, která se blíži normálu. „Napořád,“ šeptá.

Pomáhám Peetovi vstát a oslovuji Polluxe. „Jak daleko je to na ulici?“ Ukazuje, že jsme těsně pod povrchem. Stoupám po posledním žebříku a otvírám poklop v něčí technické místnosti. Právě se zvedám na nohy, když dveře otevře jakási žena. Má tyrkysový župan s vyšitým vzorem exotických ptáků a načechrané fuchsiové vlasy ozdobené pozlacenými motýlky. V ruce drží napůl snědenou klobásu. Výraz v její tváři mi prozrazuje, že mě poznala. Otvírá ústa, aby zavolala o pomoc. Bez váhání ji střelím šípem rovnou do srdce.

23

Není jasné, koho ta žena chtěla zavolat, protože po prohlídce bytu zjišťujeme, že žila sama. Snad hodlala přivolat souseda, nebo se jednalo o pouhý výraz strachu. V každém případě ji nikdo nemohl slyšet.

Tenhle byt by představoval vynikající úkryt, ale takový přepych si nesmíme dovolit. „Jak dlouho podle vás bude trvat, než jim dojde, že někdo z nás mohl přežít?“ ptám se.

„Podle mě tu mohou být každou chvíli,“ odpovídá Hurikán. „Věděli, že míříme na povrch. Ta exploze je nejspíš na pár minut zarazí, ale pak začnou prověřovat únikové cesty.“

Přistupuji k oknu s výhledem na ulici a opatrně vykukuji zpoza žaluzií. Nevidím žádné mírotvorce, jen zástupy lidí, kráčející po ulicích. Podzemím jsme pronikli z evakuovaných oblastí do rušného centra Kapitolu. Dav nám poskytuje jedinou šanci k úniku. Nemám holoň, ale mám Cressidu. Ta se ke mně připojuje u okna a potvrzuje, že ví, kde jsme. Přidává dobrou zprávu, že prezidentské sídlo je jen pár bloků odtud.

Jediný pohled na moje společníky mi prozrazuje, že na útok proti Snowovi není ani pomyšlení. Hurikán pořád krvácí z rány na krku, kterou jsme ještě ani nevyčistili. Peeta sedí na sametové pohovce se zuby zakousnutými do polštáře. Buď bojuje se šílenstvím, nebo v sobě dusí výkřik. Pollux pláče opřený o římsu nad zdobným krbem. Cressida stojí odhodlaně vedle mě, ale je tak bledá, že má rty úplně bez krve. Mne momentálně pohání čirá nenávist. Až se její energie vyčerpá, nebudu k ničemu.

„Podíváme se do skříní,“ rozhoduji.

V jedné ložnici nacházíme stovky ženských šatů, kabátů, párů bot, paruk a dost líčidel na omítnutí celého domu. Protější ložnice nabízí podobný výběr pro muže. Možná ten pokoj patřil jejímu manželovi, možná milenci, který měl to štěstí, že tu dnes ráno nebyl.

Volám na ostatní, aby se oblékli. Dívám se na Peetova zkrvavená zápěstí a vytahuji z kapsy klíče od pout, ale Peeta přede mnou uhýbá.

„Ne,“ říká. „Nedělej to. Pomáhají mi, abych si zachoval příčetnost.“

„Možná budeš potřebovat ruce,“ namítá Hurikán.

„Když cítím, že na mě jde záchvat, zabořím do nich zápěstí. Bolest mi pomáhá soustředit se,“ vysvětluje Peeta. Nechávám mu je na rukách.

Naštěstí je venku chladno, takže můžeme uniformy i zbraně zamaskovat pod kabáty. Boty si věšíme za tkaničky kolem krku a schováváme je, kdežto na nohy si obouváme kapitolské náhrady. Skutečný problém samozřejmě představují naše tváře. Cressida a Pollux riskují, že si jich všimnou jejich známí, Hurikán by někomu mohl být povědomý z proklam a ze zpravodajství a Peetu i mě zná každý občan Panemu. Spěšně pomáháme jeden druhému nanášet silné vrstvy líčidel, nasazujeme si paruky a bereme si sluneční brýle. Peetovi a mně navíc Cressida omotává spodní polovinu tváře šálou.

Čas letí, ale ještě si cpu do kapes jídlo a zdravotní potřeby. „Držte se pohromadě,“ říkám u předních dveří. Pak vycházíme na ulici. Z nebe se začínají snášet sněhové vločky. Kolem nás se hemží rozrušení lidé a povídají si afektovaným kapitolským přízvukem o vzbouřencích, hladu a o mně. Na rohu nás míjejí tři desítky mírotvorců. Uskakujeme jim z cesty jako ostatní a čekáme, dokud se okolní dav opět nerozejde. „Cressido,“ šeptám. „Napadá tě, kam bychom mohli jít?“

„Snažím se něco vymyslet,“ odpovídá.

Míjíme další blok a vtom začínají kvílet sirény. Přes okna jednoho bytu vidím televizi. Právě ukazují naše fotografie. Ještě neurčili, kdo z naší skupiny je po smrti, protože mezi našimi snímky jsou i Castor s Finnickem. Brzy bude každý kolemjdoucí stejně nebezpečný jako mírotvorce. „Cressido?“

„Je tu jedna možnost. Není ideální, ale můžeme ji zkusit,“ říká. Následujeme ji a o pár bloků dál procházíme bránou, jako kdybychom vstupovali do nějakého soukromého sídla. Jde však jen o zkratku, protože za udržovanou zahradou stojí druhá brána. Míříme přímo do ní a ocitáme se v zadní uličce, která propojuje dvě hlavní třídy. Je tu pár malých krámků – v jednom vykupují použité zboží, v dalším prodávají bižuterii. V uličce jsou jen dva lidé a ani jeden z nich si nás nevšímá. Cressida začíná hlasitě štěbetat o kožešinovém spodním prádle a o tom, jak je na zimu výhodné. „Jen počkejte, až uvidíte ty ceny! Věřte mi, že tu všechno seženete za polovinu toho, co byste zaplatili jinde!“

Zastavujeme před špinavou výlohou s figurínami v kožešinovém spodním prádle. Krámek se ani nezdá být otevřený, ale Cressida vchází dovnitř. Ozývá se nemelodické cinknutí a my vstupujeme do šeré úzké místnosti, lemované policemi se zbožím. Ve vzduchu visí pach kožešin. Krámek asi není moc úspěšný, protože jsme jediní zákazníci. Cressida jde přímo ke shrbené postavě, která sedí vzadu. Kráčím za ní a cestou se prsty dotýkám měkkého oblečení.

Za pultem sedí nejzvláštnější osoba, jakou jsem kdy viděla. Je obzvláště názorným příkladem toho, co se stane, když to člověk přežene s plastickou chirurgií, protože ani v Kapitolu snad nikdo nemůže považovat takovou tvář za přitažlivou. Pleť má staženou dozadu a potetovanou černými a zlatými pruhy. Nos má natolik zploštělý, že se téměř ztrácí. Už jsem u některých Kapitolanů viděla kočičí vousy, ale nikdy tak dlouhé. Výsledkem je groteskní, zpola kočičí maska, která si nás právě teď nedůvěřivě prohlíží.

Cressida si snímá paruku. „Tygro,“ říká, „potřebujeme pomoc.“

Tygra. To jméno mi něco připomíná. Ta žena – lépe řečeno její mladší a ne tak extrémní verze – byla stálou účastnicí prvních Hladových her, na které si vzpomínám. Myslím, že někomu dělala vizážistku. Nevzpomínám si, pro který kraj. Dvanáctý určitě ne. Pak zřejmě podstoupila další z mnoha plastických operací, po níž definitivně překročila hranici mezi originalitou a odpudivostí.

Takhle tedy končí vizážisté, když už nejsou potřeba. V žalostném obchodě se spodním prádlem, kde čekají na smrt. Uklizení před zraky veřejnosti.

Zírám na její tvář a přemítám, jestli jí jméno Tygra dali rodiče, čímž ji inspirovali k takovému sebezmrzačení, nebo jestli si dobrovolně zvolila svůj styl a změnila si jméno, aby odpovídalo kočičím pruhům.

„Plutarch říkal, že se vám dá věřit,“ dodává Cressida.

Skvělé, takže je jednou z Plutarchových agentek. Jestli nás nevydá do rukou Kapitolu, určitě poví Plutarchovi, a tedy i Coinové, kde jsme. Ne, Tygřin obchod není ideální místo, ale nic jiného po ruce nemáme. Jestli nám vůbec pomůže. Těká pohledem mezi starou televizí na pultě a námi, jako kdyby se nás snažila zařadit. Stahuji si šálu i paruku a přistupuji blíž, aby mi světlo obrazovky dopadalo na tvář.

Tygra tiše vrčí – je to podobné přivítání, jakého se obvykle dočkám od Pryskyřníka. Sklouzává ze stoličky a mizí za policí s legínami s kožešinovými lemy. Ozývá se zavrzání a zpoza police se vynořuje Tygřina ruka, kterou na nás mává, ať ji následujeme. Cressida se na mě tázavě dívá, ale jakou máme jinou možnost? Návrat na ulici za těchto podmínek zaručuje rychlé zajetí či smrt. Rozhrnuji kožešiny a vidím, že Tygra odsunula panel ve spodní polovině stěny, za nímž začíná příkré schodiště. Ukazuje mi, abych rychle sestoupila dolů.

Všechny instinkty mi napovídají, že jde o past. V panice se obracím k Tygře a pátravě jí hledím do žlutohnědých očí. Proč to dělá? Není jako Cinna, který byl ochoten obětovat se pro druhé. Tato žena je ztělesněním kapitolské plytkosti a povrchnosti. Patřila mezi hvězdy Hladových her, dokud… dokud ji nevyhodili. Tím to tedy je? Pomáhá nám z hořkosti? Nenávisti? Pomstychtivosti? To pomyšlení mě svým způsobem uklidňuje. Pomstychtivost dokáže planout dlouho a horce. Zvlášť když ji přiživuje každý pohled do zrcadla.

„Zakázal vám Snow vstup na hry?“ ptám se. Beze slova na mě zírá. Kdyby měla tygří ocas, jistě by jím zamrskala, aby dala najevo svou nelibost. „Protože já ho chci zabít, víte?“ Tygra povytahuje koutky úst – chápu to jako úsměv. Již bez nejistoty prolézám otvorem ve zdi.

Zhruba v polovině schodiště narážím obličejem do visícího řetězu a zatáhnu za něj. Nad hlavou se mi rozzáří žárovka, která osvětluje malou místnost. Sklep bez dveří a bez oken. Mělký a široký. Patrně jde jen o pruh volného prostoru mezi dvěma opravdovými sklepy. Jeho existence by si mohl všimnout jen člověk s vynikajícím smyslem pro rozměry. Je tu vlhko a chladno a leží zde hromady kožešin, které podle mého odhadu roky neviděly denní světlo. Pokud nás Tygra neprozradí sama, myslím, že nás tu nikdo nenajde. Když vstupuji na betonovou podlahu, moji společníci už scházejí po schodech. Panel nahoře se zavírá a já slyším, jak Tygra sune zpátky na místo regál se spodním prádlem a vrací se na svou stoličku za pult. Jako bychom k ní nikdy nevstoupili.

Dorazili jsme sem právě včas, protože to vypadá, že se Hurikán každou chvíli zhroutí. Upravujeme mu z kožešin lůžko, svlékáme z něj vrstvy zbraní i oblečení a pokládáme ho na záda. Na konci sklepa je třicet centimetrů nad podlahou vyvedený vodovodní kohoutek s odtokem. Otáčím jím a po několika vteřinách škrundání z něj vytéká voda, nejprve hrozivě rezavá, ale za chvilku čistá. Vymýváme Hurikánovi zranění a já si uvědomuji, že obvazy nebudou stačit. Potřebuje pár stehů. V potřebách první pomoci, které jsem vzala s sebou, je jehla i sterilní nit, jenže nám chybí zdravotník. Napadá mě, abychom oslovili Tygru. Jako vizážistka jistě umí šít. Pak by ale nikdo nehlídal obchod a Tygra nám už tak pomáhá víc než dost. Smiřuji se s tím, že jsem v tuto chvíli asi nejkvalifikovanější ošetřovatelka a se skřípáním zubů sešívám okraje Hurikánovy rány k sobě. Výsledek není nijak pohledný, ale funguje to. Potírám zranění dezinfekcí, obvazuji je a dávám Hurikánovi léky proti bolesti. „Teď si můžeš odpočinout. Tady jsme v bezpečí,“ říkám mu. Okamžitě usíná, jako když člověk sfoukne svíčku.

Zatímco si Cressida s Polluxem připravují lůžka, ošetřuji Peetova zápěstí. Jemně z nich omývám krev, nanáším na ně dezinfekci a obvazuji je. „Musíš je udržovat v čistotě, jinak se rozšíří nákaza a…“

„Já vím, co je otrava krve, Katniss,“ přerušuje mě Peeta. „I když má matka není léčitelka.“

Vybavují se mi vzpomínky na jiné zranění a jiné obvazy. „To samé jsi mi řekl při prvních Hladových hrách. Skutečnost, nebo iluze?“

„Skutečnost,“ říká. „A ty jsi riskovala život, abys mi donesla lék, který mě zachránil?“

„Ano,“ krčím rameny. „Žila jsem jen díky tobě.“

„Opravdu?“ Má poznámka ho mate. O jeho pozornost zřejmě zápasí jakási blyštivá vzpomínka, protože celý tuhne a do čerstvě obvázaných zápěstí se mu zarývají kovová pouta. Pak se ale jeho tělo opět uvolňuje. „Jsem tak unavený, Katniss.“

„Jdi spát,“ říkám mu. Neusne však, dokud ho nepřipoutám k jedné kovové opoře u schodů. Nemůže to být pohodlné, když leží s pažemi nad hlavou. Za pár minut však pravidelně oddechuje i on.

Cressida s Polluxem připravili lůžka, srovnali zásoby jídla i léků a teď se mě ptají, jak to uděláme s hlídkami. Přejíždím pohledem Hurikánův bledý obličej a Peetova pouta. Pollux už celé dny nespal a Cressida i já jsme si zdřímly jen na pár hodin. Jestli sem vpadne oddíl mírotvorců, budeme tu v pasti. Jsme vydáni na milost a nemilost vetché tygří stařeně, u které mohu pouze doufat, že ji sžírá pomstychtivá touha vidět Snowovu smrt.

„Vážně si myslím, že nemá smysl ustavovat hlídky. Zkusíme se prostě vyspat,“ rozhoduji. Oba otupěle přikyvují a všichni si zalézáme do kožešin. Oheň v mém nitru vyhasl a s ním i má síla. Poddávám se měkkým, zatuchlým kožešinám a spánku, který přináší zapomnění.

Vzpomínám si na jediný sen. Dlouhý a vyčerpávající sen, v němž se snažím dostat do Dvanáctého kraje. Hledám domov, který je nedotčený a kde jsou všichni obyvatelé naživu. Cestuje se mnou Cetkie Trinketová s nápadnou růžovou parukou a v šatech šitých na míru. Pokouším se jí zbavit a pokračovat sama, ale ona se pořád nevysvětlitelně objevuje po mém boku a trvá na tom, že jako můj doprovod je odpovědná za dodržování rozvrhu. Jenže rozvrh se neustále mění – jednou nám chybí jakési razítko, jindy se zpozdíme, protože se Cetkii ulomil jeden z vysokých podpatků. Celé dny táboříme na lavičce v šedivé nádražní budově Sedmého kraje a čekáme na vlak, který nepřijíždí. Po probuzení zjišťuji, že mě sen vyčerpal ještě mnohem víc než obvyklé noční můry plné krve a hrůzy.

Cressida, která je jako jediná vzhůru, mi oznamuje, že je pozdě odpoledne. Jím konzervu s dušeným hovězím a zapíjím ji spoustou vody. Pak se opírám o stěnu sklepa a znovu si promítám události posledního dne. Od jednoho úmrtí k druhému. Odpočítávám je na prstech. Jedna, dvě – Mitchell a Boggs přišli o život hned v prvním bloku. Tři – Messalla, kterého roztavila kapitolská past. Čtyři, pět – Leegová 1 a Jacksonová se obětovaly u mlýnku na maso. Šest, sedm a osm – Castor, Homes a Finnick byli rozsápáni ještěřími muty páchnoucími po růžích. Osm mrtvých za dvacet čtyři hodin. Vím, že se to stalo, ale přesto mi to připadá nereálné. Tamhle pod tou hromadou kožešin určitě spí Castor, za minutku se na schodech objeví Finnick a Boggs mě co nevidět seznámí s únikovým plánem.

Smířit se s jejich smrtí znamená připustit, že jsem je zabila. Dobře, možná to neplatí u Mitchella a Boggse – ti zemřeli při plnění skutečného rozkazu. Ostatní ale zahynuli na misi, kterou jsem si vymyslela. Můj plán na zabití Snowa mi teď připadá neskutečně hloupý. Rozechvěle sedím v Tygřině sklepě, sčítám ztráty a pohrávám si se střapci na kozačkách, které jsem ukradla z domu té ženy. Ach ano, na ni jsem zapomněla. Tu jsem taky zabila. Už zabíjím i neozbrojené civilisty. Asi je načase se vzdát.

Když se všichni probouzejí, přiznávám jim, že jsem o celé misi lhala a že jsem uvedla všechny ve smrtelné nebezpečí jen kvůli své osobní pomstě. Po mém proslovu nastává dlouhé ticho. Nakonec Hurikán říká: „Katniss, všichni jsme věděli, že jsi lhala a že tě Coinová neposlala spáchat atentát na Snowa.“

„Ty jsi to možná věděl, ale vojáci z Třináctého kraje ne,“ odpovídám.

„Podle tebe ti Jacksonová věřila, že máš rozkazy od Coinové?“ ptá se Cressida. „Ani náhodou. Ale věřila Boggsovi a ten jednoznačně chtěl, abys šla dál.“

„Ale ani Boggsovi jsem nikdy neřekla, co chci udělat,“ namítám.

„Řekla jsi to všem na velitelství!“ připomíná mi Hurikán. „Byla to přece jedna z tvých podmínek, za kterých se staneš reprodrozdem. Zabiju Snowa“

Tyhle dvě věci spolu podle mě přece nesouvisejí. Vyjednávání s Coinovou, abych po válce dostala privilegium zabít Snowa, a tenhle nepovolený útěk Kapitolem. „Ale ne takhle,“ říkám. „Tahle výprava je naprosté fiasko.“

„Řekl bych, že ji lze naopak považovat za vysoce úspěšnou operaci,“ nesouhlasí Hurikán. „Pronikli jsme do nepřátelského tábora, čímž jsme ukázali, že obrana Kapitolu má trhliny. Stali jsme se hlavní zprávou dne. Celé město je kvůli našemu úniku vzhůru nohama.“

„Věř mi, že Plutarch je nadšený,“ dodává Cressida.

„Jenže Plutarchovi je jedno, kdo zemře,“ krčím rameny. „Hlavně aby byly úspěšné hry jako takové.“

Cressida s Hurikánem se mě ještě chvíli snaží přesvědčit a Pollux přikyvuje, aby jejich slova potvrdil. Jen Peeta se nijak neprojevuje.

„Co si myslíš ty, Peeto?“ ptám se ho nakonec.

„Myslím, že pořád nemáš zdání, jaký máš na lidi účinek.“ Chytá se schodištního sloupku, k němuž je připoutaný, a zvedá se do sedu. „Nikdo z těch, kdo z naší skupiny zahynuli, nebyl hlupák. Všichni věděli, co dělají. Šli s tebou, protože věřili, že vážně dokážeš zabít Snowa.“

Nevím, proč mě jeho slova na rozdíl od ostatních přesvědčují. Ale jestli se nemýlí – a podle mě se nemýlí –, ostatním něco dlužím a ten dluh lze splatit jediným způsobem. Vytahuji z kapsy uniformy papírovou mapu a s novým odhodláním ji rozkládám na podlaze. „Kde jsme, Cressido?“

Tygřin obchod leží zhruba pět bloků od centrálního kruhového náměstí a Snowova sídla. Takovou vzdálenost můžeme snadno překonat pěšky, navíc jsme v oblasti, kde všechny pasti zůstávají kvůli bezpečnosti obyvatel vypnuty. Máme převleky, které nás – s několika vylepšeními z Tygřiných kožešinových zásob –mohou dostat až k cíli. Jenže co pak? Prezidentovo sídlo je jistě pečlivě střeženo fungujícím systémem bezpečnostních kamer a pastmi všeho druhu, které se dají aktivovat jediným stisknutím tlačítka.

„Musíme ho vylákat na otevřené prostranství,“ říká Hurikán. „Potom ho jeden z nás vyřídí.“

„Objevuje se vůbec ještě na veřejnosti?“ ptá se Peeta.

„O tom pochybuji,“ mračí se Cressida. „Aspoň při posledních projevech, které jsem viděla, byl vždycky ve svém sídle. Dokážu si představit, že i před vpádem rebelů do města si musel počínat mnohem opatrněji poté, co Finnick zveřejnil jeho zločiny.“

To je pravda. Snow teď není terčem nenávisti jen lidí jako Tygra, ale i spousty občanů, kteří vědí, co provedl jejich přátelům a příbuzným. Byl by zázrak, kdyby se nám ho podařilo vylákat ven. Jedině že by…

„Vsadím se, že kvůli mně by vyšel,“ říkám. „Kdyby mě zajali. Chtěl by mě veřejně popravit na schodech do svého paláce.“ Čekám, než ostatním dojde plný význam mých slov. „Pak ho Hurikán bude moct zastřelit z davu přihlížejících.“

„Ne.“ Peeta vrtí hlavou. „Takový plán nemusí vyjít. Třeba tě Snow nechá naživu, aby z tebe mučením získal informace. Nebo tě nechá veřejně popravit, aniž by u toho byl osobně přítomen. Nebo tě zabije ve svém sídle a pak jenom vystaví tvoje tělo.“

„Hurikáne?“ obracím se na něj.

„Připadá mi to jako zbytečně extrémní řešení,“ říká Hurikán. „Neměli bychom ho rovnou přijímat. Můžeme to zkusit, jestli všechno ostatní selže. Měli bychom vymyslet něco jiného.“

V následném tichu slyšíme shora Tygřiny šouravé kroky. Už je zřejmě zavírací doba. Zamyká dveře a možná i stahuje rolety. O pár minut později se otvírá panel ve stěně nad schody.

„Pojďte nahoru,“ volá na nás Tygra chraplavě. „Připravila jsem vám nějaké jídlo.“ To je poprvé, co na nás promluvila. Nevím, jestli to má od přírody, nebo jde o výsledek letité praxe, ale cosi v jejím hlase připomíná kočičí předení.

Vystoupáme po schodech a Cressida se ptá: „Spojila jste se s Plutarchem, Tygro?“

„Nemám jak.“ Tygra krčí rameny. „Dojde mu, že jste někde v bezpečném úkrytu, nebojte se.“

Bát se? Ohromně se mi ulevilo, že nedostanu žádné přímé rozkazy z Třináctého kraje, jimž bych se musela vzepřít. A že si nemusím vymýšlet žádná přijatelná vysvětlení pro svoje činy z posledních dvou dnů.

Na pultě v obchodě leží několik okoralých kusů chleba, klínek plesnivého sýra a půl láhve hořčice. Připomíná mi to, že ne všichni Kapitolané mají v téhle době plné žaludky. Cítím se povinna upozornit Tygru na naše zbývající zásoby potravin, ale ona nad mými námitkami jen mávne rukou. „Já skoro nejím,“ říká. „A když už, tak jedině syrové maso.“ To mi připadá jako přehnaná snaha hrát svou roli, ale nechávám si pochybnosti pro sebe. Oškrabuji ze sýra plíseň a dělím jídlo na pět částí.

Během večeře sledujeme poslední kapitolské zprávy. Vláda už zjistila, kdo z nás zatím přežil, a za informace vedoucí k našemu dopadení vypsala obrovské sumy. Zdůrazňují, jak jsme nebezpeční. Ukazují naši přestřelku s mírotvorci, i když vynechali scénu, kde se na vojáky vrhli mutové. Následuje nekrolog mrtvé ženy, která zůstala ležet tam, kde jsme ji nechali, s mým šípem v srdci. Někdo jí kvůli kamerám předělal líčení.

Kapitolské vysílání probíhá bez narušení ze strany rebelů. „Přišli dnes povstalci s nějakým prohlášením?“ ptám se Tygry, ale ta vrtí hlavou. „Coinová nejspíš neví, co si se mnou má počít, když vyšlo najevo, že jsem pořád naživu.“

Tygra se chraptivě směje. „Nikdo neví, co si s tebou počít, děvče.“ Pak mi věnuje kožešinové legíny, i když za ně nemohu zaplatit. Takový dar musím přijmout. A ve sklepě je opravdu chladno.

Po jídle se vracíme dolů a snažíme se dát dohromady nějaký plán. Nic kloudného nás nenapadá, ale shodujeme se na tom, že už nemůžeme postupovat společně a že bychom se měli napřed pokusit proniknout do prezidentova sídla, než se vydám do rukou mírotvorců jako volavka. Souhlasím s druhým bodem, abych se vyhnula další debatě. Jestli se rozhodnu nakonec vzdát, nebudu k tomu potřebovat ničí svolení ani spolupráci.

Vyměňujeme Hurikánovi obvazy, poutáme Peetu ke schodištnímu sloupku a ukládáme se ke spánku. O několik hodin později se probouzím a slyším tichý rozhovor Peety a Hurikána. Nemohu si pomoct – musím poslouchat.

„Díky za vodu,“ říká Peeta.

„Není zač,“ odpovídá Hurikán. „Stejně se budím desetkrát za noc.

„Aby ses ujistil, že je Katniss pořád tady?“ ptá se Peeta. „Tak nějak,“ připouští Hurikán.

Následuje dlouhá odmlka, než Peeta znovu promluví. „To bylo dobré, jak Tygra říkala, že nikdo neví, co si s ní počít.“

„My jsme to taky nikdy nevěděli,“ poznamenává Hurikán.

Oba se smějou. Je zvláštní, když je slyším takhle si povídat. Jsou skoro jako dva kamarádi. Přestože kamarádi nejsou. Nikdy nebyli. Ačkoliv nejsou ani vyložení nepřátelé.

„Ona tě miluje,“ říká Peeta. „V podstatě mi to řekla potom, co tě zbičovali.“

„Tomu nevěř,“ vrtí hlavou Hurikán. „To, jak tě políbila při Čtvrtohrách… Mě tak nikdy nelíbala.“

„To bylo jenom kvůli kamerám,“ namítá Peeta, ale v hlase mu znějí pochyby.

„Ne, získal sis ji pro sebe. Všeho ses pro ni vzdal. To je možná jediný způsob, jak ji přesvědčit, že ji miluješ.“ Znovu nastává delší odmlka. „Měl jsem se místo tebe nabídnout do prvních her a chránit ji.“

„To jsi nemohl,“ říká Peeta. „Nikdy by ti to neodpustila. Musel ses postarat o její rodinu. Ta pro ni znamená víc než její život.“

„Náš problém se každopádně asi brzy vyřeší. Je dost nepravděpodobné, že bychom se všichni tři dožili konce války. A pokud ano, je to na Katniss. Koho si vybere.“ Hurikán zívá. „Měli bychom se trochu vyspat.“

„Jo.“ Slyším, jak Peetova pouta chrastí o sloupek, když si lehá na kožešinové lůžko. „Zajímalo by mě, jak se rozhodne.“

„Tak to náhodou vím.“ Přes vrstvu kožešin ještě zachytávám poslední Hurikánova slova. „Katniss si vybere toho, o kom si bude myslet, že bez něj nemůže přežít.“

24

Přebíhá mi mráz po zádech. Jsem vážně tak studená a vypočítavá mrcha? Hurikán neřekl „Katniss si vybere toho, bez kterého by jí puklo srdce“ ani „vybere si toho, bez kterého nemůže žít“. Takové formulace by naznačovaly, že jednám na základě vášně. Můj nejlepší přítel ale předpovídá, že si vyberu osobu, o které si budu myslet, že „bez ní nemohu přežít“. V tom není sebemenší náznak, že by v mých pohnutkách měla místo láska, touha nebo aspoň vzájemný soulad. Jednoduše a chladně zhodnotím, co mi moji potenciální partneři mohou nabídnout. A v posledku půjde o úvahu, jestli se dožiju vyššího věku s pekařem, nebo s lovcem. Je hrozné, že něco takového Hurikán řekl a že to Peeta nepopřel. Zvlášť když všechny moje emoce využívají Kapitol i povstalci. V tuto chvíli by má volba byla snadná. Dokážu snadno přežít bez obou.

Ráno nemám čas ani energii hojit své raněné city. Při brzké snídani skládající se z játrové paštiky a fíkových sušenek se shlukujeme před Tygřinou televizí a sledujeme, jak se Diod opět nabourává do kapitolského vysílání. Ve válce došlo k posunu. Černá vlna zřejmě inspirovala vzbouřenecké vůdce k novému postupu: zabavují opuštěné automobily a posílají je bez řidičů do liduprázdných ulic. Vozy neaktivují všechny pasti, ale rozhodně jich spouštějí většinu. Zhruba ve čtyři hodiny ráno rebelové začali prorážet tři samostatné trasy – označované jednoduše jako A, B a C – do centra Kapitolu. Daří se jim obsazovat jeden blok domů za druhým s minimálními ztrátami na životech.

„To dlouho nevydrží,“ poznamenává Hurikán. „Vlastně mě překvapuje, že se jim daří tak dlouho. Kapitol změní taktiku –odpojí vybrané pasti a pak je bude aktivovat ručně, až se k nim přiblíží dostatek cílů.“ Během několika minut se jeho předpověď vyplňuje. Vidíme, jak vojenský oddíl vysílá po prázdné ulici automobil, který aktivuje čtyři pasti. Všechno vypadá dobře. Následují tři průzkumníci a dostávají se bezpečně na konec ulice. Když se ale za nimi vydává skupina dvaceti vzbouřeneckých vojáků, roztrhá je před květinářstvím na kusy řada růžových keřů.

„Plutarch určitě lituje, že nesedí v řídicí místnosti,“ říká Peeta.

Diod vrací vysílání do rukou Kapitolu a zachmuřená reportérka oznamuje, které bloky musejí vyklidit civilisté. Mezi jejím vystoupením a předchozími záběry si stíhám označit do mapy pozice obou armád.

Z ulice slyším nějaké zvuky, a tak přistupuji k oknu a vyhlížím zpoza rolety. V časně ranním světle se mi nabízí zvláštní pohled. Uprchlíci z obsazených bloků proudí do centra. Někteří na sobě nemají nic než noční košili a papuče, ti předvídavější jsou zabalení do mnoha vrstev oblečení. Nesou všechno možné, od domácích psíčků přes šperkovnice až po kytky v květináčích. Jeden muž v hedvábném županu drží jen přezrálý banán. Vedle rodičů klopýtají ospalé a zmatené děti, většinou příliš ohromené nebo unavené, než aby plakaly. Před očima se mi míhají stále další a další výjevy. Dvě vytřeštěné hnědé oči. Ručka svírající oblíbenou panenku. Dvě bosé nohy promodralé chladem, došlapující na nerovnou dlažbu zadní uličky. Ten pohled mi připomíná děti z Dvanáctého kraje, které zemřely na útěku před zápalnými bombami. Ustupuji od okna.

Tygra nabízí, že půjde na výzvědy, protože je jediná z naší skupiny, na jejíž hlavu nebyla vypsána odměna. Zavírá nás ve sklepě a vydává se do Kapitolu nasbírat nějaké užitečné informace.

Přecházím od stěny ke stěně, až tím přivádím ostatní k šílenství. Něco mi našeptává, že je velká chyba nevyužít procesí uprchlíků. Jaké lepší krytí bychom si mohli přát? Na druhou stranu, každá další osoba na ulicích znamená pár očí hledající pětici vzbouřenců navíc. Co ale získáme tím, když zůstaneme tady? Jenom tu vyčerpáváme nevelké zásoby potravy a čekáme na…, na co vlastně? Až vzbouřenci obsadí Kapitol? To bude trvat ještě týdny a já si ani nejsem jistá, co udělám pak. Určitě je nepoběžím vítat. Coinová by mě dopravila zpátky do Třináctého kraje, než stačím říct „rulík, rulík, rulík“. Neurazila jsem tak dalekou cestu a tolik lidí nepoložilo životy, abych se vydala do rukou té ženské. Zabiju Snowa. Navíc je tu plno mých činů z posledních dnů, které nemohu nijak jednoduše vysvětlit. Řada z nich, vyjdou-li někdy najevo, zneplatní naši úmluvu o imunitě vítězů. A když pominu samu sebe, mám pocit, že někteří z vítězů ji budou zatraceně potřebovat. Například Peeta. Videozáznam zachycuje, jak odhazuje Mitchella do té pasti se sítí. Dokážu si živě představit, jak se k tomu postaví prezidentčin válečný tribunál.

Pozdě odpoledne nám začíná Tygřina dlouhá nepřítomnost působit starosti. Střídavě probíráme jednotlivé možnosti: že ji zatkli a uvěznili, že nás dobrovolně udala nebo že ve vlně uprchlíků utrpěla nějaké zranění. Kolem šesté hodiny ale slyšíme, jak se vrací. Chvíli něco kutí v obchodě a potom otvírá panel. Vzduchem se nese příjemná vůně pečeného masa. Tygra nám připravuje krájenou šunku s bramborami. To je první horké jídlo za několik dní, a když čekám na svou porci, hrozí reálné nebezpečí, že mi začnou z pusy vytékat sliny.

Při jídle se snažím vnímat Tygřino vyprávění o tom, jak se k těm potravinám dostala, ale v hlavě mi uvízne jen poznatek, že kožešinové spodní prádlo je momentálně hodně žádané zboží.

Zejména pro lidi, kteří opustili domovy nedostatečně oblečení. Mnozí jsou pořád v ulicích a snaží se najít úkryt na noc. Obyvatelé, kteří žijí v blízkosti centra, je nevítají s otevřenou náručí –naopak, zamkli se, zavřeli okenice a předstírají, že nejsou doma. Ústřední náměstí je plné uprchlíků a mírotvorci obcházejí jednotlivé domy a v případě nutnosti vylamují dveře, aby ubytovali hosty.

V televizi sledujeme hutný souhrn informací od hlavního mírotvorce, který probírá konkrétní pravidla, kolik lidí na čtvereční metr příbytku musejí jednotliví obyvatelé přijmout. Připomíná Kapitolanům, že v noci bude mrznout, a upozorňuje je, že od nich prezident při pomoci spoluobčanům v časech krize nečeká jen ochotu, nýbrž přímo nadšení. Následují záběry na Kapitolany, kteří vítají do svého domova vděčné uprchlíky. Celá scéna vypadá hodně nepřirozeně. Hlavní mírotvorce dodává, že prezident osobně přikázal, aby se na přijetí uprchlíků do zítřka připravila i část jeho sídla. Pak říká, že povinnosti ubytovat uprchlíky se nevyhnou ani majitelé obchodů.

„Tygro, to se může týkat i vás,“ podotýká Peeta. Má pravdu. Jak bude uprchlíků přibývat, i tenhle malý krámek bude muset nějaké přijmout. Potom budeme definitivně uvězněni ve sklepě a bude nám hrozit neustálé nebezpečí, že nás někdo náhodou objeví. Kolik dní nám zbývá? Jeden? Dva?

Hlavní mírotvorce pokračuje dalšími pokyny pro obyvatele. Večer podle všeho došlo k nešťastné události, kdy dav ubil k smrti mladíka, který se podobal Peetovi. Veškeré případy, kdy někdo zahlédne domnělé vzbouřence, se od nynějška mají okamžitě hlásit mírotvorcům, kteří provedou identifikaci a zatčení podezřelého. Ukazují fotografii oběti. Až na očividně nabarvené lokny vlasů připomíná Peetu asi tolik jako já.

„Lidé začínají bláznit,“ hučí Cressida.

Díváme se i na novinky z vysílání vzbouřenců a dozvídáme se, že dnes rebelové obsadili několik dalších bloků. Poznamenávám si dobyté křižovatky do mapy a nahlížím do ní. „Trasa C je odsud už jenom čtyři bloky,“ upozorňuji ostatní. Z nějakého důvodu mě to naplňuje větší úzkostí než pomyšlení na mírotvorce shánějící ubytování pro uprchlíky. „Umyju nádobí,“ nabízím se.

„Pomohu ti.“ Hurikán už sbírá talíře.

Při odchodu z místnosti na sobě cítím Peetův pohled. Ve stísněné kuchyňce za Tygřiným obchodem napouštím do dřezu horkou vodu s mydlinami. „Myslíš, že to je pravda?“ ptám se. „Že Snow pustí do svého sídla nějaké uprchlíky?“

„Myslím, že to musí udělat, aspoň kvůli kamerám,“ odpovídá Hurikán.

„Ráno vyrazím,“ oznamuji mu.

„Půjdu s tebou,“ přikyvuje Hurikán. „Co ale uděláme s ostatními?

„Pollux a Cressida se nám mohou hodit jako průvodci,“ uvažuji. Ti nepředstavují problém. „Ale Peeta je moc…“

„Nevypočitatelný,“ dokončuje Hurikán za mě. „Myslíš, že nás nechá odejít?“

„Můžeme mu vysvětlit, že by nás ohrožoval,“ říkám. „Jestli budeme přesvědčiví, třeba zůstane tady.“

Peeta na náš návrh opravdu reaguje docela rozumně. Souhlasí s tím, že by nás ostatní uváděl v nebezpečí. Už si říkám, že nám to projde a Peeta počká na konec války v Tygřině sklepě, ale pak oznamuje, že vyrazí na vlastní pěst.

„Kam a proč?“ ptá se Cressida.

„To ještě přesně nevím. Jediné, čím bych vám mohl pomoct, je odvést pozornost jinam. Viděli jste, co se stalo tomu mladíkovi, který mi byl trochu podobný,“ říká.

„Co když se přestaneš ovládat?“ obracím se na něj.

„Chceš říct, co když se změním v muta? Jestli budu mít pocit, že se k tomu schyluje, vrátím se sem,“ slibuje.

„A když tě znovu zajme Snow?“ ptá se Hurikán. „Nemáš ani zbraň.

„Budu to muset risknout,“ krčí rameny Peeta. „Jako vy.“ Dlouze se na sebe dívají. Pak si Hurikán sahá do náprsní kapsy a klade Peetovi do dlaně pilulku. Peeta ji nechává ležet na otevřené dlani – neodmítá ji, ani nepřijímá. „A co ty?“

„Neboj. Diod mi ukázal, jak se ručně odpalují výbušné hlavice šípů. Kdyby to selhalo, mám ještě nůž. A taky Katniss,“ dodává Hurikán s úsměvem. „Ta by jim nedopřála uspokojení z toho, že mě zajali živého.“

Při pomyšlení na to, jak mírotvorci zatýkají Hurikána, se mi v hlavě opět rozezní ta melodie…

Půjdeš se mnou

ptám se tence…

„Vezmi si ji, Peeto,“ říkám přiškrceně a zavírám mu prsty kolem pilulky. „Nebudeš mít u sebe nikoho, kdo by ti pomohl.“

Prožíváme neklidnou noc, kdy nás budí noční můry a hlavou se nám honí plány na příští den. Konečně je pět hodin a my se můžeme vydat vstříc tomu, co nám dnešek přinese. Dojídáme zbylé potraviny – konzervované broskve, sušenky a hlemýždě –a necháváme konzervu tuňáka Tygře jako skrovné poděkování za to, co pro nás udělala. Zdá se, že ji naše gesto dojalo. Obličejem se jí rozlévá zvláštní výraz a dává se do práce. Další hodinu nás všechny upravuje. Převléká nás, aby civilní šaty skryly naše uniformy ještě dřív, než přes sebe přehodíme kabáty a pláště. Vojenskou obuv na nás maskuje chlupatými papučemi. Smývá nevkusné zbytky barev, které jsme si v rychlosti napatlali na tváře, a líčí nás znovu od začátku. Uhlazuje oděv, aby pod ním nebyly vidět zbraně. Pak nám dává ještě tašky a balíčky. Vypadáme přesně jako uprchlíci na útěku před rebely.

„Nikdy nepodceňujte schopnosti skvělého vizážisty,“ poznamenává Peeta. Dá se to těžko poznat, ale myslím, že se Tygra pod barevnými proužky na obličeji pýří.

Z televize se nedozvídáme žádné užitečné novinky, ale uličkou proudí nejméně tolik uprchlíků jako včera. Máme v úmyslu se mezi ně vmísit ve třech skupinkách. Nejdřív půjdou Cressida s Polluxem, kteří nám poslouží jako průvodci, ale zároveň budou dost daleko před námi. Za nimi budu následovat já s Hurikánem – pokusíme se vmísit mezi uprchlíky určené k ubytování v prezidentově sídle. Nakonec vyrazí Peeta, který půjde pomalu za námi a v případě potřeby odvede pozornost.

Tygra vyhlíží zpoza rolet a čeká na správný okamžik. Pak odemyká dveře a kývá na Cressidu s Polluxem. „Buďte opatrní,“ říká Cressida a oba odcházejí.

Za minutku přijde řada na nás. Vytahuji klíček, odemykám Peetova pouta a ukládám je do kapsy. Peeta si mne zápěstí a procvičuje si je. Moje zoufalství roste. Historie se opakuje. Jako kdybych byla zase ve Čtvrtohrách a Diod právě strčil Johanně a mně tu cívku s drátem.

„Hlavně nedělej žádné hlouposti“ říkám mu. „Neboj. Je to jenom pro případ nejvyšší nouze,“ ujišťuje mě. Objímám ho. Peeta vteřinu váhá, než mě taky sevře v náručí. Jeho paže nejsou tak pevné, jako kdysi byly, ale pořád jsou teplé a silné. Hlavou mi letí tisíce vzpomínek. Na chvíle, kdy jeho objetí bylo mým jediným útočištěm před světem. Tehdy jsem si toho nevážila tak, jak jsem měla, ale vzpomínky na jeho náruč jsou tak sladké… a teď mi navždy zmizí. „Tak dobře.“ Pouštím ho.

„Je čas,“ říká Tygra. Líbám ji na tvář, přetahuji přes sebe červený plášť, omotávám si přes spodní polovinu obličeje šálu a vycházím za Hurikánem na studenou ulici.

Okamžitě se do mě zapichují jehličky ledových vloček. Vycházející slunce se pokouší rozehnat šero, ale zatím bez většího úspěchu. Je tu dostatek světla, abych rozeznala nejbližší schoulené postavy. Jsou to dokonalé podmínky pro nenápadný postup městem, jenže nevidím Cressidu s Polluxem. Skláníme s Hurikánem hlavy a šouráme se s ostatními uprchlíky. Slyším to, co mi včera přes roletu a okno uniklo. Pláč, sténání a namáhavé oddechování. A někde nedaleko taky střelbu.

„Kam jdeme, strýčku?“ ptá se rozechvělý chlapec muže, který vleče malý trezor.

„K prezidentově sídlu. Přidělí nám nové ubytování,“ odfukuje muž.

Vycházíme z uličky na jednu z hlavních tříd. „Držte se vpravo!“ rozkazuje někdo. V davu jsou rozmístěni mírotvorci, dirigující proudění lidské masy. Z prosklených výloh obchodů, které začínají přetékat uprchlíky, vyhlížejí ustrašené tváře. Tímhle tempem se Tygra dočká nových hostů už v době oběda. Ještě že jsme včas odešli.

Rozednívá se, ale zároveň sílí chumelenice. Zhruba třicet metrů před námi konečně zahlédnu Cressidu s Polluxem, jak se ztěžka vlečou davem. Ohlížím se po Peetovi. Nedaří se mi ho najít, ale zachytávám zvědavý pohled holčičky v citrónově žlutém plášti. Dloubám do Hurikána a nepatrně zpomaluji, aby se mezi námi vytvořila přehrada z lidských těl.

„Možná se budeme muset rozdělit,“ šeptám. „Tamhle je holka, která…“

Začínají práskat výstřely a několik lidí kousek přede mnou klesá k zemi. Další dávka zasahuje skupinku za námi. Hurikán i já se vrháme na dlažbu a plížíme se deset kroků k obchodům, kde se ukrýváme za stojanem se špičatými kozačkami.

Hurikánovi blokuje výhled řada střevíčků ozdobených pery. „Kdo to je? Vidíš něco?“ ptá se mě. Mezi páry levandulových a mátově zelených kožených bot vidím jen ulici plnou těl. Ta holčička, která se na mě předtím dívala, klečí vedle nehybné ženy, vříská a snaží se ji vzbudit. Nová dávka kulek ji zasahuje do hrudi a odhazuje ji na záda. Žlutý plášť se rychle barví červenou krví. Několik vteřin se jen dívám na zhroucené tělíčko a nejsem s to promluvit. Hurikán do mě šťouchá loktem. „Katniss?“

„Střílejí ze střechy nad námi,“ šeptám chraptivě. Po několika dalších dávkách na zasněženou ulici klesají bílé uniformy. „Chtějí vyřídit mírotvorce, ale nemají zrovna dobrou mušku. Určitě to jsou rebelové.“ Necítím žádnou radost, ačkoliv se teoreticky jedná o mé spojence, kterým se podařilo prorazit kapitolskou obranu. Hypnotizované hledím na citrónově žlutý plášť s rudými skvrnami.

„Jestli zahájíme palbu, bude po utajení,“ poznamenává Hurikán. „Všichni budou vědět, že jsme to my.“

Má pravdu. Jsme ozbrojeni jen luky. Stačí vystřelit jediný šíp a oběma stranám dojde, že jsme tu.

„Ne,“ odpovídám rozhodně. „Musíme proniknout ke Snowovi.“

„Tak to abychom vyrazili, než celý blok vyletí do povětří,“ říká Hurikán. Plížíme se podél stěny kupředu. Stěnu ale tvoří především výlohy, za nimiž vidíme upocené dlaně a tváře přitisknuté ke sklům. Vytahuji si šálu ještě výš přes obličej. Za regálem se zarámovanými fotografiemi prezidenta Snowa narážíme na zraněného mírotvorce, který sedí opřený o cihlový úsek zdi a žádá nás o pomoc. Hurikán mu zasazuje ránu kolenem do hlavy a bere si jeho pušku. Na křižovatce zastřelí druhého vojáka. Teď už máme pušky oba.

„Za koho se teď vydáváme?“ ptám se.

„Za zoufalé kapitolské občany“ odpovídá Hurikán. „Mírotvorci si budou myslet, že jsme na jejich straně, a vzbouřenci snad budou mít zajímavější terče.“

Sprintem přebíháme křižovatku a já přemýšlím, jestli jsme zvolili moudrý postup. Když ale dorážíme k dalšímu bloku, už je úplně jedno, kdo jsme my i kdo jsou ostatní. Nikdo si neprohlíží ničí tváře. Rebelové jsou tady. Vpadají do ulice, kryjí se v průčelích obchodů i za auty, pálí ze zbraní a pokřikují na sebe rozkazy. Připravují se na střet s armádou mírotvorců, která pochoduje proti nám. Uprchlíci, mnozí z nich zranění, uvízli v křížové palbě.

Před námi se aktivuje past v podobě výtrysku vodní páry, jež uvaří každého, kdo jí stojí v cestě. Oběti dostávají ohavně růžový odstín připomínající barvu střev a padají mrtvé k zemi. Vypuká naprostý chaos. Oblaka páry se roztahují nad sněhem a viditelnost klesá na necelý metr. Mírotvorce, rebel, Kapitolan – komu na tom sejde? Všechno, co se hýbe, se stává terčem. Lidé střílejí zcela reflexivně a já nejsem výjimkou. Buší mi srdce, žilami mi koluje čistý adrenalin a všichni jsou moji nepřátelé. Kromě Hurikána, mého loveckého partnera, který mi kryje záda. Nedá se dělat nic jiného než postupovat kupředu a zabíjet každého, kdo se nám postaví do cesty. Všude leží zranění a mrtví. Ozývá se jekot. Na dalším rohu se celý blok před námi rozzařuje sytě nachovou barvou. Couváme, sedáme si do dřepu a mžouráme do světla. Něco se děje s lidmi, kteří se ocitají v jeho dosahu. Jako by na ně působilo…, co? Zvuk? Nějaká vlna? Laser? Zbraně jim padají z ruky, tisknou si prsty k obličeji a ze všech viditelných otvorů jim tryská krev: z očí, nosů, úst i uší. Za necelou minutu jsou všichni po smrti a záře pohasíná. S křečovitě zaťatými zuby vybíhám, přeskakuji mrtvá těla a nohy mi kloužou po krvi. Sílí vítr a zvedá sněhové vločky do oslepujících vírů. Slyším dusot vojenských bot, který míří naším směrem.

„K zemi!“ syknu na Hurikána. Bez rozmyslu padáme na dlažbu. Můj obličej se ocitá v dosud teplé kaluži krve, ale hraji mrtvou a zůstávám nehybná. Kroky už jsou u nás. Někteří se ležícím tělům vyhýbají, jiní mi dupou na ruce i na záda a kopou mě do hlavy. Jakmile dusot odezní, otvírám oči a kývám na Hurikána.

U dalšího bloku narážíme na vyděšené uprchlíky, ale pouze na málo vojáků. Už se zdá, že budeme mít chvíli klid, ale náhle se ozývá prasknutí, jako když udeříte vejcem o okraj mísy, jenže tisíckrát silnější. Zastavujeme se a rozhlížíme se po další pasti. Nikde nic. Vtom cítím, jak se mi nepatrně naklánějí špičky bot. „Běž!“ křičím na Hurikána. Není čas na vysvětlování, ale během pár vteřin vychází povaha pasti jasně najevo. Uprostřed bloku se na ulici otevřela široká puklina a dlažba po obou stranách se postupně překlápí, takže lidé padají do hlubiny, která se rozkládá pod ní.

Váhám, jestli mám prchat přímou čarou k nejbližší křižovatce, nebo se pokusit doběhnout ke dveřím nějaké budovy a vpadnout dovnitř. Výsledkem mého váhání je, že utíkám po úhlopříčce a past mě dohání. Dlažební kameny se naklánějí čím dál víc a je stále těžší se na nich udržet. Jako když člověk běží po svahu ledového kopce, který je každým krokem příkřejší a příkřejší. Oba možné cíle – křižovatka i budovy – jsou už jen kousek přede mnou, když dlažba povoluje úplně. Nedá se dělat nic jiného, než se naposledy odrazit a skočit ke křižovatce. Rukama se chytám okraje propasti a houpám se ve vzduchu bez jakékoliv opory pod nohama. Z hloubky dvaceti metrů na mě útočí ohavný puch připomínající mrtvoly rozkládající se v letním horku. Ve stínu lezou nějací černí tvorové a umlčují výkřiky všech, kdo přežili pád.

Z hrdla se mi dere přiškrcený výkřik. Nikdo mi nepomůže. Ledový kraj dlažby mi vyklouzává z prstů a hrozí, že se každou chvíli zřítím. Vtom si všímám, že jsem jen asi dva metry od rohu propasti. Pomaličku ručkuji ke straně a snažím se nevnímat strašlivé skřeky pode mnou. Chytám se rohu a daří se mi přehodit přes okraj propasti jednu nohu. Za něco se zachytávám a s vypětím sil se vytahuji na ulici, udýchaná a vyčerpaná. Plazím se k lampě pouličního osvětlení a objímám ji jako kotvu, ačkoliv země je tu dokonale rovná.

„Hurikáne?“ volám do propasti. Je mi jedno, jestli mě někdo pozná. „Hurikáne?“

„Tady!“ Zmateně se ohlížím doleva. Dlažba zmizela až ke stěnám domů. Asi desítka lidí doběhla ke straně ulice a teď visí na všem, co jim poskytuje jakoukoliv oporu. Na dveřních klikách, klepátkách, poštovních schránkách. Na třetích dveřích ode mě se Hurikán drží ozdobného železného mřížoví. Kdyby byly dveře otevřené, snadno by se dostal dovnitř. Přestože do nich ale opakovaně kope, nikdo mu nepřichází na pomoc.

„Kryj se!“ Zvedám zbraň. Hurikán odvrací tvář a já střílím do zámku, dokud se dveře neotvírají a Hurikán nepřistává na chodbě za nimi. V první chvíli mě zaplavuje radost, ale pak ho chytají ruce v bílých rukavicích.

Naše oči se střetávají a Hurikán mi cosi naznačuje rty, jenže mu nerozumím. Nevím, co mám dělat. Nemohu ho opustit, ale nemám se k němu ani jak dostat. Znovu hýbá rty. Vrtím hlavou, abych naznačila svůj zmatek. Každou chvíli si uvědomí, koho zajali. Mírotvorci ho vlečou do nitra budovy. „Utíkej!“ slyším jeho výkřik.

Otáčím se a vybíhám od pasti. Jsem sama. Hurikána zajali. Cressida a Pollux už mohou být desetkrát mrtví. A Peeta? Toho jsem nezahlédla od chvíle, kdy jsme vyšli z Tygřina obchodu.

Namlouvám si, že se třeba vrátil. Poznal, že na něj jde záchvat, a stáhl se zpátky do sklepa, dokud mohl. Uvědomil si, že není třeba rozptylovat ničí pozornost, když v Kapitolu panuje takový chaos. Není třeba sloužit jako návnada a brát si rulík… Rulík! Hurikán žádný nemá. A i když mluvil o ručním odpálení výbušných hlavic, nedostane k tomu příležitost. Mírotvorci mu hned zkraje odeberou všechny zbraně.

Hroutím se u prvních dveří a v očích mě pálí slzy. Zastřel mě. To po mně chtěl. Měla jsem ho zabít! Tak zněl náš nevyslovený slib, který jsme dali jeden druhému. Já jsem ho nesplnila a teď ho zabijou, umučí nebo promění… Bojím se, že z toho pomyšlení snad přijdu o rozum. Mám jedinou naději: že Kapitol padne, složí zbraně a propustí zajatce, než někdo stihne Hurikánovi ublížit. To se ale určitě nestane, dokud bude Snow naživu.

Kolem probíhají dva mírotvorci, ale nevšímají si kvílející kapitolské dívky schoulené ve dveřích. Otírám si slzy z tváří, než na nich stačí zamrznout. Musím se vzchopit. Pořád jsem jeden z bezejmenných uprchlíků. Nebo mě zahlédli ti mírotvorci, co zajímali Huríkána? Stahuji si plášť a obracím ho naruby, takže je vidět jeho černou podšívku místo výrazně červené barvy. Upravuji si kapuci, aby nikdo nezahlédl mou tvář. Zbraň si tisknu k hrudi a rozhlížím se kolem. Vidím jen pár opozdilců. Plížím se kousek za dvojicí starců, kteří si mě nevšímají. Nikdo nebude předpokládat, že bych chodila po městě se starci. Na další křižovatce se zastavují a já do nich málem vrážím. Jsme v centru. Za širokým náměstím lemovaným majestátními budovami stojí prezidentský palác.

Náměstí je plné lidí, kteří pobíhají sem a tam a naříkají nebo netečně sedí na zemi a nechávají na sebe sněžit. Sem krásně zapadnu. Vyrážím k prezidentovu sídlu. Zakopávám o odhozené poklady i zmrzlé končetiny a v polovině cesty si všímám betonové barikády, zhruba metr a půl vysoké, jež vytváří velký obdélník před Snowovým palácem. Čekala bych, že prostor před domem bude prázdný, ale ve skutečnosti se hemží lidmi. Že by to byla ta skupina, které byl k náhradnímu ubytování přidělen prezidentův palác? Když se ale ještě přiblížím, spatřím něco dalšího. Uvnitř ohrady jsou samé děti. Od batolat po puberťáky. Vyděšené a zmrzlé. Choulí se v malých skupinkách nebo sedí na zemi a otupěle se kolébají. Nikdo je neodvádí do domu. Zavřeli je do ohrady ze všech stran střežené mírotvorci. Okamžitě je mi jasné, že tam mírotvorci nejsou na jejich ochranu. Kdyby je Kapitol chtěl ochránit, odvedl by je někam do podzemního bunkru. Tohle je Snowova poslední obranná linie. Ty děti slouží jako jeho lidský štít.

V davu propuká panika a všichni se hrnou doleva. Lidský proud mě unáší stranou. Slyším výkřiky „Povstalci! Povstalci!“ Je mi jasné, že rebelové definitivně zlomili odpor mírotvorců. Setrvačnost davu mnou smýká k vlajkovému stožáru a já se ho křečovitě chytám. S pomocí provazu, který na stožáru visí, se vytahuji nad okolní dav. Ano, na náměstí se valí povstalecká armáda a zatlačuje uprchlíky zpátky do hlavních tříd. Čekám, že někdo určitě každou chvíli aktivuje další pasti. To se však neděje. Místo toho se stane něco jiného.

Přímo nad dětmi shromážděnými za barikádou se zhmotňuje vznášedlo s kapitolským erbem a k zemi se z něj snášejí desítky stříbrných padáčků. I ve svém zoufalství děti vědí, co padáčky obsahují. Jídlo. Léky. Dárky. Dychtivě je chytají do prokřehlých prstů a pokoušejí se je otevřít. Vznášedlo mizí, míjí pět vteřin a pak zhruba dvacet padáčků naráz exploduje.

Z davu se ozývá nářek. Sníh rudne a dopadají na něj kousky těl. Mnohé z dětí umírají okamžitě, ale jiné se svíjejí v agónii na zemi. Některé se němě potácejí sem a tam a svírají v rukách zbývající stříbrné padáčky, jako kdyby v nich mohlo přece jen být něco cenného. Mírotvorci očividně nic takového nečekali, protože okamžitě začínají strhávat barikádu, aby děti mohly ven. Do mezery v ohradě proudí další skupina v bílých uniformách. Tohle ale nejsou mírotvorci. Jsou to zdravotníci. Vzbouřenečtí zdravotníci. Jejich uniformy bych poznala kdekoliv. Sklánějí se k dětem, aby jim poskytli první pomoc.

Nejprve si všímám plavovlasého copu na jejích zádech. Když si pak svléká plášť, aby jím přikryla plačící dítě, vidím, že má vzadu nepořádně zastrčenou košili. Reaguji stejně, jako když Cetkie Trinketová vyvolala její jméno v den sklizně. Rozhodně mi ochabují svaly, protože se najednou ocitám u základny stožáru. Nevzpomínám si, jak jsem sjela dolů. V další vteřině se prodírám davem, stejně jako tehdy. Křičím na ni, ale přes panující hluk mě nikdo neslyší. Už jsem skoro u barikády, když mě nejspíš konečně zaslechla, protože se ke mně na poslední chvíli otáčí a její rty vyslovují mé jméno.

A tehdy explodují zbylé padáčky.

25

Skutečnost, nebo iluze? Hořím. Ohnivé koule, které vyšlehly z padáčků, přeletují nad barikádami a dopadají do davu. Právě se odvracím, když jedna zasahuje i mě, olizuje mi plamenným jazykem záda a proměňuje mě v cosi nového. V tvora stejně neuhasitelného jako slunce.

Ohnivý mut zná jediné: agónii bolesti. Nic nevidí, neslyší ani necítí kromě nepolevující horkosti. Možná chvílemi upadám do bezvědomí, ale co na tom záleží, když mi ani to neposkytuje úlevu? Jsem Cinnův pták, planu a horečně se pokouším uniknout tomu, čemu se uniknout nedá. Z těla mi vyrůstají ohnivá pera a rozmachy křídel výheň jen posilují. Pohlcuji samu sebe, ale pořád to nekončí.

Konečně má křídla umdlévají, ztrácím výšku a gravitace mě stahuje do zpěněného moře barvy Finnickových očí. Splývám na zádech, které nadále hoří i pod vodou, ale muka slábnou a mění se v obyčejnou bolest. Ležím, neschopná pohybu, a tehdy přicházejí mrtví.

Moji nejbližší poletují na volném nebi nade mnou jako ptáci. Plachtí, krouží a volají na mě, ať se k nim připojím. Chci vzlétnout, ale křídla mám ztěžklá mořskou vodou a neuzvednu je. Kolem mě se rojí všichni ti, které jsem nenáviděla, jako hroziví šupinatí tvorové, kteří mi z těla vytrhávají jehlovitými zuby kusy masa. Zakusují se do mě stále znovu a znovu a stahují mě pod hladinu.

Snáší se ke mně malý bílý pták s nádechem růžového odstínu, chytá mě za hruď a pokouší se mě udržet na hladině. „Ne, Katniss! Ne! Ty nesmíš odejít!“

Ale šupinaté stvůry vítězí, a jestli se mě bude držet dál, stáhnou dolů i ji. „Pusťme, Prim!“ A ona mě konečně pouští.

Ve vodních hlubinách zůstávám úplně sama. Slyším jen vlastní dech, ale vyžaduje obrovské úsilí, abych nabrala do plic vodu a znovu ji vypudila. Chci přestat dýchat, jenže moře se do mě vlévá proti mé vůli. „Nechte mě zemřít. Nechte mě odejít za ostatními“ prosím ty, kdo mě udržují naživu, ať už je to kdokoliv. Nikdo neodpovídá.

Takhle trávím dny a roky, možná dokonce staletí. Jsem napůl mrtvá, ale není mi dovoleno zemřít. Napůl živá, ale vyhaslá. Tak osamělá, že bych přivítala přítomnost kohokoliv, ať už by byl jakkoliv odporný. Když však nakonec přichází návštěvník, je sladký a líbezný. Morfion. Rozlévá se mi po těle, utišuje mou bolest a nadlehčuje mě, takže se vznáším k hladině a splývám na zpěněných vlnách.

Pěna. Opravdu spočívám na pěně. Mám ji pod konečky prstů a cítím, jak kolébá části mého nahého těla. Vnímám bolest, ale taky získávám pocit reality. Vnitřek hrdla mám jako smirkový papír. Obklopuje mě vůně masti proti popáleninám, kterou znám z první arény. Slyším matčin hlas. Takové věci mě děsí, a proto se snažím vrátit do hlubin, ale nejde to. Postupně musím přijmout skutečnost. Jsem ošklivě popálená holka bez křídel. Bez ohně. A bez sestry.

Lékaři v oslnivě bílé kapitolské nemocnici mi věnují veškerou svou zázračnou péči. Přikládají k obnaženým tkáním nové vrstvy kůže. Přemlouvají buňky, aby si myslely, že patří ke mně. Manipulují s částmi mého těla, ohýbají a narovnávají mi končetiny, aby mi nová kůže dobře padla. Pořád opakují, jaké mám štěstí.

Oči oheň ušetřil, stejně jako většinu obličeje. Plíce reagují na léčbu. Brzy budu jako nová.

Když má jemná kůže zesiluje natolik, aby vydržela tlak pokrývek, přicházejí další návštěvníci. Morfion otvírá dveře živým i mrtvým. Zažloutlému a zachmuřenému Haymitchovi. Cinnovi, který šije nové svatební šaty. Delly, brebentící o tom, jak jsou lidé laskaví. Mému otci, jenž zpívá všechny čtyři sloky „Oběšencova stromu“ a připomíná mi, že matka – ta mezi směnami spí v křesle vedle mého lůžka – se o tom nesmí dozvědět.

Jednoho dne se probouzím a vím, že mi nedovolí žít v zemi snů. Nutí mě přijímat potravu ústy. Pohybovat svaly. Dojít si do koupelny. Krátce mě navštěvuje prezidentka Coinová.

„Neboj se,“ říká mi. „Nechala jsem ti ho.“

Lékaře stále víc mate, proč nedokážu mluvit. Dělají řadu testů, a i když mám poškozené hlasivky, nemělo by mi to bránit v řeči. Nakonec přichází doktor Aurelius, místní psycholog, s teorií, že se ze mě stal duševní, nikoliv fyzický avox. Že u mě ztrátu řeči vyvolalo emocionální trauma. I když mu ostatní nabízejí stovky léků, on všem říká, ať mě nechají na pokoji. Na nic se tedy neptám, ale návštěvy mi zajišťují neustálý přísun novinek. Pokud jde o válku, Kapitol padl v den, kdy vybuchly ty padáčky. Panem nyní vede prezidentka Coinová a jednotky rebelů dobývají poslední ohniska kapitolského odporu. Zajatý prezident Snow čeká na soud a s největší pravděpodobností bude popraven. Pokud jde o můj oddíl, Cressidu a Polluxe posílají do jednotlivých krajů, aby natáčeli reportáže o válečných škodách. Hurikán, kterého při pokusu o útěk postřelili, očišťuje Druhý kraj od posledních mírotvorců. Peeta pořád leží na oddělení popálenin. Nakonec se mu přece jen podařilo dojít na ústřední náměstí. Pokud jde o mou rodinu, matka pohřbívá svůj žal v práci.

Já práci nemám, a tak žal naopak pohřbívá mě. V chodu mě udržuje jen prezidentčin slib, že budu moct zabít Snowa. Až vykonám popravu, bude po všem.

Nakonec mě propouštějí z nemocnice a dostávám v prezidentově sídle pokoj, o nějž se dělím s matkou. Skoro nikdy tu není, protože se stravuje i spí v práci. Chodí mě kontrolovat Haymitch, který se ujišťuje, že jím a užívám léky. Nemá to se mnou jednoduché. Vracím se ke starým zvykům z Třináctého kraje. Bez povolení se procházím po paláci, po četných ložnicích a pracovnách, po tanečních sálech a koupelnách. Hledám si zvláštní úkryty. Komoru plnou kožichů. Skříň v knihovně. Dávno zapomenutou vanu ve skladišti vyřazeného nábytku. V mých skrýších vládne ticho a šero a nikdo mě v nich nedokáže najít. Choulím se do klubíčka, abych byla co nejmenší, a snažím se úplně ztratit ze světa. V tichu si pak pohrávám s náramkem, na němž je napsáno DUŠEVNĚ NARUŠENA.

Jmenuji se Katniss Everdeenová. Je mi sedmnáct let. Pocházím z Dvanáctého kraje. Dvanáctý kraj neexistuje. Jsem reprodrozd. Svrhla jsem Kapitol. Prezident Snow mě nenávidí. Zabil moji sestru. Já teďzabiju jeho. A pak Hladové hry skončí…

Čas od času se ocitám ve svém pokoji, ale nejsem si jistá, jestli mě sem přivedla touha po dalším morfionu, nebo jestli mě sem přitáhl Haymitch. Jím, co mi dávají, beru si léky a nutí mě, abych se koupala, i když nechci. Nevadí mi voda, ale zrcadlo, jež odráží mé nahé, zmrzačené tělo. Kožní štěpy si dosud uchovávají růžový odstín jako u novorozence. Kůže, kterou lékaři prohlásili za poškozenou, ale zhojitelnou, je zarudlá a na některých místech vypadá jako roztavená. Kousky mého původního já svítí bíle. Jsem jako bizarní mozaika. Část mých vlasů oheň spálil úplně a zbytek ohořel na nejrůznější délky. Katniss Everdeenová, dívka, která byla v plamenech. To všechno je mi lhostejné, ale pohled na mé tělo mi připomíná bolest. I důvod, proč jsem ji cítila. A co se stalo, než začala. A že jsem viděla, jak se má mladší sestra proměnila v živou pochodeň.

Nepomáhá ani zavřít oči. Ve tmě oheň plane ještě jasněji.

Občas přichází doktor Aurelius. Zamlouvá se mi, protože neříká hlouposti, jako že jsem v bezpečí, nebo že i když se mi to momentálně nezdá, jednoho dne budu zase šťastná, a dokonce ani, že se teď v Panemu všechno zlepší. Jenom se mě vždycky zeptá, jestli se mi chce mluvit, a když neodpovím, usne v křesle. Podle mě sem chodí hlavně proto, aby si zdřímnul, a takové uspořádání mi vyhovuje.

Blíží se ale má chvíle, byť nedokážu říct přesnou hodinu a minutu. Prezident Snow byl postaven před soud, shledán vinným a odsouzen k trestu smrti. Říká mi to Haymitch a slyším, jak se o tom baví strážní na chodbách. V mém pokoji se objevuje kostým reprodrozda, stejně jako můj luk, který vypadá pořád jako nový. Chybí jen toulec se šípy. Buď byly poškozeny, nebo mi nechtějí dávat do ruky zbraň. Uvažuji, jestli bych se neměla na nadcházející popravu nějak připravit, ale nic mě nenapadá.

Jedno odpoledne, jehož značnou část jsem strávila v čalouněném sedátku u okna za malovanou zástěnou, vycházím ze svého úkrytu a zatáčím doleva místo doprava. Ocitám se v neznámé části paláce a okamžitě ztrácím orientaci. Na rozdíl od křídla, kde mě ubytovali, tu není nikdo, koho bych se zeptala na cestu. Ale líbí se mi tady. Kéž bych tak klidné místo našla dřív. Tlusté koberce a tapiserie pohlcují i zvuky kroků. Jsou tu tlumená světla. Jemné odstíny barev. Klid a mír. Dokud mě do nosu neudeří vůně růží. Uskakuji za závěs a tak se třesu, že bych nedokázala ani utíkat. Čekám, kdy mě přepadnou mutové. Nakonec si uvědomuji, že žádní nepřijdou. Co tedy cítím? Opravdové růže? Mohla jsem zabloudit k zahradě, kde rostou?

Plížím se po chodbě a vůně sílí. Mutové byli možná cítit víc, ale tahle vůně je čistší, protože nemusí soupeřit s pachem splašků a výbušnin. Zatáčím za roh a najednou stojím před dvěma překvapenými strážnými. Pochopitelně to nejsou mírotvorci. Žádní mírotvorci už neexistují. Tohle však nejsou ani upravení vojáci v šedých uniformách Třináctého kraje. Tihle dva, muž a žena, mají na sobě roztrhané oblečení skutečných vzbouřenců. Na jejich vyzáblých tělech vidím obvazy z přestálých bojů. Vojáci hlídají dveře vedoucí k růžím. Když přistupuji blíž, překříží přede mnou zbraně, abych nemohla projít.

„Dál nesmíte, slečno,“ říká muž.

„Vojáku,“ opravuje ho jeho společnice. „Nesmíte dovnitř, vojáku Everdeenová. Tak znějí prezidentčiny rozkazy.“

Stojím před nimi a trpělivě čekám, až skloní zbraně a pochopí, aniž bych jim to musela říkat, že za těmi dveřmi je něco, co potřebuji. Chci jen růži. Jediný květ. Abych ho dala Snowovi do klopy, než ho zastřelím. Má přítomnost patrně strážné znervózňuje. Zatímco řeší, jestli nemají zavolat Haymitche, promlouvá náhle za mnou ženský hlas. „Pusťte ji dál.“

Ten hlas znám, ale honem ho nedokážu zařadit. Není to nikdo ze Sloje ani z Třináctého kraje, a rozhodně nikdo z Kapitolu. Otáčím se a ocitám se tváří v tvář velitelce Paylorové z Osmého kraje. Vypadá ještě unaveněji než u té nemocnice, ale kdo ne?

„Na mou odpovědnost,“ dodává. „Má právo na vše, co je za těmi dveřmi.“ Tohle jsou její vojáci, nikoliv prezidentčini. Ihned sklánějí zbraně a nechávají mě projít.

Na konci krátké chodby odsunuji prosklené dveře a vstupuji dovnitř. Vůně je tu tak silná, že ji přestávám vnímat, jako kdyby ji už můj nos nedokázal vstřebávat. Vlhký vzduch příjemně hladí mou zanícenou kůži. A růže jsou nádherné. Vidím řady překrásných květů, sytě růžových, oranžových jako západ slunce, a dokonce i světle modrých. Procházím uličkami pečlivě pěstěných keříků a rozhlížím se, ale ničeho se nedotýkám, protože dobře vím, jak smrtící tyhle krásky mohou být. Konečně nacházím to, co hledám, na vrcholu útlého keříku. Obrovské bílé poupě, které se právě začíná otvírat. Přetahuji si rukáv přes prsty, abych se ničeho nedotkla holou kůží, beru zahradnické nůžky a přikládám je těsně pod květ. Vtom se ozve hlas. „Ta je moc hezká.“

Trhám sebou, nůžky sklapnou a přestřihují stonek.

„Barevné jsou samozřejmě taky krásné, ale nic tak nevypovídá o dokonalosti jako bílá.“

Pořád ho nevidím, ale zdá se, že jeho hlas vychází ze sousedního záhonku červených růží. Opatrně svírám stonek růže přes látkový rukáv a pomalu obcházím roh. Sedí na židli u zdi. Je pečlivě upravený a oblečený jako vždycky, ale má pouta na rukách, kotníky mu obepínají okovy a navíc má u sebe vysílačku, která udává jeho polohu. Na světle má jeho pleť bledý, nezdravě nazelenalý nádech. Drží bílý kapesník potřísněný skvrnami čerstvé krve. I přes jeho celkovou zchátralost mu hadí oči září stejně jasně a chladně jako kdykoliv v minulosti. „Doufal jsem, že sem zabloudíš.“

To jsou jeho místnosti. Vnikla jsem do jeho domova, stejně jako on do mého, když mi vloni vyhrožoval s dechem páchnoucím po krvi a po růžích. Tenhle skleník patří k jeho komnatám, a možná je i jeho nejoblíbenější. Za lepších časů se snad staral o keříky růží osobně. Teď jsou ale dekorací jeho vězení. Proto mi strážní bránili ve vstupu. A proto mě Paylorová pustila dál.

Předpokládala jsem, že ho drží v nejhlubším kapitolském sklepení, ne v přepychu jeho vlastního domova. Coinová ho ale nechala tady. Asi jako precedent pro případ, že jednoho dne svrhnou i ji. Chce, aby bylo všem jasné, že prezidenti – i ti nejodpornější – si zaslouží zvláštní zacházení. Kdo ví, kdy sama přijde o moc?

„Měli bychom si promluvit o spoustě věcí, ale mám dojem, že se tu nezdržíš dlouho. Takže začneme od začátku.“ Dává se do kašle, a když oddaluje kapesník od úst, vidím, že na látce přibyly červené skvrny. „Chtěl jsem ti říct, jak moc je mi líto smrti tvé sestry.“

I ve svém otupělém stavu pod vlivem morfionu cítím bodnutí bolesti. Připomínám si, že Snowova krutost nezná mezí. Ještě nad hrobem se mě snaží zničit.

„Zemřela úplně zbytečně. V tu chvíli bylo všem jasné, že hra skončila. Vlastně jsem se právě chystal podepsat oficiální kapitulaci, když vypustili ty padáčky.“ Jeho oči se vpíjejí do mých, aby mu neunikla má reakce. Nedává mi to smysl. Když oni vypustili padáčky? „Přece sis nemyslela, že bych něco takového rozkázal já, že ne? Nechme stranou evidentní fakt, že kdybych měl k dispozici funkční vznášedlo, využil bych ho k útěku. I když tenhle argument pomineme, proč bych dělal něco takového? Oba víme, že nemám zábrany zabíjet děti, ale nesnáším plýtvání. Zabíjím jen z konkrétních důvodů. A neexistoval žádný důvod, proč bych měl zabíjet desítky kapitolských dětí. Žádný.“

Přemítám, jestli další záchvat kašle nehraje, abych měla čas vstřebat jeho slova. Lže. Samozřejmě, že lže. Ale z jeho lži se vynořuje něco dalšího.

„Musím ovšem přiznat, že to od prezidentky Coinové byl skvělý tah. Představa, že bombarduji naše vlastní bezmocné děti, v mžiku skoncovala s těmi chatrnými zbytky loajality, kterou ke mně Kapitolané snad ještě cítili. Veškerý odpor pak takřka okamžitě ustal. Věděla jsi, že to vysílali živě v televizi? Za tím je vidět Plutarchův rukopis. I v těch padáčcích. Přesně takový styl uvažování odpovídá vrchnímu tvůrci her, nemyslíš?“ Osušuje si kapesníkem koutky úst. „Určitě nechtěl zabít tvoji sestru, ale takové nehody se stávají.“

V duchu se vracím do Speciální obranné sekce v Třináctém kraji, k Diodoví a Hurikánovi. Dívám se na návrhy Hurikánových pastí, které využívají lidského soucitu. První bomba zabije oběti. Druhá ty, kteří jim přispěchali na pomoc. Vzpomínám na Hurikánova slova.

„Řídíme se s Diodem stejnými pravidly jako prezident Snow, když proměňoval Peetu.“

„Moje hlavní chyba spočívala v tom,“ pokračuje Snow, „že mi tak dlouho trvalo, než jsem pochopil plán prezidentky Coinové. Nechat Kapitol a kraje, ať se navzájem zničí, a pak převzít moc s téměř nepoškozeným Třináctým krajem. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby od samého začátku hodlala zaujmout moje místo. Koneckonců byl to právě Třináctý kraj, který zahájil povstání před temnými dobami, a když se štěstěna ve válce obrátila, nechal ostatní kraje svému osudu. Já jsem si ale nedával pozor na Coinovou. Dával jsem si pozor na tebe. Na reprodrozda. A ty zase na mě. Obávám se, že z nás obou udělali hlupáky.“

Odmítám připustit, že by mohl mít pravdu. Některé věci bych nedokázala přežít ani já. Pronáším první slova od sestřiny smrti. „Nevěřím vám.“

Snow s hraným zklamáním vrtí hlavou. „Ach, drahá slečno Everdeenová. Domluvili jsme se přece, že si nebudeme navzájem lhát.“

26

Když vycházím na chodbu, Paylorová stojí pořád na tom samém místě. „Našla jsi to, co jsi hledala?“ ptá se.

Místo odpovědi pozvednu ruku s bílým poupětem a klopýtám kolem ní. Nějak jsem se určitě vrátila do svého pokoje, protože další věcí, na kterou si vzpomínám, je, jak v koupelně napouštím do sklenice vodu a dávám do ní růži. Klekám si na chladnou dlažbu a zírám na květinu – ve studeném světle zářivky se na její bělost člověk těžko soustředí. Zabírám prstem za náramek a prudce jím otáčím, až mě bolí zápěstí. Doufám, že mě bolest zakotví v realitě stejně jako Peetu. Musím to vydržet. Musím se dozvědět pravdu.

Existují dvě základní možnosti, byť s různými variantami. Zaprvé, jak jsem původně věřila, že vznášedlo poslal Kapitol a obětoval životy vlastních dětí, protože věděl, že jim rebelové, kteří právě dorazili na náměstí, přispěchají na pomoc. Tuto domněnku podporuje několik skutečností: vznášedlo mělo kapitolský erb, nikdo se nepokusil stroj sestřelit a existuje dlouhá tradice využívání dětí jako pěšáků v boji proti krajům. Zadruhé je tu Snowovo vysvětlení. Že kapitolské vznášedlo řídili povstalci, kteří hodili bomby mezi děti, aby urychleně ukončili válku. Pokud je to ale pravda, proč Kapitol nezahájil palbu na nepřátele? Zastihlo je vznášedlo nepřipravené? Nezbývaly jim už žádné obranné prostředky? Děti jsou ve Třináctém kraji vysoce ceněny, nebo to tak aspoň vždycky vypadalo. Pro mě to neplatí. Jakmile jsem přestala být užitečná, klidně by mě obětovali. Ačkoliv je to nejspíš už hodně dávno, co mě v téhle válce všichni přestali považovat za dítě. A proč by vzbouřenci dělali něco takového, když věděli, že druhá vlna explozí s největší pravděpodobností vyřídí jejich vlastní zdravotníky? To by neudělali. To nemohli. Snow lže. Manipuluje se mnou jako vždycky. Doufá, že mě poštve proti rebelům a že je třeba i zničím. Ano. Jistě.

Tak proč ve mně pořád hlodají pochybnosti? Zaprvé tu jsou ty bomby, které vybuchly nadvakrát. Ne že by Kapitol nemohl používat stejnou zbraň, ale u rebelů jsem si jistá, že ji měli. Jednalo se o duchovní dítě Hurikána a Dioda. Navíc je pravda, že se Snow nepokusil o útěk, ačkoliv by určitě chtěl přežít. Dá se těžko uvěřit, že někde neměl připravený bunkr s dostatkem zásob, aby v něm dožil svůj hadí život. A nakonec to, jak Snow hodnotil Coinovou. Nedá se popřít, že se prezidentka zachovala přesně tak, jak říkal. Nechala Kapitol a kraje, ať se navzájem zlikvidují, a pak se chopila moci. I kdyby však od začátku měla takový plán, neznamená to, že nechala shodit ty padáčky. Už tak měla vítězství v kapse. Všechno držela pevně v rukách.

Kromě mě.

Vzpomínám si na Boggsovu odpověď, když jsem připustila, že jsem zatím neuvažovala o případném prezidentčině nástupci. „Jestli tvá okamžitá odpověď nezní prezidentka Coinová, pak jsi pro ni hrozba. Jsi tváří povstání. Dost možná máš větší vliv než kterýkoliv jiný živý člověk. Navenek jsi ji zatím tak maximálně tolerovala, nic víc.“

Přemýšlím o Prim, které nebylo ještě ani čtrnáct. Nebyla dost stará, aby jí přiznali titul vojáka, ale z nějakého důvodu pracovala v první linii. Jak je to možné? Nepochybuji, že má sestra o takové místo stála a že byla obratnější zdravotnice než mnozí starší zájemci. I tak ale musel účast třináctiletého dítěte v bojích schválit někdo vysoce postavený. Udělala to Coinová v naději, že mě ztráta Prim dorazí? Nebo že mě naopak přiměje, abych se postavila za ni? Nemusela jsem její smrt vidět osobně. Náměstí zabírala řada kamer, které zachytily celou událost jednou provždy.

Ne, teď začínám být paranoidní. O takové misi by vědělo příliš mnoho lidí. Informace by se roznesly. Nebo ne? Kdo o ní musel vědět kromě Coinové, Plutarcha a několika loajálních nebo snadno odstranitelných členů vedení?

Potřebuji, aby mi někdo pomohl, ale skoro každý, komu jsem důvěřovala, je po smrti. Cinna. Boggs. Finnick. Prim. Peeta přežil, ale ten může taky jen spekulovat a kdo ví, v jakém je vlastně duševním stavu. Zbývá Hurikán. Je daleko, ale i kdyby byl u mě, mohla bych se mu svěřit? Co bych řekla? Jak bych zformulovala svoje pochyby, aniž bych naznačila, že Prim zabila jeho bomba? Absurdnost takové představy je jedním z nejpádnějších důvodů pro závěr, že Snow lže.

Nakonec asi existuje jediný člověk, který by mohl vědět, co se stalo, a přitom být na mé straně. Je nebezpečné vůbec o tom začít hovořit, ale i když Haymitch riskoval můj život v aréně, myslím, že by mě neudal Coinové. Ať už spolu máme jakékoliv spory, řešíme je mezi čtyřma očima.

Zvedám se ze země a přecházím chodbu k jeho pokoji. Když neodpovídá na zaklepání, vstupuji dovnitř. Fuj. Je neuvěřitelné, jak rychle dokáže zaneřádit svoje bydlení. Všude se válejí talíře s nedojedenými porcemi, roztříštěné láhve od alkoholu a třísky rozbitého nábytku po pijáckém záchvatu vzteku. Haymitch leží neupravený a nemytý na posteli. Je v bezvědomí.

„Haymitchi,“ říkám a třesu mu nohou. To pochopitelně nestačí. Zkouším to ještě několikrát, ale nakonec mu chrstnu do obličeje džbán vody. Prudce se probouzí, lapá po dechu a poslepu se rozhání nožem. Snowův pád Haymitche očividně nevysvobodil z nočních můr.

„Ach, to jsi ty,“ mumlá. Z jeho hlasu poznávám, že je pořád opilý.

„Haymitchi,“ začínám.

„To se podívejme. Reprodrozd našel svůj hlas.“ Ušklíbne se. „Plutarch bude moc rád.“ Přihýbá si z láhve. „Proč jsem mokrý jako myš?“ Nenápadně pouštím džbán na hromadu špinavých šatů.

„Potřebuji vaši pomoc,“ říkám.

Haymitch říhá a vzduchem se šíří pach alkoholových výparů. „S čímpak, drahoušku? Zase máš nějaký trable s klukama?“ Nevím proč, ale touhle poznámkou mě raní víc, než se mu obvykle daří. Zřejmě je to na mně vidět, protože se i přes svou opilost snaží zařadit zpátečku. „Dobře, to nebylo vtipné.“ Mlčky vycházím ze dveří. „Nebylo to vtipné! Vrať se!“ Podle žuchnutí, které za sebou slyším, se zřejmě za mnou pokoušel vyběhnout, ale to je mi fuk.

Bloumám po paláci a schovávám se do šatní skříně plné hedvábných oděvů. Strhávám je z ramínek a zahrabávám se do nich. V podšívce kapsy nahmatávám zapomenutou pilulku morfionu a jen tak nasucho ji polykám, abych odvrátila hrozící hysterický záchvat. Pilulka však nestačí na to, aby uvedla věci do pořádku. Z dálky slyším Haymitchovo volání, ale v tomhle stavu mě nenajde. Obzvlášť v mém novém úkrytu. Obklopuje mě hedvábí a připadám si jako housenka v zámotku, čekající na proměnu. Vždycky jsem se domnívala, že taková proměna probíhá v klidu. A zpočátku taky ano. Jak se ale nořím hlouběji do tmy, cítím se stále hůř, kluzká látka mě dusí a já se nemohu vynořit, dokud se nezměním v něco krásného. Svíjím se, snažím se opustit zničené tělo a nechat si narůst bezchybná křídla. Přes veškeré úsilí však zůstávám škaredým tvorem, popáleným od výbuchů bomb.

Setkání se Snowem přivolává starý repertoár nočních můr. Jako kdyby mě zase bodli sršáni. Zaplavuje mě vlna hrůzných výjevů s krátkým oddechem, který si pletu s probuzením, jenomže hned vzápětí na mě čeká vlna další. Když mě konečně nacházejí strážní, sedím na podlaze skříně zamotaná v hedvábí a ječím z plných plic. Bojuji s nimi, dokud mě nepřesvědčí, že mi chtějí pomoct, vysvobozují mě ze škrtícího hedvábí a odvádějí mě zpátky do mého pokoje. Cestou míjíme okno a já za ním vidím kalné, zasněžené ráno.

V pokoji na mě čeká Haymitch se silnou kocovinou, hrstí pilulek a tácem jídla, na něž ani jeden z nás nemá žaludek. Chabě se mě pokouší přimět k hovoru, ale když vidí, že to k ničemu není, posílá mě do koupelny, kde mi někdo připravil horkou lázeň. Sestupuji po třech schůdkách do hluboké vany a sedám si. Pěna mi dosahuje až ke krku a já doufám, že brzy zaberou léky. Dívám se na růži, která přes noc rozkvetla a provoněla celou místnost. Vstávám a natahuji se po ručníku, abych ho přes ni přehodila, ale vtom se ozývá váhavé klepání, dveře koupelny se otvírají a objevují se tři známé obličeje. Snaží se vyloudit úsměv, ovšem ani Venia nedokáže při pohledu na mé zničené tělo skrýt šok. „Překvapení!“ vypískne Octavia a rozpláče se. Přemýšlím, proč jsou asi tady, ale pak mi dochází, že určitě nastal den popravy. Přišli mě připravit pro kamery. Udělat ze mě krasavici v základní verzi. Není divu, že Octavia brečí. Jde o nesplnitelný úkol.

Nedokážou se dotýkat mozaiky mé kůže, protože se bojí, že mě to bude bolet, a tak se umývám a utírám sama. Ujišťuji je, že bolest už skoro ani nevnímám, ale Flavius se stejně nervózně ošívá, když mě balí do županu. V ložnici na mě čeká další překvapení. Sedí v křesle, rovná jako pravítko a dokonalá od kovově zlaté paruky po kožené kozačky. V ruce drží papíry. Vypadá pozoruhodně stejně, až na prázdný pohled v očích.

„Cetkie,“ říkám ohromeně.

„Ahoj Katniss.“ Vstává a líbá mě na tvář, jako kdyby se od našeho posledního setkání ten večer před Čtvrtohrami nic neodehrálo. „Vypadá to, že dnes máme před sebou další velký, převeliký den. Co kdybys začala s líčením a já zatím skočila dohlédnout na další přípravy?“

„Dobře,“ přikyvuji, ale to už Cetkie odchází.

„Plutarch s Haymitchem prý měli co dělat, aby jí zachránili život,“ šeptá mi Venia. „Pomohlo jí, že ji po tvém útěku uvěznili.“

Je to docela síla. Cetkie Trinketová jako rebel. Ale nechci, aby ji Coinová zabila, a v duchu se usnáším, že o ní tak musím taky mluvit, pokud se mě někdo zeptá. „Takže je asi dobře, že vás tři Plutarch unesl.“

„Jsme jediný přípravný tým, který zůstal naživu. A všichni vizážisté ze Ctvrtoher jsou po smrti,“ konstatuje Venia. Nedodává, kdo konkrétně je zabil. Začínám se ptát sama sebe, jestli na tom vůbec záleží. Venia opatrně zvedá mé zjizvené ruce a prohlíží si je. „Jaké bys chtěla nehty? Červené, nebo radši uhlově černé?“

Flavius provádí s mými ohořelými vlasy skutečné zázraky a daří se mu nejen vyrovnat nestejnou délku vepředu, ale delšími prameny taky obratně maskuje lysiny. Můj obličej, který plameny víceméně ušetřily, nepředstavuje větší problém než obvykle. Když si navlékám Cinnův kostým reprodrozda, jsou vidět jen jizvy na krku, předloktí a na rukách. Octavia mi na hruď připíná špendlík s reprodrozdem a všichni se díváme do zrcadla. Nemohu uvěřit, jak normálně po jejich zásahu navenek vypadám, i když uvnitř jsem taková troska.

Ozve se zaklepání a do místnosti vchází Hurikán. „Mohu si s tebou na minutku promluvit v soukromí?“ ptá se. V zrcadle sleduji svůj přípravný tým. Nevědí, kam by měli jít, několikrát do sebe nemotorně narážejí a nakonec se zavírají v koupelně.

Hurikán přistupuje za mě a díváme se na svoje odrazy v zrcadle. Hledám něco, čeho bych se mohla zachytit, nějaké znamení, že jsme pořád ta dvojice, která se před pěti lety náhodou potkala v lese – dívka a chlapec, kteří se stali nerozlučnými partnery. Uvažuji, co by se s nimi stalo, kdyby ta dívka neskončila v den sklizně jako splátkyně v Hladových hrách. Jestli by se do něj zamilovala a třeba si ho i vzala. A někdy v budoucnosti, až by jejich sourozenci vyrostli, jestli by spolu utekli do lesů a nechali Dvanáctý kraj jednou provždy za sebou. Vedli by v pustině šťastný život, nebo by se mezi nimi usídlil černý smutek i bez pomoci Kapitolu?

„Přinesl jsem ti tohle.“ Hurikán zvedá toulec. Beru si ho, ale všímám si, že je v něm jen jeden obyčejný šíp. „Mělo by to být symbolické ukončení války. Poslední výstřel.“

„Co když minu?“ ptám se. „Dojde Coinová pro ten šíp a přinese mi ho zpátky? Nebo prostřelí Snowovi hlavu sama?“

„Nemineš.“ Hurikán mi navléká toulec přes rameno.

Stojíme proti sobě a vyhýbáme se pohledu toho druhého. „Nepřišel jsi mě navštívit v nemocnici.“ Neodpovídá, a tak to nakonec prostě řeknu. „Byla to tvoje bomba?“

„Nevím. Ani Diod to neví,“ přiznává. „Záleží na tom? Pořád na to budeš myslet.“

Čeká, že jeho slova popřu. Ráda bych, ale Hurikán má pravdu. Ještě teď vidím záblesk, s nímž se vzňala, a cítím horko plamenů. A nikdy nedokážu tenhle výjev oddělit od Hurikána. Mlčení je jasnou odpovědí.

„To byla jediná věc, na které jsem mohl stavět. Že se starám o tvoji rodinu,“ vzdychá. „Miř přesně, ano?“ Hladí mě po tváři a odchází. Chci ho zavolat zpátky a říct mu, že jsem se mýlila. Že přijdu na způsob, jak se s tím smířit. Že si pamatuji, za jakých okolností tu bombu vymýšlel. Že vezmu v úvahu i vlastní neomluvitelné zločiny. Odhalím pravdu o tom, kdo shodil ty padáčky. Dokážu, že to nebyli vzbouřenci. Odpustím mu. Ale nemohu, a tak se budu muset prostě vyrovnat s tou bolestí.

Přichází Cetkie, aby mě odvedla na nějakou poradu. Beru si luk a na poslední chvíli si vzpomínám na růži, která čeká ve sklenici s vodou. Když otvírám dveře koupelny, nacházím svůj přípravný tým, jak sklesle a poraženě sedí na okraji vany. Připomínám si, že nejsem jediná, komu se roztříštil svět. „Pojďte,“ vybízím je. „Publikum čeká.“

Očekávám Plutarchovy instrukce ohledně toho, kde mám stát a na jaké znamení mám zastřelit Snowa. Místo toho vcházím do místnosti, kde kolem stolu sedí šest lidí. Peeta, Johanna, Diod, Haymitch, Annie a Enobaria. Všichni mají na sobě šedivé uniformy rebelů ze Třináctého kraje a nikdo nevypadá zvlášť zdravě. „O co jde?“ ptám se.

„Nevíme,“ krčí Haymitch rameny. „Vypadá to na setkání zbývajících vítězů.“

„Kde jsou všichni ostatní?“ divím se.

„Odvrácená stránka popularity,“ povzdychne si Diod. „Útočily na nás obě strany. Kapitol zabil vítěze, které podezříval z toho, že straní povstalcům, a povstalci zabili ty, které podezřívali ze spojenectví s Kapitolem.“

Johanna se mračí na Enobarii. „Tak co tu dělá ona?“

„Chrání ji dohoda s reprodrozdem,“ ozývá se za mnou Coinová. „Katniss Everdeenová souhlasila s tím, že podpoří povstání výměnou za imunitu zajatých vítězů. Katniss splnila svou část dohody a my dodržíme zase svoji.“

Enobaria se na Johannu usmívá. „Netvař se tak nafoukaně,“ vrčí Johanna. „Stejně tě zabijeme.“

„Posaď se, Katniss,“ říká Coinová a zavírá za sebou dveře. Sedám si mezi Annii a Dioda a opatrně stavím Snowovu růži na stůl. Coinová jako obvykle neztrácí čas úvody a jde rovnou k věci. „Svolala jsem vás, abyste projednali následující bod. Dnes popravíme Snowa. V uplynulých týdnech byly odsouzeny stovky jeho kompliců a všichni čekají na popravu. Utrpení krajů bylo nicméně tak obrovské, že se ani tato opatření nezdají obětem dostatečná. Mnozí volají po úplném vyhlazení všech lidí s kapitolským občanstvím. To si v zájmu zachování udržitelné populace nemůžeme dovolit.“

Přes vodu ve sklenici vidím pokřivený obraz Peetovy ruky s jizvami od popálenin. Oba jsme teď ohňoví mutové. Zvedám pohled k místu, kde plameny olízly jeho čelo, spálily mu obočí a těsně se vyhnuly jeho očím. Těm modrým očím, které se ve škole vždycky podívaly do mých a zase se rychle odvrátily. Jako teď.

„Proto byla předložena alternativa. Vzhledem k tomu, že jsem se svými kolegy nedospěla ke shodě, necháváme rozhodnutí na vítězích minulých Hladových her. Ke schválení stačí prostá většina čtyř hlasů. Nikdo se nesmí zdržet hlasování,“ říká Coinová. „Návrh spočívá v tom, že namísto vyhlazení celé kapitolské populace uspořádáme poslední, symbolické Hladové hry, s dětmi, které jsou přímými příbuznými těch, kdo měli největší moc.“

Všichni se k ní užasle otáčíme. „Cože?“ nechápe Johanna. „Uspořádáme ještě jedny Hladové hry, tentokrát s kapitolskými dětmi,“ opakuje Coinová.

„Děláte si legraci?“ ptá se Peeta.

„Ne. Taky bych vás měla informovat, že pokud se hry uskuteční, rozhlásíme, že se tak děje s vaším souhlasem. Individuální hlasování ovšem zůstane pro vaši vlastní bezpečnost v tajnosti,“ dodává prezidentka.

„To byl Plutarchův nápad?“ zajímá se Haymitch.

„Ne, můj,“ odpovídá Coinová. „Jde o pokus ukonejšit touhu lidí po pomstě s co nejmenšími ztrátami na životech. Můžete hlasovat.“

„Ne!“ vybuchne Peeta. „Já samozřejmě hlasuji proti! Nesmíme mít další Hladové hry!“

„Proč ne?“ odsekává Johanna. „Mně to připadá jenom fér. Třeba takový Snow má vnučku. Já jsem pro.“

„Já taky,“ říká Enobaria téměř lhostejně. „Jen ať poznají, zač je toho loket.“

„Kvůli tomu jsme se přece bouřili, vzpomínáte?“ Peeta se dívá na nás ostatní. „Annie?“

„Hlasuji s Peetou,“ špitne Annie. „Stejně by hlasoval i Finnick, kdyby tu byl.“

„Jenže tu není, protože ho zabili Snowovi mutové,“ připomíná jí Johanna.

„Ne,“ přidává se Diod. „Dávali bychom tím špatný příklad. Už na sebe nesmíme pohlížet jako na nepřátele. V tuhle chvíli je pro přežití zásadně důležitá jednota. Takže ne.“

„Zbývají Katniss a Haymitch,“ poznamenává Coinová.

Proběhlo to takhle i v minulosti? Před pětasedmdesáti nebo kolika lety? Sešla se skupina lidí u stolu a hlasovala o zahájení Hladových her? Zazněly protichůdné názory? Zasazoval se někdo o milosrdenství, ale přebily ho hlasy volající po smrti dětí z krajů? V nosu mě šimrá vůně Snowovy růže a hrdlo se mi stahuje zoufalstvím. Tolik lidí, které jsem měla ráda, je po smrti, a my se tu bavíme o dalších Hladových hrách, abychom nemrha-li lidskými životy. Nic se nezměnilo. Nic se nikdy nezmění.

Pečlivě zvažuji své možnosti a nechávám si všechno projít hlavou. Nakonec, s očima na růži, říkám: „Hlasuji ano…, kvůli Prim.“

„Haymitchi, je to na vás,“ říká Coinová.

Peeta rozzlobeně bombarduje Haymitche slovy o zvěrstvu, na kterém se může spolupodílet, ale Haymitch nespouští pohled ze mě. Teď poznáme, nakolik jsme stejní a nakolik mě opravdu chápe.

„Jsem s reprodrozdem,“ odpovídá nakonec.

„Výborně. Tím je rozhodnuto,“ říká prezidentka. „Teď už musíme jít na popravu.“

Když mě míjí, zvedám k ní sklenici s růží. „Mohla byste zařídit, aby ji měl Snow v klopě? Těsně nad srdcem?“

Coinová se usmívá. „Jistě. A zajistím, aby věděl o chystaných hrách.“

„Děkuji,“ přikyvuji.

Do místnosti se hrnou spousty lidí, kteří mě obklopují. Poslední přepudrování, Plutarchovy pokyny, a už mě odvádějí k hlavnímu vchodu Snowova paláce. Náměstí je přeplněné, a někteří přihlížející se dokonce musejí tísnit v přilehlých ulicích. Před palácem zaujímají své pozice vojáci, důstojníci, vůdci vzbouřenců a vítězové Hladových her. Slyším provolávání slávy, které naznačuje, že se na balkoně objevila Coinová. Pak mi Cetkie poklepe na rameno a já vycházím do chladného zimního dne zalitého sluncem. Kráčím na své místo a doprovází mě ohlušující burácení davu. Podle pokynů se otáčím, aby mě viděli z profilu, a čekám. Nakonec vyvádějí Snowa. Diváci šílí. Přivazují mu ruce za zády ke kůlu, což ani není nutné. Nikam neuteče. Nemá kam se uchýlit. Tohle není rozlehlé prostranství před Výcvikovým centrem, ale úzká terasa. Není divu, že po mně nikdo nechtěl, abych trénovala střelbu. Snow je deset kroků přede mnou.

Cítím, jak mi luk ožívá pod rukama. Sahám pro šíp, přikládám ho k tětivě a mířím na prezidentovu růži, ale přitom pozorně sleduji jeho tvář. Snow kašle a po bradě mu stéká pramínek krvavých slin. Olizuje si napuchlé rty. Hledám v jeho očích sebemenší stopu nějaké emoce – strachu, lítosti nebo zlosti. Čtu v nich však jen stejné pobavení jako při našem posledním rozhovoru. Jako kdyby opakoval to, co mi řekl. „Ach, drahá slečno Everdeenová. Domluvili jsme se přece, ze si nebudeme navzájem lhát.“

Má pravdu. Na tom jsme se skutečně domluvili. Hrot šípu se zvedá vzhůru. Pouštím tětivu. Přes zábradlí balkonu přepadává prezidentka Coinová a řítí se k zemi. Je mrtvá.

27

V ohromeném tichu, které následuje, slyším jediný zvuk. Snowův smích. Odporný bublavý chechot, doprovázený kašlem a výtryskem čerstvé zpěněné krve. Vidím, jak se Snow předklání a dusí se, ale pak mi výhled zacloní stráže.

Zatímco se ke mně blíží šedé uniformy, přemýšlím, co mě čeká v té krátké budoucnosti, jež mi jakožto vrahovi nového prezidenta Panemu zbývá. Výslechy, možná mučení a stoprocentně veřejná poprava. Znovu se budu muset rozloučit s hrstkou lidí, kteří mají místo v mém srdci. Pomyšlení na to, jak se loučím s matkou, která teď zůstane úplně sama, mě vede k dalšímu kroku.

„Dobrou noc,“ šeptám. Luk v mé ruce okamžitě znehybní. Zvedám levou paži a skláním se k ní, abych zuby vyrvala pilulku z rukávu. Místo toho se zakusuji do masa. Zmateně povoluji sevření čelistí. Dívám se do Peetových očí, které mi tentokrát pohled oplácejí. Z ruky, do níž jsem ho kousla, mu teče krev. Z ruky, kterou zakryl můj rulík. „Nech mě odejít!“ prosím ho a snažím se vymanit paži z jeho sevření.

„Já nemohu,“ říká. Odtahují mě od něj a tmavě fialová pilulka vypadává z roztržené kapsy na zem. Vzápětí Cinnův poslední dárek drtí bota jednoho vojáka. Měním se v divoké zvíře, kopu, škrábu, koušu a všemožně se snažím vyprostit z rukou davu, který hrozí, že mě zavalí. Strážní mě zvedají nad hlavy lidí a odnášejí mě pryč. Nepřestávám se zmítat a volám Hurikána.

Nevidím ho, ale Hurikán jistě pochopí, co po něm chci. Jednu čistou ránu, která všechno ukončí. Jenže nepřilétá šíp ani kulka. Je možné, že mě nevidí? Ne. Na gigantických obrazovkách po obvodu náměstí mohou všichni sledovat, co se děje. Vidí to a ví, co chci, ale nesplní moje přání, stejně jako jsem selhala já, když ho zajali mírotvorci. A to jsme měli být lovci a přátelé. Jsem v tom sama.

V prezidentském paláci mi nasazují pouta a zavazují mi oči. Zpola mě táhnou a zpola nesou dlouhými chodbami, vozí mě výtahy nahoru a dolů a nakonec mě pokládají na koberec. Snímají mi pouta a zavírají za sebou dveře. Strhávám si pásku z očí a zjišťuji, že jsem ve svém starém pokoji ve Výcvikovém centru, kde jsem prožila poslední dny před prvními Hladovými hrami i před Čtvrtohrami. Na posteli je jen holá matrace a otevřená skříň je zcela prázdná, ale tenhle pokoj bych poznala vždycky.

Namáhavě vstávám a svlékám si kostým reprodrozda. Jsem ošklivě pohmožděná a možná mám i zlomený prst či dva, ale nejvíc na zápas s vojáky doplatila má kůže. Nové, růžové okrsky se potrhaly jako papír a mezi buňkami vypěstovanými v laboratoři prosakuje krev. Nepřicházejí žádní zdravotníci a mně už na ničem nezáleží, takže jen klesám na matraci a čekám, až vykrvácím k smrti.

Takové štěstí však nemám. Do večera se krev sráží. Jsem celá ztuhlá, ulepená a rozbolavělá, ale živá. Kulhám do sprchy, nastavuji ten nejjemnější program, na jaký si vzpomínám, bez mýdel i šamponů, a sedám si pod proud teplé vody do dřepu, s lokty opřenými o kolena a s hlavou svěšenou v dlaních.

Jmenuji se Katniss Everdeenová. Proč nejsem mrtvá? Měla bych být. Bylo by to pro všechny nejlepší…

Vstupuji na rohož vedle sprchy, kde mě osušuje proud horkého vzduchu. Není tu žádné čisté oblečení. Dokonce ani ručník, do něhož bych se zabalila. Po návratu do pokoje zjišťuji, že kostým reprodrozda zmizel. Místo něj tu leží papírové šaty. Z kuchyně mi poslali jídlo s nádobkou léků namísto dezertu. Jím, beru si léky a vtírám si mast do kůže. Potřebuji vymyslet, jak spáchám sebevraždu.

Lehám si na zakrvácenou matraci. Není mi zima, ale v papírovém oblečení si připadám jako nahá. Vyskočit z okna nemohu – okenní tabule je tu aspoň třicet centimetrů tlustá. Umím uvázat skvělou oprátku, ale není tady nic, na čem bych se oběsila. Snad bych dokázala nahromadit pilulky a po čase se otrávit smrtelnou dávkou, ale jsem si jistá, že mě čtyřiadvacet hodin denně sledují. Možná jsem teď v přímém přenosu v televizi, zatímco se komentátoři pokoušejí analyzovat, co mě vedlo k zabití Coinové. Kamery znemožňují v podstatě jakýkoliv pokus o sebevraždu. Zabít mě je výsada Kapitolu. Zase.

Mohu se ale poddat apatii. Rozhoduji se, že budu ležet na posteli bez jídla, bez pití a bez užívání léků. Tak bych mohla zemřít. Nebýt abstinenčních příznaků po vysazení morfionu. Nesnižovali mi dávku postupně jako ve Třináctém kraji, nýbrž naráz. Určitě mi ho dávali opravdu hodně, protože když mě dostihuje touha po další dávce, doprovázená třasem, palčivou bolestí a nesnesitelnou zimou, mé odhodlání ta je jako sníh na slunci. Klečím na kolenou a drásám podlahu nehty, abych našla ty drahocenné pilulky, které jsem zahodila, když jsem si připadala silnější. Poopravuji svůj sebevražedný plán: pomalu se odrovnám morfionem. Stane se ze mě pytel kostí se žlutou kůží a obrovskýma očima. Pracuji na svém plánu už druhý den a jde mi to jako po másle, když tu dochází k něčemu nečekanému.

Dávám se do zpěvu. U okna, ve sprše i během spánku. Dlouhé hodiny se ze mě řinou balady, písničky o lásce i horalské popěvky. Všechny písně mě jistě naučil můj otec, protože od jeho smrti hrála hudba v mém životě jen okrajovou roli. Je úžasné, jak dobře si je pamatuji. Melodie i texty. Můj hlas zprvu chraptí a láme se ve výškách, ale postupně se rozcvičuje a získává na sytosti. Takhle zní hlas, při jehož zaslechnutí reprodrozdi utichají a poté se k němu touží přidat. Ubíhají dny a týdny. Sleduji, jak na římsu za oknem padá sníh, a za celou tu dobu neslyším jiný hlas než svůj.

Co asi dělají? Proč to zdržují? Copak je tak složité popravit jednu vražedkyni? Pokračuji v sebedestrukci. Jsem hubenější, než jsem kdy byla, a můj boj s hladem je tak úporný, že ve mně občas převládají zvířecí instinkty a já proti své vůli zhltnu chléb s máslem nebo pečeni. Celkově ale vítězím. Pár dní se necítím příliš dobře a uvažuji, jestli konečně neumírám, ale potom si uvědomuji, že mi snižují dávku morfionu. Snaží se mě pomalu odvyknout. Ale proč? Zdrogovaného reprodrozda se před davem diváků zbaví snadněji. Náhle mě napadá cosi strašného. Co když mě nezabijou? Co když se mnou mají jiné plány? Co když mě chtějí znovu přetvořit, vycvičit a použít?

Nic pro ně dělat nebudu. Jestliže se nemohu zabít v tomhle pokoji, udělám to při první příležitosti venku. Mohou mě vykrmit. Mohou mě nalíčit, nastrojit a udělat ze mě zase krásku. Mohou navrhovat úžasné zbraně, které v mých rukách ožijí, ale nikdy mi nevymyjí mozek natolik, abych je použila. Necítím žádnou loajalitu k nestvůrám, jež si říkají lidské bytosti, a pohrdám sama sebou, protože k nim patřím. Peeta měl nejspíš pravdu, když mluvil o tom, jak se navzájem zničíme a přenecháme prostor nějakému slušnějšímu druhu. Protože na tvorovi, který při vyřizování sporů obětuje vlastní děti, je něco obludného. Můžete to lakovat narůžovo, jak chcete. Snow považoval Hladové hry za účinný nástroj moci. Coinová zase usoudila, že ty padáčky urychlí konec války. Ale kdo na tom nakonec vydělal? Nikdo. Nikomu neprospívá žít ve světě, kde se dějí takové věci.

Po dvou dnech, kdy ležím na matraci, aniž bych jedla, pila nebo si brala morfionové pilulky, se dveře do pokoje otvírají. Někdo přistupuje k posteli a ocitá se v mém zorném poli. Haymitch. „Tvůj soud skončil,“ oznamuje mi. „Pojď. Jedeme domů.“

Domů? O čem to mluví? Já už nemám domov. A i kdyby někde takové místo existovalo, jsem příliš slabá, než abych se pohnula. Přicházejí cizí lidé. Doplňují mi tekutiny a krmí mě. Koupou mě a oblékají. Jeden mě zvedá jako hadrovou panenku a odnáší mě na střechu, kde čeká vznášedlo. Usazují mě naproti Haymitchovi a Plutarchovi a zapínají mi bezpečnostní pás. Za několik okamžiků vzlétáme.

Ještě nikdy jsem neviděla Plutarcha v tak dobré náladě. Přímo září štěstím. „Určitě máš milion otázek!“ Ačkoliv nic neříkám, stejně na ně odpoví.

Když jsem zastřelila prezidentku Coinovou, nastal nepředstavitelný chaos. Po jeho uklidnění našli Snowovo tělo, dosud připoutané ke kůlu. Názory na příčinu jeho smrti se různí: podle některých se udusil vlastní krví při záchvatu smíchu, podle jiných ho umačkal dav. Všem je to ale v podstatě jedno. Narychlo uspořádali nové volby a novou prezidentkou se stala Paylorová. Plutarcha jmenovali ministrem pro komunikaci, což znamená, že rozhoduje o programu vysílání. První velkou televizní událostí byl můj proces, v němž Plutarch vystupoval jako korunní svědek. Samozřejmě v můj prospěch. I když většinu zásluh na tom, že mě zprostili viny, je třeba připsat doktoru Aureliovi, který si zřejmě vysloužil hodiny poklidného klimbání tím, že mě vykreslil jako beznadějného blázna trpícího válečnou neurózou. Jednou z podmínek mého propuštění bylo, že mě bude nadále léčit, ovšem terapie bude muset probíhat po telefonu, protože doktor Aurelius by nikdy nemohl bydlet na tak odlehlém místě, jako jsou trosky Dvanáctého kraje, kam mě až do odvolání posílají. Pravda je, že nikdo tak úplně neví, co se mnou, když je teď po válce, ačkoliv pokud začne nějaká další, Plutarch si je jistý, že pro mě najdou nějakou roli. Pak se srdečně směje. Nikdy ho netrápí, že ostatní nedoceňují jeho vtipy.

„Vy už se připravujete na novou válku, Plutarchu?“ ptám se.

„Ach, teď určitě ne. Teď žijeme v tom sladkém období, kdy se všichni shodují na tom, že se nedávné hrůzy nesmějí nikdy opakovat,“ říká. „Kolektivní vědomí má ale obvykle krátkou paměť. Jsme vrtkavé, pošetilé bytosti s výjimečným darem ničit samy sebe. I když, kdo ví? Tohle je možná ono, Katniss.“

„Co?“ ptám se.

„Okamžik, kdy jsme si konečně vzali nějakou lekci k srdci. Možná jsme svědky přerodu lidského druhu v něco lepšího. Jen si to představ.“ Pak se mě ptá, jestli bych se nechtěla účastnit nové pěvecké soutěže, kterou za pár týdnů spouští. Chtělo by to něco optimistického. Pošle prý do mého domu štáb.

Krátce se zastavujeme ve Třetím kraji, kde Plutarch vystupuje. Má tu schůzku s Diodem ohledně modernizace vysílací soustavy. Loučí se se mnou poznámkou: „Neodcizuj se.“

Když znovu vzlétáme mezi oblaka, dívám se na Haymitche. „Proč se vracíte do Dvanáctého kraje se mnou?“

„Vypadá to, že ani pro mě nedokážou v Kapitolu najít vhodné místo,“ odpovídá.

V první chvíli o jeho slovech nepochybuji, ale pak si to nechávám projít hlavou. Haymitch přece nikoho nezavraždil. Mohl by jet kamkoliv. Jestliže se vrací do Dvanáctého kraje, jistě to dostal příkazem. „Musíte na mě dohlížet, že ano? Jako můj instruktor?“ Krčí rameny. Pak mi dochází, co to znamená. „Moje matka s námi nejede.“

„Ne,“ přiznává. Vytahuje z kapsy bundy obálku a podává mi ji. Hledím na matčin jemný, pečlivý rukopis. „Pomáhá zakládat nemocnici ve Čtvrtém kraji. Chce, abys jí hned po příjezdu zavolala.“ Přejíždím prsty po ladných křivkách písmen. „Víš, proč nejede s námi.“ Ano, vím. Kvůli otci a Prim. A protože z rodného kraje zbyl jen popel. Váže se k němu příliš bolestivých vzpomínek, které se nedají unést. Já to ale budu muset vydržet. „Chceš vědět, kdo další tam nebude?“

„Ne,“ říkám. „Dám se překvapit.“

Jako dobrý instruktor mi Haymitch nutí sendvič a pak předstírá, že mi věří, když po zbytek cesty dělám, že spím. Prolézá celé vznášedlo, střádá láhve s alkoholem a uklízí si je do batohu. Za tmy přistáváme na zeleném trávníku Vesnice vítězů. V polovině domů se svítí, včetně Haymitchova a mého. U Peety ne. Někdo rozdělal oheň u mě v kuchyni. Sedám si k němu do houpacího křesla a dopis od matky stále držím v ruce.

„Takže se uvidíme zítra,“ loučí se Haymitch.

Poslouchám vzdalující se cinkání láhví a šeptám: „O tom pochybuji.“

Nedokážu se přimět k tomu, abych vstala. Zbytek domu je studený, prázdný a temný. Přehazuji přes sebe starý šátek a dívám se do plamenů. Nejspíš usínám, protože najednou je ráno a kolem kamen se otáčí Mastná Sae. Připravuje mi vejce s opékaným chlebem a sedí u mě, dokud všechno nesním. Moc toho nenamluvíme. Její malá vnučka, která žije ve svém vlastním světě, si bere světle modré klubíčko z matčina košíku s pletením. Mastná Sae ji napomíná, ať ho zase vrátí, ale já jí říkám, že si to klubíčko může nechat. Nikdo v tomhle domě už neumí plést. Po snídani Mastná Sae myje nádobí a odchází, ale večer se vrací, aby mě znovu přiměla jíst. Nevím, jestli sem chodí ze sousedské starostlivosti, nebo jestli ji za to vláda platí, ale navštěvuje mě dvakrát denně. Ona vaří a já jím. Snažím se rozhodnout, co budu dělat dál. Nikdo by mi teď v sebevraždě nezabránil, nemohu se však k ničemu rozhoupat.

Občas dlouze vyzvání telefon a já ho nezvedám. Haymitch se neukazuje. Možná si to rozmyslel a odjel, ale spíš odhaduji, že je opilý. Nechodí za mnou nikdo kromě Mastné Sae s vnučkou. Po měsících strávených na samotce mi to připadá jako úplné procesí hostů.

„Dneska je ve vzduchu cítit jaro. Měla bys jít ven,“ prohodí jednou. „Vyrazit na lov.“

Ještě jsem nevyšla z domu. Nechodím ani z kuchyně, jen do malé koupelny pár kroků přes chodbu. Pořád mám stejné šaty, v nichž jsem opustila Kapitol. Pořád jenom sedím u ohně. Civím na neotevřené dopisy, které se hromadí na krbové římse. „Nemám luk.“

„Podívej se do síně,“ odpovídá Mastná Sae.

Když odchází, zvažuji výlet do chodby. Napřed ho v duchu odmítám, po několika hodinách se ale přece jen jdu podívat. Na nohách mám jen ponožky, abych nevzbudila spící duchy. V pracovně, kde jsem popíjela čaj s prezidentem Snowem, objevuji krabici s otcovou loveckou bundou, naší knihou o rostlinách, svatební fotografií rodičů, trubičkou na odběr mízy ze stromů, kterou nám poslal Haymitch do arény, a s medailonkem od Peety. Na stole leží dva luky a toulec se šípy, které Hurikán zachránil při bombardování Třináctého kraje. Oblékám si loveckou bundu, ale ostatní věci nechávám netknuté a usínám na pohovce v obývacím pokoji. Dostihuje mě hrozná noční můra, v níž ležím na dně hlubokého hrobu a každý mrtvý, kterého znám jménem, přichází, aby na mě hodil lopatu popela. Je to docela dlouhý sen, protože se v něm musí vystřídat hodně lidí, a čím větší vrstva mě pohřbívá, tím hůř se mi dýchá. Snažím se křičet a prosím je, aby přestali, ale popel mi vniká do úst i do nosu a já nedokážu vydat ani hlásku. Pořád ale slyším lopatu…

S trhnutím se probouzím. Zpoza žaluzií prosvítá ranní světlo. Zvuky neustávají. Aniž bych se pořádně probrala z noční můry, vybíhám hlavním vchodem z domu a zatáčím za roh, protože jsem si docela jistá, že teď už na ty mrtvé dokážu křičet. Když ho před sebou spatřím, prudce zastavuji. Ve tváři zbrunátněl námahou od toho, jak ryje do hlíny pod oknem. Na trakaři má naloženo několik trsů rostlin.

„Vrátil ses,“ říkám.

„Doktor Aurelius mi teprve včera dovolil odjet z Kapitolu,“ odpovídá Peeta. „Mimochodem, mám ti vyřídit, že nemůže pořád předstírat, že tě léčí. Někdy musíš taky zvednout telefon.“

Vypadá dobře. Je hubený a zjizvený od popálenin jako já, ale z jeho očí zmizel ten zastřený, zmučený výraz. Zamračeně si mě prohlíží. Odhrnuji si vlasy z očí a všímám si, že jsou slepené a umolousané. „Co to děláš?“ ptám se dotčeně.

„Dnes ráno jsem zašel do lesa a vykopal jsem tyhle květiny. Pro ni,“ říká. „Napadlo mě, že bychom je mohli zasadit podél stěny domu.“

Dívám se na rostlinky s vrstvou hlíny kolem kořenů a konečně je poznávám. Jsou to prvosenky. Primule. Květiny, podle nichž dostala jméno má sestra. Souhlasně na Peetu kývám, pospíchám zpátky do domu a zamykám za sebou. Zlo je však uvnitř, ne venku. Chvěju se slabostí a úzkostí, ale přesto vybíhám po schodech. Na posledním z nich zakopávám a padám na zem. Nutím se vstát a vcházím do svého pokoje. Ta vůně je velice slabá, ale pořád tu je. Vidím ji. Bílou růži mezi ostatními uschlými květinami ve váze. Přestože je svraštělá a křehká, stále vypadá tak nepřirozeně dokonalá, jak vyrostla ve Snowově skleníku. Zvedám vázu, potácím se s ní dolů a házím její obsah na řeřavé uhlíky v kamnech. Kytice vzplane, růži halí modré plameny a za chvíli mizí. Oheň opět zvítězil nad růžemi. Pro jistotu ještě rozbíjím vázu o podlahu.

Vracím se nahoru a otvírám okno, abych vyvětrala zbytky Snowova zápachu. Pořád však ulpívá na mých šatech. Svlékám se. K šatům jsou přilepené kousky kůže o velikosti hracích karet. Vyhýbám se zrcadlu, vstupuji pod sprchu a drhnu si pach růží z vlasů, z těla i z úst, až má kůže dostává světle růžový odstín. Beru si čisté oblečení a půl hodiny si češu vlasy. Mastná Sae odemyká přední dveře, a zatímco připravuje snídani, házím staré šaty do ohně. Na její návrh si zkracuji nehty nožem.

Nad vejci se jí ptám: „Kam jel Hurikán?“

„Do Druhého kraje. Dostal tam nějakou dobrou práci. Občas je vidět v televizi,“ říká.

Nahlížím do svého nitra a snažím se v sobě najít zlost, nenávist nebo touhu. Nacházím pouze úlevu.

„Dneska půjdu lovit,“ ohlašuji.

„Čerstvá zvěřina by se mi hodila,“ přikyvuje Mastná Sae.

Vyzbrojuji se lukem a šípy a vycházím z domu směrem k Louce, ale u náměstí vidím skupinky lidí v maskách a rukavicích. Probírají se tím, co leželo schované pod sněhem letošní zimy. Shromažďují ostatky. Opodál stojí vozy tažené koňmi, jeden z nich před starostovým domem. Poznávám Thoma, Hurikánova bývalého kolegu z dolů, který si právě otírá hadrem pot z tváře. Vzpomínám si, že jsem ho viděla ve Třináctém kraji, ale očividně se vrátil. Zdraví mě a já v sobě sbírám odvahu k dotazu: „Našli tu někoho?“

„Celou rodinu. I dva lidi, kteří pro ně pracovali,“ odpovídá Thom.

Madge. Klidná, laskavá a statečná. Dívka, která mi věnovala odznak, podle něhož jsem získala svou přezdívku. Těžce polykám a přemítám, jestli mě brzy navštíví v nočních můrách. Jestli mi bude taky házet lopatou popel do úst. „Doufala jsem, že jako starosta…“

„Myslím, že pozice starosty Dvanáctého kraje neznamenala zrovna plus,“ poznamenává Thom.

Kývám hlavou a jdu dál. Dávám si pozor, abych se nedívala do vozů. Všude ve městě i ve Sloji se mi nabízí stejný pohled. Probíhá sklizeň mrtvých. Když se blížím k našemu starému domu, vozů přibývá. Louka zmizela, nebo se přinejmenším dramaticky změnila. Lidé tu vykopali hlubokou jámu a skládají do ní kosti –vzniká tady masový hrob. Obcházím díru v zemi a na obvyklém místě vstupuji do lesa. Nemusela jsem chodit zrovna tudy – plot není pod proudem a podpírají ho dlouhé větve, aby do Dvanáctého kraje nechodily šelmy. Zvyk je však železná košile. Chtěla bych se podívat k jezeru, ale jsem tak zesláblá, že mám co dělat, abych se dovlekla k místu, kde jsme se scházeli s Hurikánem. Sedám si na kámen, kde jsem seděla, když nás Cressida filmovala, ale bez Hurikána mi připadá příliš široký. Několikrát zavírám oči a počítám do deseti, v naději, že až je otevřu, najednou se vedle mě objeví, nehlučně jako vždycky. Musím si připomínat, že je ve Druhém kraji, kde dostal dobrou práci a kde už pravděpodobně líbá ústa nějaké jiné dívky.

Tuhle roční dobu měla stará Katniss nejraději. Časné jaro. Lesy se probouzejí po dlouhé zimě. Výšleh energie, který ve mně vyprovokovaly Peetovy prvosenky, však odeznívá. Sotva se dovleču zpátky k plotu. Je mi zle a točí se mi hlava. Thom mě musí odvézt ve voze určeném pro mrtvé a pomáhá mi k pohovce v obývacím pokoji, odkud sleduji víření prachu v kuželech odpoledního světla.

Ozývá se zasyčení a já prudce otáčím hlavu. Trvá mi hezkou chvíli, než uvěřím, že je skutečný. Jak se sem mohl dostat? Všímám si drápanců od nějakého divokého zvířete, zadní packy, kterou drží lehce pozvednutou nad zemí, i vystouplých lícních kostí. Šel sem celou cestu z Třináctého kraje pěšky. Buď ho vyhodili, nebo tam jednoduše nevydržel bez ní a přišel ji hledat.

„Namáhal ses zbytečně. Není tady,“ oznamuji mu. Pryskyřník znovu syčí. „Můžeš si syčet, jak chceš. Prim nenajdeš.“ Při zvuku jejího jména bystří uši a začíná nadějeplně mňoukat. „Vypadni!“ Uhýbá před polštářem, který po něm vrhám. „Jdi pryč! Nikdo tu o tebe nestojí!“ Chvěju se vztekem. „Ona se nevrátí! Už nikdy sem nepřijde!“ Beru další polštář a zvedám se, abych mohla líp zamířit. Zničehonic se mi po tvářích koulejí slzy. „Je mrtvá.“ Tisknu si polštář k tělu, abych zmírnila svou bolest, klesám na paty a pláču. „Je mrtvá, ty pitomý kocoure. Mrtvá.“ Z hrdla se mi dere nový zvuk, napůl vzlyk, napůl sten, který vyjadřuje hloubku mého zoufalství. Pryskyřník začíná naříkat se mnou. Nedokážu ho přimět k odchodu. Obchází mě těsně mimo můj dosah a sleduje, jak mnou otřásá jedna vlna vzlyků za druhou, dokud konečně neztrácím vědomí. Ale určitě to pochopil. Pochopil, že se stalo nemyslitelné a že k přežití je nutné přikročit k nemyslitelným činům. Protože o několik hodin později, když se probouzím ve své posteli, je u mě a nahrbený v měsíčním světle mě bdělýma žlutýma očima hlídá před nocí.

Ráno klidně drží, když mu čistím škrábance, ale vytahování trnu z packy vyvolá další kolo žalostného mňoukání. Nakonec se oba dáváme do pláče, jen s tím rozdílem, že tentokrát se navzájem utěšujeme. Čerpám z jeho přítomnosti dost síly, abych otevřela dopis od matky, který mi předal Haymitch ve vznášedle, vytáčím telefonní číslo, které je v něm uvedeno, a pláču i s ní. Přichází Peeta s teplým bochníkem chleba a chvíli po něm doráží i Mastná Sae. Sae připravuje snídani a já dávám všechnu svou slaninu Pryskyřníkovi.

Pomalu, krůček po krůčku, se vracím do života. Snažím se řídit radami doktora Aurelia a dělám rutinní věci. Po čase žasnu, že začínají opět dostávat smysl. Říkám Aureliovi o svém úmyslu napsat knihu a příštím vlakem z Kapitolu doráží velká krabice s listy pergamenu.

Na ten nápad mě přivedla naše rodinná kniha rostlin, do níž jsme uložili všechny informace, které jsme nechtěli svěřit pouhé paměti. Každá stránka začíná obrázkem osoby. Fotografií, máme-li ji k dispozici, nebo Peetovou kresbou. Pod ni svým nejpečlivějším rukopisem zaznamenávám všechny detaily, na něž by byl zločin zapomenout. Jak Dáma olizuje Prim na krku. Smích mého otce. Peetova otce se sušenkami. Barvu Finnickových očí. To, co Cinna dokázal vykouzlit z kousku hedvábí. Boggse při programování holoně. Routu povytaženou na špičky a s lehce pozvednutými pažemi – jako pták, který se chystá vzlétnout. A tak dále. Zpečeťujeme stránky slzami a příslibem, že budeme žít tak, aby jejich úmrtí nepřišla vniveč. Nakonec se k nám připojuje i Haymitch a doplňuje informace o splátcích z třiadvaceti ročníků Hladových her, při nichž dělal instruktora. Dodatků postupně ubývá. Tu a tam se odněkud vynoří stará vzpomínka. Pozdní primulka vylisovaná mezi stránkami. Vzácné okamžiky štěstí, jako když dostáváme fotografii novorozeného syna Finnicka a Annie.

Snažíme se nějak zaměstnat. Peeta peče, já lovím. Haymitch pije, dokud mu nedojde alkohol, a pak až do příjezdu dalšího vlaku chová husy. Husy se naštěstí dokážou z větší části postarat samy o sebe. Nejsme sami. Vrátilo se několik set dalších lidí, protože ať už se stalo cokoliv, tohle je náš domov. Doly jsou zavřené, a tak nově příchozí zarývají popel do země a vysazují jedlé rostliny. Kapitolské stroje hloubí základy pro novou továrnu, v níž budeme vyrábět léky. Louku nikdo neosel, ale opět se zelená.

Znovu se sbližuji s Peetou. Pořád nadcházejí okamžiky, kdy křečovitě svírá opěradlo židle, dokud se nepřeženou záblesky zlé minulosti. Já se občas s křikem budím z nočních můr plných mutů a mrtvých dětí. Mohu se ale spolehnout na jeho paže, které mě vždycky utěší. A nakonec i na jeho rty. Jednu noc pociťuji tu samou touhu, která mě přemohla tehdy v aréně na pláži, a vím, že by tak jako tak všechno dopadlo právě takhle. Že k přežití nepotřebuji Hurikánův oheň, živený vztekem a nenávistí. Takového ohně je dost ve mně. Potřebuji jarní pampelišku. Zářivou žluť, která symbolizuje znovuzrození místo zkázy. Příslib, že život bude pokračovat bez ohledu na naše ztráty. Že může být zase dobrý. A takový příslib mi může nabídnout jen Peeta.

Když tedy šeptá: „Miluješ mě. Skutečnost, nebo iluze?“

Odpovídám: „Skutečnost.“

Epilog

Hrají si na Louce. Tančící holčička s tmavými vlasy a modrýma očima a chlapec s plavými kudrlinami a šedýma očima, který se ji pokouší dohonit na svých buclatých batolecích nožkách. Trvalo pět, deset, patnáct let, než jsem souhlasila, ale Peeta je tolik chtěl. Když jsem poprvé ucítila, jak se ve mně pohybuje naše dcera, jala mě hrůza, stejně stará jako sám život. Až radost z toho, když jsem ji mohla chovat v náručí, ji zkrotila. Druhé těhotenství bylo o trochu snadnější, byť ne o moc.

Otázky nás teprve čekají. Arény jsou rozebrané a pomníky zavál vítr. Už nejsou žádné Hladové hry. Děti se ale o nich učí ve škole a má dcera už ví, že jsem v nich hrála nějakou roli. Můj syn se to za pár let dozví taky. Jak jim mám vyprávět o takovém světě, aniž bych je k smrti vyděsila? Moje děti, které berou jako samozřejmost slova písně:

S poduškou lehounkých lístečků pod hlavou

ulož se ke spánku

v odlesku červánků

do zítřka všechny tvé starosti odplavou.

Tady je mír a klid tady jsi v bezpečí

květy tě ochrání před zlobou člověčí

do sladkých snů teď už vánek tě konejší

nad všechny poklady tys pro mě vzácnější.

Moje děti, které netuší, že si hrají na hřbitově.

Peeta říká, že to zvládneme. Máme jeden druhého. A tu knihu. Můžeme jim všechno vysvětlit způsobem, který z nich udělá statečnější lidi. Ale jednoho dne jim budu muset říct o svých nočních můrách. Proč se objevily i proč nikdy tak úplně neodejdou.

Povím jim, jak je přežívám. Povím jim, že některá rána se budím s pocitem, že se nedokážu z ničeho radovat, protože se bojím, že mi to potěšení někdo vezme. V takových chvílích si v duchu odříkávám všechny dobré skutky, které jsem kdy někoho viděla konat. Je to jako hra, která se pořád opakuje. Po více než dvaceti letech je i trochu únavná.

Na světě ale existují mnohem horší hry.

KONEC

Poděkování

Ráda bych vyjádřila svůj vděk následujícím lidem, kteří přispěli k Hladovým hrám svým časem, nadáním i podporou.

Zaprvé musím poděkovat své skvělé trojici editorů. Kate Eganové, jejíž porozumění, humor a inteligence mě provedly celkem osmi romány; Jen Reesové, jejíž jasná představa o výsledku pomáhá zachytit věci, které většině z nás ostatních unikají; a Davidu Levithanovi, jenž s lehkostí střídá mnoho rolí – roli poradce, mistra názvů i redakčního ředitele.

Všechny předběžné verze knihy, otravy z jídla a krušné i šťastné okamžiky se mnou prožívala Rosemary Stimolaová, má nadaná kreativní poradkyně a profesionální opatrovnice, literární agentka a kamarádka. A Jason Dravis, můj dlouholetý agent v oblasti zábavního průmyslu. Mám velké štěstí, že na mě dává pozor při přípravách Hladových her pro plátna kin.

Děkuji výtvarníkům Elizabeth B. Parisiové a Timu O’Brienovi za krásné obálky knih, které tak báječně ztvárnily reprodrozdy a zaujaly pozornost čtenářů.

Poděkování patří i úžasnému týmu v nakladatelství Scholastic, který dostal Hladové hry do světa: Sheile Marii Everettové, Tracy van Straatenové, Ráchel Counové, Leslii Garychové, Adrienne Vrettosové, Nicku Martinovi, Jacky Harperové, Lizette Serranové, Kathleen Donohoeové, Johnu Masonovi, Stephanii Nooneyové, Karyn Browneové, Joy Simpkinsové, Jess Whiteové, Dicku Robinsonovi, Ellii Bergerové, Suzanne Murphyové, Andree Davis Pinkneyové, celému obchodnímu oddělení a mnoha dalším lidem, kteří věnovali této sérii tolik energie, umu a důvtipu.

Děkuji pěti spisovatelům a přátelům, na něž se spoléhám nejvíc ze všech: Richardu Registerovi, Mary Beth Bassové, Christopheru Santosovi, Peteru Bakalianovi a Jamesi Proimosovi za jejich rady, odstup a smích.

S láskou vzpomínám na svého zesnulého otce, Michaela Collinse, který položil základy této trilogie tím, s jakým zápalem vzdělával své děti v otázkách války a míru, a na matku, Jane Collinsovou, která mě uvedla do světa Řeků, sci-fi a módy (ačkoliv to poslední na mě nezanechalo přílišné následky). Děkuji taky svým sestrám Kathy a Joanii, bratru Drewovi a jejich partnerům Dixii a Charlesi Pryorovi, stejně jako řadě dalších členů mé široké rodiny. Jejich nadšení a podpora pro mě mnoho znamenají.

Nakonec se musím zmínit o svém manželovi, Capu Pryorovi, který četl nejranější verzi Hladových her, donutil mě zodpovědět si otázky, jež mě ani ve snu nenapadly, a zůstával mým pokusným králíkem v průběhu psaní celé série. Děkuji jemu i svým báječným dětem, Charliemu a Isabel, za jejich každodenní lásku, trpělivost a radost, kterou mi působí.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai