PROLOG

1899

OBLAST PÉRICORD, FRANCIE

Oba muži funěli námahou. Drápali se po kluzké půdě a marně se snažili pochopit, co vlastně právě spatřili.

Bylo babí léto a překvapil je nečekaný liják. Bouřka se přihnala, zatímco prozkoumávali jeskyni. Voda zaplavila vápencové útesy. Mokré kamenné desky potemněly a údolí řeky Vézère zmizelo v mlze nízkých mraků.

Před necelou hodinou ještě stáli vysoko na útesech. Učitel Édouard Lefevre ukazoval vyhlídku svému mladému bratranci Pascalovi. Vzdálené kostelní věže se jasně rýsovaly proti čisté obloze. Sluneční paprsky se zrcadlily na hladině řeky. Úrodná ječná pole v rovinách se táhla, kam až oko dohlédlo.

Ale když později, oči podrážděné světlem, vystoupili z temné jeskyně, kde vyškrtali poslední zápalku, vypadalo to venku, jako když se malíř rozhodne začít úplně znova, vezme štětec a zářivou krajinomalbu celou pokryje nánosem šedi.

Když toho dne vyráželi do přírody, zdálo se, že je čeká příjemný a klidný výlet, ale cesta zpátky se velmi zdramatizovala. Po skalních stěnách se řítily proudy vody, všude bylo bláto a kluzko. Oba sice byli zkušení turisté, po horách už toho hodně nachodili a měli dobré boty, ale nikdy by se záměrně nevypravili v prudkém dešti do vysokých a hladkých skal. I tak je ale ani na okamžik nenapadlo vrátit se a schovat se do té jeskyně.

„Musíme to ohlásit úřadům!“ naléhal Édouard. Utřel si čelo a rukou podržel ohnutou větev, aby mohl Pascal bezpečně projít. „Když si pospíšíme, můžeme to stihnout zpátky do hotelu dřív, než se setmí.“

Každou chvíli se museli přidržovat kmenů a větví stromů, aby neupadli. V jednom okamžiku se Édouard k smrti vyděsil, když viděl, jak Pascal ztrácí rovnováhu a kloužou mu nohy. Jen taktak ho zachytil za límec.

Když konečně dorazili k autu, byli promočení až na kůži. Byl to Pascalův automobil, přesněji řečeno patřil jeho otci. Takovýhle vůz, nový přepychový Peugeot 16, si koneckonců těžko může dovolit někdo jiný než zámožný bankéř. Automobil sice měl střechu, ale otevřená kabina byla mokrá skrznaskrz. Pod sedadlem ležela složená deka, která zůstala naštěstí relativně suchá. Po chvíli jízdy dvacetikilometrovou rychlostí se ale oba muži třásli zimou a rozhodli se, že zastaví v nejbližší hospodě a dají si něco pro zahřátí.

Ve vesničce Ruac byl jediný výčep a v tuhle denní dobu tam u dřevěných stolů posedával tucet hostů. Vypadali drsně, byli to prostí rolníci. Někteří z nich sem dorazili z lovu na kachny – pušky teď měli opřené o stěnu. Když ti dva cizinci otevřeli dveře, všichni do jednoho zmlkli. Jeden stařík ukázal oknem na automobil, zašeptal něco hostinskému a zachechtal se.

Édouard a Pascal se posadili k prázdnému stolu mokří jako myši. „Dvě velké pálenky!“ poručil si Édouard. „A rychle, monsieur, nebo skončíme se zápalem plic!“

Hostinský se natáhl pro láhev a vytáhl zátku. Byl to muž středních let, měl černočerné vlasy, dlouhé licousy a mozolnaté dlaně. „To je vaše?“ zeptal se Édouarda a mávl rukou na automobil venku.

„Moje,“ odpověděl Pascal. „Už jste někdy viděl motorový vůz?“

Hostinský zakroutil hlavou a vypadalo to, že má sto chutí uplivnout si na podlahu. Místo toho jim ale položil další otázku: „Odkud se tu berete?“

Hosté ve výčepu rozhovor napjatě sledovali. Bylo to jejich první odpolední vytržení z nudy.

„Jsme tu na dovolené,“ odpověděl Édouard. „Ubytovali jsme se v Šarlatu.“

„Copak do Ruacu se jezdí na dovolenou?“ ušklíbl se hostinský a položil na stůl sklenice s kořalkou.

„Brzo sem bude jezdit hodně lidí,“ řekl Pascal, dotčený jeho pohrdavým tónem.

„Co tím chcete říct?“

„Až se lidi dozvědí o našem objevu, pohrnou se sem až z Paříže,“ chlubil se Pascal. „A třeba i z Londýna.“

„O objevu? Jakým objevu?“

Édouard chtěl svého příbuzného umlčet, ale mladík se toužil předvést a nedal se zastavit. „Vydali jsme se na přírodovědnou procházku do skal. Hledali jsme ptáky. A našli jsme tam jeskyni.“

„Kde?“

Zatímco Pascal popisoval jejich trasu, Édouard dopil sklenici a posunkem si objednal další.

Hostinský se poškrábal v týle. „Tady kolem je spousta jeskyní. Co na ní má být tak zvláštního?“

Když Pascal začal odpovídat, Édouard měl pocit, že mu všichni muži v místnosti visí na rtech a čekají na každé slovo z jeho úst. Jako učitel odjakživa uměl ocenit Pascalovu schopnost poutavého výkladu. I teď se Pascal nechal unést, a když ho Édouard poslouchal, sám znovu prožíval zázrak, na který bezděky narazili.

Na okamžik zavřel oči, aby si v duchu připomněl obrazy, které tam v prchavém svitu zápalek spatřili. Přehlédl tedy rychlé pokývnutí, se kterým se hostinský obrátil na muže za nimi.

Zaslechl kovové cvaknutí a překvapeně vzhlédl. Hostinský zkřivil rty.

To se usmívá?

Když z Pascalovy plavovlasé hlavy vytryskla krev, měl Edouard ještě čas říci: „Bože!“ Pak se jeho mozkem také prohnala kulka.

V hospodě se rozplýval obláček čadivého dýmu.

Rozhostilo se dlouhé ticho. Nakonec muž s loveckou puškou řekl: „Co s nima uděláme?“

Hostinský začal udílet rozkazy. „Vemte je na Duvalův statek. Rozsekejte je a dejte je sežrat prasatům. A až se setmí, přiveďte koně a odtáhněte tu jejich mašinu někam hodně daleko.“

„Takže tam vážně je jeskyně,“ řekl pomalu jeden stařík. „A tys tomu snad nevěřil?“ zasyčel hostinský. „Mně bylo vždycky jasný, že ji jednou někdo najde.“

Teď už si mohl uplivnout, aniž by si znečistil podlahu. U nohou mu leželo Édouardovo tělo.

Chuchvalec hlenu přistál na jeho zkrvavené tváři.

(1)

Izolaci elektrického drátu v silně omítnuté zdi nahlodaly myši. Obnažený drát zajiskřil.

Jiskra dopadla na trám z kaštanového dřeva a ten začal doutnat. Netrvalo dlouho a staré proschlé dřevo chytilo plamenem. Ze severní stěny klášterní kuchyně se valil kouř.

Během dne tu byl kuchař a jeptišky, někdy se tady stavil i sám opat Menaud, aby si vypil sklenici horké vody s citronem. Stát se to ve dne, někdo by si ohně hned všiml a ztropil poplach nebo jednoduše použil hasicí přístroj pod dřezem. Došlo k tomu ale v noci.

Ta zeď oddělovala kuchyni od knihovny. Kromě jediné výjimky nemělo opatství v knihovně žádné zvlášť důležité nebo cenné svazky, nicméně všechny ty knihy tvořily část hmatatelné historie kláštera, stejně jako náhrobky v kryptě či pamětní desky na hřbitově.

V regálech tu stály vedle sebe klasické duchovní texty a Bible pěti staletí i záznamy světštějších a pozemštějších aspektů života opatství: zápisy narození a úmrtí, soupisy obyvatel, lékařské spisy a herbáře, účty. Našly se tu i recepty na vaření piva a přípravu sýrů. Jediný skutečně cenný svazek byla Řehole svatého Benedikta ze třináctého století. Šlo o takzvanou dijonskou verzi, jeden s nejstarších překladů z latiny do staré francouzštiny. Pro venkovské cisterciácké opatství uprostřed Périgordu byla středověká francouzská verze spisu jejich svatého patrona opravdová vzácnost. Svazek zaujímal čestné místo uprostřed police stojící přímo u hořící zdi.

Klášterní knihovna byla rozlehlá místnost s vysokými vitrážovými okny. Nerovnou podlahu tvořily rozměrné obdélníkové kameny spojené maltou. Nohy velkého stolu uprostřed sálu museli podložit dřevěnými špalíčky. Mniši a jeptišky si zvykli sedět u něj zcela bez hnutí, jinak by se židle kolébaly a hluk by rušil ostatní čtenáře.

U stěn stály regály sahající až ke stropu. Jejich tmavé ořechové dřevo bylo za ta staletí ohlazené do vysokého lesku. U hořící stěny se teď přes horní okraj police s knihami valila oblaka dýmu. Mohlo to té noci skončit mnohem hůře, nebýt zvětšené prostaty bratra Marcela. Dormitář mnichů stál přes dvůr naproti knihovně. Starý mnich se vzbudil a vydal se na svou obvyklou noční procházku na toaletu, když cestou ucítil kouř. Artritický se šoural chodbami a křičel: „Hoří!“ Zanedlouho se na štěrkové příjezdové cestě k trapistickému opatství v Ruacu objevil stařičký renault místních dobrovolných hasičů.

Jejich sbor měl na starosti několik obcí podél řeky Vézère v oblasti Périgordu. Nejstarší člen sboru, pupkatý velitel Bonnet, byl z Ruacu a v opatství se dobře vyznal. Ve vesnici měl hospodu, na svůj podnik i na svou hodnost u hasičů byl náležitě hrdý. Teď se hnal do knihovního křídla a cestou minul Menauda. Opat, chvatně oblečený do bílé řízy a černého řeholního škapulíře, vypadal jako vyplašený tučňák. Mával ve vzduchu krátkými pažemi a poděšeně kvokal: „Honem! Honem! V knihovně hoří!“

Velitel hasičů rychle prohlédl kouřem zaplněný sál, pak rozkázal svým podřízeným rozvinout hadice a začít hasit.

„Tady přece nemůžete stříkat vodu hadicemi!“ protestoval opat. „Vždyť jsou tu knihy!“

„A jak to teda navrhujete uhasit, otče?“ zareagoval Bonnet. „Máme se snad pomodlit?“ Potom zakřičel na svého zástupce, automechanika, z jehož dechu bylo cítit víno: „Hoří tahle zeď. Strhněte tu polici!“

„To ne, prosím vás!“ žadonil opat. „Mějte ohledy na mé knihy.“ Pak si v hrůze uvědomil, že oheň přímo ohrožuje vzácný spis svatého Benedikta. Proběhl kolem Bonneta a jeho mužů, sáhl do police a objal knihu v náruči, jako by to bylo malé dítě.

Velitel za jeho zády teatrálně zahřměl: „Jestli se mi tu bude takhle plést, nemůžu hasit. Vyveďte ho někdo ven. Tady velím já!“

Mniši, kteří se motali kolem, popadli opata za ruce a tiše, ale rozhodně ho odvedli z budovy na dvůr. Noční vzduch byl plný kouře. Bonnet vlastnoručně vytasil hasičskou sekerku, špičatý hrot zasekl do police ve výši očí, do míst, kde ještě před okamžikem spočívala dijonská verze Řehole svatého Benedikta, a vší silou zatáhl. Sekerka roztrhla hřbet nějaké knížky a do vzduchu se vznesly kusy papíru. Mohutný regál se o pár centimetrů naklonil a vypadlo z něj několik rukopisů. Bonnet znovu zasekl a zabral. Ani ostatní požárníci nelenili a následovali jeho příkladu na jiných místech podél stěny.

Bonnet neměl k četbě nikdy kladný vztah, vlastně knížky z duše nenáviděl. V téhle činnosti se pro něj skrývalo sadistické potěšení. Když společně ve čtyřech zasekli sekerky a pověsili se na ně, ohromná police konečně dosáhla kritického náklonu a zřítila se z ní záplava knih připomínající kamenné laviny na místních horských cestách.

Hasiči ustoupili do bezpečné vzdálenosti a regál hlučně dopadl na hromadu foliantů na kamenné podlaze. Bonnet v čele svých mužů první vstoupil na jeho zadní desku. Těžké boty zadupaly po dřevě a v Bonnetově případě dokonce prorazily ořechové bednění. Hasiči se hnali k hořící stěně.

„Tak do toho,“ křičel zadýchaně Bonnet. „Rozrazte tu stěnu a honem vodu!“

* * *

Když začalo svítat, požárníci stále ještě zalévali z hadic poslední doutnající místa. Opata konečně pustili dovnitř. Přišoural se jako stařec. Bylo mu teprve něco přes šedesát, ale za tuhle jedinou noc jako by náhle zestárnul. Shrbil se a vypadal zranitelně.

Když spatřil dílo zkázy, vhrkly mu do očí slzy. Mezi rozbitými regály ležely hromady promočeného papíru a všechno bylo pokryté popelem. Hořící zeď hasiči skoro celou strhli a opat viděl přímo do kuchyně. Tiše uvažoval, jestli nemohli oheň zlikvidovat z druhé strany. Proč bylo nutné zničit jeho knihy? Ale opatství je zachráněno a nikdo neuhořel – a za to je nutné být vděčný. Překonají to, jako všechny rány osudu v minulosti.

Bonnet k němu uprostřed té spoušti přistoupil a očividně byl náchylný ke smíru. „Omlouvám se za své hrubé jednání, Dome Menaude. Dělal jsem jen svou práci.“

„Jistě, jistě, já vím,“ odvětil opat otupěle. „Jen… víte, všechno je tu zničené.“

„Při požáru se bohužel nějaký ten nepořádek nadělá. Už jsme skoro hotovi. Mohu vám doporučit jednu firmu z Montignacu, která vám to tu uklidí. Patří bratrovi jednoho z mých hasičů.“

„Na to stačíme sami,“ odpověděl mu opat a bloudil pohledem po záplavě zničených knih na podlaze. Shýbl se, aby zvedl úplně rozmočenou Bibli ze šestnáctého století. Z její vazby a pergamenů už byl cítit slabounký nasládlý pach plísně probuzené k životu. Opat se pokusil knihu osušit v záhybech rukávu kutny, pak si ale uvědomil marnost svého počínání a položil Bibli na stůl odsunutý k nepoškozené polici.

Smutně zakroutil hlavou a už se chtěl odebrat k ranním modlitbám, když vtom něco upoutalo jeho pozornost.

V rohu místnosti, stranou od hromad popadaných knih, spatřil nápadnou vazbu. Ta mu rozhodně nebyla povědomá. Opat byl učenec, měl za sebou studia religionistiky na Pařížské univerzitě. Během tří desetiletí se mu všechny knihy této knihovny staly blízkými přáteli, druhy. Cítil se, jako kdyby měl tisíce dětí, znal je všechny jménem a pamatoval si jejich narozeniny.

Ale tahle kniha… tu viděl poprvé. Byl si tím naprosto jist.

Zatímco k ní kráčel a shýbal se, aby prozkoumal její vazbu, sledoval ho pozorně jeden z hasičů, přívětivě vyhlížející čahoun.

„Ta je divná, co, otče?“

„To ano.“

„Tu jsem našel já, víte?“ oznámil hasič hrdě.

„Že jste ji našel? A kde?“

Muž ukázal prstem do prázdna v místech, kde ještě před několika hodinami stála zeď. „Zrovinka támhle. Ona byla ve zdi. Těsně jsem ji minul sekerkou. Musel jsem spěchat, tak jsem ji jenom hodil do kouta. Doufám, že jsem ji nějak neponičil.“

„Říkáte, že byla uvnitř ve zdi?“

Opat knihu zvedl a okamžitě si uvědomil, že je na svou velikost nepřiměřeně těžká. Vazbu sice měla nákladně zdobenou, ale jinak to byla docela malá knížka, jen o málo větší než moderní brožované knížky a útlejší než většina z nich. Za její váhu mohla všechna ta voda, kterou kniha vstřebala. Byla promočená a nasáklá jako houba. Opat měl mokrou dlaň a cítil, jak mu kapky stékají mezi prsty.

Kniha měla nádhernou koženou vazbu zbarvenou do červeného odstínu, v jejímž centru bylo obdivuhodně mistrovské zpodobnění postavy stojícího světce v rozevlátých šatech. Kolem hlavy měl svatozář. Hřbet knihy zdobily vystupující vazy, na přední desce byly zašlé stříbrné nárožnice, čtyři stříbrné pukly velikosti hrášku v rozích a jedna středová uprostřed světcova trupu. Zadní deska byla sice hladká, ale i ji zdobily stejné stříbrné pukly. Knihu držely pevně zavřenou dvě stříbrné spony svírající nabobtnalé pergameny.

Opatovou myslí se v rychlém sledu prohnalo několik prvních dojmů: třinácté století, možná čtrnácté. Velmi cenná kniha, pravděpodobně s iluminacemi.

A byla ukrytá. Proč?

„Copak to máte?“ Vedle opata stál Bonnet, zarostlou bradu vystrčenou vpřed jako lodní příď. „Ukažte.“

Opat byl zabraný do myšlenek a nečekané vyrušení ho zastihlo nepřipraveného, takže bezmyšlenkovitě podal knihu Bonnetovi. Ten vrazil silný nehet ukazováčku pod stříbrnou přezku a bez námahy ji otevřel. Druhá šla sice trochu ztuha, ale nakonec povolila. Když chtěl ale Bonnet knihu otevřít, zjistil, že je slepená. Vodou nasáklé kožené desky a pergameny se spojily tak pevně, jako kdyby je někdo slepil. Velitel hasičů se nemínil tak snadno vzdát a zabral větší silou, ale kniha znovu odolala.

„Ne! Přestaňte!“ vykřikl opat. „Vždyť ji potrháte! Vraťte mi ji.“

Velitel se zamračil a podal mu knihu. „Myslíte, že je to Bible?“ zeptal se.

„Ne, to bych neřekl.“

„A co teda?“

„To nevím. Dnes ale máme naléhavější starosti. Tohle může počkat.“

Navzdory svému prohlášení ale knihu opatrně schoval pod paží, odnesl si ji k sobě a než ji položil na stůl, prostřel na něj čistý bílý ručník. Opatrně se prsty dotkl zobrazení světce na deskách a pak odchvátal do kostela celebrovat první denní liturgickou hodinku.

* * *

O tři dny později projelo branou opatství auto. Zaparkovalo na místě pro návštěvy právě v okamžiku, když GPS navigace na přístrojové desce přívětivým ženským hlasem řidiči oznámila, že dorazil k cíli cesty. „Díky, já vím,“ odfrkl muž.

Hugo Pineau vystoupil z vozu a zamrkal očima skrytýma za značkovými tmavými brýlemi. Bylo léto a polední slunce přímo nad kostelní věží vypadalo jako tečka nad i. Sáhl na zadní sedadlo pro kufřík a vykročil po štěrku. Při každém kroku svíral rty – měl nové boty a skoro fyzicky cítil každý škrábanec kamínku na panenských kožených podrážkách.

Pracovní cesty na venkov bytostně nesnášel. S chutí by tenhle výlet přenechal svému obchodnímu manažerovi Isaakovi, ale ten mizera si zrovna teď v srpnu vzal dovolenou. Na Pineauovu restaurátorskou firmu se obrátil přímo sám arcibiskup z Bordeaux, důležitý zákazník, takže nezbývalo než promptně poskytnout prvotřídní servis.

Opatství bylo rozlehlé a impozantní. Rozkládalo se v zelené oblasti lesů a luk, stranou automobilového provozu, a pyšnilo se čistou architekturou. Stará věž kostela sice pocházela přinejmenším z desátého století, ale zbytek dnešního opatství vyrostl hlavně ve dvanáctém století, kdy zde působil přísný řád cisterciáků. Až do sedmnáctého století byl klášter v několika etapách periodicky rozšiřován. Pokud šlo o elektrické a vodovodní rozvody, takové věci se tu samozřejmě vybudovaly ve dvacátém století, ale jinak se celé opatství během těch staletí změnilo jen velmi málo. Klášter v Ruacu byl krásnou ukázkou románské architektury z místního bílého a žlutého kamene. V rovinách kolem řeky Vézère bylo vápence spousta.

Katedrála měla pěkné proporce a byla vybudována v typickém křížovém půdorysu. Soustava chodeb a dvorů ji propojovala se všemi ostatními budovami opatství – v okolí se nacházely dormitáře, kapitulní dům, dům opata, křížová chodba, starodávné lázně, pivovar, holubník a kovárna. A samozřejmě také knihovna.

Huga teď doprovázel jeden z mnichů právě do knihovny, i když průvodce vlastně nebylo třeba – Hugo by tam trefil i poslepu. Během své praxe navštívil tolik čerstvých spálenišť, že by se mohl nechat vést čichem. Cestou se pokusil zapříst hovor o krásném počasí a o tom nešťastném požáru. Mladý mnich byl sice zdvořilý, ale rozmluvě se vyhnul a omezil se na to, že ho mlčky dovedl k Domu Menaudovi a s úklonou je opustil. Opat stál mezi hromadami promočených a očouzených knih.

Hugo byl drobný čtyřicátník bez špetky tělesného tuku. Až na poněkud široký nos měl ostré a docela půvabné rysy. Byl dokonale upravený, měl elegantní účes, skvěle padnoucí hnědé sportovní sako zapnuté na všechny knoflíky, světle hnědé kalhoty a bílou rozhalenku z nejdražší egyptské bavlny, která v kontrastu k jeho pleti zářivě svítila. Šířil kolem sebe těžkou vůni drahé kolínské. Při pohledu na pohromu v knihovně chápavě mlaskl a podal opatovi firemní vizitku. Opat měl na sobě tradiční volné roucho a sandály, byl cítit potem a uzenkami. Tihle dva vypadali, jako kdyby je svedl dohromady nějaký stroj času.

„Děkuji vám, že jste se obtěžoval až z Paříže,“ uvítal Dom Menaud návštěvníka.

„To je samozřejmost, vždyť je to moje práce. Když arcibiskup požádá, jedu.“

„Arcibiskup je našemu řádu příznivě nakloněn,“ poznamenal opat. „Jsme mu vděčni, a vám také. Samotný oheň tolik škody nenatropil,“ pokračoval a gestem objal sál. „Za všechnu tu spoušť může voda a kouř.“

„Když něco zničí oheň, tak s tím naše firma moc nesvede, ale s vodou a kouřem můžeme pomoci, to se napravit dá. Samozřejmě jsou k tomu nutné znalosti a vybavení.“

„A peníze.“

Hugo se nervózně uchechtl. „Inu, peníze jsou také důležitý faktor. Pokud to tak mohu říci, Dome Menaude, jsem rád, že si s vámi mohu normálně pohovořit. Je to má první zkušenost s trapisty a obával jsem se, že tu zachováváte slib mlčení. Představoval jsem si, že si s vámi budu muset dopisovat.“

„To je nedorozumění, pane Pineau. V řádu cisterciáků přísné observance se snažíme zachovávat jistou kázeň, mluvíme jen v nutných případech a vyhýbáme se povrchním a zbytečným řečem. Jalové tlachání by nás odvádělo od duchovního soustředění a klášterních povinností.“

„Takový přístup mi vyhovuje. Když dovolíte, půjdu rovnou k věci a vysvětlím vám, jak má restaurátorská firma funguje. Pak můžeme dohodnout rozsah práce a nastínit pracovní plán. Souhlasíte?“

Usadili se u stolu a Hugo se pustil do výkladů na téma zachraňování vodou poničených knih. Vysvětloval, že čím je kniha starší, tím má větší savost. Takové folianty, jaké obsahovala knihovna opatství, mohou nasát až dvě stě procent své hmotnosti. Pokud tedy bude třeba ošetřit řekněme pět tisíc promočených svazků, znamená to odstranit zhruba osm tun vody.

Nejlepším způsobem restaurování promočených knih je jejich zmrazení a následné vakuové sušení v mrazu za pečlivě dodržovaných podmínek. U pergamenu a papíru tento postup většinou zaručí skvělé výsledky, ale vazby je někdy nutné rekonstruovat. Záleží na konkrétním materiálu a na tom, kolik nasál vody. Také je bezpodmínečně nutné knihy ošetřit fungicidy, jinak hrozí plísně. Hugova firma poskytuje zcela dokonalou techniku, která všechny mikroby úspěšně zabíjí. Vyvinula totiž postup, při kterém se v rámci sušení mrazící boxy plní plynným ethylenoxidem.

Hugo nejprve zodpověděl opatovy zvídavé otázky a pak nastínil delikátní otázku ceny. Hned na počátku diskuse pronesl naučenou řeč, že u knih, které jsou stále v tisku, se vždy vyplatí pořídit je znovu. Restaurační techniky má smysl zvažovat jen u starých svazků, jež se nedají nahradit. Pak uvedl typickou cenu za tisíc knih a snažil se z výrazu opatovy tváře odhadnout jeho reakci. V téhle fázi jednání se obvykle kurátor nebo knihovník neudrží a začne nadávat. Opat ale zůstal zcela klidný a kleteb se zdržel tím spíš.

„Budeme samozřejmě postupovat podle určitých priorit. Všechno se restaurovat nedá, ale posvátné dějiny opatství zachránit musíme. Najdeme způsob, jak vaše služby zaplatit. Máme jisté fondy, z nichž můžeme čerpat. Vlastníme obrazy, které lze prodat. A je tu také jeden svazek, překlad Řehole svatého Benedikta do staré francouzštiny – loučili bychom se s ním samozřejmě velmi neradi, ale za těchto okolností…,“ a smutně vzdychl. „I vy nám můžete pomoci, pane Pineau. Doufám, že nám nabídnete cenu, která odpovídá našemu duchovnímu statusu.“

Hugo se křivě usmál. „Jistě, Dome Menaude, jistě. Mohu se tu trochu porozhlédnout?“

Zbytek odpoledne strávili přehrabováním promočených hromad. Sepsali předběžný seznam a vytvořili klasifikační systém založený na opatově odhadu historické hodnoty. Když jim pak mladý mnich přinesl podnos s čajem a sušenkami, opat využil přestávky a vytasil se s malou knížkou zabalenou v ručníku. Měl ji nenápadně připravenou na kraji stolu.

„Zajímal by mne váš osobní názor na tenhle svazek, pane Pineau.“

Hugo do sebe nejprve chvatně nalil šálek čaje a pak si navlékl nový pár latexových rukavic. Rozbalil ručník a prohlédl si elegantní vazbu z červené kůže. „Hm, to vypadá na něco zvláštního! Copak to je?“

„Abych pravdu řekl, ani sám nevím. Neměl jsem ani tušení, že tady ta kniha vůbec je. Jeden hasič ji našel schovanou ve stěně. Vazba je slepená, nechtěl jsem ji otevírat násilím.“

„To jste dobře udělal. Když člověk neví přesně, co a jak dělat, je lepší nedělat nic a vyhnout se poškození. Nasákla hodně vody, že? Na těchhle dvou místech je na okraji stránky vidět zelená barva. A tady je zase rozmazaná červeň. Řekl bych, že tam budou barevné iluminace. Pigmenty na rostlinné bázi se mohou při namočení rozpustit.“

Zatlačil dlaní na přední desku a poznamenal: „Vnitřní stránky nepůjdou rozdělit, dokud knihu nezmrazíme a nevysušíme, ale troufám si říci, že bych zvládl otevřít desky, abychom se mohli podívat na předsádku. Jste pro?“

„Pokud to považujete za bezpečné, tak ano.“

Hugo vytáhl z kufříku kožené pouzdro a otevřel je. Uvnitř se nacházela sada přesných nástrojů – špičatých, zploštělých i zahnutých, jaké by člověk čekal spíš u zubaře. Zvolil si maličkou špachtli s velejemným ostřím a začal s ní pracovat pod přední deskou knihy. Postupoval jistou rukou milimetr po milimetru jako kasař nebo pyrotechnik.

Po pěti minutách soustředěné práce pronikl špachtlí asi do centimetrové hloubky po celém obvodu knihy. Pak jemně zabral a vazba se oddělila od frontispisu. Kniha byla otevřená.

Opat se zvědavě nakláněl restaurátorovi přes rameno a bylo slyšet, jak se zajíkl překvapením. Společně četli tučným písmem napsaný připiš na předsádce. Rozmáchlým a sebevědomým rukopisem tam stálo latinsky:

Ruac, 1307

Já, Bartoloměj, mnich z opatství v Ruacu, jsem stár dvě stě dvacet let a toto je můj příběh.

(2)

Vysokorychlostní vlak TGV francouzských státních drah měl za sebou polovinu trasy z Bordeaux do Paříže. Luc Simard seděl v kupé první třídy a v duchu sváděl tichý, ale urputný boj. Svářily se v něm dva zájmy, které ho neustále stravovaly: práce a ženy.

Byl pohodlně usazený v řadě jednomístných sedadel po pravé straně vagonu a pracoval na dokončení článku pro Nature. Venku za tónovaným sklem se míhala rovinatá krajina, on si ale výhledu z okna nevšímal. Snažil se nalézt správný anglický obrat, kterým by vhodně uzavřel vylepšený text. Ještě před čtyřmi lety žil ve Spojených státech a to by takové jazykové potíže určitě neměl. Zvláštní, jak se tyhle znalosti rychle vytratí, když je člověk nepoužívá. On přece přitom umí anglicky stejně dobře jako francouzský.

Byl si dobře vědom dvou pohledných slečen usazených na levé straně vagonu. Seděly pár řad před ním, s úsměvem se po něm ohlížely a bavily se tak nahlas, že jejich konverzaci mohl bez potíží sledovat.

„Já bych řekla, že je to nějaký filmový herec.“

„Jaký herec?“

„Nevím. Nebo možná zpěvák.“

„Tak se ho běž zeptat!“

„Běž ty.“

Bylo by tak snadné uklidit papíry s článkem do aktovky, oslovit je a pozvat je do jídelního vozu. Loučení na nádraží Montparnasse by se pak rozhodně neobešlo bez výměny telefonních čísel. Večeři už má sice domluvenou s Hugem Pineauem, ale třeba by se po ní jedna z nich dala zlákat někam do baru. Možná dokonce obě dvě.

Bohužel ale teď rozhodně musí dokončit ten článek a před návratem do Bordeaux si ještě připravit přednášku. Na neplánované akce nemá čas a Hugovi to jasně řekl, ale jeho starý kamarád ze školy prosil a žadonil, že si čas rozhodně musí udělat. Prý mu chce něco ukázat a je nutné, aby se na to sešli osobně. Přísahal, že to Lucovi bude stát za to, a slíbil mu při té příležitosti opulentní večeři na památku starých časů. A Hugova firma také hradí cestování první třídou a ubytování v hotelu Royal Monceau.

Luc se tedy znovu ponořil do článku. Byl to rozbor vývoje populace evropských lovců a sběračů během glaciálního maxima mladého paleolitu. Připadalo mu neuvěřitelné, že ještě před nějakými třiceti tisíci lety žilo v celé Evropě jen asi pět tisíc lidí – tedy pokud byly výpočty jeho týmu správné. Pět tisíc lidí. To bylo číslo velmi nebezpečně blízké nule. Kdyby tehdy ta hrstka srdnatých lidí nenašla v jeskyních Périgordu, Kantábrie a na pobřeží Pyrenejského poloostrova ochranu před vražedným mrazem, neseděly by tu teď ani tyhle dvě chichotající se slečny, ani nikdy jiný.

Ale dámy si dál vytrvale špitaly a vrhaly po něm výmluvné pohledy. Očividně se nudily – nebo byl prostě neodolatelný. Husté černé vlasy mu sahaly přes límec, na tvářích mu rašilo dvoudenní strniště a mezi rty měl zastrčenou tužku místo cigarety. Z nohavic úzkých džínů vykukovaly kovbojské boty vystrčené frajersky do uličky.

V mnoha ohledech vypadal mladistvě, nicméně na čtení potřeboval brýle. Alespoň tenhle detail tedy odpovídal očekávanému vzhledu čtyřiačtyřicetiletého profesora.

Půvabnější z obou slečen, ta usazená u uličky, mu věnovala další opatrný úsměv a prolomila tím jeho chabou obrannou linii. S povzdechem odložil papíry, udělal tři rázné kroky a stál nad nimi. „Nazdar,“ oslovil je přátelsky.

Dívka u uličky zavrkala: „Ahoj. Nemůžeme přijít na to, kdo jste.“

Usmál se. „Jsem Luc.“

„Hrajete ve filmech?“

„Ne.“

„Tak v divadle?“

„Taky ne.“

„A co tedy děláte?“

„Jsem archeolog.“

„Jako Indiana Jones?“

„Přesně tak.“

Dívka mrkla na svou kamarádku a zeptala se: „Nešel byste s námi na kávu?“

Luc pokrčil rameny a věnoval poslední krátkou myšlenku nedokončenému článku. „Ale jistě,“ odpověděl. „Proč ne?“

(3)

Generál André Gatinois rázoval po hřbitově Père Lachaise. Když bylo hezké počasí, měl ve zvyku se tu během polední pauzy procházet. Po padesátce pro něj bylo stále těžší udržovat se v kondici a netloustnout, takže musel nahrazovat oběd několika kilometry chůze.

Tenhle hřbitov je největší a nejnavštěvovanější v Paříži. Dost možná, že je to dokonce nejslavnější hřbitov na světě. Tady je přece pochován Proust, Chopin, Balzac, Oscar Wilde a Molière. A také Jim Morrison, což Gatinois těžce nesl. Fanoušci skupiny the Doors dělali odjakživa na hřbitově nepořádek a Gatinois si vždycky chodil osobně stěžovat správci hřbitova, kdykoliv narazil na náhrobní kámen s nastříkanou šipkou K JIMOVI.

Ze své kanceláře na Mortierově bulváru ve dvacátém městském obvodu to měl na hřbitov jen kilometr, ale nechával se sem vozit služebním autem, aby strávil co nejvíce času v zeleni. Zatímco se procházel, řidič na něj čekal u hlavní brány. Číslo na poznávací značce služebního černého Peugeotu 607 zaručovalo, že městská policie nechá auto na pokoji.

Hřbitov byl rozlehlý, zabíral padesát hektarů, takže Gatinois mohl chodit pokaždé jinudy. Byl slunný den pozdního léta. Listy v korunách stromů se už začínaly barvit do podzimních tónů a příjemně šustily ve větru. Hřbitov byl plný lidí, ale generál se svým nóbl oblekem, vojenským sestřihem a vzpřímeným držením těla se od ostatních návštěvníků v džínách a teplákových bundách jasně odlišoval.

Zabral se do myšlenek a najednou zjistil, že zašel dál než obvykle. Přidal do kroku. Musí se vrátit včas na týdenní poradu. Když spatřil podstavec s velkou a neobvykle zdobnou hrobkou, zpomalil a na chvíli se u ní zastavil. Pod střechou nesenou byzantskými sloupy ležely vedle sebe na sarkofágu mramorové sochy muže a ženy. Byla to hrobka Heloisy a Abélarda, osudem pronásledovaných milenců ze dvanáctého století. Původně je pohřbili na hřbitově ve Ferreux-Quincey, ale v devatenáctém století ostatky dvojice symbolizující čistou lásku uctili přenesením do Paříže.

Gatinois vytáhl kapesník a vysmrkal se. Láska navěky, ušklíbl se. Propaganda. Mytologie. Pomyslel na své vlastní manželství bez lásky a připomněl si, že musí milence koupit nějakou maličkost. Ani ta už ho nebavila, ale u muže v jeho postavení musela každá milenka projít důkladnou bezpečnostní prověrkou. Kolegové sice byli diskrétní, ale přesto ho to poněkud omezovalo. Kdyby střídal milenky příliš často, mohlo by to ohrozit jeho důstojnost.

* * *

Služební vůz pomalu projel bezpečnostním vjezdem a Gatinois vystoupil na vnitřním nádvoří. Vkročil do mohutných dubových dveří, starobylých a solidních jako samotné ministerstvo obrany.

La piscine.

Koupaliště. Tak se tomuhle komplexu budov zpravodajské služby s vnitřní působností říkalo. Ta přezdívka sice vznikla kvůli tomu, že hned naproti na Rue des Tourelles stálo velké koupaliště Francouzské plavecké federace, ale Gatinoisovi se zdála být velice příhodná i z jiného důvodu. Připomínala mu plavání proti proudu. Člověk se dře jako blázen, ale přitom se nehne z místa.

Gatinois byl v rámci zpravodajské služby určitou anomálií. Na ředitelství byste nenašli nikoho, kdo by generála hodnostně převyšoval, ale přitom vedl početně nejmenší jednotku. Na kontrašpionáži jsou sice všichni zvyklí na utajení, ale činnost Jednotky 70 byla extrémně tajná.

Ostatní šéfové na ředitelství mají k dispozici ohromné prostředky a spoustu lidí a zaujímají postavení úměrné jejich hodnosti. Jednotka 70 je naproti tomu zcela nenápadná. Má relativně skromný rozpočet, je v ní pouze třicet lidí a do její činnosti nikdo nevidí. Nedostatkem zdrojů přitom Gatinois rozhodně netrpí – jen má zkrátka mnohem menší potřeby než ostatní. Nepotřebuje celosvětovou síť špionů a operativců, potřebných cílů dosahuje se zlomkem nákladů jiných skupin. Popravdě řečeno, jeho skupina vlastně spoustu práce přenechává externistům ve vládních a univerzitních laboratořích, kde pro ně na zakázku pracují, aniž mají ponětí, na čem vlastně dělají.

Gatinois přitom od svého nadřízeného, šéfa kontrarozvědky, dobře věděl, že ministra obrany a dokonce i samotného francouzského prezidenta často zajímají výsledky Jednotky 70 více než jakékoliv jiné záležitosti státní bezpečnosti. To vědomí mu muselo jako ocenění jeho práce stačit.

Kanceláře Jednotky 70 se nacházely v budově z devatenáctého století. Gatinois tomuhle prostředí dával přednost před moderní architekturou ze železobetonu a skla a bránil se jakémukoliv stěhování. Vyhovovaly mu vysoké stropy, složité vlysy a dřevěné obložení, i když to s sebou na druhou stranu neslo také nemoderní toalety.

Jeho konferenční sál měl impozantní rozměry a u stropu visel nádherný křišťálový lustr. Generál se na okamžik stavil na své osobní toaletě, aby si zkontroloval a upravil zevnějšek, a pak energicky vkročil do sálu. Kývnutím hlavy pozdravil podřízené a usadil se v čele stolu, kde už na něj čekala složka s týdenními hlášeními a podklady.

Gatinois měl své rituály, dodával si jimi pocitu důležitosti. Patřila mezi ně i tahle chvíle, kdy ostatní u stolu museli tiše a nehnutě čekat, až si projde obsah složky. Šéfové jednotlivých oddělení mu sice za chvíli budou podávat hlášení osobně, ale chtěl na ně být připraven. Po pravé straně mu seděl drobný chlapík s nadutým výrazem a miniaturním knírkem pod nosem. To byl jeho pobočník, plukovník Jean-Claude Marolles. Nervózně teď vrtěl v prstech plnicím perem a čekal, až si Gatinois v papírech najde něco, co by mohl zkritizovat.

Nemusel čekat dlouho.

„Proč jsem o tom nebyl informován?“ zeptal se Gatinois a prudce si sundal z nosu brýle na čtení, jako kdyby je chtěl po někom hodit.

„O čem, pane generále?“ odpověděl Marolles. Gatinois zaregistroval v jeho hlase tón, který se mu nelíbil, a rozzuřil se naplno.

„O čem asi? O tom požáru!“

„To hořelo jen v opatství. Vesnice se to vůbec netýkalo. Očividně to není nic důležitého.“

Tahle odpověď Gatinoise rozhodně neuspokojila. Přejel svým pronikavým zrakem několik mužů u stolu, než konečně našel Chabona, který byl zodpovědný za doktora Pelaye. „Chabone, podle toho, co tu píšete, vám Pelay řekl, že hašení požáru vedl Bonnet osobně a že se zmínil o nálezu nějaké staré knihy ukryté ve zdi. Je tohle vaše hlášení?“

Chabon přisvědčil.

„A co to bylo za knihu?“ otázal se Gatinois ledovým hlasem.

„To nevíme,“ odpověděl Chabon plaše. „Myslel jsem, že to s naší prací nijak nesouvisí.“

Gatinois s chutí využil tuhle příležitost k teatrálnímu výstupu. Křišťálový lustr u stropu mu vždycky připadal jako zvěčnělý výbuch ohňostroje a teď se tím obrazem nechal inspirovat. Jejich práce po většinu času znamenala jen sledovat a čekat. Člověka to mohlo snadno ukolébat k nepozornosti. I pro generála samotného bylo obtížné stále se koncentrovat. Od poslední podstatné události už uběhlo celých šest měsíců. Generál byl přesvědčený, že už si dávno zasloužil na ministerstvu nějaké lepší místo. Kypěl v něm dlouho tajený vztek nad tím, že ho tak dlouho nechají dělat na tomhle nudném postu.

Začal mluvit, zprvu potichu. Pak jeho hlas poznenáhlu v plynulém crescendu nabíral na hlasitosti, až se nakonec rozléhal po celé chodbě. „Naše práce je Ruac. Všechno, co se týká Ruacu. Nic není nedůležité, dokud o tom nerozhodnu já. Když tam nějaké děcko chytí plané neštovice, chci to vědět! Když v hospodě vypadnou pojistky, chci to vědět! Když se pes vysere na chodník, chci to vědět! V opatství v Ruacu najdou ve zdi ukrytou starou knihu a první reakce mého podřízeného je, že to není důležité! Idioti! Nemůžeme si dovolit nic zanedbat!“

Jeho muži hleděli do stolu a snášeli to hromování jako dobří vojáci.

Gatinois vstal. Zaváhal, jestli má odejít a nechat je tam sedět a přemýšlet o jejich osudu. Pak se předklonil a uhodil pěstí do leštěné desky stolu. „Prokristapána, je to Ruac! Vytáhněte si hlavy z prdelí a začněte dělat!“

(4)

Pineauova restaurátorská firma sídlila v Rue Beaujon, která protínala Avenue Hoche kousek od Vítězného oblouku. V téhle čtvrti byl nájem kancelářských prostor drahý a právě proto si ji Hugo vybral – to místo mělo svou prestižní hodnotu. Aby platby zvládl, pronajal si tu jen několik malých kanceláří pro provoz vedení firmy. Bydlel v sedmém městském obvodu s krásnou vyhlídkou na Seinu. Když bylo hezké počasí, chodil do kanceláře pěšky a cestou si stačil vykouřit krátký doutník. Rád zval své klienty do kanceláře, aby se jim mohl pochlubit vkusnou sbírkou starožitností a obrazů, o krásné rusovlasé sekretářce nemluvě.

Hugo byl čistokrevný kosmopolita, ale od centra Paříže se dokázal odloučit vždycky jen na nejnutnější krátký čas. Samotné restaurátorské práce jeho firmy probíhaly v nízké plechové hale na fádním průmyslovém předměstí poblíž letiště Orly. Vypravoval se do těch míst nerad. Na letišti přebírali nejrůznější obrazy, umělecká díla, knihy a manuskripty ze západní Evropy i z větší dálky. V té hale usilovně pracovalo přibližně třicet zaměstnanců firmy. Trpělivě tu napravovali škody způsobené povodněmi, požáry a jinými přírodními vlivy, zanedbáním či lidskou rukou.

Když Hugo uslyšel v recepci Lucův baryton, vyskočil ze židle.

„Jsi tu přesně včas!“ zvolal a sevřel svého přítele v medvědím sevření. Luc byl asi o hlavu větší a díky časté práci pod širým nebem byl i svalnatější a opálenější. Upravený, ale bledý a slabý Hugo vedle něj vypadal jako chlapec. „Konečně ti mohu představit Margot. Říkal jsem ti, že je to krasavice!“ A své sekretářce oznámil: „Tohle je Luc. Říkal jsem vám, že je to krasavec!“

„Fajn, tak už se ti povedlo nás oba uvést do rozpaků,“ okomentoval to Luc s úsměvem. „Margot, když to s tímhle chlapíkem vydržíte, jste určitě silná povaha.“

Margot drze přikývla. „Můj přítel hraje ragby, takže jsem před tímhle nevychovancem v bezpečí.“

„A tohle je má pravá ruka. Isaak Mansion, šéf obchodního oddělení,“ představil Hugo muže v obleku a kravatě, který se zjevil vedle něj. Měl krátké kudrnaté vlasy a úhledně zastřižené vousy.

Isaak Luca srdečně přivítal a šibalsky se zeptal: „Vy ještě nevíte, proč tu jste, že?“

„Pst!“ okřikl ho rozpustile Hugo. „Nepokazte mi zábavu. Běžte hezky pracovat pro naše společné blaho!“

Hugo odvedl Luca do své kanceláře, usadil ho a okázale otevřel novou láhev bourbonu. Nalil štědrou míru do dvou křišťálových sklenic Baccarat, přiťukli si a oba se napili.

„Máš to tu hezké a dobře vypadáš,“ poznamenal pak Luc.

„Jak je to dlouho, cos tu byl naposledy? Pět let?“ zeptal se Hugo.

„Tak nějak.“

„To je hrůza. Když jsi bydlel v Americe, vídali jsme se častěji.“

„No, sám víš, jak to chodí,“ uvažoval nahlas Luc. „Jsem pořád v jednom kole.“

„Když jsme se viděli naposledy, měl jsi známost s nějakou Američankou.“

„To se podělalo.“

Hugo zakroutil hlavou. „To jsi celý ty.“ A hned navázal: „Člověče, já jsem tak rád, že tě zas vidím!“

Chvíli probírali kamarády ze školy a Hugův komplikovaný osobní život. Pak Margot diskrétně zaklepala na dveře a oznámila Hugovi, že znovu volá policie.

„Mám tě tu nechat samotného?“ nabídl se Luc.

„Ale ne, jen tu buď. To vyřídím raz dva.“

Luc čekal, až telefonát skončí. Hugo za okamžik zavěsil a povzdychl si. „To je v jednom kuse něco. V noci se nám někdo vloupal do haly. Hlídače hrozně zřídili, je v nemocnici, rozbili mu hlavu. Všechno tam zpřevraceli vzhůru nohama.“

„A ukradli něco?“

„Představ si, že vůbec nic. Ti idioti nejspíš neměli ani tušení, že se tam restaurují knížky. Staré knížky asi kriminálníky zrovna moc nezajímají, a u nás nenašli nic než hromadu foliantů. No, dobře jim tak. Ale nechali za sebou hroznou spoušť.“

Luc chápal, že je Hugo v nepříjemné situaci, a soucítil s ním, ale přesto nakonec otočil dlaně ke stropu a řekl: „Tak co? Oč tu jde? Co je tak extra, že jsem kvůli tomu musel všeho nechat a hnát se do Paříže?“

„Potřebuji tvé znalosti.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli tomuhle.“

Hugo přistoupil k sekretáři a uchopil malý balíček ovinutý v mušelínu. Usadil se s Lucem na pohovce, udělal si místo na konferenčním stolku a s okázale pomalou pečlivostí se pustil do rozbalování knížky. Ve srovnání s tím, kdy ji Hugo poprvé uviděl v opatství, byla teď kožená vazba sytěji zbarvená a více se leskla. Postava světce obklopeného svatozáří byla plastičtější a živější. Stříbrné pukly, nárožnice i spony zářily jako nové. A pečlivě vysušená knížka byla samozřejmě mnohem lehčí. „Tohle se mi před několika týdny dostalo do ruky. Ta kniha byla ošklivě poničená vodou, ale mí odborníci si s tím dokázali poradit.“

„A co já s ní?“

„Je z departementu Dordogne, z Périgordu. Tam to přece dobře znáš.“

Luc dal zdviženým obočím mlčky najevo mírný zájem.

„Slyšel jsi někdy o vesničce Ruac?“

„To je na řece Vézère, že? V těch místech jsem jednou nebo dvakrát byl. Proč?“

Hugo začal vyprávět o požáru v opatství. Jako dobrý herec přidal celé historce na dramatičnosti a pečlivě ji vygradoval až k závěrečnému vyvrcholení. Na závěr se pochlubil, jak skvělou práci odvedla jeho firma při restaurování knihy. Pak řekl: „Buď tak hodný a podívej se na ni. Pak mi řekneš, jaký je tvůj první dojem.“

„Dobře, tak sem s tím.“

Luc opatrně uchopil drobnou knížku do mozolnatých dlaní, otevřel desky, zaregistroval datum ze čtrnáctého století na předsádce a začal listovat.

Pak tiše hvízdl. „To si ze mě utahuješ?“ zeptal se.

„Já jsem si byl hned jistý, že tě to bude zajímat,“ odpověděl Hugo. „Jen si to prohlídni celé.“

Luc se na každé stránce zastavil jen natolik, aby si udělal první dojem. Nedokázal sice přečíst text, ale bylo mu jasné, že jej psal dovedný a zkušený písař. Úhledné hranaté písmo bylo na stránkách uspořádáno do dvou sloupců textu. Rezavě zbarvený inkoust se příjemně kovově leskl. Podél okrajů listů byly vidět vpichy, které autorovi pomáhaly udržet rovné a pravidelné řádky.

Pro Luca ale nebyl zajímavý text. Zaujaly ho především pestré a výrazné ilustrace zdobící okraje některých stran.

Našel mezi nimi totiž kultovní obrazy, o které se zajímal celý život.

Černí býci. Srnec. Bizon.

Divoce animální obrazy, nádherně vyvedené černou, rudou, hnědou a žlutou barvou.

„Tohle jsou nepochybně vícebarevné jeskynní malby,“ zamumlal. „Z mladého paleolitu. Provedením a stylem jsou velmi podobné malbám z Lascaux, ale odtamtud nejsou – ani z žádného jiného místa, které znám.“

„A já bych řekl, že je znáš všechna,“ poznamenal Hugo.

„Samozřejmě! Vždyť je to moje práce! Ale je tu ještě jedna dočista neuvěřitelná věc – to datum, 1307. Nejstarší věrohodná písemná zmínka o jeskynním umění je ze španělské Altamiry z roku 1879. A tohle má být o pět století starší! Nechci tvrdit, že až do devatenáctého století ty jeskyně nikdo neviděl, ale pokud ano, tak nikoho nenapadlo o tom napsat nebo namalovat reprodukce těch obrazů. Jsi si naprosto jistý, že tahle kniha je určitě z roku 1307?“

„Forenzní metody datování jsem nepoužil, ale pergamen, vazba, inkoust, barevné pigmenty – všechno svědčí pro čtrnácté století.“

„Určitě?“

Hugo se zasmál a vrátil mu jeho vlastní argument: „Je to moje práce!“

Luc se znovu zabral do zkoumání knížky. Když narazil na jednu stránku, beze slova otočil rukopis k Hugovi.

Hugo zafuněl: „Vždyť já věděl, že tě tohle zaujme! To je obrázek, co? Takový názorný. Už jsi něco podobného viděl?“

Na okraji stránky byl primitivní obrys stojící lidské postavy. Byl to v podstatě jen schematický panáček namalovaný černou barvou. Místo hlavy měla ta postavička ptačí zobák a dlouhý tah štětce naznačil uprostřed těla mohutný vztyčený falus.

„No ano! Není to přesně tohle, ale je to hodně podobné.

V jeskyni Lascaux je zrovna takovýhle obraz ptačího muže. Záhadná postava. Dočista stejná, včetně toho falu. To je neuvěřitelné.“

Nalistoval jinou stránku a ukázal prstem na ilustrace na jejím okraji, vyvedené spoustou výrazných barev – bujnou zelení, hnědí a jasnou červení. „A podívej se na tohle. Tady jsou nějaké keře.“ Otočil list. „A tady popínavé rostliny.“ Další list. „A tráva. Vždyť to je jako učebnice přírodopisu!“ Pak narazil na stránku na konci knihy. „A tady, Hugo, kristepane, tady je mapa!“

Podél okrajů stránky se mezi nánosy zelené, hnědé a šedé hadovitě vinula modrá čára. Očividně to byla schematicky znázorněná krajina. Obsahovala několik drobných symbolů: žlutohnědou věž, klikatou modrou linii řeky, shluk domků se šedivými střechami, strom s bláznivě zkroucenými větvemi a dvojici modrých vlnek na šedivém pozadí. Poblíž nich se vznášel malý černý křížek, nepopsané X.

Hugo souhlasil: „Mně to taky hned připadalo jako mapa.“

Luc dopil svou sklenici, ale mávnutím ruky odmítl, když mu chtěl Hugo bourbon dolít. „Teď mi pěkně koukej vysvětlit, co se tam píše. Ty umíš latinsky, já jsem se nikdy nedostal přes veni, vidi, vici.“

Hugo se nejprve usmál a dolil si z láhve, teprve pak teatrálně odpověděl: „Připiš na předsádce říká: Já, Bartoloměj, mnich z opatství v Ruacu, jsem stár dvě stě dvacet let a toto je můj příběh.“

Luc zmateně pokrčil nos. „A dál?“

„A první řádka na první stránce je: ‚Na věčnou památku největšímu člověku, jakého jsem poznal – svatému Bernardovi z Clairvaux.‘“

Luc ve vzduchu objel prstem obrys svatozáře kolem postavy na vazbě. „To je tenhleten?“

„Nejspíš.“

„Má něco společného s těmi psy?“

„Ne, bernardýni se jmenují po svatém Bernardovi z Aosty.“

„No a dál? Co je tam dál?“

„To ti nepovím.“

Luc ztrácel trpělivost. „Jak to?“

Hugo si tu konverzaci vysloveně užíval. „Protože to neumím přečíst.“

Luc toho měl dost. „Heleď, přestaň si ze mě utahovat a koukej mi to všechno říct. Jak to, že to neumíš přečíst?“

„Zbytek té knihy je totiž psaný šifrou!“

(5)

Cesta do Périgordu byla pro Luca jako návrat domů. Připadalo mu, že ho ta zelená a úrodná krajina pokaždé znovu vítá jako mateřská náruč. Jako malý kluk jezdíval s rodiči na prázdniny do vesnice Saint-Aulaye a každé léto se toulal u břehů řeky Dronne. Od té doby se už napořád cítil v tomhle kraji tak šťastný jako nikde jinde na světě.

Zvlněný terén, strmé říční břehy, vápencové skalní stěny, sluncem ozářené terasy nad svahy s vinohrady, husté lesy, švestky a duby křemeláky rostoucí v písčité půdě, křivolaké cesty a podél nich staré vesničky a městečka postavená z pískovce – to všechno zůstalo blízké jeho srdci a stále ho vábilo zpět. Ale bylo tu ještě něco důležitějšího: přízraky z dávné minulosti Périgordu, duchové dávno mrtvých lidí. Navštěvovali ho, vídal je, zdávalo se mu, že koutkem oka někdy zahlédne mlhavé stíny postav míhající se mezi stromy.

Už jako chlapec si představoval, jak se tímhle krajem toulali při lovu kromaňonci. Jeho fantazii podněcovaly výlety do místních jeskyní s pravěkými malbami i román Jean Marie Auelové Klan velkého medvěda. Zhltl tu knížku jako jedenáctiletý kluk a ovlivnila celý jeho život. To kvůli ní šel studovat do Paříže a na Harvard, to kvůli ní je teď profesorem na fakultě v Bordeaux.

Luc přijel ve svém starém potlučeném landroveru na hlavní nádraží v Bordeaux, vyzvedl tam Huga a vyrazili spolu na západ. Tuhle cestu znal Luc nazpaměť, měl pocit, že by klidně mohl řídit se zavřenýma očima. Jeho landrover měl už najeto několik set tisíc kilometrů. Jeden prostořeký anglický student říkal, že to auto nejezdí na benzin, ale na testosteron. Když pracovali na vykopávkách, tenhle auťák s vymlácenými tlumiči celé dny převážel studenty a vybavení k místu archeologického průzkumu a celé noci zase vozil mladé archeology nabité hormony a nalité pivem do hospod a z hospod.

Do opatství dorazili před polednem. Usadili se s Domem Menaudem ve studovně opatova domu. Místnost plná zaprášených knih vypadala spíš jako pokoj nějakého profesora než klerika. Hugo Luca představil a rychle se omluvil za jejich neformální oděv. Dával si na svém vzhledu vždycky záležet a teď ho mrzelo, že musí takovéhle setkání absolvovat v turistickém oblečení.

Ohledně probíhajících restaurátorských prací si s opatem dopisoval, takže byli domluvení na časovém rozvrhu pro návrat všech poškozených svazků. Dom Menaud byl ale velmi zvědavý na Bartolomějův rukopis a chtěl jej vidět co nejdřív. Když Hugo knihu vytáhl z tašky, popadl ji jako malý kluk, kterému někdo přinesl tabulku čokolády.

Následujících pět minut opat nepromluvil ani hlásku. Láskyplně se dotýkal stránek, zkoumal text přes skla svých bifokálních brýlí a pak užasle zakroutil hlavou. „Tohle je vskutku pozoruhodné. Zrovna svatý Bernard! Proč pokládal ten Bartoloměj za nutné text šifrovat? A ty fantastické ilustrace! Mám sice velkou radost, ale jsem i zmatený a musím přiznat, že se toho všeho také trochu bojím.“

Hugo byl zvyklý jednat s klienty jako profesionál. „Jistě,“ odpověděl a jeho hlas neprozrazoval vůbec žádné emoce. „Proto jsme tady. Rádi bychom zjistili, co to znamená, a profesor Simard byl tak laskav, že se uvolil nám pomoci.“

Opat se otočil k Lucovi a dlaněmi přikryl knihu v ochranitelském gestu. „Cením si vaší ochoty, profesore. Jeden mnich mi o vás našel informace na internetu. Na svůj věk máte úžasný profesní životopis. Bakalářské studium v Paříži na mé alma mater, doktorát z Harvardu, práce na tamní fakultě a nyní prestižní místo profesora v Bordeaux. Gratuluji vám k takové skvělé kariéře.“

Luc mlčky poděkoval pokývnutím hlavy.

„Pokud se mohu zeptat, proč si zvolil právě Harvard?“

„Má matka byla Američanka a otec Francouz. Když jsem byl malý, rodiče žili na Blízkém východě a já jsem chodil na internátní školu. Do Francie jsme jezdili na prázdniny. Když se rodiče rozvedli, rozhodli se, že se budou o dítě – to jest o mne – dělit. Takže na střední jsem chodil v Americe, abych byl s matkou, na univerzitu v Paříži, abych to měl blíž k otci, a pak zase na Harvard, abych to měl blíž k matce. Bylo to krapet komplikované, ale fungovalo to.“

„A většinu archeologických průzkumů jste vedl ve zdejší oblasti, že?“

„Řekl bych, že přinejmenším devadesát procent. Během posledních desetiletí jsem osobně prozkoumal řadu důležitých paleolitických sídel ve Francii včetně Chauvetovy jeskyně v Ardèche. V posledních letech jsem pokračoval v průzkumu některých nalezišť, která původně zkoumal profesor Movius z Harvardu v Les Eyzies. Práce je pořád hodně.“

„Ale na tohle jste si čas udělal?“ zeptal se opat a ukázal na knihu.

„Samozřejmě! Copak bych mohl odolat takové záhadě?“

Dom Menaud pokyvoval hlavou a nespouštěl oči z vazby. „Svatý Bernard z Clairvaux je pro náš řád velmi důležitý, víte?“

Hugo mlčky přikývl.

Opat v prostém mnišském rouchu náhle v obavách sevřel rty. „Je to sice vzrušující mít k dispozici dokument, který s tímto svatým zřejmě nějak souvisí, ale na druhou stranu to může být choulostivé. Vždyť vůbec netušíme, co o něm ten Bartoloměj vlastně napsal. A svatý Bernard patří mezi nejdůležitější postavy v dějinách církve.“ Začal vyjmenovávat a počítat na prstech: „Založil cisterciácký řád. Účastnil se papežského koncilu v Troyes, kde byl oficiálně uznán řád templářských rytířů. Svou výmluvností se zasloužil o druhou křížovou výpravu. Založil mnoho klášterů po celé Evropě. Měl obrovský teologický vliv. K jeho názorům přihlíželi i papežové. A byl to on, kdo napsal papeži Inocenci II. o bludech Pierra Abélarda.“ Když opat viděl Lucovi na obličeji, že mu to nic neříká, dodal na vysvětlenou: „Přece určitě znáte ten slavný příběh Abélarda a Heloisy – středověkou historii tragické lásky.“

„Ale ano!“ vzpomněl si Luc. „Ve škole jsme si četli jejich milostné dopisy.“

„Tak vidíte. A později, dlouho po té tragédii, co Abélarda postihla, mu zkomplikoval život ještě Bernard. To už ale nešlo o city, bylo to kvůli teologickým záležitostem. No, to jsou samozřejmě jen takové historické zajímavosti. Nicméně Bernard byl roku 1174, dvacet let po smrti, kanonizován, a v roce 1830 ho papež prohlásil učitelem církve! Chci tím říci, pánové, že i když tenhle Bartoloměj sepsal svůj traktát věnovaný svatému Bernardovi téměř dvě stě let po světcově smrti, musíme být pamětliv. Bernardovy dobré pověsti. Pokud chcete tuto záležitost zkoumat, dovolím vám to pouze za podmínky, že budete striktně dodržovat nutnou diskrétnost a informovat mne o všech zjištěních, abych o nich mohl zpravit své nadřízené a vyžádat si od nich pokyny. Jsem v této záležitosti pouhým služebníkem, stejně jako ve všech ostatních věcech.“

* * *

Luc prozkoumal schematickou mapu v knize a rozhodl, že nejlepším místem pro zahájení pátrání bude jižní okraj vesnice Ruac ležící na východním břehu řeky Vézère. Ruac je sice starobylá vesnice, ale na rozdíl od okolních obcí tu nejsou vůbec žádné turistické atrakce a po celý rok tu bývá klid. Nemají tu jediné muzeum ani galerii, je tu jen jedna hospoda a člověk nenarazí ani na turistické ukazatele k prehistorickým jeskyním nebo kamenným přístřeškům. Hlavní ulice je dlážděná, místní domy mají kamenné zdi a často dokonce i tradiční kamenné střechy. Dříve to v této oblasti bylo běžné, ale neuvěřitelně těžké kamenné desky pokryté šedivými skvrnami už lidé většinou vyměnili za praktické pálené tašky. Z Ruacu se stala úhledná a čistá enkláva s malými zahrádkami a květinovými truhlíky. Luc pomalu projel návsí, rozhlížel se po místě k zaparkování a pronesl pár idylických komentářů o zdejší neposkvrněné autentičnosti. Na Huga zřejmě místní prostředí takhle nepůsobilo. Ucukl při pohledu na stařenu shrbenou až k zemi, která se zamračila, když kolem ní po úzké cestě projelo auto. Dojeli do místa, kde zástavba končila. Luc zaváhal, kudy dál. U kůlny byla v ohrazené louce uvázaná koza a když si před nimi ostentativně ulevila, Hugo se už neudržel.

„Proboha, to je ale šílená končina!“ prohlásil. „Jak se ti vlastně podařilo přesvědčit mě, abych sem jel s tebou?“

Luc se jen tiše usmál a odbočil k řece.

Žádné rozumné místo k zaparkování nenašel, a tak nechal landrover stát na trávě na kraji vesnice. Řeka nebyla skrz les vidět, ale někde v dálce ji slyšeli. Luc opřel o přední sklo papír, podle kterého zde byli služebně z univerzity v Bordeaux. Jestli je to ale uchrání před pokutou nebo ne, to bude záležet jen na horlivosti místních četníků. Pomohl Hugovi s batohem a vydali se do lesa.

Byl horký den a všude kolem to bzučelo hmyzem. Žádnou pěšinu sice nenašli, ale podrost křoví, kapradí a bylin nebyl tak hustý, aby jim bránil v pochodu. Kráčeli mezi kaštany, duby a buky. Koruny stromů se nad jejich hlavami spojovaly v hustém baldachýnu, který stínil před poledním sluncem a skýtal příjemný chládek. Očividně nepronikali do panenské přírody – hromádka plechovek od piva pod akátem svědčila o nějakém nedávném večírku. Ten nepořádek Luca rozladil. Nebýt odpadků, viděl by jen dokonalý obraz bílých hroznů květů na zeleném pozadí. Zabručel, že ty plechovky budou muset cestou zpátky vysbírat. Hugo nad těmi skautskými nápady jen mlčky obrátil oči v sloup a plahočil se dál.

Pomalu se blížili k řece a šumění vody sílilo, až najednou prolezli hustým mlázím a zjistili, že stojí na skalní římse nějakých dvacet metrů nad řekou. Měli odtud nádhernou vyhlídku přes širokou a jiskřivou hladinu do úrodného údolí na protějším břehu. Rozlehlá rovina pokrytá mozaikou políček s pšenicí a fazolemi a pastvisky se táhla do dáli a na obzoru se rozplývala v oparu.

„A kam teď?“ zeptal se věcně Hugo a unaveně si srovnal batoh na zádech.

Luc prozkoumal kopii mapy a ukázal rukou. „No, předpokládám, že tahle stavení v mapě jsou Ruac, protože ta věž vypadá jako románská věž opatství. V měřítku to samozřejmě není, ale vypadá to podobně, ne?“

Hugo přikývl. „Takže říkáš, že jsme někde tady?“ A zapíchl prst do mapy poblíž meandrující modré čáry.

„Doufám. Jestli ne, tak to dnes hned tak nenajdeme. Zkrátka navrhuji jít pro začátek tudy, podél útesu. Měli bychom narazit na něco, co bude vypadat takhle.“ Poklepal prstem na první ze dvou modrých vlnek. „Předpokládám, že na ten namalovaný zvláštní strom moc spoléhat nemůžeme. Po šesti stoletích bych si nevsadil, že tam ještě pořád roste!“ Zasmál se a dodal: „A koukej se dobře pod nohy, ať někam nespadneš. To by byl průšvih.“

„Pro mě ani tak ne,“ poznamenal Hugo zachmuřeně. „Spíš pro ty dvě ženské, co jim posílám alimenty. Těm by to rozhodně bylo líto.“

Řeka tekla hlubokým údolím a srázy níže po proudu byly vyšší než útes, na kterém zprvu stáli.

Jak postupovali podél řeky, octli se postupně na zarostlé skalní římse a vápencová stěna se nad nimi tyčila do výšky dalších dvaceti metrů. Chůze nebyla nebezpečná ani obtížná, široká římsa poskytovala dobrou oporu a měli z ní přímo pohádkovou vyhlídku dolů do údolí řeky. Luc si ale stále uvědomoval, že jeho přítel rozhodně není žádný horolezec ani zálesák. Proto udržoval pomalé tempo a vybíral co nejpříjemnější trasu tak, aby Hugo mohl jít v jeho stopách.

Tyhle útesy trochu znal, ale ne moc dobře. Byl tu asi před patnácti lety na příležitostném průzkumu terénu bez zvláštního cíle, jen aby zabil čas. Celé údolí řeky bylo plné prehistorických jeskyní a úkrytů a odborníci se shodovali v názoru, že ty nejdůležitější památky pořád ještě čekají na své objevení. Tady se možná stále ještě skrývají skutečně velké a důležité objevy. Něco najdou profesionální archeologové či geologové, něco jeskyňáři. Objevy ale mohou čekat i na turisty, dokonce už se i stalo, že jeskyni našel pes.

Při přípravách na dnešní expedici s Hugem si Luc prošel své staré zápisky z výletu do skal kolem Ruacu. Moc poznámek si tenkrát ale nezapsal. Když si udělal doktorát, strávil tehdy v létě den nebo dva v téhle oblasti. Útržkovité zápisky zmiňovaly luňáky kroužící vysoko ve stoupajících teplých vzdušných proudech a také skvělý piknik pod širým nebem, ale nenašel ani jedinou zmínku o nějakém archeologickém nálezu. Když se snažil upamatovat se, vynořovaly se mu ze vzpomínek jen pocity svobody a lehkosti, pramenící z toho, že ukončil jednu životní etapu a ležela před ním další. Studentské dny už měl za sebou, ale ještě nebyl profesorem. Dodnes si dokázal vybavit ten kouzelný pocit svobody.

V rámci shánění informací Luc zjistil, že jeden kolega z Lyonu prováděl před několika lety pomocí helikoptéry průzkum skalnatých vrstev v údolí řeky Vézère. To znělo slibněji než prohrabávat své staré poznámky. Luc se na něj obrátil a nechal si poslat e-mailem fotografie a mapy. Pozorně je studoval a porovnával s Bartolomějovou mapou. Hledal pod lupou nějaké užitečné stopy, vodopády, skalní rozsedliny nebo jeskyně. Podobně jako kolega archeolog z Lyonu ale nic zajímavého nenašel.

Po hodině putování se muži zastavili, aby uhasili žízeň. Hugo shodil z ramen batoh, dřepl si a opřel se zády o skalní stěnu, aby si neušpinil khaki kalhoty. Pak si zapálil krátký doutník a poprvé za celé odpoledne se mu na tváři rozhostil spokojený výraz. Luc zůstal stát a mžoural do odpoledního slunce. Ze zadní kapsy džin vytáhl mapku, pohlédl do ní a zase ji schoval.

Hugo začal trucovat. „Než jsme sem vylezli, nebylo by mě ani ve snu napadlo, že to bude takový nesmysl. Nemá to cenu. Vždyť pořádně nevidíme ani na skály pod námi, a najít něco, co by bylo nahoře, je dočista nemožné. Jestli bude čirou náhodou nějaká velká jeskyně přímo na tomhle skalním parapetu, možná máme šanci si jí všimnout. Nikdy ses nezmínil, že to bude takhle praštěné hledání.“

Luc nad jeho remcáním jen zakroutil hlavou. „Nejdůležitější ze všeho je ta mapa. Jestli je správná, tak třeba něco najdeme. Jestli si ji ten chlapík vymyslel, tak jsme si prostě udělali pěkný výlet a protáhli si kostry na sluníčku. Aspoň se trochu užijeme.“

„Nemám zájem si tě užívat,“ odsekl Hugo nazlobeně. „Je mi vedro, jsem utahaný, tlačí mě nové boty a chci domů.“

„Vždyť jsme ještě ani pořádně nezačali. Odpočívej a vychutnávej si vyhlídku. A ty tvoje nové boty vypadají moc hezky.“

„Díky. Tak co jste vyčetl z mapy, pane profesore?“

„Zatím vlastně nic. Vždyť už jsem ti to vysvětloval,“ pokračoval Luc trpělivě. „Oblast se dá zhruba určit podle pozice opatství, vesnice a řeky. Pak už jsou jedinými bližšími vodítky jen ten zvláštní strom a dva vodopády. No, strom už je určitě dávno tentam. Jestli narazíme na vodopády, možná jdeme správně. Jestli ne, budeme se asi muset vrátit s prázdnou. Tak co, popojdeme?“

Cesta byla postupně stále obtížnější. Skalní římsa, po které šli, se několikrát zúžila do vytracena, takže Luc musel výš nebo níž na skalní stěně najít jinou schůdnou římsu. Výstupy a sestupy po skále nebyly tak obtížné, aby šlo o horolezecký výkon, nicméně Luc si pokaždé dělal starosti, jestli Hugovi někde neuklouzne noha. Několikrát raději vytáhl batoh na provaze, aby si Hugo mohl lépe hledat na svislé skalní stěně opory pro nohy a ruce. Hugo bez ustání reptal a vůbec byl ve všech ohledech otravný, ale Luc si z jeho protestů nic nedělal a pomalým, ale stálým tempem je vedl vpřed.

Hluboko pod nimi pádlovalo po řece několik kajakářů. Jejich pestrobarevné lodičky vypadaly z té výšky jako dětské hračky. Bleděmodrým nebem proletělo hejno luňáků. Letěli vysoko a mířili proti proudu. Slunce už pomalu klesalo a úrodná říční niva nabývala medovou barvu. Luc pohlédl na hodinky. Kdyby se teď otočili, vrátí se k autu ještě za světla. Místo toho se ale rozhodl pokračovat zatím dál. Blížili se ke skalnímu výběžku. Doufal, že až se dostanou za něj, uvidí, jak vypadá skalní stěna dál. Rozhodne se podle toho.

Naneštěstí se před výběžkem jejich římsa znovu ztratila a pokračovat dál znamenalo vydrápat se po strmém svahu porostlém houštím. Nebylo to snadné rozhodnutí. Hugo už byl opravdu nepříjemný a unavený a Luc si uvědomoval, že tahle překážka v cestě prodlouží i jejich cestu zpět. Ale v hloubi duše byl především objevitel a přemohla ho zvědavost na to, co naleznou na druhé straně. Takže nechal Huga čekat na skalní římse, odložil svůj batoh a řekl, že je do čtvrt hodiny zpátky. Hugo už si dávno přestal dávat pozor, aby se neušpinil. Rozladěně se posadil se zkříženýma nohama na zem a zakousl se do jablka.

Výstup nebyl tak náročný, ale Luc byl stejně rád, že nechal Huga čekat – takhle aspoň může postupovat vlastním tempem. Na vrcholu skalního výběžku našel vápencovou plošinu. Nacházel se teď ve výšce tří čtvrtin skalního srázu. Pohled do údolí byl překrásný, za jiných okolností by jistě neodolal a pořídil si několik fotografií na památku. Teď však stálo slunce nízko nad obzorem a nemohl si dovolit plýtvat časem, takže nechal fotoaparát zavěšený na krku a postupoval po proudu řeky, aby zjistil, jak útes vypadá dál.

V tu chvíli si všiml něčeho, co ho přimělo vydat bezděčný hrdelní zvuk údivu.

Hned pod sebou spatřil na široké skalní římse osamělý rozložitý jalovec rostoucí mezi křovinami. Jeho mohutný a zkroucený kmen byl vysušený, drsná kůra měla popelavý odstín, zkroucené větve trčely na všechny strany. Vypadal skoro jako mrtvý, jen tu a tam měl několik chomáčků jehličí. Připomínal starého psa nemocného prašivinou.

Luc co nejrychleji slezl po skále a běžel ke stromu. Když jej měl na dosah ruky, vytáhl z kapsy mapku, vzhlédl do propletence větví a spokojeně přikývl. Ta podoba byla nepopiratelná ještě i po šesti stoletích. Jalovec vydrží všechno. Jen tenhle strom mohl v tak nehostinném prostředí vydržet stovky let. Vždyť existují druhy jalovce, které žijí dva tisíce let i déle.

A v té chvíli bylo Lucovi jasné, že se nevrátí.

Věděl, že Hugo bude mohutně protestovat, ale co na tom? Přenocují dnes prostě pod širákem. Jestli cestou dál nenarazí na vhodné místo, mohou se vždycky vrátit sem a přespat pod korunou tohohle starobylého stromu.

* * *

Hugo protestoval.

Uznal sice, že strom to očividně je, ale podle něj bylo potřeba mohutné fantazie a víry, aby člověk myslel, že to je ten strom. Jeho skepse byla až protivná. Nakonec mu Luc stroze oznámil, že jde dál. Jestli Hugo chce, může se vrátit, vzít si landrover a najít si nocleh někde v hotelu.

Hugovi se očividně nechtělo ani pokračovat v cestě, ani vracet se sám. Remcal, že přece nebude spát venku nebo hledat sám cestu k autu. Nakonec to ale vzdal a zkroušeně následoval Luca po další skalní římse v hledání „mystických vodopádů a jednorožců“.

Světla ubývalo. Ochladilo se, obloha potemněla a zbarvila se do růžovofialova. Hugo už se smířil s tím, že ho čeká noc pod hvězdami, ale bolela ho ramena a dožadoval se přestávky. Zastavili se na bezpečné skalní plošině a hltavě se napili vody. Pak si Hugo rozepnul poklopec a vymočil se ze skály dolů. „Tady máš ten svůj vodopád,“ prohlásil bez úsměvu.

Luc si také sundal batoh. Zaklonil se a opřel si temeno hlavy o skalní stěnu. Chtěl Hugovi něco kousavého odpovědět, ale místo toho ze sebe vyrazil: „Co to?“ Na temeni ucítil vlhkost. Hbitě se otočil a položil dlaně na skálu. Byla mokrá. Ustoupil až k samotnému okraji útesu, zaklonil se a ukázal rukou na široký tmavý pruh na skále. „Koukej! Vede to až nahoru. To je náš vodopád!“

Hugo se podíval, ale žádný dojem to na něj neudělalo. „Jestli tohle je vodopád, tak já jsem papež.“

„Vždyť je celé léto sucho. Na jaře a po deštích je to určitě vodopád jaksepatří. Honem, pojďme dál, než se dočista setmí. Jestli najdeme i ten druhý, máš u mě večeři.“

Šeřilo se pořád víc a měli za sebou už skoro hodinu další chůze. Luc nepátral po vodopádu očima, místo toho se stále dotýkal skály ve snaze nahmatat vlhko.

Už se dost setmělo. Luc chtěl ukončit pátrání, když vtom oba současně uslyšeli nějaký zvuk. Bylo to kapání vody, jako z netěsnícího kohoutku. Postoupili o několik kroků a skála byla najednou mokrá. Voda stékala na římsu, mizela za skalní hranou a mířila dolů do řeky. Byl to spíš skromný pramínek než vodopád, ale přinejmenším Lucovi bylo jasné, že jdou správně. Dokonce i Hugo ožil a byl svolný pokračovat dál až do úplné tmy.

Luc znovu vytáhl mapu a ukázal prstem na dvě značky vodopádů a na černé X označující jeskyni. „Jestli je tahle část mapy nakreslená přibližně v měřítku, musí ta jeskyně být někde tady. Může ale být někde nad námi zrovna tak jako někde dole. Řekl bych, že nám zbývá asi čtvrthodina světla, pak už nebude mít smysl něco hledat.“

Nedostatek přirozeného světla nahradili malými, ale velmi výkonnými LED svítilnami, se kterými se vytasil Luc, a strávili patnáct minut hledáním. Nad římsu viděli vcelku dobře. Aby prozkoumali i skálu pod sebou, Luc si každou chvíli lehal na břicho, svítil dolů a pátral ve skalní stěně. Nahoře i dole nacházeli jen obvyklé geologické vrstvy a pukliny, ale nic, co by byť vzdáleně připomínalo vchod do jeskyně.

Setmělo se a bylo zřejmé, že už nemá smysl v hledání pokračovat. Plošina, na kterou právě došli, byla dostatečně široká na přenocování. Oba byli rádi, že se nemusejí nikam vracet, byli už unavení a hladoví.

Hugo se bezvládně zhroutil k zemi a dosedl plnou vahou na batoh. „Tak kde je ta tvoje večeře?“

„Uvidíš. Určitě budeš spokojený.“

Luc během krátké chvíle připravil na plynovém vařiči skvělou hostinu: stejky na pepři a smažené brambory, křupavý chléb, místní kozí sýr a láhev dobrého vína z Cahors. Tahal ji s sebou celý den, ale rozhodně toho nelitoval.

Jedli a pili. Měsíc nesvítil, nebe pomalu přešlo několika odstíny stále temnější šedi až do nejtemnější, ničím nerušené černě. Seděli na kamenné plošině a zdálo se jim, že jsou sami na okraji vesmíru. Pod vlivem těchhle pocitů a láhve silného vína nabývala jejich konverzace postupně melancholického rázu. Hugo se zavrtal do spacího pytle, aby se zahřál, a začal nevrle lamentovat nad svým životním údělem.

„Kolik znáš chlapů, kteří stihli mít dvě manželky a přitom se třikrát rozvést?“ dožadoval se. „Musím říct, že jsem si Martinu podruhé asi vzal v nějakém záchvatu dočasné nepříčetnosti. Umíš si to vůbec představit? Kvůli třem měsícům s ní jsem znovu přišel o hotový majlant. Má lepšího právníka. Můj právník je bratranec Alain, takže se ho nemůžu zbavit.“

„A máš teď nějakou známost?“ zajímal se Luc.

„No, něco by se našlo – jedna bankéřka, jmenuje se Adele. Je frigidní jako sněhulák. Potom jedna umělkyně, Laurentine, přijde mi krapet maniodepresivní. No a taky…“

„Co?“

Hugo vzdychl. „Taky se zase vídám s Martinou.“

„To myslíš vážně?“ vybuchl Luc. „Ty jsi fakt nepolepšitelný idiot.“

„No jo, já vím.“ Hugo se na chvíli odmlčel, dopil víno a znovu si nalil do hliníkového hrníčku. „A co ty? Můžeš se pochlubit lepšími výsledky než já?“

Luc si rozbalil matraci a položil na ni spací pytel. „Ne, chlubit se nemůžu. S každou strávím jednu noc, nanejvýš dvě. Tak to se mnou chodí. Na stálejší vztahy nemám povahu.“

„A co s tou americkou holkou před pár lety? To přece byla známost, ne? Už ani nevím, jak se vlastně jmenovala.“

„Sára.“

„Jak to dopadlo?“

Luc vklouzl do spacího pytle. „S ní to bylo jiné. Je to smutná historie.“

„Pustil jsi ji k vodě?“

„Naopak, ona se rozešla se mnou, ale byla to moje vina. Byl jsem pitomec.“

„Takže ty jsi pitomec a já idiot. A teď tu spíme na skále metr od propasti. To naši inteligenci jen potvrzuje.“ Zatáhl zdrhovadlo a prohlásil: „Teď jdu spát a zaspat svou bídu.

Jestli tu ráno nebudu, tak jsem se v noci šel vyčurat a zapomněl jsem, kde jsme.“

V mžiku se začalo ozývat Hugovo chrápání a Luc zůstal vzhůru sám. Zkusil se zabavit hledáním hvězd a planet na noční obloze, ale vypité víno mu to zrovna neusnadňovalo, o zatažené obloze nemluvě.

Za nějakou chvíli se mu asi začaly klížit oči, nebo si to alespoň myslel. Když si uvědomil, že se kolem neslyšně míhají černé stíny, pokládal to zprvu za sen. Ale to divoké a nepředvídatelné bleskurychlé kličkování mu bylo něčím povědomé. Náhle si uvědomil, že jsou to netopýři.

Spěšně rozepnul spací pytel, popadl svítilnu a namířil kužel světla do oblohy. Kolem skalní stěny se míhaly tucty netopýrů.

Namířil svítilnu proti skále a čekal.

Po chvíli spatřil, jak netopýr letí přímo proti skalní stěně a mizí v ní. Pak další a další.

Tam nahoře je jeskyně.

Luc probudil Huga. Ten byl zprvu zmatený a chvíli mu trvalo, než se probral. Soukal se ze spacáku a dezorientované koktal: „Co? Co se to děje?“ Luc ho uklidňoval.

„Asi jsem našel tu jeskyni. Vylezu tam. Nechce se mi čekat do rána. Nic po tobě nechci, jen tu na mne počkej. Kdyby se mi něco stalo, sežeň pomoc. Ale nic se mi nestane.“

„Tobě přeskočilo,“ probral se konečně Hugo.

„Částečně,“ připustil Luc. „Budeš mi svítit, tamhle. Ten výstup nevypadá tak obtížně.“

„Kristapána, Lucu, počkej s tím do rána.“

„Ani nápad.“

Vzal Huga za ruku a předvedl mu, kam má zamířit svítilnu. Pak si našel první chyt a zahájil výstup. Výrazně oddělené skalní vrstvy tvořily jakés takés schodiště a Luc se cítil na stěně vcelku bezpečně, ale přesto postupoval pomalu. Byl si vědom toho, že horolezecký výstup v noci a pod vlivem vína není nejlepší nápad.

Během několika minut vyšplhal přibližně do míst, kde předtím viděl mizet netopýry. Neviděl nic, co by připomínalo vchod do jeskyně nebo skalní převis. Oběma nohama stál pevně na zemi, takže si mohl dovolit sáhnout rukou do kapsy u bundy a vytáhnout vlastní svítilnu, aby se porozhlédl pečlivěji. V tu chvíli vyletěl přímo ze skály netopýr a mihl se mu kolem hlavy. Polekalo ho to, na okamžik strnul bez hnutí a bez dechu a dával si jen pozor, aby mu neuklouzla noha.

Ve skále byla puklina. Nebyla širší než několik centimetrů. Luc přesunul svítilnu do levé ruky a pravačkou do štěrbiny sáhl. Dostal se dovnitř až po zápěstí. Zatahal a cítil, že něco povoluje. Zkusil to znovu a zjistil, že se viklá plochý kámen vklíněný ve skále. V jediném okamžiku pochopil, oč jde. Měl před sebou stěnu z nasucho kladených kamenů postavenou ve skále tak zručně, že naoko vypadala jako přirozené geologické vrstvy.

S trochou úsilí kámen vyviklal. Když jej uvolnil, opatrně jej položil na výšku na úzkou římsu. Byl velký jako pořádné fotoalbum, kdyby spadl dolů, mohl by Huga zabít. Zavolal na něj, ať si dává pozor a v případě potřeby uhne. Následující kameny už šly ven snadněji, ale Lucovi rychle došlo místo, kam by je mohl odkládat, a tak je začal místo tahání ven strkat dovnitř, do stále se zvětšující díry. Zanedlouho měl před sebou puklinu dost širokou na to, aby se jí mohl prodrat.

„Jdu do jeskyně,“ oznámil dolů.

„Fakt si myslíš, že je to rozumný nápad?“ zapochyboval Hugo.

„Nic mne nezastaví,“ odpověděl Luc rozhodně. Předklonil se a vtlačil se hlavou a rameny do otvoru.

Hugo ze skalní plošiny sledoval, jak mizí napřed Lucova ramena, pak trup a nakonec i nohy. Zavolal za ním: „Dobrý?“

Luc ho sice slyšel, ale neodpověděl.

Dostal se do ústí jeskyně a zpočátku lezl po čtyřech, než si uvědomil, že má kolem sebe dost prostoru na to, aby se mohl pohybovat vzpřímeně. Posvítil si před sebe a pak prozkoumal světelným kuželem i prostor kolem sebe.

Cítil, jak pod ním podklesávají kolena. Málem se neudržel na nohou.

V uších mu bušila krev.

Kolem sebe cítil šustění netopýří kolonie.

Pak uslyšel sám sebe, jak užasle šeptá: „Proboha!“

(6)

Vnímal kolem sebe pohyb.

Měl pocit, že je obklopený ze všech stran, že se nachází uprostřed běžícího stáda.

Cítil, že se dusí a že se ho zmocňuje zmatek. Poplašeně těkal kuželem světla na všechny strany. Záře se odrážela od tříslově zbarvených stěn a krápníků. Luc se snažil obsáhnout světlem všechno, těkal od obrazu k obrazu a v temném a stísněném prostoru jeskyně tak vytvářel zmatený stroboskopický efekt.

Nalevo od sebe viděl uhánět tryskem stádo koní. Obrysy mohutných zvířat byly výrazně znázorněny uhlem. Koně se vzájemně překrývali, tlamy vyceněné námahou, husté hřívy, v bledých oválech barvy kamenné stěny zářily černé disky zřítelnic.

Skála napravo nesla zpodobnění hřmících bizonů se vztyčenými ohony a širokými paznehty. Ta zvířata vypadala jako ztělesněná energie a hrozba. Na rozdíl od černých koní byla masivní těla bizonů vymalována barevně, silnými tahy černé a rudohnědé.

Nad hlavou viděl Luc jediného gigantického černého býka v plném pohybu. Běžel tryskem přímo do jeskyně se dvěma nohama ve vzduchu. Hlavu měl skloněnou, hrozivě vystrkoval rohy, měl rozšířené nozdry a zbytnělé pohlaví.

Dál před sebou viděl Luc po obou stranách impozantní jeleny s rozložitým parožím. Hlavy měli vysoko vztyčené, vyvalené bulvy a otevřené tlamy naznačovaly troubení. Ve slábnoucím světle kapesní svítilny se snažil rozeznat další a další fantastická stvoření. Byl jich tam nespočet – lví smečka, medvědi, srnci, všechno neuvěřitelně barevné, tak barevné, a co je to tamhle, je to skutečně mamutí chobot?

Luc měl z těch obrazů pocit, že se kolem něj všechno hýbá, i když stál nehnutě na místě. A stál by tak ještě dlouho, ale nakonec si začal uvědomovat naléhavý křik odněkud zdola.

Ucítil také, že se zimničně třese a v očích má slzy. Tohle nebyl jen tak nějaký objevitelský okamžik. Něco podobného zažil Carter v Údolí králů nebo Schliemann v Tróji.

Jen v samotném ústí jeskyně byly tucty těch nejkrásnějších prehistorických maleb, jaké Luc kdy spatřil – malby zvířat v téměř životní velikosti, provedené jistou a mistrovskou rukou v naturalistickém stylu. Slavná jeskyně Lascaux skrývá přibližně devět set zvířat. On jich tady ve skromném světle vidí ve svém bezprostředním okolí možná dvě stovky, a to musí být jen vrchol ledovce. Co se asi skrývá dál v jeskyni, kam ve tmě nedohlédne?

Luc si začínal plně uvědomovat důležitost té chvíle. Nalezl místo, které bude možná významnější než Lascaux či Chauvetova jeskyně. Dosud si nedělal v životě žádné plány do budoucna, v osobním i profesionálním životě bral věci tak, jak přicházely. Nechával se unášet řekou osudu. Ale teď v jediném šťastném a zároveň děsivém okamžiku náhle pochopil, že zbytek života stráví tady, v téhle jeskyni u Ruacu.

Vylezl ven na čerstvý vzduch, vystrčil hlavu z jeskyně a pevně sevřel víčka, když ho světlo Hugovy svítilny zasáhlo přímo do očí.

„No zaplať pánbůh, že jsi naživu!“ jásal Hugo. „Proč ses mi neozýval?“

Luc nebyl schopen odpovědět nic jiného než: „Pojď sem, to musíš vidět.“

„Proč? Co je tam?“

„Bartolomějova jeskyně!“

„Jsi si jistý?“

„Rozhodně. Polez. Vezmi to stejnou cestou, kudy jsem lezl já. Ale opatrně. A připrav se na to, kamaráde, že tohle natrvalo změní tvůj život.“

(7)

Čas se najednou choval zvláštně.

Zdálo se, jako by se zastavil, ale zároveň utíkal neuvěřitelně rychle. Ta noc byla nejdelší a nejkratší v Lucově životě. Když o tom později vyprávěl, lidé jen nechápavě krčili obočí a on vzdával vysvětlování stručným: „Prostě jsem měl takový pocit.“

Hugovi přísně nařídil nehnout se z místa a schovat ruce do kapes, zatímco sám dvakrát sestoupil na plošinu, aby přinesl batohy. Když s tím byl hotový, namířil svítilnu nad hlavu, aby rozptýlené světlo ozářilo co nejvíc z jejich okolí, a pronesl stručnou, ale vážnou řeč. „Tohle místo je archeologické naleziště a národní poklad. Máme odpovědnost k vědě, k Francii a k celému světu. Musíme postupovat správně a nic nepoškodit. Nesmíme se ničeho dotýkat. Budeš chodit přesně v mých stopách. Rozhodně tady nebudeš kouřit ty svoje cigára. Kdyby sis nebyl jistý, co můžeš dělat, zeptáš se mě.“

„Kristepane, Lucu, snad nejsem totální idiot.“

Luc ho žertovně poplácal po rameni. „Já myslel, že tohle jsme si už ujasnili. Tak pojďme.“

Zanedlouho bylo nesporné, že skutečně našli jeskyni, o které pojednával rukopis. Narazili totiž na tři charakteristické malby. Kůň, srnec a býk byli ve všech ohledech stejní jako na Bartolomějových ilustracích.

Luc opatrně postupoval do nitra jeskyně a před každým krokem pečlivě prozkoumával kuželem světla zem pokrytou netopýřím trusem. Měl strach, aby podrážkou boty nezničil něco nenahraditelného. Nad hlavami jim neustále pronikavě pištěli netopýři, až to trhalo uši. Vzduch byl nepříjemně cítit čpavkem, ale dalo se to vydržet. Hugo vytáhl kapesník a přidržoval si jej před nosem a ústy ve snaze alespoň trochu se chránit před pronikavým zápachem netopýří moči.

„Chcípnu tady,“ stěžoval si a třásl se zimou ve vlhké temnotě.

Luc se nijak nenechal rušit a poznamenal jenom: „To s tím kapesníkem je dobrý nápad.“

Na krku měl pověšenou leicu, každých pár kroků sundával kryt objektivu a pořizoval série fotografií s bleskem. Pohledem na LCD displej se ujišťoval, že se mu to všechno jenom nezdá.

„Podívej se, Hugo, jak jsou ti koně krásní. To svědčí o pochopení anatomie. Skvěle zachytil jejich pohyb. To je velice komplikovaná malba. Tenhle má zkřížené nohy, vidíš? Ten malíř chápal perspektivu. Je to mistrovské, krásnější a dokonalejší umění než Lascaux. To je absolutně neuvěřitelné. A tihle lvi! Podívej se, člověk jim vidí ve tváři klid a moudrost.“

Čpavek ve vzduchu zřejmě zafungoval jako čichací sůl. Hugo už dočista vystřízlivěl. Teď se vážným hlasem zeptal jako studentík: „Jak mohou být ty malby staré?“

„Těžko říci. Malby v Lascaux vznikly přibližně před osmnácti tisíci let. Tyhle jsou vyspělejší a používají větší paletu pigmentů – uhel, grafit, hlinku, červené a žluté kysličníky železa, mangan. Takže si myslím, že jsou modernější.“

Konec první síně byl vyznačen fantastickou malbou mamuta s tak obrovským chobotem, že mu sahal až pod nohy. Za mamutem se jeskyně zúžila a stoupala do kopce. Průchod byl dost vysoký, takže se nemuseli plazit po čtyřech, ale protáhli se jen taktak. V průrvě narazili na jedinou výzdobu – ve výši očí našli barevné obrysy dvou lidských rukou. Kdysi tu někdo nastříkal ústy červený okr proti nataženým rukám a na skále pak zůstaly bledé negativní otisky v téměř tělové barvě.

„To jsou zřejmě ruce toho umělce,“ oznámil Luc s úctou. Chtěl Hugovi začít vysvětlovat použitou výtvarnou techniku, ale vtom před sebou zahlédl něco, co ozářil bloudící kužel světla z Hugovy svítilny. „Podívej, tamhle! Proboha, vidíš to?“

Průchod se otevřel do další klenuté síně. Byla větší než ta první.

Stáli uprostřed čehosi podivuhodného.

Obklopoval je bezpočet cválajících černohnědých bizonů. Každý z nich měřil necelý metr. Jejich nohy byly v pohybu, hřívy a bradky jim vlály, světlé kruhy jejich očí tonuly v černotě robustních hlav. To ohromné stádo se rozkládalo po obou stranách, takže vytvářelo dokonalý dojem prostorovosti a Luc s Hugem měli pocit, že i oni běží spolu se zvířaty. Skoro se jim zdálo, že slyší ten dusot, že se země pod jejich nohama chvěje a že cítí horký dech bizonů proudící z jejich chlupatých tlam.

„Nevídané. Unikátní…,“ mumlal ohromeně Luc. Pak spatřil na levé straně lidskou postavu – jediného člověka v moři bizonů.

Hugo ho také uviděl a zakřičel přes kapesník: „To je on!“

Bartoloměj ve své knize tuhle primitivní figurku velmi dobře reprodukoval. Stála tu s ptačí hlavou, hubené paže končily dlaněmi se čtyřmi prsty. Dlouhé, protáhlé tělo bylo jen jednoduše naznačené, hůlkovité nohy měly přehnaně velká chodidla ve tvaru kánoe a útočně vztyčený penis mířil jako zbraň na jednoho z běžících bizonů. Nad hlavami zvířat se vznášel roj oštěpů se zubatými hroty. Jeden už si očividně našel cíl – trčel z bizoního břicha a kolem se šířily soustředné kruhy naznačující zranění.

Luc rychle pořídil několik fotografií a pak si fotoaparát znovu zavěsil na prsa. „Jediný osamělý muž proti stádu bizonů. První superhrdina na světě, nemyslíš?“

„Zdá se, že ho to hodně vzrušuje,“ zažertoval Hugo.

„To znamená plodnost, ne vzrušení,“ opáčil s vážnou tváří Luc a postupoval dál do jeskyně.

„Zajisté, pane profesore,“ odvětil Hugo. „Určitě máte pravdu.“

Vypadalo to, že soustava jeskyní je víceméně lineární. Řada síní se postupně nořila stále hlouběji do skály jako oblé články nějakého hmyzího těla. V každé síni objevovali stále nové divy. Byl to učiněný prehistorický bestiář, spousta úžasně živě zpodobněných zvířat. Luc všechno kolem sebe nadšeně hltal jako kočka smetanu. Hugo nakonec prohlásil, že venku už je určitě světlo. A dodal, že už má toho čpavého smradu dost. Bolí ho hlava a zvedá se mu žaludek.

Luc sice neměl ani tušení, jak může být celá soustava jeskynních síní velká, ale rozhodně nechtěl ven, dokud ji alespoň zběžně neprozkoumá celou. Postupovali tedy stále hlouběji a pořád se před nimi otvírala nová zákoutí, síně a galerie, vždy vyzdobené malbami působícími tak čerstvě, jako kdyby byly namalované teprve včera. Ale v hloubi skály měli také stále větší nepříjemnosti s netopýry, které plašilo jejich světlo.

Luc Huga přesvědčoval, ať to uvnitř ještě chvilku vydrží, že prozkoumají alespoň ještě jednu síň, jednu galerii. Tak dorazili až do místa, které vypadalo jako slepý konec chodby. Tady žádné malby nebyly. Na zemi ležela silná vrstva netopýřího trusu a vzduch byl téměř nedýchatelný. Luc si to sice zatím nepřiznával, ale sám už byl také vyčerpaný a dělalo se mu zle. Skoro se chystal prohlásit noční průzkum za skončený, když vtom světlo jeho baterky dopadlo na malou skalní průrvu v pravé stěně. Projít se tudy nedalo, snad jedině prolézt, pokud k tomu člověk sebere odvahu.

Luc shodil batoh ze zad a odložil jej. Hugo už věděl, že nemá smysl se s ním dohadovat. Odmítl jít s ním dál, i když se mu nechtělo ani čekat na něj o samotě. Strop jeskyně se celý hýbal rozespalými netopýry. Nečekaní vetřelci je vyrušili a někteří už začali poplašeně létat jeskyní. Hugo měl pocit, že se mu kožovitá křídla každou chvíli otřou o obličej, a v obavách tajil dech. Nechtělo se mu svítit na neklidný roj nad hlavou a bál se zůstat potmě, takže se rozhodl svítit do té nízké průrvy. Přikryl si tvář kapesníkem a naléhal na Luca, ať se rychle vrátí. Když viděl jeho podrážky zmizet ve tmě, otřásl se.

Luc se opatrně plazil úzkou škvírou. Po několika metrech se ho zmocnil tajemný a zvláštní pocit, jako by se prodíral porodními cestami.

Náhle zjistil, že se může postavit. Dostal se do malé síně velikosti skromného obývacího pokoje. Posvítil si na všechny strany a zamrkal obdivem a úctou nad tím, co spatřil. Olízl si vyprahlé rty, aby zavolal Huga, a vtom si uvědomil, že tenhle prostor je něco jako předsíň. Větší síň čekala přímo před ním. Byl to kopulovitý prostor ve tvaru eskymáckého iglú. Stanul uvnitř a zatajil dech.

„Hugo, tohle musíš vidět! Pojď sem honem!“

Přibližně za minutu přilezl po čtyřech Hugo. Reptal a bručel, ale když vstal, vypravil ze sebe jen nadšené: „Kristepane!“

Celá předsíň byla vyzdobená rukama nastříkanýma rudým okrem. Všude kolem sebe viděl Hugo obrysy levých a pravých rukou. Vypadalo to jako planetárium, ve kterém jsou místo hvězd dlaně.

Před sebou uslyšel Lucovo: „Pojď sem!“

Stěny poslední síně byly bohatě vyzdobené, což je příliš nepřekvapilo, ale nebyla tu zvířata. Ani jediné.

Luc prohlásil: „Však mi to bylo divné, odkud se vzaly ty ostatní kresby z Bartolomějovy knihy – všechny ty rostliny. Podívej!“

Bylo to jako nějaká rajská zahrada. Obklopovaly je stěny jeskyně pokryté zelenými úponky popínavých rostlin s hvězdicovitými listy, keře s červenými bobulemi a na jedné straně učiněné moře vysoké trávy zbarvené okrově a hnědě. Každý stvol byl vymalovaný zvlášť a všechny se klonily stejným směrem, takže to vypadalo, že je ohýbá vítr. A uprostřed téhle stepi stála postava muže v životní velikosti, naznačená jednoduchými černými obrysy. Byla to mnohem větší verze ptačího muže ze scény lovu bizonů. Stál tu s rozepjatými pažemi a ztopořeným pohlavím a vystavoval tvář neviditelnému větru. Zobák měl otevřený, jako by něco volal.

„To je on, náš superhrdina,“ řekl Luc tiše a šátral po krytu objektivu.

* * *

Bylo jasné, že nastal čas k návratu. Už nebylo co objevovat a Luc i Hugo byli na dně fyzických i duševních sil. Zůstali příliš dlouho ve špatném vzduchu a dělalo se jim zle. Luc už tolikrát zdůraznil, že objevili něco zcela nového, že nemělo smysl dál to opakovat. Všechny ty obrazy zvířat byly sice ohromně naturalistické a unikátní svou kvalitou i tím, kolik jich tu bylo, ale nález paleolitického zobrazení flóry je svou důležitostí nezměrně převyšoval. Byl nesrovnatelný s čímkoliv.

Luc začal znovu vyjadřovat své nadšení a údiv, ale Hugo ho netrpělivě přerušil: „No ano, jistě, už jsi to říkal. Teď odsud ale musíme vypadnout, nebo tu vypustím duši.“

Luc hleděl ptačímu muži do očí a chtělo se mu promluvit na něj, ale kvůli Hugovi ta slova pronesl jen v duchu: Brzy se vrátím. Musíme se pořádně seznámit.

Ani sám nevěděl, proč sjel pohledem na zem, ale na samém okraji světelného kruhu uviděl u své levé nohy ležet něco, co se nedalo přehlédnout.

U stěny jeskyně zahlédl opřený kousek ostří z černého pazourku.

Spustil se do dřepu a zaklel. Uvědomil si, že lopatku nechal v batohu v předchozím sále.

V náprsní kapse měl propisovací tužku. Sňal z ní plastové víčko a začal jím odškrabávat hlínu a netopýří trus.

„Neříkal jsi něco o tom, že nesmíme na nic sahat?“ protestoval Hugo.

„Neměj obavy, jsem přece archeolog,“ uklidňoval ho Luc. „Tohle je důležité.“

Zanedlouho opatrně odstranil dost materiálu na to, aby odkryl dlouhou a štíhlou čepel vyštípanou z pazourku. Srovnal ji s nataženým ukazováčkem – byla skoro dvojnásobně dlouhá. Špičkou se opírala o stěnu, jako kdyby ji tam takhle někdo pečlivě umístil. Luc se sklonil a z bezprostřední blízkosti opatrně odfoukl z povrchu pazourku zbývající nečistoty. Pak přepnul fotoaparát na makro režim a pořídil snímek.

„Co je na tom tak zajímavého?“ ptal se Hugo.

„Je to z aurignaciénu!“

„Vážně?“ podivil se vlažně Hugo. „A mohli bychom už konečně vypadnout?“

„Počkej, bez legrace, tenhle nástroj je rozhodně z aurignaciénu. Podívej se na hřbet toho ostří, na způsob štípání a na tohle zúžení. To ostří vyrobili úplně první Homo sapiens v Evropě. Jestli, a to zdůrazňuji, jestli je ten nástroj ze stejné doby jako ty malby, tak je tahle jeskyně nějakých třicet tisíc let stará! To znamená o více než deset tisíc let starší než Lascaux, a přitom je vyspělejší než Lascaux ve všech uměleckých i technických ohledech! Vůbec to nechápu. Nevím, co k tomu říci.“

Hugo ho zatahal za rukáv bundy. „Třeba tě něco napadne u snídaně. Teď už ale sakra pojďme ven!“

* * *

V ranním slunci vypadala řeka Vézère jako třpytící se stuha a všude kolem zpívali ptáci. S rozkoší se nadechovali svěžího a chladného vzduchu a cítili, jak je očišťuje.

Než jeskyni opustili, Luc pečlivě opravil otvor ve zdi z nasucho kladených kamenů. Snažil se zamaskovat vstup stejně dobře, jako se to podařilo těm neznámým stavitelům. Byl na smrt unavený, ale šťastný. Tichý hlásek v hlavě ho varoval, že v tomhle stavu musí dávat na skalní římse velký pozor.

Přesto jim ale zpáteční cesta rychle ubíhala a zanedlouho znovu spatřili starý jalovec. Hugo se potřeboval zastavit, aby si srovnal na zádech batoh, a široká skalní plošina, ze které vyrůstal hrubý kmen s loupající se kůrou, byla bezpečným místem pro pauzu.

Luc se zasněným výrazem upíjel z láhve zbytek vody a hleděl někam za řeku. Skutečně se to v noci všechno stalo? Je připravený zaujmout pozici, která ho čeká? Dokáže zvládnout nevyhnutelnou životní změnu, stát se veřejnou osobností a představitelem tohohle ohromného objevu?

Z myšlenek ho vytrhl tichounký zvuk. Jako kdyby něco zaškrábalo na skále v místech, odkud přišli. Ozvalo se to z míst, kam neviděl, někde za keři a skalním výčnělkem. Vyrušilo ho to natolik, že to při svých zjitřených smyslech nemohl jen tak přejít. Omluvil se Hugovi a o několik metrů se vrátil. Těsně před tím, než obešel skalní výčnělek, se mu zazdálo, že uslyšel další tichounké zaškrábání, ale když se před ním otevřel výhled na římsu, po které právě přišli, nic tam nebylo.

Na chvíli se zastavil a uvažoval, jestli se má vracet ještě dál. Ty škrábavé zvuky ho něčím zneklidňovaly. Po těle mu přeběhla náhlá vlna obav či dokonce strachu. Ale pak na něj zavolal Hugo, že už můžou jít dál, a ten pocit zase přešel. Luc se rychle vrátil k jalovci a nic o tom Hugovi neřekl.

* * *

Bylo už k poledni, když se unavení vrátili k landroveru. Navzdory té fantasmagorické noci, kterou měli za sebou, dodržel Luc slovo a trval na tom, že cestou sebere ty odpadky.

Škody na autě si všiml jako první a hlasitě zaklel: „Do prdele, Hugo, koukej!“

Okénko u řidiče bylo rozbité a na sedadle ležela hromádka drobných střepů. Služební cedulka univerzity v Bordeaux byla roztržená vedví a posměšně zastrčená za stěrač.

„Místní jsou přátelští,“ ušklíbl se Hugo. „Tak co, nevrátíme ty plechovky od piva na jejich místo?“

„Nenechám si tím zkazit dobrou náladu,“ odtušil Luc, i když na něm bylo znát, že mu to rozhodně není jedno. Sebral roztrženou ceduli a začal s ní vymetat ze sedadla sklo. „Nenechám si ji zkazit ničím.“

Než nastartoval, podíval se ještě do odkládací schránky u spolujezdce a začal nadávat.

„Já myslel, že si nenecháš ničím zkazit náladu,“ poznamenal Hugo.

„Ukradli mi deník. Proč by sakra měl někdo stát o moje zápisky?“ bědoval Luc. Zaklapl víko schránky a s pochmurným mumláním vyjel.

* * *

Zastavili u hostince v Ruacu. Byl bezejmenný, nápis hlásal pouze HOSTINEC. Hugo chtěl auto zamknout, ale Luc s úšklebkem mlčky ukázal na rozbité okénko. Než vešli dovnitř, připomenul: „Dávej si pozor na jazyk. Musíme to udržet v tajnosti.“

Osvětlení v hostinci za moc nestálo. Z půltuctu stolů pokrytých plastovými ubrusy byl obsazený jen jeden. Majitel podniku stál u výčepu. Měl tmavou kůži, husté bílé vlasy a knír barvy pepř a sůl. Kulaté bříško nosil hrdě vystrčené. Dva hosté sedící nad obědem, mladík a starší žena, ustali v hovoru a zírali, jako kdyby spatřili párek mimozemšťanů.

„Můžeme se u vás najíst?“ zajímal se Hugo.

Hostinský mlčky ukázal na jeden z prázdných stolů a rozmrzele před ně položil dva jídelní lístky. Pak se k nim otočil zády a vydal se do kuchyně. Při chůzi šoupal chodidly po prkenné podlaze.

Luc za ním zavolal, kde je nejbližší četnická stanice. Hostinský se beze spěchu otočil a zareagoval otázkou: „Proč se ptáte?“

„Někdo mi rozbil okénko u auta.“

„Za jízdy?“

„Ne, u zaparkovaného auta.“

„A kdepak jste parkoval?“

Luc nenápadným pohledem upozornil Huga, že je lepší nikomu nic nevykládat, a ukončil výslech mlhavým: „Na tom nesejde.“

„Nejspíš někde, kde jste neměl,“ zamumlal si hostinský jakoby pro sebe, ale dost hlasitě na to, aby ho slyšeli. Pak hlasitěji dodal: „V Šarlatu. Nejbližší četníci jsou v Šarlatu.“

Hugo začenichal. Tenhle pach by poznal kdykoliv, vždyť to byla součást jeho každodenní práce. „Tady někde hořelo?“ zeptal se starce.

„Hořelo? Vy něco cítíte?“

„Ano.“

„Tak to bude z mejch šatů. Jsem velitel místních hasičů. To cítíte ze mě.“

Hugo pokrčil rameny a přesunul svou pozornost na pohlednou černovlásku u rohového stolu. Mohlo jí být nanejvýš čtyřicet. Vlasy se jí přirozeně vlnily a kadeřily, špulila rty a zpod přiléhavých šatů čouhaly hezké opálené nohy bez punčoch. Její společník byl přinejmenším o deset let mladší než ona, měl rozložitá ramena a brunátnou pleť zemědělce. Na přítele ani na manžela rozhodně nevypadal, takže se Luc domýšlel, že Hugovi nic nebrání v tom, aby jednal jako Hugo.

Nemusel čekat dlouho. Hugo pronesl: „Dobrý den“ a s přátelským úsměvem se uklonil směrem k dámě.

Zareagovala rychlou grimasou, která dost dobře mohla být i úsměvem, ale rozhodně trvala jen zlomek vteřiny. Její společník němou mezihru rychle uťal – zachmuřeně jí poklepal na předloktí a navázal na přerušený hovor.

„Útulné místečko,“ oznámil Hugo Lucovi. „Ti dva mají omeletu. Dám si taky. Vždycky říkám, místní vědí nejlíp, co je dobré.“

Luc se na chvíli vzdálil a když se vrátil, zjistil, že Hugo mezitím objednal oběma pivo. „Mají tu čisté záchody?“ zajímal se Hugo.

„Moc ne,“ odpověděl Luc a odložil mobilní telefon na stůl. „Tak na zdraví.“ Zvedl půllitr a připil si s Hugem.

Lačně se pustili do třívaječných omelet se sýrem a hranolky a šeptem se bavili.

„Budu teď muset všechno nechat plavat,“ prohlásil Luc zamyšleně. „Ukončit všechny svoje projekty. Nic z toho už nikdy nedodělám.“

„No, to je jasné,“ odpověděl Hugo. „Ale snad ti to stojí za to, ne?“

„Jistěže! Jen je toho na mě najednou nějak moc. Takováhle věc člověka zaskočí.“

„Já ti to přeju,“ prohlásil Hugo s náznakem hravého sarkasmu. „Ty budeš mít spoustu práce a budeš slavný. A já se vrátím ke svým špinavým záležitostem a nanejvýš se čas od času objevím, abych se koupal v odlesku tvé slávy. Snad na svého starého kamaráda dočista nezapomeneš. Třeba to tu pojmenuješ Pineau-Simard, nebo jestli jinak nedáš, tak Simard-Pineau, a sem tam se o mně zmíníš v televizi nebo v rozhlase.“

„Jen se tak rychle neuklízej ze scény,“ smál se Luc. „Budeš mít co dělat.“

„Vážně? A co?“

„Copak jsi zapomněl na ten rukopis, který jsi objevil?“

„Na tom už teď určitě vůbec nesejde.“

„To se tedy pleteš,“ protestoval šeptem Luc. „Ten rukopis k jeskyni patří. Až přijde čas prozradit to všechno veřejnosti, budeme muset dobře rozumět roli, kterou v tom sehrál. Určitě tu jsou nějaké důležité historické souvislosti, které nelze ignorovat. Tu knihu je třeba rozluštit,“ šeptal.

„Napadá mě, kde by se dalo zkusit poptat,“ odpověděl Hugo.

„Kde?“

„Slyšel jsi někdy o Voynichově rukopise?“

Luc zavrtěl hlavou.

„Je to pěkně dlouhá a zamotaná historie. Když ji hodně zjednoduším, jde o prapodivný rukopis pocházející pravděpodobně z patnáctého století. Někdy po roce 1910 ho získal jeden americký sběratel vzácných knih. Pocházel z Polska, jmenoval se Voynich. Je to úžasná knížka, vážně. Bláznivá sbírka fantastických kreseb rostlin, astronomických znamení, biologických procesů, léčivých směsí a dokonce i receptů. A je sepsaná zvláštním a krásným rukopisem v jazyce, který už sto let odolává všem moderním pokusům o rozluštění. Existují názory, že tu knihu napsal Roger Bacon nebo John Dee – oba to byli matematičtí géniové své doby a pohybovali se v alchymistických kruzích. Podle jiných je ten rukopis prostě jen kolosální podvrh z patnáctého nebo šestnáctého století. Na tom ale zas tolik nesejde, mluvím o něm, protože se všichni možní amatérští i profesionální kryptoanalytikové dodneška marně snaží tu šifru rozlousknout. Několik jich znám osobně z různých seminářů a konferencí. Jsou to pěkní samorosti, mají vlastní jazyk. Měl bys je slyšet, když začnou probírat Beaufortovy šifry, Zipfův zákon a takové nesmysly. Mohl bych se ale obrátit na některého z těch rozumnějších a požádat ho, jestli by se na tu knížku nepodíval.“

„Dobře,“ přikývl Luc. „Tak to udělej. Ale diskrétně.“

Ti dva u stolu vstali a měli se k odchodu, aniž se namáhali s placením. Mladík prošel dveřmi jako první, žena ho následovala. Rychle se ještě ohlédla přes rameno a podívala se přímo na Huga. Ve tváři se jí znovu objevil ten přelétavý náznak úsměvu. Pak se dveře zavřely a byla pryč.

„Viděl jsi to?“ zeptal se Hugo Luca. „Možná to tady na venkově není zas tak zlé.“

Do hostince vešli tři muži. Dva vypadali od pohledu na zemědělce, měli špinavé ruce a zablácené boty. Třetí byl starší, čistý a dobře oblečený – měl na sobě oblek bez vázanky. Hostinský je od výčepu přivítal pokývnutím hlavy a staršího muže oslovil jménem: „Dobrej den, Pelayi. Jak se máš?“

„Stejně jako jsem se měl při snídani,“ odpověděl muž rozmrzele a hodil po Hugovi a Lucovi opatrným pohledem.

Trojlístek zabral stůl vzadu v rohu a muži začali mezi sebou něco probírat.

Luc se najednou necítil dobře. Z nějakého neznámého důvodu se ho zmocnil neklid. Zdálo se mu, že si hostinský vyměňuje s těmi venkovany významné pohledy. Několikrát se ohlédl, ale ti muži vždycky stočili pohledy jinam a pokračovali v hovoru. Hugo vypadal, že se ho to tiché drama nijak nedotýká. Luca napadlo, že si možná nakonec jen něco namlouvá.

Hostinský zavolal: „Hej, Pelayi, nedáš si pak trochu slaniny?“

„Jedině jestli je od Duvala,“ odpověděl oslovený muž. „Jinou slaninu nejím.“

„Žádný strachy, je od Duvala.“

Luc si všiml, že hostinský otočil nápis Otevřeno na dveřích na Zavřeno.

Uslyšel zašoupání židle po dřevěné podlaze.

Zmocnil se ho neodbytný pocit, že na něj někdo zezadu upřeně hledí.

Hostinský začal cinkat sklenicemi a hlučně je rovnat na polici.

Luca mrazilo v zádech a vůbec se mu to nelíbilo. Už se chtěl otočit a zjistit, jestli na něj někdo opravdu zírá, nebo si to jen namlouvá, vtom ale uslyšel zakvílení brzd.

Modrobílý četnický vůz zastavil za jeho landroverem. Luc potěšeně vyskočil. „Zavolal jsem jim kvůli tomu autu,“ oznámil Hugovi. „Až dojíš, přijď ven.“ Využil příležitosti a pokusil se zamračit na muže v rohu, ale ti se jeho pohledu vyhnuli.

Hostinský přišel od výčepu a rozmrzele položil na stůl účet. „Zavírám.“

Luc si s opovržlivým výrazem přečetl součet, položil na stůl pár euro a řekl Hugovi: „Jen aby ses s tou změnou názoru na venkov neunáhlil.“

(8)

Luc dlouho upřeně hleděl na telefonní aparát, než konečně zvedl sluchátko a začal mačkat tlačítka. Číslo si zjistil na její webové stránce.

Nebylo pro něj jednoduché odhodlat se k tomuhle rozhovoru. Vždyť to také zcela odporovalo jeho povaze. Ale tohle je koneckonců mimořádná situace.

Potřebuje dát dohromady ty nejlepší lidi, a ona je ve svém oboru nepřekonatelná. Při sestavování týmu přece nebude dělat žádné kompromisy.

Seděl ve své kanceláři na univerzitě. Z okna viděl na nádvoří, přes které se právě přehnala bouřka. Do ucha mu vřeštěl povědomý vyzváněcí tón britské telefonní sítě a pak zčistajasna uslyšel její něžně zaoblený sametový hlas.

„Sáro?“

„Lucu?“

„Ano, to jsem já.“

Linka ztichla, až se Luc musel zeptat, jestli tam Sára ještě je.

„Jsem tady. Uvažuju, jestli ti nemám zavěsit.“

* * *

Naposledy se viděli před dvěma roky. Pracovala během toho léta v Paříži na své knize Palynologické aspekty přechodu od magdaleniénu k mezolitu. Měla už svou pověst a chtěla na ní dále zapracovat, i když bylo předem jasné, že tenhle spis nebude žádný bestseller.

On tehdy vedl archeologický průzkum v Les Eyzies. Vlastně to byla úvodní fáze mnohaletého výzkumu.

Měli spolu tehdy už dva roky „poměr“, jak tomu Sára říkala. Seznámili se v Paříži na univerzitě při konferenci o pleistocénu. Luc vyslechl Sářinu přednášku v chabé francouzštině a pak se k ní přitočil na rautu. Později to kamarádkám líčila tak, že ho viděla přicházet. Prodíral se obratně davem jako nějaký atentátník. Hned doufala, že ten nebezpečně pohledný chlapík míří k ní. Oslovil ji dokonalou americkou angličtinou a odzbrojil ji přívalem komplimentů na její práci. Ten den spolu šli do restaurace na večeři, a den nato spolu večeřeli také.

Dala vědět kamarádkám i své matce v Kalifornii, že je zamilovaná. Úplně mu podlehla a nebránila se tomu. Dobře si spolu rozuměli jako dva odborníci, což bylo příjemné, ale ji k němu přitahovalo něco jiného. Sice věděla, jakou má pověst, ale cítila v něm nezkrotnou divokost, která ji provokovala. Byl skoro o deset let starší než ona, takže doufala, že už se snad dost vybouřil a dokáže se usadit v jakžtakž monogamním svazku. Dávala do jejich vztahu tolik energie jako topič na parníku, který bez ustání hází lopatou pod kotel uhlí. Tu žertovnou větu, že tohle je nejdelší vztah v jeho životě, od něj slyšela tolikrát, že už na ni byla alergická. Z Paříže do Bordeaux to bylo daleko, ale ona obětavě jezdila vlakem sem a tam. Pořád čekala, že jí navrhne, ať se připojí k jeho archeologickému týmu v Les Eyzies, ale on to nikdy neudělal. Pak k ní dorazily klepy. Prý tam má něco s jednou pohlednou maďarskou odbornicí na geologii.

Nechtěla to řešit e-maily nebo telefonem, tak si pronajala auto a jednoho pátečního odpoledne dorazila bez ohlášení na místo vykopávek. Výraz radosti na jeho tváři byl poněkud strojený a ta Maďarka byla opravdu kočka. Hleděla na Sáru tak, že se o pravdivosti těch klepů už nedalo pochybovat. Sára se zdržela jen přes noc. Někdy kolem třetí hodiny ranní poslala Luca k vodě, zbytek noci strávila na nejvzdálenějším konci jeho lůžka a za úsvitu se vytratila, zatímco spal. Za několik měsíců přijala místo v Archeologickém institutu v Londýně a tím Luc zcela zmizel z jejího života.

* * *

„Nezavěšuj, prosím tě. Je to důležité.“

V jejím hlase zazněly obavy. „Je ti něco?“

„Ale ne, nic mi není, jen s tebou potřebuju něco probrat. Jsi u počítače?“

„Ano.“

„Něco bych ti chtěl poslat, počkám u telefonu, než si to prohlédneš.“

Váhavě mu prozradila svou e-mailovou adresu.

Naslouchal ve sluchátku zvuku jejího dechu, zatímco připojoval soubory k mailu a odesílal zprávu. „Už to máš?“ zajímal se.

„Ano.“

„Podívej se napřed na fotku číslo 93.“

Čekal a na monitoru před sebou měl tutéž fotografii. Ten pohled ho pořád fascinoval. Zkoušel si představit, jak asi v tuhle chvíli vypadá Sára. Dva roky nejsou zas tak dlouhá doba, nemohla se moc změnit. Byl vděčný za tuhle příležitost zavolat jí.

Vyjekla překvapeným a polekaným hlasem, jako kdyby jí někdo přímo za zády najednou rozbil hromadu talířů. „Proboha! Odkud to je?“

„Z Périgordu. Co na to říkáš?“

Byla to fotografie hustého stáda bizonů s ptačím mužem uprostřed.

„Nádhera. To je něco nového?“

Vychutnával si slyšitelné vzrušení v jejím hlase. „Je to zbrusu nové.“

„Tos našel ty?“

„Musím hrdě přiznat, že ano.“

„Už o tom někdo ví?“

„Skoro nikdo, jsi mezi prvními.“

„Proč já?“

„Podívej se teď na čísla 211 a 215.“

Tyhle snímky pocházely z poslední, desáté síně, ze síně rostlin, jak jí Luc začal říkat.

„Jsou to skutečné snímky?“ zeptala se nevěřícně. „Není to nějaký podfuk?“

„Nejsou nijak upravované ani retušované, takhle to vážně vypadá,“ odpověděl.

Na chvíli ztichla a pak tiše přiznala: „Nic podobného jsem v životě neviděla.“

„To jsem si myslel. A ještě něco. U těch maleb jsem našel aurignaciénskou čepel.“

„No tohle…,“ zašeptala.

„Takže potřebuju odborníka na rostliny. Nechtělo by se ti přijet a zapojit se?“

(9)

Gatinois seděl strnule u svého starožitného čínského stolu. Kotníky, kolena i kyčle měl ohnuté v přesných pravých úhlech. Nikdy neseděl shrbeně, ani doma nebo v klubu. Takhle byl vychovaný, patřilo to ke společenským normám obchodnické rodiny s mlhavými aristokratickými kořeny. A tady v kanceláři mu strnulé držení těla pomáhalo působit panovačným dojmem.

V ruce teď držel složku označenou „Návrh rozsáhlého archeologického průzkumu jeskyně Ruac v departementu Dordogne. Profesor Luc Simard, univerzita v Bordeaux.“ Materiály už měl pečlivě prostudované, prozkoumal přiložené fotografie a teď v klidu a nerušeně zvažoval všechny aspekty téhle nepříjemnosti.

Jednotku 70 vedl už devět dlouhých let, ale za celou tu dobu nezažil nic, co by se byť jen vzdáleně podobalo téhle krizi. Probouzela v něm smíšené pocity. V určitém ohledu je to bezesporu katastrofa. Jednotka pracuje na svém úkolu již pětašedesát let a teď tohle. Kdyby došlo k bezpečnostnímu ohrožení, spousta lidí to může šeredně odskákat. On by byl první na řadě, ale tím by to neskončilo. Židle by se viklala i pod ministrem obrany, a možná i pod prezidentem.

Gatinois ale necítil jen strach z možných následků. Dobře si uvědomoval, že je to pro něj zároveň také příležitost. V téhle situaci ho ministr nejspíš nepustí z hlavy a konečně si uvědomí jeho důležitost. Instinkty Gatinoisovi napovídaly, že by mohl události i maličko postrčit. Jen ať mají jeho nadřízení trochu strach. Když se mu pak podaří všechno zvládnout, jistě se konečně dočká ocenění.

Teď má možná na dosah nějaké pěkné místečko na ministerstvu.

Přejel bříšky prstů po průhledném plastovém obalu složky. Znamená pro něj cestu nahoru, nebo dolů?

Marolles se dostavil přesně ve stanovený čas. Stál v pozoru, cukal knírkem a čekal, až ho šéf osloví.

Gatinois mu pokynem ruky dovolil sednout si.

„Už jsem si to celé přečetl,“ řekl věcně.

„Ano, pane. Je to samozřejmě problém.“

„Problém? To je katastrofa!“

Drobný mužík s vážnou tváří přikývl. „Ano, pane.“

„Řekněte, stalo se za dobu existence jednotky, že by někdo vnikl do jeskyně?“

„Ne, ne. Prohlédl jsem záznamy a Chabon se vyptával Pelaye. Jeskyně byla od roku 1899 uzavřená zdí, my jsme tu zeď samozřejmě neměli zapotřebí narušovat. A pokud víme, nikdo nezasvěcený jeskyni nikdy neobjevil.“

„Až dosud,“ dodal Gatinois suše.

„Ano, až dosud.“

„Co víme o tom Lucu Simardovi?“

„Je to profesor archeologie na fakultě v Bordeaux…“

„Marollesi, jeho životopis mám přečtený. Ale co o něm víme? O jeho povaze, o jeho motivaci?“

„Sestavujeme jeho profil. Do konce týdne jej budete mít k dispozici.“

„A co můžeme udělat pro to, abychom ten průzkum zarazili ještě dřív, než začne?“ zeptal se Gatinois s klidem, který plukovníka zřejmě překvapil.

Marolles se zhluboka nadechl a musel s nepříjemnou pravdou ven. „Ten projekt už bohužel na ministerstvu kultury získal značnou podporu. Ač nerad, musím říci, že bude nepochybně schválen a zafinancován.“

„Kdo vám dává informace?“

„To je jedna z mála dobrých věcí v téhle nepříjemné záležitosti,“ rozjasnil tvář Marolles. „Bratranec mé ženy pracuje na ministerstvu kultury a spadá to do jeho působnosti. Je to takový úlisný týpek, jmenuje se Abenheim. Věčně mě zve na nějaké rodinné akce. Domýšlí si, že dělám na něčem tajném, a pořád na to dělá narážky. Odjakživa jsem se mu snažil vyhýbat.“

„Až dosud?“

„Přesně tak.“

Gatinois se předklonil a spiklenecky ztišil hlas, ačkoliv byli v místnosti sami. „Využijte toho muže. Naznačte mu, že se někdo ze zpravodajské služby o Simarda a jeho práci zajímá – v negativním smyslu. Ale nic konkrétního mu neříkejte. Ať vám o všem podává zprávy a ať se snaží do toho projektu co nejtěsněji zapojit. Naznačte mu, že když se osvědčí, zavděčí se jistým lidem na ministerstvu. Něco takového.“

„Rozumím, pane.“

Gatinois se narovnal do svého obvyklého strnulého sedu. „Bonnet to nakonec nejspíš srovná sám. Ten parchant je nelítostný. Možná bude stačit, když počkáme a budeme ten masakr jen sledovat.“

(10)

Luc obešel standardní postupy a hnal to rovnou nahoru. V sázce bylo příliš mnoho. Sice si tím pravděpodobně udělá nepříjemnosti na univerzitě a znepřátelí si místní byrokraty v Dordogne, ale na tom mu nezáleželo.

Jeskyni je třeba chránit.

Využil plné váhy své akademické pozice i svého přátelství s vlivným senátorem z Lyonu, aby si narychlo dojednal schůzku s ministryní kultury a jejími vlivnými náměstky. Sejdou se v hotelu Palais-Royal. Bude tam i ředitel národního centra pro prehistorii, všemi respektovaný archeolog Maurice Barbier, s nímž má Luc naštěstí velmi dobré vztahy. To, že jednání se zúčastní i Barbierův zástupce Marc Abenheim, Luca příliš netěšilo. Měl s ním neshody už řadu let, vlastně se dalo říci, že se vzájemně upřímně nesnášejí.

Na podporu svých argumentů si Luc přinesl objemnou složku se spoustou fotografií. Požadoval okamžité rozhodnutí o ochraně jeskyně, urychlené schvalovací řízení a uvolnění dostatečných prostředků na zabezpečení jeskyně a zahájení průzkumu.

Na radu přítele senátora se o záhadném manuskriptu z Ruacu raději nezmiňoval, aby se jednání soustředilo na jednu věc. A dal si také poradit v tom ohledu, že často užíval termín „velkolepá nová národní památka“.

Myšlenka, že nová jeskyně, důležitostí směle měřitelná s Lascaux a Chauvetovou jeskyní, je přínosná z hlediska mezinárodní prestiže a místního ekonomického rozvoje, dopadla na úrodnou půdu. Maurice Barbier byl tak vzrušený, že vypadal až nezdravě. Třesoucí se a zrudlý ve tváři prohlašoval, že je třeba ihned přijmout mimořádné rozhodnutí, jímž se jeskyně označí za historickou památku. Potom vytvoří komisi, která rozhodne o správných postupech a metodologii a zvolí vedoucího archeologického průzkumu.

Abenheim se během Lucova výkladu jen tiše mračil, ale teď se ozval a začal prosazovat názor, že by ministerstvo mělo mít v průzkumu své lidi. Očividně měl chuť sám vést komisi a osobně stát v čele průzkumu této nové jeskyně. Luc poslouchal jeho vemlouvavý projev a v duchu zuřil. Abenheim byl z jeho generace, jen o několik let starší, jako odborník přes archeologii měl jistě dobrou pověst, ale na rozdíl od Luca postrádal zkušenosti z terénu. Luc v něm viděl pouhého autokratického byrokrata. Vždyť ten chlapík ani nevypadá jako archeolog, spíš jako bledý a vychrtlý účetní. Luc měl rád lopaty, krumpáče a slunce v zádech. U Abenheima se dal předpokládat kladný vztah spíš k telefonům, tabulkám a kancelářím vládních úřadů, kam slunce příliš nepronikne. Abenheim na druhou stranu nepochybně viděl v Lucovi dobrodružného vejtahu, který se chce proslavit.

Barbier hrozící diskusi o vedoucím výzkumu obratně odložil a řekl, že je teď nutné soustředit se především na naléhavé zásadní otázky.

Pak si vzala slovo ministryně kultury. Rázně schválila rozhodnutí o ochraně jeskyně i poskytnutí financí. Řekla Barbierovi, ať jí pošle své návrhy na členy komise, a prohlásila, že chce dostávat veškeré informace o dalším vývoji situace. Tím jednání skončilo.

Luc odcházel mramorovou chodbou a vesele si pískal. Když vyšel na sluncem ozářenou ulici, serval si z krku kravatu, nacpal ji do kapsy a vykročil směrem k Louvru.

Měl domluvenou schůzku s Hugem. Zajdou si na oslavu do restaurace.

* * *

Na to, jak byzantsky byrokratické poměry na ministerstvu kultury panovaly, byly pokyny z jednání dotaženy v neuvěřitelně krátkém čase. Už za dva týdny spadl Lucovi kámen ze srdce, když se od Barbiera dozvěděl, že ho nově vytvořená komise pro průzkum jeskyně Ruac jmenovala vedoucím výzkumu. Jen jeden člen komise byl proti. „Asi byste uhodl, kdo to byl,“ zažertoval Barbier, ale kladl zároveň Lucovi na srdce, aby se snažil Abenheima o všem pečlivě informovat a nezavdával mu příčiny k nespokojenosti. Když ne kvůli sobě, tak alespoň s ohledem na Barbiera.

Pak s náznakem závisti v hlase dodal: „Za tohle vás určitě čeká Řád umění a literatury. Je to jen otázka času.“

Luc sardonicky opáčil: „Jestli to znamená chodit v obleku a s kravatou, nemám zájem.“

* * *

Do týdne se v údolí řeky Vézère rozjela mohutná operace. Pod Lucovým vedením dorazil ke skalnímu srázu oddíl francouzských ženistů a s pomocí místních četníků zabezpečili vstup do jeskyně bezpečnostní titanovou branou, která by mohla směle chránit i bankovní sejf. Spustili ze skály napájecí kabely a nainstalovali průmyslové kamery. Nahoře v lese postavili budku pro hlídače a přenosné toalety. Teď už nebylo třeba dostávat se k jeskyni namáhavým zdoláváním skalních říms, stačilo sestoupit shora po pevném hliníkovém žebříku se zábradlím.

Když konvoj aut hlučně projížděl Ruacem, Luc si dobře všiml podezřívavých tváří místních obyvatel vykukujících za krajkovými záclonami. Šedovlasý hostinský zrovna zametal chodník. Ustal v práci, opřel se o koště a zamračeně hleděl na pomalu jedoucí landrover. Ve tváři mu bylo vidět, že Luca poznal. Luc sice odolal pokušení ukázat tomu dědkovi zvednutý prostředník, ale zlomyslné významné mrknutí si neodpustil. Brzy toho měl litovat.

Zabezpečili vstup do jeskyně a Luc té noci poprvé od objevu zase jednou klidně spal. Celou tu dobu ho strašilo, že se o nálezu někdo dozví a naleziště zničí nebo vykrade. Teď už se něčeho takového bát nemusí.

Archeologický průzkum mohl začít.

Ve skutečnosti se ale naplno rozběhl až někdy na podzim. Nebylo to tak snadné všechno připravit. Luc musel sestavit tým, všechno naplánovat, dát dohromady vybavení, vyřídit papírování, zařídit ubytování.

To poslední sice vypadalo jako přízemní záležitost, ale nakonec to nebylo zrovna snadné. Luc chtěl využít nějaké místní bydlení, pokud možno v Ruacu. Nelákala ho představa ztrácet drahocenný čas každodenním dojížděním. Doporučili mu obrátit se na starostu města, nějakého pana Bonneta, a zeptat se, jestli není v Ruacu něco k pronajmutí. Kdyby to nevyšlo, Lucovi by koneckonců úplně stačilo pouhé povolení postavit někde na louce karavany a stany a mít přístup k pitné vodě. Polní podmínky by mu nevadily, naopak, podporovalo by to soudržnost týmu. Nedostatek komfortu obvykle pomáhá vytvářet užitečné mezilidské vazby.

Čekalo ho ale velice nepříjemné překvapení, když v tom nejnevhodnějším okamžiku zjistil, že starosta a šedovlasý a neoholený hostinský jsou jedna a tatáž osoba.

Bonnet jízlivě usadil Luca u stejného stolu s plastovým ubrusem jako posledně, složil své mohutné paže pevně na břiše, jako kdyby si je přidržoval, a bez jediného slova vyslechl jeho prosby.

Luc byl výřečný a použil všechny myslitelné rétorické zbraně: když mu starosta vyjde vstříc, pomůže svému hostinci, své vesnici a své zemi. Slíbil mu, že jako kopáče najme dobré a ctihodné občany Ruacu. Zařídí mu osobní prohlídku té nádherné nově objevené jeskyně. Pokud je starosta ženatý, jeho paní je samozřejmě zvána také. Pan starosta je přece jistě zvědavý, kvůli čemu se vlastně strhl všechen tenhle mumraj? Luc se urputně snažil udržovat konverzaci, ale byla bohužel zcela jednostranná. Starosta na něj nehnutě hleděl a neobtěžoval se zareagovat ani jediným slovem.

Luc nervózně vzpomínal na to potměšilé mrknutí za volantem. Kdyby to šlo, vzal by ho teď zpátky.

Když domluvil, Bonnet odmítavě zavrtěl hlavou a pohrdlivě opáčil: „My tady v Ruacu máme rádi svůj klid. Na tu vaši úžasnou jeskyni tu není nikdo zvědavý. Ani na vaše archeologické průzkumy. Nechceme tu turisty. A žádné ubytování pro vás nemáme, pane.“ Domluvil, vstal a odešel do kuchyně.

„To dopadlo ještě dobře,“ zamumlal si Luc pro sebe, když opouštěl hospodu.

Na chodníku okounělo několik tupě zírajících výrostků. Nehnuli se z místa a Luc musel sejít z chodníku do vozovky, aby je obešel. Sledovali ho s úsměšky a bylo na nich vidět, jak se tím baví.

Měl bojovnou náladu a na okamžik ho napadlo porvat se s nimi. Nakonec ale nával vzteku zvládl, udržel jazyk za zuby a rozzlobeně nastoupil do landroveru. Když mu Ruac zmizel ve zpětném zrcátku, hořce si pomyslel, že tentokrát alespoň vyvázl bez rozbitého okénka.

Naštěstí ho zachránil opat Menaud. Na pozemcích opatství bylo za starými stájemi rovné a suché pole. Bylo stranou, archeologové a mniši ani nepřijdou do styku. Opat nepožadoval za užívání pozemku žádnou náhradu, jen nejistě poprosil, jestli by se nemohl někdy podívat do jeskyně – pokud to tedy nebude nikoho rušit.

* * *

Jedné větrné říjnové neděle se na tábořiště za opatstvím v Ruacu konečně začali sjíždět členové výzkumného týmu. Luc už tam pobýval týden a s ním i dva jeho doktorandi.

Pierre byl z Paříže, ale pocházel ze Sierry Leone, a Jeremy byl Brit s nápadným manchesterským přízvukem. Tvořili nesourodou dvojici. Pierre byl černý jako onyx, atletický a vysoký, Jeremy zase neduživý a bledý. Oba ale překypovali mladickým smyslem pro humor a byli rádi, že mají možnost účastnit se něčeho takhle důležitého. Pilně stavěli tábor, aby bylo všechno připravené, než dorazí ostatní.

Karavany čekaly ve velkém kruhu, podobně jako stávaly za časů Divokého západu vozy připravené k obraně. Významnější členové týmu dostanou karavan jen pro sebe, mladší vědci budou bydlet po dvou, doktorandi po třech a ostatní studenti se budou muset spokojit se stany na obvodu tábořiště. V karavanech byla vcelku pohodlná lůžka, v těch nejlépe vybavených se dokonce našly i sedací kouty u pevně vestavěných stolů. Elektřinu sice k dispozici neměli, ale karavany i stany byly vybavené petrolejkami. Všechno bylo dobře promyšlené a uspořádané s ohledem na hierarchii pracovní skupiny.

Luc ale v duchu rovnostářství trval na tom, že nebude mít lepší bydlení než jeho podřízení. Velmi pečlivě zvažoval, kam ubytovat Sáru. Pokud by bydlela příliš blízko k němu, něco by to signalizovalo, ale když ji dá někam daleko, bude to také nápadné. Nakonec se rozhodl, že mezi jeho a jejím karavanem budou další dva.

Uprostřed kruhu postavili přístřešek pro kuchyni a spíž a vedle něj rozlehlý stan z plachtoviny, který chránil piknikové stoly před rozmary počasí. Tady se budou moci najíst, kdyby pršelo. Poslední důležitou stavbou byl obytný kontejner plnící funkci kanceláře a laboratoře. Uvnitř měli k dispozici generátorem napájené počítače a satelitová anténa zabezpečovala připojení na internet. Poblíž nachystali velké ohniště pro večerní táboráky a kolem rozmístili bedýnky na sezení.

Polorozpadlou stáj rozdělili na dvě poloviny, do jedné umístili pánské přenosné toalety a do druhé dámské. Dvě polní sprchy se studenou vodou byly za daných podmínek maximem dosažitelného komfortu.

A to bylo všechno. Tady teď budou spolu žít. Žádný přepych to sice není, ale Luc si byl naprosto jistý, že postačí jediný pohled na jeho jeskyni a nikdo z týmu si nebude na ubytovací podmínky stěžovat.

* * *

Všechno bylo připravené a rozednívalo se. Dnes začnou přijíždět členové týmu. Luc si uvědomoval, že s napětím očekává Sáru. Obvykle měl hlavu plnou práce a nebyl zvyklý připouštět si emoce. Z čeho je tak rozechvělý? Vždyť se v životě rozešel se spoustou dívek a pokud se náhodou či záměrně s některou z nich znovu setkal, nikdy si z toho hlavu nedělal. Teď ale seděl u stolu, popíjel svou ranní kávu a cítil, jak v něm hlodá prázdnota. Léta jejich „poměru“ se zdála být hrozně daleko, viděl je jako vybledlou, přeexponovanou fotografii. Některé věci si ale pamatoval vcelku dobře, třeba to, jak Sára vypadala, a dokonce i její vůni. Jiné věci si už vybavit nedokázal, třeba jak se tehdy cítil.

Sára si odjakživa potrpěla na přesnost, takže dorazila mezi prvními. Když Pierre zaťukal na dveře a oznámil, že je tu Sára Malloryová, Luc cítil v žaludku rozechvění jako školák před zkouškou.

Byla drobná, útlá a půvabná.

Byla také nervózní a chtěla si držet odstup. Viděl to na způsobu, jakým svírala rty pokryté broskvovou rtěnkou do nuceného úsměvu. Přivítal ji a oficiálně ji políbil na obě tváře, jako kdyby spolu nikdy nic neměli. Pod jemnou, skoro průsvitnou pletí se jí rýsovaly růžovočervené kapiláry. Když se narovnával, ucítil vůni jejích vlasů. Nebylo v ní zhola nic chemického, byla to jen a jen její vůně. Vzpomněl si na časy, kdy tak rád snímal z těch kaštanových vlasů sponku, a když se rozprostřely na jejích prsou, tulil se do té hedvábné záplavy na její hrudi.

„Vypadáš dobře,“ řekl.

„Ty taky.“

Měla svůj styl. K tomu, aby z černé pánské kožené motorkářské bundy udělala dámskou, jí stačil jen tyrkysový hedvábný šátek. Ladil s barvou jejích očí. Pod semišovou sukní měla hnědé punčochy a kozačky do půli lýtek.

„Jaký byl let?“

„Nudný.“ Rozhlédla se po tábořišti. „Kam si můžu dát věci?“

Chodil sem a tam a čekal, až Sára vyjde ze svého karavanu. Polední slunce sice svítilo, ale v tomhle ročním období už moc nezahřálo. Byl rád, když viděl, že se Sára nepřevlékla. Slušelo jí to, vypadala skoro stejně jako tenkrát.

„Vyhovuje ti ubytování?“ ujistil se.

„Většinou to vypadá hůř.“

„Tentokrát jsme se nemuseli nijak omezovat, financí je dost.“

„To jsem se domyslela.“

Usmál se a mávl rukou k opatství. „Než všichni přijedou, rád bych ti ukázal ten rukopis.“

Kniha odpočívala na opatově stole ve vykládané skříňce z palisandru. Dom Menaud byl rád, že má příležitost manuskript předvést, ale bylo na něm vidět, že ho Sářin půvab uvádí do rozpaků, a s omluvou se odebral na šestou denní liturgickou hodinku.

Zůstali v jeho pracovně sami, usazení v lenoškách proti sobě. Luc sledoval, jak Sára listuje, a těšil se z každé změny výrazu v její tváři, z každého zdviženého obočí. Knihu měla položenou na klíně. Kvůli těsné sukni musela držet nohy rezervovaně u sebe.

Nakonec vzhlédla a řekla: „Tohle je v každém ohledu pozoruhodné.“

„Neříkal jsem ti to?“

Přikývla. „A pořád ještě to nikdo nepřeložil?“

„Pracuje se na tom. Dokážeš poznat ty rostliny?“

„Jsou poněkud stylizované. Není to zrovna obkreslené přes cameru lucidu. Něco mě napadá, ale zatím bych nechtěla nic určitého říkat, musím napřed ještě vidět ty malby v jeskyni. Nevadí?“

„Vůbec ne. Nespěchám na tebe. Jsme teprve na počátku dlouhého procesu.“

Zavřela knihu a podala mu ji, ale vyhnula se mu při tom pohledem. Náhle vyhrkla: „Díky, žes mne vzal do týmu. To bylo od tebe hezké.“

„Celá komise to rozhodnutí podpořila. Máš výtečnou pověst.“

„I tak – mohl sis vybrat někoho jiného.“

„Nechtěl jsem nikoho jiného. Chtěl jsem tebe.“

Uvědomil si, že nezvolil vhodná slova, ale už bylo pozdě na to, aby je vzal zpět. Zareagovala jen ledovým pohledem a nic na to neřekla.

Luc si oknem všiml přijíždějícího taxíku a ulehčeně oznámil: „Přijíždí někdo další.“

* * *

Do setmění bylo jádro vědecké skupiny pohromadě. Jako poslední dorazil v pronajatém autě Izraelec Zvi Alon. Když mu Luc ukázal karavan, postěžoval si, že tolik místa nepotřebuje.

Na naléhání ministryně kultury pustili ten den do tábora kulturního redaktora listu Le Monde. Exkluzivní přístup na první den vykopávek mu byl udělen pouze pod podmínkou, že reportáž vyjde až později, po svolení z ministerstva.

K večeři bylo dušené jehněčí, pak se všichni shromáždili u ohně. Luc cítil, že si tenhle večer zasluhuje trochu obřadnosti. V záři plamenů otevřel několik láhví dobrého šampaňského a pronesl anglicky krátký uvítací proslov.

Se zdviženou sklenicí prohlásil, že je mu ctí být jejich vedoucím. Poděkoval francouzské vládě a Národnímu výzkumnému centru za rychlé a efektivní jednání a oznámil, že po úvodním ročním průzkumu se podle výsledků rozhodne o následném tříletém programu.

Pak představil jednotlivé členy „týmu Ruac“. Byli v něm nejlepší a nejschopnější představitelé svých oborů. Kromě expertů na geologii, jeskynní umění, paleolit, antropologii a pyl měli mezi sebou i odborníka přes životní prostředí a jeskyňáře. Navzájem se znali, vždyť se setkávali v debatách i při výzkumu. Byl mezi nimi dokonce i znalec netopýrů, drobný mužíček jménem Desnoyers. Když uslyšel svého jméno, na chviličku se objevil, plaše se uklonil a pak se hned zase neslyšně vytratil z dohledu jako noční okřídlený savec.

Nakonec Luc představil studentský kádr. Většinou šlo o jeho žáky z Bordeaux. Pierre a Michael pak na jeho pokyn začali všem členům týmu rozdávat mikiny s oficiálním symbolem vykopávek – stylizovaným bizonem.

V tu chvíli se začalo u stájí něco hýbat. Menší otylý chlapík v doprovodu muže s lucernou odtamtud volal: „Hej! Haló! Omlouvám se za zpoždění. Jsem Tailifer, předseda městské rady v Périgueux! Je tu někde profesor Simard? Mohl bych ještě pronést řeč?“

Luc udýchaného místního politika uvítal, nabídl mu sklenku šampaňského a bedýnku jako podstavec a ze slušnosti vyslechl jeho dlouhý, květnatý a nicneříkající proslov.

U ohně si s ním pak nad další sklenkou promluvil mezi čtyřma očima. Politik s díky odmítl pozvání do jeskyně, řekl, že trpí klaustrofobií a rozhodně nikam pod zem nepoleze, ale že by jejich věci mohl být velmi užitečný i nad zemí. Zmínil se, že už uvažoval o budoucí turistické atrakci. Mohli by pro veřejnost vybudovat kopii jeskyně, postavit „Ruac II“ podle vzoru Lascaux II. Zajímal ho Lucův názor na ten nápad. Luc mu trpělivě vysvětlil, že ještě ani nezačali s průzkumem „Ruacu I“. Všechno má svůj čas a jednou třeba dojde i na tohle.

Tailifer se zajímal, jak to, že skupina táboří na pozemcích opatství. Luc mu vyprávěl o úsměvně neotesaném jednání starosty Ruacu a politik chápavě zamlaskal.

„Ano, je to ostuda s tím Bonnetem. Je to buran, pokud to mohu tak říci, ale prosil bych, abyste mne nikde necitoval,“ rozohnil se. „Neznám ho moc dobře, ale nějaké zkušenosti s ním mám. Víte, co se o něm a té jejich vesnici povídá? Proč jsou tak nepřátelští?“

Luc nevěděl.

„Podle jedné historky hrozně zbohatli loupeží! Neslyšel jste o tom? Vážně ne? Možná je to jen báchorka, ale fakt je, že za války, v létě roku 1944, došlo v Périgordu ke slavnému přepadení. Nacisté převáželi vojenským vlakem velmi cenný náklad. Vezli uloupené vklady z francouzské centrální banky, umělecké skvosty, starožitnosti a všechno možné.

Bordeaux chtěli náklad přeložit na lodě. Odbojáři vlak poblíž Ruacu přepadli a získali hotový poklad. Na dnešní peníze by to obnášelo možná dvě stě milionů eur. Byla tam řada velmi slavných obrazů. Mluvilo se mimo jiné o Rafaelově Portrétu mladého muže. Ty obrazy vezli Göringovi. Část kořisti dorazila de Gaulleovi do Alžírská a jistě posloužila dobrému účelu, ale spousta peněz a uměleckých děl se prostě ztratila. Ten Rafaelův obraz už nikdy nikdo neviděl. No a povídá se, že dobří občané v Ruacu jsou tak milí k cizincům právě proto, že pořád ještě ukrývají ten lup. Víte, jak to s těmihle historkami chodí, ale stejně – v Ruacu se raději nikoho neptejte na odboj a na přepadení vlaku, nebo by vás mohli taky zastřelit.“

Tailiferův pobočník ho upozornil, že má ještě nějaký program. Politik chvatně dopil šampaňské, podal Lucovi prázdnou sklenku a rozloučil se.

Luc se chystal vyhledat mezi lidmi Sáru, ale zmocnili se ho Zvi Alon, odborník na paleolitické umění, a Karin Weltzerová, geoložka specializovaná na pleistocén. Chtěli probrat logistické záležitosti pro nejbližší dny. Luc v duchu přemítal, kdo z těch dvou je vlezlejší, jestli plešatý Izraelec s kulatou hlavou, nebo výbojná Němka v montérkách s kapsou vpředu. Zatímco se je snažil oba zklidnit a sliboval jim, že všechny jejich požadavky budou splněny, zahlédl Sáru. Byla zabraná v hovoru s mladým španělským archeologem Carlosem Ferrerem.

Chtěl se k nim přidat, ale redaktor z Le Monde Gérard Girot byl zvědavý na jeho osobní dojmy z dnešního dne. Luc mu je začal líčit a reportér si všechno zuřivě zapisoval do notýsku.

Koutkem oka Luc zahlédl, jak se Sára s Ferrerem vytratili mimo okruh světla táborového ohně.

Ve sklence měl pořád ještě trochu šampaňského a teď ji vyprázdnil jedním lokem.

(11)

V těch zvláštních úborech vypadali spíš jako astronauti než jako archeologové.

Jeskyně byla po celá staletí uzavřená a její ekosystém byl přesně vyladěný. Místní podmínky – kombinace teploty, vlhkosti, pH a složení místní atmosféry, k němuž přispívali netopýři – to vše dávalo dohromady unikátní prostředí, které příznivou shodou okolností zakonzervovalo malby na stěnách jeskyně v jejich skvělém stavu.

Luc věděl, že sebemenší narušení rovnováhy tohoto prostředí by mohlo vyvolat řetězovou reakci a způsobit podobnou katastrofu, k jakým už došlo jinde. V jeskyni Lascaux začala po několika letech neregulovaných návštěv vědců i turistů bujet ničivá zelená plíseň a pak se k ní přidaly i nánosy bílého kalcitu, které vznikají z nadbytku kysličníku uhličitého a ohrožují stav maleb. Proto byla jeskyně Lascaux nakonec uzavřena a vědci se teď snaží nalézt způsoby, jak její žalostný stav zlepšit.

Luc byl rozhodnutý tady v Ruacu dát přednost prevenci před řešením škod.

A k tomu potřeboval odborníky. Desnoyers se vyznal v netopýrech a nejspíš neměl moc šancí stát se nejoblíbenějším členem týmu, ale za nejdůležitější osobu pokládal Luc specialistku na ekosystémy Elizabeth Coutardovou. Kdyby zavlekli do jeskyně plíseň nebo nějakým jiným způsobem narušili její prostředí, byla by to katastrofa.

V pondělí hned po rozednění stáli Luc, Coutardová, Desnoyers a jeskyňář Giles Moran na skále nad jeskyní. Chystali se slézt po kovovém žebříku, který technici zapustili do vápencové skalní stěny. Za jejich krátkou frontou čekali Lucovi doktorandi Pierre a Jeremy s nákladem speciálních matrací, které měl Moran patentované. Z těchhle pogumovaných tuhých plachet udělají v jeskyni chodníčky, aby chránili cokoliv, co by se mohlo skrývat pod nohama.

Moran byl střízlík, měl ideální postavu na pronikání do těsných jeskynních zákoutí. Jeho odpovědnost spočívala nejen v ochraně jeskyně a zabezpečení jejích návštěvníků, ale i v podrobném laserovém zmapování celého podzemního komplexu.

Coutardová byla vznešená, elegantní žena. Dlouhé šedivé vlasy nosila upravené do praktického drdolu. V batohu na zádech si nesla ty nejcennější přístroje, zbytek své elektronické výbavy svěřila Lucovi.

Desnoyers měl na čele připevněnou infračervenou svítilnu a na očích brýle pro noční vidění. Za chůze mu u pasu chrastilo všemožné náčiní.

Všichni byli oblečeni v ochranných kombinézách z prodyšného, ale pevného bílého plastu. Na rukou měli gumové rukavice, na hlavách bezpečnostní přilby a přes obličej jednorázové respirátory, aby nedýchali jedovaté zplodiny v jeskyni a neinfikovali vnitřní prostředí nějakými mikroorganismy. Nejprve se na památku nechali všichni vyfotit na žebříku jako horolezci při výstupu na Everest. Pak Luc odemkl zámek a otevřel těžké dveře.

Průzkum byl oficiálně zahájen.

Ranní světlo měkce ozařovalo prvních několik metrů jeskynní klenby. První reakce Elizabeth Coutardové na jeskynní malby Luca upřímně potěšila. Když cvakl vypínačem a rozsvítil několik lamp na stativech, které jasně ozářily celou první síň, zůstala mlčky stát jako pověstný solný sloup. Dlouho ze sebe nevypravila jediné slovo, tiše dýchala za maskou respirátoru a okouzleně zírala na nádheru cválajících koní, na sílu bizoního stáda a na majestátnost velkého býka.

Moran se choval spíše jako chirurg. Rychle se rozhlédl po jeskyni, aby se zorientoval, ale pak se ihned začal věnovat pacientovi – pustil se do rozkládání matrací. Desnoyers si rovnou na jednu stoupl a zadíval se noktovizorem vzhůru. „Pipistrellus pipistrellus,“ oznámil věcně a ukázal paží na několik míhajících se tvarů. Pak ale spatřil dále v temnotách větší třepotavý obrys, vzrušeně vyhrkl: „Rhinolophus ferrumequinum!“ a už by se byl pustil dál do jeskyně. Moran ho ale přísně napomenul a trval na tom, že je nejprve třeba položit chodník z matrací.

„Vypadá to, že tam zahlédl něco opravdu krásného,“ poznamenal Luc ke Coutardové.

Odpověděla mu nádherným povzdechem z hloubi srdce. Dojmy ji zcela přemohly a nejspíš byla sama překvapená tím, jaký na ni má jeskyně vliv. Luc jí poklepal na rameno a poznamenal: „Já vím, já vím.“ Ten dotyk ji vrátil do reality. Sebrala se a začala chystat všemožné přístroje na zkoumání prostředí a mikroklimatu: bylo třeba neodkladně zjistit teplotu, vlhkost, zásaditost, množství kyslíku a kysličníku uhličitého a především připravit kultivační prostředí pro vzorky bakterií a plísní. Dokud neprovede základní měření, nemohou ostatní začít s prací.

Poučili se z chyb dřívějších průzkumů a předem stanovili jasná pravidla. Průzkum bude omezen na dvě patnáctidenní kampaně za rok. Uvnitř jeskyně může být současně nanejvýš dvanáct lidí a pracovat se bude na směny se střídavým rozpisem. Kdo nebude v jeskyni, bude pracovat na analýze v základním táboře.

Během první směny měli za úkol především položit ochranné matrace po celé délce jeskyně a na několika místech nainstalovat analytické přístroje.

Moran svým laserovým měřidlem zjistil, že délka všech deseti síní činí sto sedmdesát metrů. Jeskyně v Ruacu je tedy o maličko menší než jeskynní systém v Lascaux nebo Chauvetova jeskyně.

Studenti vytvořili řetěz, jako když se staví ochranná hráz z pytlů s pískem, a podávali ze srázu dolů zabalené matrace. Než mohl Luc proniknout do další síně, musel vždycky počkat na položení chodníčku. Už teď se mu začínalo trochu stýskat po blažené svobodě prvního dne objevu, kdy se tu volně pohyboval a nechal se unášet vlnami adrenalinu. Dnes se cítil spíš jako vědec než jako objevitel. Všechno se muselo dít podle stanovených pravidel.

V hlavě mu vířil milion technických a logistických záležitostí. Tenhle projekt byl kolosální, Luc ještě nikdy neměl nic podobného na starosti. Když ale teď znovu hleděl na ty úžasně živé a barevné malby, které vypadaly jako čerstvé, na spletitý bestiář a na ptačího muže, myšlenky na technické detaily výzkumného projektu se v jeho hlavě ztrácely jako sněhové vločky dopadající na rozpálené čelo. Zůstal sám v síni lovu bizonů a náhle ho vyplašil zvuk jeho vlastního hlasu ztlumeného respirátorem. Říkal si sám pro sebe: „Jsem doma. Tady jsem doma.“

Před polední pauzou se sešel s Desnoyersem, aby probrali záležitost netopýrů. „Nemají rádi lidi,“ poznamenal mužíček tónem, který naznačoval, že s nimi v tomto ohledu možná souhlasí. „Je to smíšená kolonie, ale většinou jde o netopýry hvízdavé. Kolonie je dost velká, ale ne zas neobvykle. Řekl bych, že se nejspíš sami rozhodnou to tady vyklidit a najdou si stanoviště někde jinde.“

„Čím dřív se seberou a zmizí, tím líp,“ odpověděl Luc. Netopýří muž na to zareagoval kamenným výrazem a Luc rychle dodal: „A jak se vám líbí ty malby?“

Netopýří muž odvětil: „Neprohlížel jsem si je.“

Brzy odpoledne se na skále sešli nedočkaví členové druhé směny. Luc vzal na komentovanou prohlídku zbývající důležité členy týmu a novináře z listu Le Monde. Připadal si jako umělec na vernisáži výstavy vlastních děl. Při každém udiveném povzdechu a zašeptání mu po zádech přejelo příjemné zamrazení. „Ano, je to výjimečné. Ano, chápu, že jste ohromeni,“ opakoval stále dokola.

Když opouštěli síň lovu bizonů a blížili se k průchodu, kterému říkali galerie medvědů a kde se překrývaly obrazy tří mohutných medvědů hnědých s hrozivě otevřenými tlamami a hranatými čenichy, přitočil se k Lucovi Zvi Alon. „Poslyš, Lucu,“ prohlásil vzrušeně, „ty tvrdíš, že ty malby pocházejí z aurignaciénu, ale s něčím takovým rozhodně nemohu souhlasit. Tohle prostě nemůže být tak staré! Ta technika vícebarevného stínování je příliš pokročilá.“

„Já to netvrdím, Zvi. Vycházím jen z nálezu jednoho pazourkového nástroje. Ale podívej se na obrysy těchhle medvědů. To je přece dřevěné uhlí, ne? Brzy budeme mít k dispozici výsledky radiokarbonového datování a nebudeme muset o stáří maleb spekulovat, budeme to vědět s jistotou.“

„Já to vím už teď,“ stál Alon zarputile na svém. „Je to stejně staré jako Lascaux nebo mladší. Je to příliš moderní. Ale i tak se mi to líbí. Moc hezká jeskyně.“

Se Sárou si Luc promluvil teprve až na samém konci prohlídky. Už se přiblížili k nejhlubšímu místu jeskynního komplexu, byli v nezdobené deváté síni. Odtud poslal Luc všechny ostatní zpátky, aby se dali do práce, jen Sáře řekl, ať ještě zůstane s ním. Všichni vypadali v ochranných oděvech neohrabaně a neforemně, ale Sára měla na sobě tu nejmenší velikost kombinézy a kupodivu jí přesně padla. Byla v ní až nemístně elegantní. Sice nevypadala vyloženě jako na módní přehlídce, ale zkrátka jí to z nějakého důvodu slušelo.

„Tak jak se ti to líbí?“ zeptal se jí.

„Moc.“ Oči jí plály okouzlením nad malbami. „Hrozně moc.“

„Mám pro tebe soukromou prohlídku. Ale jestli chceš vidět desátou síň, budeš tam muset vlézt po čtyřech.“

„Polezu třeba kilometr. Jen mi prosím tě řekni na rovinu, jsou tam netopýři?“

„Ne. Z nějakého důvodu se jim to tam nelíbí. Budu se muset zeptat našeho milého Desnoyerse, čím to je.“

Opatrně mrkla vzhůru na tiše se pohybující masu netopýří kolonie na stropě. „Tak jo, lezeme.“

V průchodu už byly Moranovy měkké matrace a lezlo se pohodlněji. Luc postupoval vpřed jako první, Sára lezla za ním. Bavila ho představa, že se Sára musí držet těsně za jeho zadkem. Vynořili se v desáté síni a vstali. Luc se nemusel na nic ptát, sám viděl, že na Sáru lidskost vyjádřená nespočetnými obrysy dlaní na kupolovitých stěnách hluboce zapůsobila. Všude kolem nich zářily obrysy rukou jako hvězdy na temném nebi. „Už jsem viděla tvoje fotky, ale je to tu úžasné.“

„To ještě nic není. Pojď dál.“

V poslední síni stál na stativu jediný reflektor. Ostré halogenové světlo bodalo v očích. Sára se zapotácela a Luc ji instinktivně uchopil kolem pasu, aby jí poskytl oporu. Ihned se ale odtáhla a pohněvaně zašeptala: „Nic mi není.“ Pak se začala drobnými krůčky otáčet na místě, až se otočila kolem dokola. Ten pohled Lucovi připomněl tanečnici na hrací skříňce, kterou měla jeho matka, když byl malý – ta balerína tančila na zrcátku za zvuků orientální melodie. Pak Sára promluvila znovu: „Je to tak zelené. Tohle je nejen první vyobrazení flóry z dob mladého paleolitu, navíc je to jediné známé použití zeleného pigmentu z té éry. Nejspíš je to malachit, ale to se ještě ukáže. Hnědé odstíny a červené bobule jsou nepochybně malované oxidy železa. A ty traviny,“ žasla. „Přesně odpovídají suchým stepím, jaké předpokládáme za teplých období aurignaciénu. Podívej se na tu fantastickou postavu muže se zobákem! Stojí v té trávě jako nějaký obrovský strašák.“

„Skamarádil jsem se s ním, je to teď můj nejlepší přítel,“ řekl Luc. „A co ty další rostliny?“

„To je právě hrozně zajímavé. Ilustrace v manuskriptu jsou realističtější než tyhle malby. Vypadá to ale na dva druhy,“ odpověděla a natočila se nejprve doprava. „Tahle část znázorňuje keř s červenými bobulemi. Listy jsou pojaté dost nepřesně, spíš impresionisticky, vidíš to tady? A tuhle? Ale keře v manuskriptu mají na stonku spirálovitě rozmístěné zřetelné dlanitě členěné listy s pěti laloky. Kdybych musela hádat, vypadá to asi na Ribes rubrum, červený rybíz.

V Evropě se vyskytuje přirozeně.“ Otočila se vlevo. „A tohle je nějaká popínavá rostlina. V manuskriptu je také nakreslená zřetelněji. Dlouhé lodyhy, kopinatá čepel listu – Convolvulus arvensis, řekla bych, ale je to jen odhad. Svlačec rolní. Jako plevel je to hrozný prevít, ale v létě hezky růžově a bíle kvete. Tady ale žádné květy nejsou, jak sám vidíš.“

„Takže si myslíš, že jsou to traviny, plevel a červený rybíz?“

„S jistotou ti to zatím neřeknu,“ odvětila. „Je to jen můj první dojem. Kdy budu moci začít s rozborem pylů?“

„Hned zítra ráno. Tak co, jsi ráda, že jsi tady?“

„Z profesionálního hlediska ano.“

„Jen z profesionálního hlediska?“

„Prokristapána, Lucu, ano. Jen z profesionálního hlediska.“

Rozmrzele se odvrátil a pokynul rukou ke klenbě dlaní. „Běž první, budu ti svítit.“

* * *

Slavnostní nálada pořád ještě visela ve vzduchu jako pach střelného prachu po ohňostroji. Bylo sice chladno, ale déšť nehrozil, takže si lidé odnášeli talíře s jídlem pod širé nebe a usazovali se na skládacích židlích a bedýnkách. Než se novinář Girot vypravil zpět do Paříže, strávil s ním Luc ještě několik minut. Přátelsky si vyměnili vizitky a Luc se znovu ujistil, že podle dohody nebude prozatím nic zveřejněno.

„Žádný strach,“ řekl Girot. „Platí to, co jsme si domluvili. Děkuji vám za všechno, profesore. Můžete se na mne spolehnout.“

Alon chtěl očividně s Lucem něco probrat, a když ho uviděl, přisunul si k němu židli. Hlavním chodem byly jehněčí řízky na rozmarýnu a pečené brambory, ale Alon si nevzal, místo toho jedl jen chleba s máslem a ovoce. Luc si prohlédl jeho talíř. „Copak, Zvi, nevyhovuje ti tady kuchyně?“

„Nejde o to, že bych musel jíst košer,“ odpověděl Alon. „Prostě mi nechutnají francouzská jídla.“

Luc se nad tou neomalenou upřímnosti jen usmál. „A co říkáš na jeskyni?“

„No, řekl bych, že jsi objevil jedno z nejvýznamnějších prehistorických nalezišť. Tohle místo by člověk mohl studovat třeba celý život. Škoda že já už toho při svém věku moc nestihnu. Víš, Lucu, já si na city nepotrpím, ale tahle jeskyně na mě zapůsobila. Je úctyhodná, ať už je starší nebo mladší. O Lascaux se mluví jako o Sixtinské kapli paleolitu. Ruac je lepší. Tihle umělci byli mistři. Jejich barvy jsou živější, což svědčí o mistrovské práci s pigmenty. Zvířata namalovali ještě naturalističtěji než v Lascaux, Altamiře, Font de Gaume nebo v Chauvetově jeskyni. Používali velmi pokročilou perspektivu. Byli to da Vinciové a Michelangelové své doby.“

„Já to cítím stejně. Poslyš, Zvi, my tu máme šanci pořádně to prozkoumat a možná konečně zjistit to, o čem pořád píšeš: proč malovali.“

„Přece víš, že na to už jsem si názor udělal.“

„Proto jsem si tě taky vybral do týmu.“

Alon na to zareagoval sebevědomým: „Vybral sis dobře. Lewise-Williamse a Clottese jsem s těmi jejich šamanskými teoriemi dočista rozdrtil.“

„To víš, že by tu rádi byli,“ odpověděl Luc. „Ale respektují můj výběr.“

„Odjakživa jsem si byl jistý, že to s tím jejich důrazem na pozorování moderního šamanismu v Africe a v Americe přehánějí. Ty jejich teorie, že stěna jeskyně představuje rozhraní mezi reálným a duchovním světem a že šaman je nějaký paleolitický psycholog jako Timothy Leary s halucinogeny a kůží pomalovanou pigmenty, jsou zkrátka nestravitelné. Jistě, v Ruacu a v Lascaux žili Homo sapiens, lidé jako my, ale jejich společnost byla ve stavu neustálé proměny, nebyla statická. Nemá smysl srovnávat ji s kulturou soudobých kmenů žijících na úrovni doby kamenné. Proto odmítám přijmout ty jejich extrapolace moderní etnografie. Z neurologického hlediska možná nejsou žádné rozdíly mezi naším a jejich mozkem, ale to proboha neznamená, že jsme schopní porozumět kulturním rozdílům mezi námi a jimi. Moje názory znáš, Lucu. Jsem ze staré školy, mými vzory jsou Annette Laming-Emperaireová a André Leroi-Gourhan. Jsem přesvědčený, že rozhodné slovo má vždycky jen analýza archeologických nálezů. Musíme zkoumat druhy zobrazených zvířat, jejich uskupení do párů a větších celků, všechny souvislosti. Pak lze začít odhadovat obecné mytologické příběhy, domýšlet si význam klanů a zkrátka zkoušet se dobrat v tom nějakého smyslu. Jen si to představ – oni po dobu nejméně pětadvaceti tisíc let, to je strašně dlouhé období – používali v podstatě stále stejnou sadu zvířecích motivů: koně, bizony, jeleny, býky, nanejvýš tak ještě nějaké kočkovité šelmy nebo medvědy. Nemalovali soby, které lovili a jedli, nemalovali ptáky ani ryby – nebo jen výjimečně. A nemalovali stromy ani rostliny – tedy dosud jsme takové malby neznali. Takže nemalovali jen tak cokoliv, co je napadlo. Ty společné motivy existují z nějakého důvodu. Ale…“

Alon se odmlčel, sňal si z nosu brýle a promnul si uslzené oči.

„Ale?“ Pobídl ho Luc.

„Ale tahle jeskyně mě něčím znepokojuje.“

„V jakém smyslu?“

„V poslední době se už ani necítím jako archeolog, spíš se ze mne stal statistik. V jednom kuse se hrabu v nějakých počítačových modelech a algoritmech. Asi bys na světě nenašel nikoho, kdo by toho věděl víc o korelacích mezi pozicí jeskyně a počtem koňů zpodobněných z pravé strany. Dnes jsem si najednou zase připadal jako archeolog, což bylo příjemné, ale také jsem měl najednou pocit, že ničemu nerozumím. To mne zneklidňuje.“

Luc přikývl a dodal: „Je tu spousta zcela přelomového materiálu. Jestli máš pocit, že budeš muset přehodnotit své názory, rozhodně v tom nebudeš sám. Vezmi si jen samotnou síň rostlin. Já vím, že podle tebe není z aurignaciénu, ale co když je?“

„Ano, ty rostliny jsou nevídaná věc. Ale tady jde o něco většího. Na mne působí celé to místo. Hlavně ti ptačí muži. Jeden s bizony a jeden s rostlinami. Hleděl jsem na ně a pořád se mi v duchu vynořovalo to zatracené slovo Taman.“ Poplácal Luca po koleni. „Jestli se to ale dozví Lewis-Williams, tak tě zabiju!“

„Budu mlčet jako hrob.“

Sklonil se nad nimi Pierre a zeptal se: „Měl byste minutku, šéfe?“

Alon vstal a zapraskalo mu při tom v kolenou. Natáhl se na špičky, pro oporu si položil dlaň Lucovi na rameno a zašeptal mu nenápadně do ucha: „Nepustil bys mě v noci do jeskyně? Chtěl bych tam být aspoň na pár minut sám. Potřebuju si to prohlédnout a zažít o samotě, s jediným světýlkem, tak, jak to viděli oni.“

„Obávám se, Zvi, že se musíme držet pravidel.“

Alon smutně pokýval hlavou a odešel.

Luc se otočil k Pierrovi. „Co se děje?“

„Přišli dva místní z Ruacu, chtěli by s vámi mluvit.“

„A co, nesou si na mě vidle?“

„Nesou koláč.“

* * *

Byli mu povědomí. Byl to ten párek z hospody v Ruacu.

„Já jsem Odila Bonnetová,“ představila se žena, „a tohle je můj bratr Jacques.“

Odila si zřejmě všimla výrazu v Lucově obličeji.

„Ano, starosta Ruacu je náš otec. Myslím si, že na vás byl tehdy hrubý, a tak jsem vám přinesla koláč.“

Luc jí poděkoval a pozval oba k sobě do karavanu na brandy.

Její blýskavý úsměv a vášnivý výraz ve tváři připomínaly nějakou mírně obstarožní filmovou hvězdu. Nebyla Lucův typ, vypadala trochu lehkovážně a měla v sobě něco venkovského, ale Hugovi by se jistě líbila. I v tomhle chladném počasí se oblékla tak, aby vynikly její nohy. Její bratr měl v obličeji bezduchý výraz a očividně ho tahle návštěva netěšila tolik jako ji. Mlčel a nedalo se odhadnout, co si myslí. Luc si říkal, že ho asi sestra s sebou přivedla spíš násilím.

Ona své brandy usrkávala, její bratr pil velkými doušky, jako kdyby to bylo pivo. „Otec je dost nemoderní,“ vysvětlovala. „Má rád všechno postaru. Není zvědavý na turisty a cizince, a na Němce a Američany je vyloženě vysazený. Myslí si, že objevy jeskynních maleb, hlavně těch v Lascaux, změnily charakter kraje k horšímu. Rozumíte, jak to myslím – dopravní ruch, pohlednice, trička…“

„Jistě,“ pospíšil si s odpovědí Luc. „Já ho zcela chápu.“

„Otec bere ohledy na názory většiny v obci. Proto také je starostou tak dlouho – co se pamatuji. Ale my, bratr a já, nejsme tak úzkoprsí. Z vašeho objevu jsme nadšení. Nová jeskyně, a tady, přímo nám pod nosem! Nejspíš jsme kolem ní šli mockrát na procházku.“

„Mohu vám zajistit prohlídku,“ nabídl se ochotně Luc.

„Ani nevíte, jak moc stojím o podporu vaší obce. Ta jeskyně je národní bohatství, to jistě, ale je to především bohatství pro váš kraj. Jsem toho názoru, že zapojit místní hned od počátku je důležité. Pomůže to udělat z jeskyně v Ruacu skutečnou veřejnou instituci.“

„To bychom byli také rádi, viď, Jacquesi?“ obrátila se na bratra a ten bezmyšlenkovitě přikývl. „A chtěli bychom se také přihlásit jako dobrovolníci. Můžeme dělat, cokoliv bude třeba. Jacques může kopat nebo pracovat jako nosič, je to silák. Já mohu zapisovat, umím i dobře kreslit. Nebo třeba vařit. Cokoliv.“

Někdo prudce zabušil na dveře Lucova karavanu a bez vyzvání je rozrazil. Byl to Hugo, nesl půldruhalitrovou láhev šampaňského s červenou mašlí kolem hrdla. „Nazdar!“ pozdravil, a když si uvědomil, že Luc má návštěvu, dodal: „Pardon! Nebudu rušit.“

„Ale ne, jen pojď dál! Vzpomínáš si na tu dvojici z hostince v Ruacu? Přišli nás navštívit.“

Hugo vylezl po schůdcích do karavanu a ihned soustředil veškerou svou pozornost na pohlednou návštěvnici. Když si ujasnil, že muž vedle ní je její bratr, zažertoval, že to šampaňské je pro ni. Chvíli si povídali, pak Odila vstala a oznámila, že už budou muset jít.

„Vaši nabídku s potěšením přijímám,“ řekl Luc. „Budu moc rád, když nám s průzkumem pomůžete. Do jeskyně mohou jen vybraní specialisté, ale tady v táboře bude práce dost. Kdykoliv přijďte. Obraťte se na Pierra, to je ten student, co vás ke mně přivedl.“

Tentokrát se Odila na Huga při loučení usmála zcela jednoznačně. Luc téměř cítil ve vzduchu ten tichý bzučivý zvuk, který člověk někdy vnímá v blízkosti vysokonapěťového vedení.

„Kdybych věděl, že tu bude, přijel bych už včera,“ prohlásil Hugo a rozhlédl se po těsném karavanu. „Tak tady bydlí ten slavný Luc Simard, spoluobjevitel jeskyně v Ruacu? No, Versailles to zrovna není. A kde spím já?“

Luc ukázal prstem na lůžko na konci karavanu, které už zvládl zaházet hromadou svého oblečení. „Tamhle. Dej si brandy a neopovaž se stěžovat si.“

* * *

Zvi Alon číhal na Jeremy ho a ulovil ho v kuchyni, když si tam přišel uvařit čaj.

Holohlavý muž na studenta nervózně vyhrkl: „Luc mi dovolil, abych si na chvíli zašel do jeskyně sám. Máš mi dát klíč.“

Alon byl nechvalně znám svou neurvalou povahou a Jeremy z něj měl upřímný strach. Skoro se pod ním rozklepala kolena. „Ale jistě, pane profesore. Mám tam jít s vámi a odemknout vám? Teď potmě to bude nepohodlná cesta.“

Alon napřáhl dlaň. „Já to zvládnu. V tvém věku už jsem na Sinaji velel tanku.“

* * *

Luc začal Hugovi líčit průběh prvního dne, ale zatímco mluvil, uvědomoval si, že je jeho přítel kvůli něčemu jako na jehlách. Zmlkl a zeptal se: „Děje se něco?“

„To tě vůbec nezajímá, co je nového s tím rukopisem?“

„A co je nového?“

„Slyšel jsi někdy o Césarově šifře?“

Luc netrpělivě zavrtěl hlavou.

„No, to je taková směšně jednoduchá šifra, kterou používal pro tajné zprávy Julius Caesar. Může zafungovat jen v případě, že je tvůj nepřítel v podstatě analfabet, protože se dá snadno vyluštit. Je to jen posouvání písmen řekněme o tři písmena doprava nebo doleva. Ale většina Caesarových nepřátel nezvládala číst ani obyčejnou latinu, takže mu to stačilo. Jak šel čas, kryptoanalytikové a tvůrci šifer spolu soutěžili a vznikaly stále sofistikovanější metody.“

Luc byl podrážděností celý brunátný v obličeji a Hugo to zaregistroval.

„Dobře, zkrátím to. Ten můj známý z Bruselu, jeden z odborníků na Voynichův rukopis, tvrdí, že náš rukopis je psán něčím, co se jmenuje Vigenérova šifra. Už jen tohle samotné je pozoruhodné, protože se dosud mělo za to, že tahle šifra vznikla ve své konečné podobě až v šestnáctém století. Takže to vypadá, že buďto náš Bartoloměj nebo nějaký jeho kolega předběhl o pár století svou dobu. S detaily tě nechci mořit, ale je to hodně komplikovaná varianta Caesarovy šifry. Pro její rozluštění je třeba znát tajná hesla.“

„Jestli mi rovnou neřekneš, co a jak, vlastnoručně tě uškrtím,“ zařval Luc.

„Dnes ráno, než jsem odjel z Paříže, se mi ten belgický expert na šifry ozval s tím, že už brzy rozlouskne několik stránek. Říkal, že ten rukopis pravděpodobně obsahuje nejméně tři části, každou zašifrovanou pomocí jiného hesla. Vrtal se v tom a slíbil mi, že až bude mít něco definitivního, napíše mi e-mail. Dostanu se tu někde na internet?“

Luc ho popadl za límec. „V kanceláři. Jdeme tam.“

Když procházeli kolem táborového ohně, Luc ukázal prstem a oznámil Hugovi: „Mimochodem, tohle je Sára.“

Okamžitě litoval, že raději nezůstal zticha. Hugo se k ní totiž ihned přihnal a představil se jí jako Lucův starý kamarád a mimochodem také spoluobjevitel jeskyně.

„Už jsem o vás slyšela,“ usmála se Sára. „Je to k nevíře, že jsme se neseznámili už tenkrát, když jsme s Lucem…“

„Ale já jsem o vás také slyšel!“ jásal Hugo. „Jak jste milá a inteligentní! Lucu, pojď sem!“

Luc se přišoural a kroutil hlavou v tichém očekávání věcí příštích. „Hugo, nedělej trable.“

„Trable? Já? Víte, Sáro, řeknu vám to na rovinu. Dnes večer jsem se seznámil s jednou dámou a rád bych ji pozval na schůzku, ale kdyby to byla dvojitá schůzka, myslím, že by si dala snáz říci. Co kdybyste se k nám vy a Luc někdy tenhle týden přidali? Jsem tu jen na pár dní.“

„Kristapána, Hugo, nech toho,“ zaburácel Luc.

„Moc ráda půjdu,“ odvětila Sára. Luca to zaskočilo, ale Hugo se chápavě usmál.

„Takže domluveno. Teď už se musím jen dohodnout s tou dámou a můžeme si všichni někam vyrazit. Luc vám třeba někdy vyloží můj vztah ke zdejší přírodě. Tohle mi ale může zpříjemnit pobyt.“

* * *

Vstoupili do kanceláře a Luc rozsvítil. Podlaha obytného kontejneru se třásla v rytmu běžícího generátoru. Luc se přihlásil na internet a pak pustil k počítači Huga, aby se připojil na svůj e-mail.

Švihák Hugo se nafoukl a hrdě oznámil, že má dvacet nových zpráv, z toho několik od přítelkyň. Pak spatřil tu, kvůli které se sem vydali. „Hele, to je od toho kryptoanalytika!“

Otevřel zprávu. „To je fantazie! Píše, že už má šest stránek. Heslo pro tuhle část bylo NIVARD – čertví, co to znamená. Rozšifrovaný text posílá v příloze a prý se brzy pustí do další části.“

„Tak co tam stojí?“ dožadoval se Luc.

„Moment, nech mě to otevřít. Podle mne si to ani nepřečetl. Jediné, co ho zajímá, je šifra, ne obsah rukopisu! A kromě toho píše, že je to latinsky. A latina je pro mého belgického přítele jen další šifra, a k tomu nudná.“

Hugo rychle přelétl očima dokument a pak se pustil do čtení. Luc mu nahlížel přes rameno. Hugo zprvu četl mechanicky jako nezúčastněný překladatel, ale zanedlouho se do textu ponořil a začal s citem tlumočit slova starého mnicha.

Jistě mne čeká strašná a bolestivá smrt. Mučedníci umírají pro svou víru a zbožnost, ale já zemřu pro znalosti, které mám. Byla prolita krev a bude prolita další. Ztratit přítele není snadné. Ztratit bratra je hrozné. Ztratit bratra, který mi byl po téměř dvě stě let přítelem, je nesnesitelné. Pochoval jsem tvé ostatky, drahý Nivarde. Kdo pochová mne? Nejsem svatý, Pane, jsem jen ubohá duše, která příliš lpěla na svých vědomostech. Vytěsnil jsem snad ze svého srdce lásku k Tobě? Věřím, že ne, ale to posoudíš Ty, můj Bože.

Za své hříchy zaplatím svou krví. Nemohu se vyzpovídat svému opatovi, protože je mrtev. Než pro mne přijdou, budu psát svou zpověď. Ukryji ji šifrou, kterou vynašel bratr Jean, učenec a laskavá duše. Stýská se mi po něm. Znalosti skryté v mé zpovědi nemohou být odkryty všem a zmizí s mou smrtí. Pokud budou někdy znovu objeveny, bude to proto, že je chtěl zjevit Kristus z důvodů, které zná jen on. Jsem písař a vazač knih. Pokud mi Pán dopřeje času do končit mou práci, svážu tuto knihu a věnuji ji svatému Bernardovi. Pokud má kniha shoří, budiž. Pokud skončí roztrhána na kusy, budiž. Pokud ji v jejím úkrytu nějaký smrtelník nalezne a rozluští její slova, pak mu vzkazuji: Bůh buď milostiv tvé duši, neboť cena, kterou zaplatíš, bude vysoká.

Hugo přestal číst, zamrkal a navlhčil si rty.

„Je to dál?“ zeptal se Luc.

„Ano,“ zašeptal Hugo. „Je to dál.“

„Tak proboha čti.“

* * *

Alon seděl za volantem vozu z půjčovny a řídil tak, jak dělal v životě všechno: bojovně. Prudce přidával plyn, prudce brzdil a řezal zatáčky. Cesta z tábořiště k jeskyni byla krátká. Když dorazil na štěrkem vysypané parkoviště na vrcholu skalní stěny, agresivně zabrzdil, až se od pneumatik rozstříkly kamínky. Obrys měsíčního srpku se rozplýval za mraky a na nočním nebi se rýsovaly černé siluety podobné žilám na hřbetě ruky. Budka pro hlídače už zmizela, telemetrická data a záběry průmyslových kamer od vchodu do jeskyně i ze síní teď odcházely přímo do kanceláře v táboře.

Alon zamkl auto a zapnul zdrhovadlo letecké bundy až ke krku. Údolím vanuly proudy studeného vzduchu. V kapse nahmatal klíč ke vchodu do jeskyně. Byl velký a těžký, vypadal poctivě, skoro jako středověké klíče. Alon by sice dal přednost dokonalé autentičnosti, blikavému světélku olejové lampičky, ale bude se muset spokojit s malou elektrickou svítilnou. Namířil kužel světla na cestu a vykročil k žebříku.

Těšil se, že v jeskyni stráví půl hodiny o samotě a projde si všechny síně s minimálním osvětlením. Ráno se Lucovi omluví po svém, vymluví se na dočasnou nepři četnost. Luc sice bude formálně proti, ale nevyvodí z toho žádné důsledky, tím si byl Alon jist. Jeskyně ho vábí. Musí se s ní vidět soukromě. Jednou o téhle noci napíše. Určitě ovlivní jeho názory, třeba i otřese nějakými zatvrzelými, tvrdošíjnými přesvědčeními.

„K čertu se všemi šamany,“ zašeptal hlasitě a vyslovil tím myšlenku, která ho pronásledovala. Je možné, že bych se mýlil?

Žebřík už byl blízko. Zpomalil krok. Dolů to byl dlouhý sestup a on už ve svých letech nebyl žádný kamzík.

Vtom se ozvaly spěchající kroky. Někdo za ním běžel.

Polekaně sebou trhl a chtěl se otočit, ale už to nestihl.

Neviděl kládu, která ho udeřila do hlavy, necítil, jak jeho tělo táhnou ke srázu. Když ho opouštěla poslední jiskřička života, neslyšel spěšné třepotání křídel dvou luňáků, které vyplašil hluk dopadu jeho těla do korun dubů.

(12)

1118

OPATSTVÍ CLAIRVAUX, FRANCIE

Toho zimního jitra byl vzduch křišťálově čistý a rozlehlé lesy kolem nového kláštera byly tiché. Pole byla klidná, všude až k plochému obzoru panoval mír.

Veškerou výbavu mrazivé místnosti tvořil jen slamník, nočník a mísa, ve které voda zmrzla na led. Mladý opat ze sebe shodil hrubou přikrývku. Navzdory zimě cítil, jak ho pálí celé tělo. Jeho pokožka se vlhce leskla, jako by právě vylezl z vody. Celou noc nemohl spát, sužovaly ho nápory suchého kašle, kvůli kterému ho bolela hlava a celé tělo. Kašel teď sice ustal, ale opat věděl, že se může každou chvíli vrátit. Snažil se dýchat nosem, aby tak oddálil další záchvat.

Bernard byl dříve privilegovaný mladík, a pokud onemocněl, pečovala o něj vždy nějaká urozená žena – teta nebo sestřenice. Když ale z kongregace vyloučil všechny ženy, musí se teď spoléhat jen na milosrdenství mužů, a ti nejsou tak citliví. V horečnatém nářku se obrátil ke své milované matce. Je sice už dávno po smrti, ale on si pořád ještě mlhavě pamatuje, jak ležel jako malý chlapec v posteli a bolelo ho v krku. Konejšila ho zpěvem, nosila mu medem slazené nápoje a mohl se těšit pohledem na její milou tvář. Teď už je dospělý muž, má osmadvacet let a je opatem kláštera Clairvaux. Není tu žádná matka, nemůže spoléhat na žádnou laskavou dlaň. Musí svou chorobu nést stoicky a věřit, že ho zachrání Kristova laskavost.

Kdyby se jeho matka dožila stáří, jistě by se teď dmula pýchou nad tím, jak se splnil její zbožný plán. Všechny své děti – šest synů a jednu dceru – hned po narození zaslíbila Bohu. Celý svůj život plně zasvětila jejich křesťanské výchově.

Než Bernard dokončil studia, byla matka už mrtvá. Jeho učitelé v něm rozpoznali mimořádný talent. Ten mladík nebyl jen urozeného původu a přirozeně inteligentní, měl navíc přívětivou povahu, bystrého ducha a jisté osobní kouzlo, jakého se mužům dostává jen zřídka. Bernard sice nakrátko věnoval pozornost i světským svodům literatury a poezie, ale nikdy nebylo žádných pochyb o tom, že se z něj jednou stane služebník Boží.

Kdyby v životě kráčel cestou nejmenšího odporu, zavedla by jej do nedalekého benediktinského opatství ve Fontaines, ale tato možnost ho rozhodně nelákala. Měl už své pevné názory a cítil se být názorově za jedno se dvěma představiteli nového směru v církvi. Zkažení mniši v klášterech se přestali řídit přísnou řeholí svatého Benedikta z Nursie. Cisterciáci Robert z Molesme a Alberic z Cíteaux se proto rozhodli skoncovat s nestřídmostí těla i ducha, která benediktinský řád nakazila. Odmítli košile z jemného plátna, kalhoty, kožichy a ložní prádlo. Jejich opatství a kláštery nebyly zdobené chrliči a fantastickými chimérami. Požívali prostý denní chléb bez sádla a bez medu. Nevybírali poplatky za pohřby ani desátky, budovali svá společenství stranou měst a vesnic a stranili se žen, aby nebyli vystaveni světskému pokušení. Mimo modliteb a meditací trávili čas jen tvrdou prací pro zabezpečení obživy.

A stejné ideály prostoty a střídmosti nosil v srdci i mladý Bernard. Jednoho dne se modlil v kostelíku a prosil Boha, aby mu ukázal cestu. Když vstal, věděl s jistotou, co má dělat, a dokázal silou svého přesvědčení zapůsobit i na ostatní. Nejprve se k němu přidali dva bratři, Bartoloměj a André, pak i strýc Gaundry. Zanedlouho Bernard shromáždil jednatřicet burgundských šlechticů ochotných vydat se s ním do Cíteaux, místo služby Francouzskému království se zasvětit Svaté říši římské a začít nový život. Dva další bratři, Gérard a Guy, byli právě na cestách jako vojáci, ale po čase se k Bernardovi připojili rovněž. Pouze nejmladšího Nivarda nechali doma.

„Sbohem, Nivarde,“ zavolal Bernard na svého nejmilejšího bratra toho dne, kdy skupina vyrazila na cestu. „Teď budeš mít všechny pozemky a statky pro sebe.“

Uplakaný hoch odpověděl: „Tobě budou patřit nebesa a mně jsi nechal jen zemi! To není spravedlivé!“

Tato upřímná slova Bernardem otřásla. Cítil od té doby obavy až do dne, kdy se konečně s Nivardem zase sešel.

Opatství Cíteaux bylo sice založeno už před patnácti lety, ale v roce 1112 bylo stále ještě jen dřevěné, nikoliv z kamene. Opat Stephen Harding, drsný Angličan, už dlouho neměl možnost přijmout novice. Z příchozích měl upřímnou radost a přivítal Bernarda a jeho doprovod s otevřenou náručí.

První studenou noc v prostém dormitáři Bernard probděl. Radost mu nedala spát, takže až do rána poslouchal chrápání vyčerpaných mužů rozléhající se v místnosti plné spáčů. V příštích dnech a týdnech vždy s radostí vítal i ty největší útrapy. A když přišel čas a on se stal opatem, oznamoval novicům u bran svého kláštera: „Pokud si přeješ žít v tomto domě, zanech své tělo venku; dovnitř může pouze duch.“

Bernard měl tak výjimečné schopnosti a tak usilovně se snažil, že se Stephen po dvou letech rozhodl svěřit mu založení dceřiného kláštera. Povýšil ho na opata a s tuctem mužů, mezi kterými byli i Bernardovi bratři André a Gérard, ho poslal do Champagne, na nehostinné místo zvané Údolí pelyňku v diecézi Langres.

Na rovné mýtině tam vybudovali prosté obydlí. Čekal je velmi tvrdý život, a to i podle jejich vlastních měřítek.

Země byla neúrodná, chléb si pekli z nejhrubšího ječmene a během prvního roku jim za potravu sloužily byliny a vařené bukové listí. Ale oni vytrvali a zbudovali klášter, který pojmenovali Clairvaux – Údolí světla.

Díky Bernardovu osobnímu kouzlu se do Clairvaux novicové jen hrnuli. Když začal Bernard churavět, bylo už v klášteře více než sto mnichů. Byl zvyklý spát s ostatními v dlouhém otevřeném dormitáři a jejich společnost mu teď chyběla, ale nechal se přestěhovat do malé místnosti opata vedle kostela, aby mnichy nepřipravoval o vzácný spánek. Už měsíc trpěl záchvaty kašle.

Gérard byl ze šesti bratrů vždycky nejstatnější. Až na jizvu na stehně, kterou si jako voják odnesl z boje, byl zdráv a nikdy v životě nestonal ani den. Bernardova choroba ho upřímně znepokojovala, nechával mu vařit polévky a lektvary, nicméně Bernard den ode dne slábl. Byl už jen kost a kůže. Zeslábl natolik, že už nemohl vést mnichy při modlitbách. Převedl tuto odpovědnost na převora, ale stále trval na tom, aby ho vodili do kostela na mše a liturgie hodin.

Jednoho dne se Gérard vypravil informovat o Bernardově zdravotním stavu mocného duchovního Viléma z Champeaux, biskupa z Châlons-en-Champagne. Vilém si Bernarda velmi vážil a byl si dobře vědom, že z něj jednou může být vlivný muž církve. Když se dozvěděl o jeho nemoci, vyžádal si svolení cisterciáckého řádu v Cíteaux, aby mohl jako Bernardův nadřízený po dobu jednoho roku opatství spravovat. Se svolením v ruce nařídil, aby mladého opata zprostili všech duchovních povinností a aby se na něj nevztahovaly přísné řádové předpisy, dokud se jeho tělo neuzdraví. Koněm tažená kára pak odvezla Bernarda na jih, do teplejšího klimatu. Mířila do bohatšího a pohodlnějšího kláštera, kam se před lety odebral prostřední z bratrů Bartoloměj. Tak se Bernard z Clairvaux ocitl v opatství Ruac.

Ruac byl benediktinský klášter a tamní komunita se nijak nespěchala oprostit od nadbytku, proti kterému Bernard tak brojil. Opatství ještě nebylo připraveno stát se součástí cisterciáckého řádu. Nové řádové sestry sem již sice nepřijímali, ale benevolentní starý opat neměl to srdce jeptišky z opatství vypudit. Nezrušil ani vinný sklep a pivovar, zachoval plnou špižírnu a sýpky. Bartoloměj a někteří další mniši byli vlastně do Ruacu vysláni jako předvoj reforem, ale po tvrdých časech v Clairvaux nalezli v místním pohodlí zalíbení. Měli Ruac změnit, ale ve skutečnosti změnil spíše Ruac je.

Po příjezdu byl Bernard natolik slabý, že církevní nedostatky v opatství ani nezaregistroval, natož aby proti nim protestoval. Přidělili mu kamenný domek na hranici opatství. Byla v něm jen jediná místnost s krbem, pohodlnou postelí, stolem, židlí čalouněnou koňskými žíněmi a spousta tlustých svíček. Jeho bratr Bartoloměj přikládal do ohně a chodil kolem lože jako ustaraný milenec. Stará jeptiška sestra Klotylda Bernarda zásobovala čerstvým jídlem a léčivými nápoji.

Zpočátku se zdálo, že Bernard nepřežije. Upadal do bezvědomí, občas nepoznával svého bratra a vyčerpaně mu znovu a znovu žehnal, a sestru Klotyldu oslovoval „matko“, což jí očividně dělalo velkou radost;

Dvacátého dne ale horečka klesla a Bernard si začal uvědomovat své okolí.

Namáhavě se vzpřímil na lůžku a jeho bratr mu urovnal pokrývku. „Kdo mne sem přivezl?“ zajímal se Bernard.

„Gérard s mnichy z Clairvaux.“

Bernard si protřel oči a podařilo se mu skrýt pokárání za lichotku: „Podívejme se, ty ale dobře vypadáš, Bartoloměji!“ Jeho starší bratr byl tělnatý a robustní, pleť měl růžovou jako vepřík a potřeboval by obnovit tonzuru na temeni.

„Trochu jsem ztloustl,“ připustil Bartoloměj a omluvně si pohladil bříško ukryté pod rouchem z jemného plátna.

„Čím to?“

„Místní opat není tak přísný jako ty!“

„Ach, už jsem se doslechl, že se to o mně říká,“ odvětil Bernard. Hleděl do země, takže se z jeho očí nedalo vyčíst, zda lituje své přísnosti nebo mu spíš vadí Bartolomějův přístup. „Jak zde žiješ, bratře? Sloužíš plně Kristu?“

„Věřím že ano, ale obávám se, že u tebe takovou spokojeností vzbudím nedůvěru. Líbí se mi tu, Bernarde. Cítím, že sem patřím.“

„A co děláš mimo modlitby a meditace? Máš tu nějakou práci?“ Bernard dobře věděl, jakou averzi k fyzické práci jeho bratr má.

Bartoloměj přiznal, že na poli nepracuje. Opat ho osvobodil od setí a sklizně. V Ruacu je ale malé skriptorium, které opisováním Řehole svatého Benedikta přináší klášteru pěkný zisk. Bartoloměj tam byl přidělen jako nováček k ruce ctihodnému mnichovi s vypsaným rukopisem. Učí se ale také pečovat o nemocné, což koneckonců Bernard už zjistil sám na sobě. Pomáhá bratru Jeanovi, lékaři. Denně dohlíží ve špitále na to, aby se pořádně topilo, rozsvěcí svíce pro ranní pobožnosti, čistí misky po pouštění žilou, umývá nohy nemocným a odblešuje jejich oděvy.

Zvedl Bernarda na nohy, opřel si jeho na kost vyzáblé tělo o záda a podržel mu nočník, aby se mohl vymočit. S potěšením poznamenal, že moč má lepší barvu a je jí více. Pak Bernarda vyzval: „Pojď, trochu se projdeme.“

V následujících týdnech se procházky z několika opatrných kroků postupně prodlužovaly. Bernard si začal užívat svěžího jarního vzduchu a navštěvoval už mše. Starému opatovi Étiennovi i jeho převoru Louisovi vyhovovaly pohodlné benediktinské způsoby a z tohohle slovutného mladíka měli velké obavy. Bylo jim jasné, že příchod takového reformátora věstí změnu poměrů, a uvědomovali si také, že se mu nemohou rovnat intelektem ani přesvědčovacími schopnostmi. Snad se spokojí s rolí pokorného hosta a nebude jim brát sudy vína ani vyhánět jeptišky.

* * *

Jednoho dne se oba bratři procházeli na louce u špitálu. Bartoloměj ukázal prstem na nízké stavení a poznamenal: „Mohlo by tě zajímat, Bernarde, že je tu jeden duchovní, kterého přátelé poslali sem do Ruacu, aby se zotavil z hrozného zranění. Kromě něj neznám nikoho, kdo by se ti mohl rovnat v debatách a disputacích, ve znalostech a učenosti. Až trochu zesílí, třeba vám oběma přijde vhod seznámit se. Jmenuje se Pierre Abélard. S některými stránkami jeho bouřlivého života zřejmě nebudeš souhlasit, ale myslím, že si s ním popovídáš lépe než se mnou.“

Bernarda ta novinka zaujala a Abélard ho začal zajímat. Po jaru přišlo léto, Bernard pomalu sílil a jeho zdravotní stav se zlepšoval. Vždycky, když se procházel po opatství, nahlížel do klenutých oken špitálu v naději, že uvnitř zahlédne toho tajemného mnicha. Až mu konečně jednoho rána po první denní liturgické hodince Bartoloměj oznámil, že se s ním Abélard chce vidět. Než je ale seznámí, musí Bernardovi vysvětlit, co Abélarda potkalo. Ušetří jim to oběma rozpaky.

Abélarda poslali jako mladíka na studie do Paříže. Na velké katedrální škole Notre-Dame tehdy učil Vilém ze Champeaux, týž, který je teď Bernardovým nadřízeným. Mladý učenec zanedlouho dokázal svého mistra porazit v rétorice i v disputaci a již ve věku pouhých dvaadvaceti let založil poblíž Paříže svou vlastní školu. Měl skvělou reputaci a studenti z celé Francie se k němu jen hrnuli. Do deseti let už učil na Notre-Dame a v roce 1115 se stal tamním kanovníkem. Bernard přerušil bratrovo líčení, aby poznamenal, že o tomhle pověstném učenci už slyšel. Často si říkal, co vlastně Abélarda potom potkalo?

Byla to žena jménem Heloisa.

Abélard se s ní seznámil, když jí bylo patnáct let. Ta drobná dívenka už byla proslulá svým vzděláním a znalostí klasické literatury. Bydlela v Paříži v přepychovém domě svého strýce, bohatého kanovníka Fulberta. Abélard se do ní rázem zamiloval a podařilo se mu ubytovat se u jejího strýce pod záminkou, že bude jeho nadané neteři dávat soukromé hodiny.

Kdo koho svedl, to bylo nejasné, ale nemohlo být sporu o tom, že došlo k vášnivému vztahu. Abélard své povinnosti učitele zcela ignoroval a navíc neuváženě dopustil, že se začaly veřejně zpívat písně, které o Heloise složil. Jejich poměr bohužel nezůstal bez následků, Heloisa otěhotněla. Abélard ji poslal ke svým příbuzným do Bretaně. Porodila tam syna, kterého pojmenovala Astrolábius po astronomickém přístroji. Volba takového jména jasně svědčila o jejích pozoruhodně moderních názorech.

Svěřila dítě do péče Abélardovy sestry a oba milenci se pak vrátili do Paříže, kde začalo napjaté vyjednávání se strýcem. Abélard souhlasil se sňatkem, ale odmítl se oženit s Heloisou veřejně, protože by to ohrozilo jeho postavení v katedrální škole při Notre-Dame. Skoro se kvůli tomu s Fulbertem servali. Abélard uprostřed toho zmatku přesvědčil Heloisu, aby se odebrala do kláštera v Argenteuil, kde jako dívka navštěvovala školu.

Poslechla ho proti své vůli, protože měla světskou povahu a k pobožnému životu netíhla. Posílala Abélardovi z kláštera dopisy, ve kterých se ptala, proč se musela podvolit a vydat se životní cestou, ke které se necítí být povolána a která navíc znamená jejich odloučení.

K tragickému vyvrcholení událostí došlo v roce 1118, několik měsíců před tím, než Bernard dorazil do Ruacu. Strýc Fulbert zřejmě dospěl k přesvědčení, že Abélard poslal Heloisu pryč, aby místo veřejného a poctivého sňatku celou záležitost nenápadně sprovodil ze světa. Chtěl se mu za to pomstít a nařídil třem ochotným mužům, aby Abélarda doma přepadli. Dva ho drželi na posteli a třetí ho nemilosrdně vykastroval nožem jako zvíře. Uříznutá varlata zahodili do umyvadla a naříkajícího Abélarda nechali ležet v tratolišti krve.

Doufal, že zemře, ale nestalo se tak. Teď z něj je mrzák, zrůda. V agónii uvažoval nad svým osudem. Bůh přece eunuchy zavrhuje a vylučuje je ze svých služeb jako nečisté tvory. Abélard ležel v horečkách a chřadl po velké ztrátě krve, dokud jej nezachránil Vilém ze Champeaux, vlídný ochránce všech nadaných. Dal ho převézt do opatství v Ruacu, kde ho svěřil do péče proslaveného lékaře bratra Jeana. A v tomto klidném kraji se Abélard po dlouhé fyzické i duševní rekonvalescenci zotavil konečně natolik, že byl připraven setkat se s dalším významným pacientem v Ruacu, s Bernardem z Clairvaux.

Bernard si jejich první setkání dlouho pamatoval. Čekal toho letního rána před špitálem, když vyšel ven hrozně hubený, shrbený muž s vystouplým čelem plným ustaraných vrásek a s plachým, až chlapeckým úsměvem na tváři. Kráčel pomalu, opatrně sunul nohy vpřed. Bernard při tom pohledu soucitně zamrkal. Abélardovi bylo čtyřicet a Bernard se navzdory své chorobě při pohledu na tu zuboženou postavu cítil jako statný muž.

Abélard k němu napřáhl ruku: „Opate Bernarde, tolik jsem toužil tě poznat. Dobře znám tvůj věhlas.“

„I já jsem se s tebou chtěl setkat.“

„Máme hodně společného.“

Bernard tázavě pokrčil obočí.

„Oba milujeme Boha,“ pokračoval Abélard. „A oba nás uzdravila péče sestry Klotyldy, její zeleninové polévky a hnědé lektvary bratra Jeana. Pojďte, projdeme se spolu, ale prosím, raději pomalu.“

Od toho dne se oba muži stali nerozlučnými společníky. Bernard nemohl ani uvěřit, že ho potkalo takové štěstí. Pokud šlo o teologii a logiku, Abélard mu byl více než rovnocenným partnerem. Při rozpravách si teď mohl cvičit ducha tělo. Chodili spolu na čerstvém vzduchu a diskutovali o Platónovi a Aristotelovi, o realismu a nominalismu, o lidské morálce, o všemožných konkrétních i abstraktních tématech. Pro oba to bylo vítané cvičení, střídali se v rolích učitele a studenta a často zůstávali zabraní v hovoru po celé hodiny. Bartoloměj někdy vzhlédl od práce, ukázal prstem z okna špitálu na dva gestikulující muže procházející se po louce a poznamenal: „Vidíš, bratře Jeane? Tví pacienti se uzdravují.“

Bernard se rád bavil o budoucnosti. Těšil se, až se zas zapojí do církevních povinností a bude moci se zanícením šířit cisterciácké zásady. Naproti tomu Abélard odmítal hledět vpřed. Chtěl se zabývat jen současností, jako kdyby neměl žádnou minulost a nečekala ho žádná budoucnost. Bernard ho při tom nechával. Nemělo smysl na tu ubohou duši naléhat.

* * *

Jednoho rána se vypravili dále od opatství, až se zastavili na jejich oblíbeném vyvýšeném místě, odkud byla krásná vyhlídka na řeku. Oba se usadili na skalisku a umlkli. Jaro už přineslo teplo a první květy kolem nich šířily opojnou vůni. Abélard náhle vyhrkl: „Ty víš, co mne potkalo, viď, Bernarde?“

„Ano.“

„Takže víš o Heloise?“

„Vím.“

„Kéž bys ji znal. Kdybys ji poznal, poznal bys lépe i mne.“

Bernard na něj tázavě hleděl.

Abélard sáhl pod hábit a vytáhl složený pergamen. „To je dopis od ní. Potěšilo by mne, kdyby sis jej přečetl a řekl mi, co si o tom myslíš. Jí by to nevadilo.“

Bernard se začetl do pergamenu a nechtělo se mu věřit, že ten dopis psala osmnáctiletá žena. Byl to milostný dopis, ale v žádném ohledu nebyl nízký, naopak, vyzařoval ušlechtilost a čistotu. Bernard byl pohnut melodií jejích slov a citem v jejím srdci. Po chvíli musel přerušit čtení a utřít si slzu.

„O čem teď čteš?“ zeptal se Abélard.

Bernard to přečetl nahlas: „Naše kláštery za nic nevděčí milodarům – jejich zdi nestojí díky desátkům, jejich základy nespočívají na lichvě. Bůh, jemuž sloužíme, vidí jen nevinné a prosté řeholníky, které jsi sem přivedl. Tato mladá vinice vděčí za vše jen tobě, a ty musíš věnovat veškerou péči jejímu obdělávání a zvelebování a to budiž jedním ze tvých hlavních životních úkolů. Naše odříkání, naše svaté sliby a život, který vedeme, to vše nás chrání před pokušením.“

Abélard smutně přikývl. „Dočti to, prosím.“

Když Bernard skončil se čtením, složil dopis a vrátil jej Abélardovi s poznámkou: „Je to pozoruhodná žena.“

„Děkuji ti. I když jsme sezdáni, už nemůže být mou ženou. Jsem jako mrtvý, všechna radost je navždy pryč. Buď jak buď, hodlám zasvětit zbytek svého života jí a Bohu. Budu žít jako prostý mnich. Ona bude žít jako prostá jeptiška. Budeme bratr a sestra v Kristu. I když si stále ponesu svůj nešťastný osud, skrz naši lásku k Bohu se budeme moci milovat navzájem.“

Bernard mu položil dlaň na koleno. „Pojď, bratře. Je krásný den, projdeme se ještě dál.“

Kráčeli směrem po proudu řeky, která plynula hluboko pod nimi. Toho léta přicházely hojné deště a spláchnutá hlína zabarvila nepokojný proud do bahnité hnědi, ale oni se ubírali po široké skalní římse, kde byla cesta suchá a bezpečná. Při každém kroku jim sandály pleskaly o chodidla. Už se přiblížili k nejvzdálenějšímu místu skalisek, kam se kdy vypravili, ale počasí jim přálo a oba se cítili dost silní pokračovat dál. Šli tiše, zanechali hovoru a naslouchali jen šustění listí ve větru. Tady, vysoko na skalách, se cítili jako v království dravých ptáků, v království Božím.

Za chvilku Bernard prolomil ticho: „Neodpočineme si tady?“

Z rozlehlé skalní plošiny byl nádherný výhled do údolí. Starý jalovec ošlehaný větrem jako by vyrůstal přímo z kamene. Jeho zkroucené větve skýtaly příjemný chládek.

Posadili se ve stínu, opřeli se zády o drsnou kůru kmene a okouzleně naslouchali tichu kolem.

„Nevrátíme se?“ zaplašil kouzlo té chvíle Abélard.

Bernard vstal, zaclonil si dlaní oči a zkoumal pohledem vrchol skály. „Možná bychom se mohli vrátit do opatství tak, že budeme napřed ještě kousek pokračovat dál. Snad bude možné někde vylézt nahoru a pak se vrátit lučinami ke kostelu. Myslíš, že bys to zvládl?“

Abélard se usmál. „Nejsem na tom tak dobře jako ty, bratře, ale na tohle bych měl stačit.“

Cesta dál byla poněkud nesnadná a zpocená chodidla jim brzy v sandálech klouzala. Bernard už už začínal pochybovat o tom, že má smysl pokračovat, když vtom zaslechli čarovný zvuk zurčení vody. Za nejbližším ohybem cesty narazili na malý vodopád. Ve slunečním světle se třpytil jako páska pokrytá drahokamy. Proud vody dopadal na skalní parapet a tekl po srázu dolů.

Žíznivě se napili z dlaní čisté chladné vody a rozhodli se, že jde o znamení. Zřejmě mají pokračovat dál.

Postupovali pomalu, protože skalní římsa už nebyla tak bezpečná. Stále ale byli rozhodnuti cestu vzhůru najít. Oba se v duchu těšili z toho, že jsou už dost tělesně zdrávi. Před několika měsíci přece byli ještě tak slabí, že se sotva dokázali vztyčit na posteli. Uvědomovali si, nakolik se jejich stav zlepšil, a vděčně se plahočili dál.

Potom narazili na druhý půvabný vodopád a znovu se mohli napít. Bernard si pak otřel dlaně do kutny a zaklonil hlavu. „Tamhle,“ prohlásil a ukázal rukou vzhůru. „Ještě kousek popojdeme a pak snad bude možné bezpečně vylézt nahoru.“

Na zvoleném místě si dal Bernard odhodlaně ruce v bok a zeptal se Abélarda, jestli je připravený na výstup.

„Jsem připravený, ale vypadá to, že je to dost vysoko.“

„Neboj se. Bůh nás bude držet na skále,“ uklidňoval ho vesele Bernard.

„Jestli má někdo z nás spadnout, pak ať jsem to já a ne ty,“ odpověděl Abélard.

Bernard se pustil nahoru jako první a vyhledával trasu, která co nejvíce připomínala výstup po schodech. Silně se potil a namáhavě dýchal. Když vystoupil výš, náhle se zastavil. „Abélarde!“ vykřikl. „Dej pozor, tamten balvan se kýve, ale pospěš za mnou! Našel jsem něco úžasného!“

Ve skalní stěně před sebou uviděl temný otvor dost velký na to, aby jím mohl projít, když se skloní.

Bernard natáhl paži a pomáhal svému staršímu druhu nahoru. „To je jeskyně!“ zvolal udýchaný Abélard.

„Pojďme si ji prohlédnout,“ navrhl Bernard vzrušeně. „Alespoň se uvnitř ochladíme.“

Neměli s sebou oheň a uvnitř viděli pouze tolik, co jim dovolilo sluneční světlo zvenku. Nažloutlá rozptýlená záře sahala jen několik stop daleko, vše hlouběji tonulo v černočerné tmě. Když se prodrali nízkým otvorem dovnitř, zjistili, že v jeskyni mohou bez obtíží vzpřímeně stát. Bernard postoupil ještě o několik opatrných krůčků dál a v místech, kde světlo přecházelo v tmu, něco zpozoroval. „Proboha, Abélarde, vidíš? Jsou tu malby!“

Cválající koně.

Útočící bizon.

Ve výšce hlava velkého černého býka.

Všechna ta stvoření se rozplývala v temnotě.

„Byl tu nějaký malíř,“ zabreptal Abélard.

„Byl to génius,“ dodal Bernard. „Ale kdo to mohl být?“

„Myslíš, že ty malby pocházejí z dávnověku?“ zajímal se Abélard.

„Možná, ale s jistotou to říci nemohu.“

„Tady v Galii byli přece Římané.“

„To sice ano, ale tyhle malby nejsou podobné žádné římské soše ani mozaice, jakou jsem kdy viděl,“ odpověděl Bernard. Vyhlédl ven do údolí. „Ať jsou jakkoliv staré, tohle místo je velkolepé. Ten umělec si pro své fresky nemohl zvolit lepší plochu. Musíme se sem vrátit se světlem a zjistit, co se nalézá hlouběji.“ Poplácal Abélarda po rameni. „Pojďme, příteli. Byl to podivuhodný den, ale už musíme do opatství na mši.“

* * *

Bernard přesvědčil Bartoloměje, aby se vypravil do jeskyně s nimi, a ten pozval i bratra Jeana, který měl rád přírodu a hodně toho o ní znal. Všichni čtyři se ráno po třetí denní liturgické hodince vydali z opatství a měli v úmyslu vrátit se před polednem, aby byli na šestou liturgickou hodinku zpátky. Budou si muset pospíšit. Pokud snad šestou hodinku zmeškají, uloží si pokání. Svět se kvůli tomu nezboří. Kdyby byl Bernard v Ruacu opatem, bral by to jistě přísněji, ale toho slunného dne byl spíš objevitelem než knězem.

K jeskyni dorazili v půli dopoledne. Cítili se jako malí kluci na výletě. Bartoloměj byl upřímně rád, že vidí bratra v tak dobré náladě a při síle. Korpulentní a dobromyslný lékař Jean byl nejstarším členem skupiny, i když jen o pár let. Těšil se, až ty fresky spatří na vlastní oči. Bernard a Abélard cítili, že pouta jejich přátelství stále sílí.

Vybavili se dobrými pochodněmi z modřínových větví omotaných na konci mastnými hadry. Na skalní římse pod jeskyní Jean poklekl, nikoliv aby se pomodlil, ale aby rozbalil váček s potřebami pro rozdělání ohně. Vyňal křesací kámen, kus kovu – používal starý zlomený klíč – a zuhelnatělé zbytky plátna, které si připravoval podle vlastní metody.

Pracoval zručně, vykřesával želízkem jiskry na kameni a během chvilky se troud vzňal. Nejprve od něj zapálil svou pochodeň a tou pak i ostatní. Zanedlouho stáli všichni čtyři v ústí jeskyně a s planoucími pochodněmi v rukách zírali bez hlesu na snad nejkrásnější malby, jaké kdy spatřili.

Poté, co vkročili dovnitř, zcela ztratili přehled o plynoucím čase. Když se vrátili do opatství, šestou liturgickou hodinku dávno zmeškali a mohli být rádi, že stihli alespoň tu devátou. Ve světle prskajících plamenů obdivovali všechna ta zvířata. Některá, kupříkladu bizoni nebo mamuti, se jim zdála fantastická, zatímco koně a medvědi byli podle jejich názoru zobrazení vcelku realisticky. Podivný ptačí muž se ztopořeným přirozením je zneklidňoval a udiveně nad ním pomlaskávali. A když se proplížili nízkým průchodem v hlubinách jeskyně, ohromila je záplava rudých obrysů dlaní, která je v malé síni obklopila ze všech stran.

Od prvních okamžiků zaníceně debatovali nad tím, jaký umělec či umělci ta díla vytvořili. Byli to Římané, Galové, či snad Kelti? Nebo nějací jiní dávní obyvatelé tohoto kraje? Nedařilo se jim nalézt odpověď na otázku, kdo ty obrazy namaloval, a tak se obrátili k záhadě, proč to udělal. K čemu byla jeskynní klenba pokrytá obrazy dlaní? Jakému účelu sloužila?

Jean pokročil dál, do poslední síně, a zvolal: „Bratři, tady je namalované něco, v čem se vyznám lépe! Rostliny!“

Bystrým a zkušeným okem zkoumal stěny jeskyně. Byl zaníceným sběratelem bylin, v oblasti Périgordu se mu znalostmi mohl měřit jen málokdo, a jako lékař byl nedostižný. Jeho obklady, masáže, prášky a odvary byly pověstné široko daleko a jeho věhlas dosáhl až do Paříže. Bylinkářství mělo v tomto kraji dlouhou tradici a znalost rostlin a medikamentů se pečlivě přenášela z otců na syny, z matek na dcery a v případě opatství v Ruacu z mnicha na mnicha. Jean měl obzvláštní vlohy k vylepšování starých receptur a k experimentům. Tradiční obklad proti dýchavičnosti byl sice dost dobrý, ale nezabral by lépe, kdyby se přidal ještě kakost? Průjem lze zastavit obvyklými odvary, ale nepřidal by jim na účinnosti mák a mandragora?

Teď Jean ukazoval hořící pochodní na zobrazené keře s červenými bobulemi a dlanitě členěnými listy. Ostatní mniši mu zvědavě hleděli přes ramena. „Tohle je podle mne meruzalka. Její šťáva je dobrá na mdloby a malátnost. A ty šlahouny tamhle mi připomínají pletník, svlak. Ten působí projímavé a prý také zahání zimnici.“

Bartoloměj zkoumavě hleděl na protější stěnu, kde se tyčila velká postava ptačího muže. „Všimli jste si tohoto stvoření, bratři?“ upozornil a ukázal prstem na jeho vztyčený penis. „Ten muž je stejně obdařený jako ten první. A když od něj odhlédnu, ty rostliny kolem něj poznám i já. Je to luční tráva.“

„Souhlasím,“ pokrčil nos Jean. „Obyčejná tráva. Jako lék je k ničemu. Nanejvýš se občas může hodit k upevnění obkladu.“

Bernard pomalu obcházel síň a prohlížel si stěny. „Vím, že to říkám pořád dokola, ale nikde na světě jsem nic podobného neviděl. Připadá mi…“

Vtom pod jeho nohou něco křuplo a Bernard ztratil rovnováhu. Upadl na zem, upustil pochodeň a odřel si kolena.

Abélard mu spěšně nabídl pomocnou ruku. „Nestalo se ti nic, příteli?“

Bernard sahal po své pochodni, ale náhle ucukl rukou, jako by zahlédl hada, a spěšně se pokřižoval. „Proboha, pohleďte!“

Abélard sklonil pochodeň, aby zjistil, co Bernarda tak vyděsilo. U stěny jeskyně spatřil hromádku bělavých lidských kostí. Rychle se pokřižoval.

Jean přistoupil k nim a začal si kosti prohlížet. „Tohle rozhodně nejsou čerstvé kosti,“ poznamenal hned. „Těžko říci, kdy ten nešťastník zemřel, ale určitě tu už leží hodně dlouho. A podívejte se na jeho lebku!“ Temeno lebky bylo za levou ušní dírkou rozdrcené a promáčknuté hluboko dovnitř. „Zemřel násilnou smrtí, Bůh buď milostiv jeho duši. Myslíte, že by to mohl být ten malíř?“

„To se nikdy nedozvíme,“ odpověděl Bernard. „Ať to byl kdokoliv, musíme předpokládat, že byl dobrý křesťan, a dopřát mu křesťanský pohřeb. Tady jeho ostatky nechat nemůžeme.“

„Souhlasím s tebou, ale budeme se sem muset vypravit s pytlem, abychom mohli jeho tělesné pozůstatky odnést,“ řekl Abélard. „Nechtěl bych se dopustit zhanobení tím, že bychom tu nějaké kosti zapomněli nebo je rozsypali cestou.“

„Pohřbíme s ním i jeho misku?“ zeptal se zvědavě Bartoloměj.

„Jakou misku?“ nechápal Jean.

Bartoloměj napřáhl pochodeň, až se téměř dotkl vápencové misky. Byla velká jako spojené dlaně dospělého muže a ležela u nohou kostry. „Tuhle,“ odpověděl. „Asi z ní jídal. Dáme mu ji do hrobu?“

* * *

Jean si tu kamennou misku nakonec nechal, zůstala ležet na stole u jeho lůžka. Kosti neznámého ubožáka byly už dávno pod zemí a zádušní mše byla odsloužena, když si Jean jednoho dne začal misku znovu prohlížet. Kámen byl okrově zbarvený, miska byla těžká a chladná na omak, její povrch byl hladký. Když ji držel v dlaních, musel myslet na toho mrtvého, kterého našli v jeskyni. I Jean měl těžký hmoždíř s paličkou, aby mohl rozmělňovat byliny při přípravě léků. Jednou ho napadlo položit jej vedle misky toho záhadného muže. Příliš se nelišily.

Mladý mnich jménem Michel, který Jeanovi sloužil jako pomocník, tohle počínání podezřívavě sledoval ze svého sedátka v rohu.

„To nemáš nic na práci?“ obořil se na něj Jean popuzeně. Nedovtipný mladík to ale nepochopil jako napomenutí, aby si hleděl svého.

„Ne, otče,“ opáčil klidně.

„V tom případě ti pomohu strávit čas do nešpor užitečně. Nacpeš všechny slamníky ve špitále čerstvou slámou. Už jsou tam zase štěnice.“

Mladý mnich se neochotně odšoural s kyselým výrazem v obličeji a něco si pro sebe tiše mumlal.

Jeanova cela byla jen zdí oddělená prostora uvnitř dlouhé budovy špitálu. Jeanovi obvykle večer stačilo zout sandály a jakmile položil hlavu na slamník, usnul, jako když ho do vody hodí. Ani chrápání a sténání pacientů ho nerušilo ze spaní. Ale od toho dne, kdy navštívil tu zvláštní jeskyni, měl špatné spaní. Budily ho ze snu obrazy, které tam spatřil vymalované, a kostra, kterou uvnitř nalezli. Jednou se mu zdálo, jak ta kostra ožívá, vstává a mění se v ptačího muže. Probudil se zbrocený studeným potem.

Této noci ale neusnul. Ležel na posteli a upřeně zíral na hořící oharek svíčky, kterou nechal stát na stole mezi svým kamenným hmoždířem a tou miskou.

Zápasil s nutkáním, které nakonec nedokázal přemoci.

Musel se vydat s Bartolomějem, Bernardem a Abélardem na svěží louky a do lesů kolem opatství.

Musel s nimi nasbírat košíky luční trávy, meruzalky a svlaku.

Musel rozmačkat bobule, nasekat a rozdrtit rostliny v hmoždíři a pak tuhou drť vyvařit.

Musel se pak večer s ostatními třemi bratry usadit ke stolu v soukromí své cely. Jeden po druhém popili trpkého, narudlého nápoje.

(13)

„To je všechno?“ naléhal Luc.

Hugo přestal překládat, uzavřel textovou přílohu e-mailu a obrátil dlaně vzhůru v bezmocném a omluvném gestu. „To je všechno, co zatím dokázal rozluštit.“

Luc netrpělivě dupl nohou, až se celý obytný kontejner otřásl. „Takže oni z těch rostlin připravili odvar – a co se stalo pak?“

„Snad toho náš belgický přítel brzy rozšifruje víc. Napíšu mu e-mail, abych ho popohnal. Doufám, že se od téhle práce nenechá odlákat nějakým sjezdem příznivců Star Treku nebo něčím podobným.“

„Hugo, byla tam lidská kostra a další nálezy! Teď jsme ale v desáté síni ani nikde jinde nic nenašli. To je hrozná ztráta!“

Hugo nad tím jen pokrčil rameny. „Hm, vždyť tam přece jasně stálo, co chtějí udělat. Dopřáli tomu jeskynnímu člověku křesťanský pohřeb.“

„To je jako najít egyptskou hrobku vyloupenou vykradači hrobů. Kostra kromaňonce nalezená in situ – to by bylo něco nedocenitelného.“

„Buď rád, že ti tam nechali alespoň ty malby.“

Luc vykročil ke dveřím. „Napiš tomu svému známému, ať si se zbytkem rukopisu pospíší. Já si musím se Sárou promluvit o těch rostlinách.“

„Na tvém místě bych se neomezoval jen na rozhovor.“

„Prokristapána, Hugo, nech si ty svoje rady.“

* * *

V karavanu, kde Sára bydlela, se sice nesvítilo, ale Luc přesto zaklepal na dveře. Zevnitř zaznělo tlumené: „Kdo je to?“

„To jsem já, Luc. Promiň, ale musím s tebou něco důležitého probrat.“

Za chvilku se sice dveře otevřely, ale namísto Sáry se v nich ukázal Španěl Ferrer. Byl do půl těla nahý a vesele oznámil: „Sára se ti hned bude věnovat, Lucu. Dáš si něco k pití?“

Sára rozsvítila petrolejku a objevila se ve dveřích pokrytá ruměncem jako přistižená při činu. Blůzu měla zapnutou o jeden knoflík vedle a když si to uvědomila, tiše obrátila oči v sloup.

Ferrer ji v rychlosti políbil na tvář a zmizel s věcnou a zřejmě i upřímně míněnou poznámkou, že práce má přednost.

Luc nabídl, že by mohlo být Sáře příjemnější zůstat venku, ale ta ho pozvala dál a rozsvítila v obývací části karavanu. Chvíli se ozývalo do ticha jen syčení petrolejové lampy. „Vypadá jako správnej chlap,“ prolomil pak chvíli ticha Luc.

„Carlos? Jo, je fajn.“

„Znala ses s ním z dřívějška?“

Sára se nad tou otázkou zamračila. „Lucu, to zní jako otcovský výslech. Nepřipadáš si trochu divně?“

„Ne. Promiň, jestli se ptám hloupě. Nechtěl jsem být dotěrný.“

„Jasně.“ Upila z láhve s vodou. „Proč jsi přišel?“

„Kvůli těm rostlinám na malbách. Vypadá to, že mají určitý účel.“

Sára se zvědavě naklonila vpřed a bezděky tím ukázala Lucovi svůj výstřih. „Tak povídej,“ vybídla ho a zatímco jí líčil příběh z Bartolomějova manuskriptu, mimoděk si obtáčela kolem prstů prameny vlasů tak pevně, až jí prsty dočista zbledly. Luc na tenhle její zlozvyk projevující se ve chvílích nervozity už úplně zapomněl a teď si ho znovu všiml. Té noci, kdy se rozešli, si taky pořád hrála s vlasy.

Nebyl si jistý, jestli je Sára nervózní z jeho přítomnosti, nebo z Bartolomějova příběhu. Ať tak nebo tak, když domluvil a probrali spolu, co je třeba udělat, řekl Sáře, ať si z toho nedělá těžkou hlavu a dobře se vyspí.

Když uviděl výraz jejího obličeje, došlo mu, že ta dobře míněná rada mohla vyznít spíš jako napomenutí.

* * *

Druhý den průzkumu se rozhodně neodvíjel hladce, spíš se pořádně zamotal jako neposlušný rybářský vlasec.

Zvi Alon nepřišel na snídani a jeho auto našli stát nahoře na parkovišti u skalního srázu. Brána do jeskyně byla zamčená a neporušená. Jeremy se Lucovi s obavami přiznal, že si od něj Alon večer vyžádal klíč, a Luc rozzlobeně popřel, že by mu snad dovolil jít do jeskyně.

Všichni členové týmu začali v panice prohledávat okolí, ale nenašli vůbec nic. Pak Luc zafungoval jako vůdce, nařídil ranní směně začít s průzkumem jeskyně a vydal se informovat četníky.

Na zprávu o pohřešovaném vědci z důležitého archeologického průzkumu se objevil poručík Billeter z místní četnické stanice. Když zjistil, že jde zřejmě o složitější záležitost, zavolal do Périgueux a informoval svého nadřízeného plukovníka Toucase, velícího celému departementu Dordogne. A také povolal z Les Eyzies po řece Vézère policejní loď.

Během dopoledne dostal Luc v jeskyni vysílačkou zprávu, že dorazil plukovník Toucas. Byl poněkud při těle a působil dojmem neurvalce. Měl pleš, velké oči, nos, rty i vrásčité uši. Širokou mezeru mezi nosem a horním rtem zčásti zakrýval úzký knírek. Nedostatek vlasů na hlavě plukovník kompenzoval pečlivě zastřiženou kozí bradkou. Lahodný a elegantní hlas s kultivovaným pařížským akcentem působil při jeho vzhledu až nepatřičně. Luc si říkal, že kdyby se s ním nebavil osobně, ale přes telefon, měl by k němu mnohem větší důvěru.

Setkali se u Alonova pronajatého vozu a sotva stačili prohodit pár slov, když k nim přispěchal mladý poručík a vzrušeně oznámil, že dole u řeky našli mrtvé tělo.

Toho dne se už Luc do jeskyně nevrátil.

Nejprve se musel lodí dopravit k mrtvole, aby ji identifikoval. Ten hrozný pohled jím otřásl. Alonovo tělo bylo zkrvavené a zpřerážené. Z břicha mu trčela ulomená větev. Při pádu si rozbil obličej a jeho paže a nohy trčely v nepřirozených úhlech jako větve toho starého jalovce nahoře na srázu. I když bylo sucho a zima, tělo už napadl hmyz.

Pak bylo nutné všechny vyslechnout. Luc dal Toucasovi a jeho podřízeným k dispozici svou kancelář. Jako poslední přišel na řadu Jeremy. Toucas jej vyslechl až pozdě odpoledne a když ho propustil z obytného kontejneru, student byl ve tváři stejně bledý jako mrtvý Alon. Venku na něj čekal Pierre. Přátelsky ho objal kolem ramen a odvedl ho na drink.

V táboře panovala ponurá nálada. Po večeři měl Luc ke všem krátkou řeč. Jak ho informoval plukovník Toucas, pokud nevyjde při pitvě najevo něco neočekávaného, dá se předpokládat, že se Alon zřítil, když lezl potmě ze svahu. Hledat nějaká jiná vysvětlení je zbytečné. Tělo se našlo přímo dole pod žebříkem a smrtelná zranění odpovídají pádu z výšky. Luc tyto závěry sdělil zasmušilým členům týmu.

Když připomněl vědecké zásluhy profesora Alona, vyzval k minutě ticha a pak všem znovu kladl na srdce, že vstup do jeskyně mimo stanovený pracovní rozvrh je přísně zakázán, a to bez výjimky. Klíče bude mít jen on sám. Jeden bude nosit stále u sebe, druhý nechá zamčený ve svém pracovním stole.

Luc do sebe při večeři nemohl vpravit ani sousto. Hugo ho pak odvedl do karavanu, naordinoval mu tekutou bourbonovou dietu a hrál mu na bateriovém MP3 přehrávači jazz z New Orleansu, dokud Luc, dosud oblečený, konečně neusnul. Pak Hugo hudbu vypnul a poslouchal houkání sovy, dokud sám také neusnul.

* * *

Navzdory tragédii archeologický výzkum jeskyně v Ruacu pokračoval. Alon bude v týmu chybět, ale najdou za něj náhradu až pro příští sezónu.

Podle plánu se během první sezóny měly vykopávky soustředit především na dvě místa: na vstupní síň, čili podle oficiálního číslování síň číslo jedna, a na síň rostlin, neboli desátou síň.

V desáté síni bylo málo místa a Luc rozhodl, že tam bude moci být jen několik lidí současně. Jádro skupiny tvořili Sára, Pierre, Craig Morrison, odborník na dobu kamennou z Glasgow, a Carlos Ferrer, expert na drobnou faunu, který se skvěle vyznal v kostičkách malých savců, plazů a obojživelníků. Luc dal Sáru dohromady s tímhle Španělem, jako kdyby mu na tom vůbec nesešlo, ale kdykoliv je viděl pracovat vedle sebe a téměř se dotýkat, zmocňoval se ho nepříjemný pocit. Desnoyers měl naštěstí správný odhad a netopýří kolonie byla den ode dne menší. Pár paličatých opozdilců se pořád ještě motalo v zadních síních, ale všem v týmu vyhovovalo, že už se nad jejich hlavami ustavičně nehýbe celý strop.

Sára se soustředila na průzkum čtverečního metru na zemi u jihozápadní stěny desáté síně – tady Luc našel ten nástroj z pazourku. Svrchní vrstvy byly pokryté novodobým nánosem guana, což Sáře práci hodně komplikovalo, protože hledala pyl a v netopýřím trusu je ho spousta. Během první sezóny chtěla Sára odkrýt vrstvu nekontaminovanou guanem a předběžně zjistit typy a množství pylů a spor. Jako odbornice na paleobotaniku měla při archeologických průzkumech obvykle za úkol stanovit flóru a klima příslušné doby. Malby tady v desáté síni jí ale neustále připomínaly, že Ruac je zcela neobvyklý.

Asi decimetr pod povrchem se černá barva změnila na žlutohnědou a guano se vytratilo. Přechodová oblast mezi vrstvami byla v té úrovni, kde při nálezu spočívala spodní část Lucovy kamenné čepele.

Celá skupina pro průzkum desáté síně napjatě sledovala, jak věčně rozesmátý Pierre odstraňuje z dotyčného metru čtverečního poslední zbytky černého nánosu. Pořídili dokumentační fotografie a pak se rozhodli pokračovat hlouběji.

Napřed se ale převlékli do nových kombinéz, přezuli si boty a vyměnili i všechny lopatky, štětce a stěrky, aby hlubší vrstvy neznečistili pylem z mladších vrstev. Sára vkročila do čtverce a chystala se slavnostně odebrat vzorek. Sotva ale začala, vyrazila ze sebe překvapené „Ach!“ a zarazila se.

Ferrer se nad ní skláněl a začal svým typickým způsobem drmolit: „Podívejte se, podívejte se, podívejte se!“

„Je to pazourek?“ zeptal se Pierre.

Morrison požádal Sáru, aby ho pustila na své místo. Skoro dva metry vysoký šedovlasý Skot se skrčil u země a opatrně se vytasil se svým speciálním štětcem. Ten objekt byl hladký a nažloutlý, ale z kamene nebyl. „Obávám se, že to nespadá do mé působnosti,“ poznamenal Morrison. „Podle mne je to kost. Podívej se na to, Carlosi.“

Ferrer nález ještě trochu očistil a zkusmo zašťoural kolem zubařským srpkem. „Kdepak, to není kost. Dneska si dáme zase šampaňské. Tohle je z rohu!“

Ponechali zatím nález na místě, jen jej opatrně celý odkryli. Když pořídili fotografie, vydal se Pierre pro Luca, který právě pracoval v první síni.

„Co tě tak rozrušilo?“ zajímal se Luc.

Pierre měl sice většinu tváře zakrytou respirátorem, ale už jen z vrásek kolem jeho očí Luc viděl, že se usmívá na celé kolo jako malé dítě. „Zamiloval jsem se, šéfe!“

„Do koho?“

„Spíš do čeho.“ Pierre se dobře bavil.

„No dobře, tak do čeho?“

„Do nejkrásnějšího stvoření z rohoviny, jaké jste kdy viděl.“

Když Luc dorazil do desáté síně, musel je pochválit. „Skvělá práce! To je nádhera. Teď je obraz kompletní. Po tomhle nálezu můžeme říci, že je v Ruacu všechno, i plastiky. Kdyby to tak mohl vidět Zvi! Vypadá to taky na aurignacién, zrovna jako ta čepel.“

Na zemi ležela soška bizona. Měřila asi dva centimetry a byla hladká a vyleštěná jako říční oblázek. Nohy zvířete byly dole rovné, takže se dalo postavit. Tlustá šíje nesla vysoko vztyčenou hrdou hlavu. Oba malé vyřezávané rohy byly intaktní. Kolem pravé oční dírky byly vidět rovnoběžné vrypy znázorňující srst.

Sára řekla: „Až ji zakreslíme a vyfotografujeme, odeberu první vzorek pylu přímo pod ní.“

„Jak dlouho ti bude trvat něco zjistit?“ zajímal se Luc.

„Začnu na tom pracovat ještě dnes, jakmile se vrátíme do tábora. Doufám, že bych už večer mohla mít nějaké předběžné výsledky.“

„Takže se uvidíme. Stavím se večer u tebe v laboratoři.“ Luc už byl na odchodu. Měl pocit, že zpod Ferrerovy masky zaslechl zafunění, ale úplně jistý si nebyl.

To zafunění přešlo v neartikulovaný výkřik následovaný sérií španělských výrazů a Sára zavolala Luca zpátky. Ferrerovy pronikavé oči vycvičené pro rozpoznávání kostí si všimly něčeho, co všichni ostatní přehlédli. Jen několik centimetrů stranou od sošky se něco drobného hnědalo a Ferrer se už k tomu skláněl na všech čtyřech se stomatologickým srpkem v prstech. „Kristepane,“ sténal nevěřícně. „My jsme na tom snad klečeli.“

„Co to je?“ naléhal na něj nedočkavě Luc.

„Počkej chvilku, nech mě pracovat.“

Bylo to maličké – ne tak maličké, aby to patřilo do sféry mikrofauny, kterou se Ferrer obvykle zabýval, ale bylo to hodně malé. Na délku to měřilo asi půl centimetru a široké to bylo tak dva milimetry. Ferrerovi trvalo jen chvíli tu drobnou věc odkrýt.

„Tak co je to?“ vyzvídal Luc a nakláněl se nad čtvercovou plochou jako nedočkavý otec při porodu.

„Za tohle se budeš muset vytasit s nějakým hodně dobrým šampaňským, kamaráde. Je to špička prstu – distální falanx.“

„Jakého živočišného druhu?“ zajímal se Luc nevěřícně.

„Je to lidská kost! Z prstu malého dítěte! Našli jsme poklad!“

* * *

Sára odebrala vzorky pro analýzu pylu a ostatní členové týmu zkoumali odkrytý čtverec ve snaze najít další lidské kosti. Do konce směny už na nic nenarazili, ale i ta jediná kostička byla neuvěřitelný nález. Narazit na lidské kosti z mladého paleolitu bylo jako najít roh jednorožce. V táboře se o ničem jiném nemluvilo a Ferrer předváděl vzácnou kostičku v plastové schránce jako svatou relikvii. Nikdo v týmu nebyl takový odborník, aby dokázal z jedné dětské kosti určit věk, neřkuli druh, poddruh či formu. Na to bude nutné využít akademických znalostí odborníků mimo tým.

V devět hodin večer se Luc objevil v obytném kontejneru a našel Sáru zabranou do práce u laboratorního stolu. Byla tam i Odila nad účty, pracovala u stolu, o který se jinak dělili Jeremy a Pierre.

Odila si pro sebe našla rychle uplatnění: starala se o papírování kolem potravin a ostatních potřeb. Koneckonců, měla s tím zkušenosti z otcova hostince. Její bratr se v táboře tolik nezdržoval. Občas se odpoledne stavil, aby pomohl kuchaři s krájením zeleniny a s podobnými pracemi.

Sára a Odila se bavily francouzský a chichotaly se jako malé holčičky. Když Luc hlučně vpadl dovnitř, pod jeho kovbojskými botami se prohnula podlaha.

Odila ihned ztichla a vrátila se ke své práci. Sára Lucovi oznámila, že se právě chystá prohlédnout vzorky pod binokulárním mikroskopem. Kvůli práci zmeškala i večeři. Z odebraných vzorků vytvořila suspenzi a separační technikou částice oddělila podle velikosti. Kyselinou fluorovodíkovou pak odstranila křemičité minerály.

Luc tiše sledoval, jak Sára štíhlými prsty roztírá vzorek na sklo, pipetou přidává kapku glycerolu a přikládá vrchní sklíčko.

Potom si upravila světlo a začala vzorek zkoumat, nejprve při malém zvětšení. S úlevou oznámila, že to „vypadá dobře“. Přidala na zvětšení a posouvala sklíčkem sem a tam. Pak zhluboka vydechla. Luc si teprve teď uvědomil, jak dlouho Sára zadržovala dech. „No, to se vlastně dalo čekat.“

„Co?“

Její hlas zněl kvůli vzrušení chraplavě. „Kromě obvyklého profilu kapradin a jehličnanů tam vidím hojně zastoupené tři velmi jednoznačné druhy pylu. Podívej se sám.“

Chvíli musel ostřit, aby přizpůsobil mikroskop svým očím. Nebyl na tyhle věci žádný odborník, ale i tak jasně viděl, že ve vzorku převládají tři druhy útvarů. Jedny vypadaly jako chlupaté ragbyové míče, druhé jako vypuštěné pneumatiky a třetí připomínaly embrya v zárodečném stadiu – byly to čtyři kuličky pohromadě.

„Co to je za pyly?“ zajímal se.

Sára nenápadně mrkla po Odile, která se skláněla nad papíry a očividně jejich hovor nevnímala. Beztoho ani nemluvila anglicky, ale Sára i tak naznačila Lucovi očima, aby byli opatrní. „Probereme to radši venku.“

Omluvili se Odile a vyšli si k ohništi, kde příjemně praskal a jiskřil dohořívající oheň. „No tak,“ dorážel Luc. „Co je to?“

„Ten pyl je ze tří rostlin, které jsou vyobrazené v desáté síni a taky v rukopise. Je to Ribes rubrum, červený rybíz, o kterém psal Bartoloměj jako o meruzalce, Convolvulus arvensis, svlačec rolní neboli podle Bartoloměje svlak, a Hordeum spontaneum, divoký ječmen. Koncentrace těch pylů ve vzorku je enormní!“

Luc za ni dopověděl to, co se podle něj chystala říci: „Z toho vyplývá, že do jeskyně kdysi nosili spousty těchhle rostlin! Opravdu v těch malbách mají nějaký zvláštní význam. Podobné činnosti nám z mladého paleolitu nebyly dosud známy!“

Sára zářila nadšením. Narudlé plameny ohně jí zespodu osvětlovaly tvář. Luc si náhle vzpomněl, jak kdysi obdivoval ostrý profil její čelisti zvýrazňující půvab její dlouhé šíje. Brada není zrovna obvyklá erotogenní zóna, ale při tom pohledu se v něm něco probudilo a než stačila zareagovat, políbil ji na rty. Držel ji při tom za ramena a když ucítil pohyb jejích paží, zprvu doufal, že mu polibek vrátí, ale místo toho mu opřela dlaně o hruď a odstrčila ho.

Už se neusmívala. Rychle se rozhlédla po táboře, jestli někde ve tmě neuvidí všetečné oči. „Lucu, to, co mezi námi bylo, už dávno skončilo. Ty ses rozhodl to skončit a já jsem se s tím vypořádala. Podruhé už do toho nejdu.“

Pomalu se nadechl a na rtech ucítil chuť její rtěnky. „Promiň, udělal jsem to bezmyšlenkovitě. To všechno to vzrušení – a možná i něco jiného, ale máš pravdu, neměli bychom se k tomu vracet. Stejně bych řekl, že jsi teď s Carlosem.“

To ji rozesmálo. „Přece víš, jak to chodí, Lucu. Archeologický ekvivalent románku na palubě lodi. Jakmile člověk vystoupí na břeh, je po všem.“

„Musím přiznat, že to znám.“

Lišácky na něj mrkla a poznamenala, že by ještě chtěla prozkoumat další vzorky a sepsat závěry. Když se k němu otočila zády a vykročila k laboratoři, sledoval ji a v duchu se proklínal. Sám ani nevěděl, jestli se na sebe zlobí proto, že ji políbil, nebo proto, že se víc nesnažil jí to vysvětlit, omluvit se, nějak napravit staré hříchy. Ze sebe tedy moc dobrý pocit neměl, ale z výsledků archeologického výzkumu v Ruacu měl velkou radost.

Viděl, že je to zase jeho životní problém v kostce. Pořád jen práce a ženy. Stabilní stolička potřebuje tři nohy, ale jemu v životě schází něco třetího. Možná bych si měl najít nějakého koníčka, napadlo ho, ale když si představil, jak se profesor Luc Simard někde na golfovém hřišti ohání holí, zavrtěl hlavou a zapudil ten směšný výjev.

Najdu Huga a posedíme u táboráku s láhví bourbonu, rozhodl se.

* * *

Sára se tím, že jí Luc ukradl polibek, nedala odradit a dodržela slib daný Hugovi ohledně společné schůzky. Hugo se při té příležitosti předvedl, vzal je do nádherného starobylého města Domme. Z kopce měli úžasný výhled a středověké opevnění města bylo krásně Zachovalé. Než se vydali na večeři do L’Esplanade, nejlepšího podniku široko daleko, prošli se nejprve kolem hradeb a za houstnoucího šera obdivovali vyhlídku do údolí řeky Dordogne.

Odila si výlet vychutnávala jako správná turistka a poprosila nějakého kolemjdoucího, aby je všechny společně vyfotil jejím mobilním telefonem. Ačkoliv byl podzim a večer už rozhodně nebylo teplo, měla na sobě lehoučké letní šaty, které jí nadzvedával vítr. Vypadala tajemně a vášnivě jako nějaký herecký idol. Hugo pečlivě sledoval poryvy větru a byl za to odměněn občasnou vyhlídkou na její stehna i jinam. Ale všiml si při té příležitosti i rozsáhlých tmavomodrých podlitin. Ty zhmožděniny vypadaly čerstvé, jako po nedávném výprasku.

Luc vystupoval toho večera jako uhlazený gentleman. Bavil Sáru neutrálními poznámkami na téma Zachovalé městské architektury z časů třináctého století. Když si Hugo našel vhodnou chvilku a mezi čtyřma očima ho upozornil na to, že má Odila modřiny, Luc jen pokrčil rameny a řekl svému příteli, že jim do toho nic není.

Večeře byla opulentní, Hugo se plácl přes kapsu a nechal přinést pár drahých láhví. Pili všichni kromě Luca, který ten večer dobrovolně přijal roli řidiče a musel se tedy obejít bez alkoholu. Koneckonců, za týden průzkum skončí, ale do té doby je Sářin nadřízený a jako takový se musí chovat jistým způsobem.

Hugo žádná podobná omezení neměl. Usadil se vedle Odily a obdivoval s ní západ slunce v údolí. Vrhali na sebe zamilované pohledy, dělali dvojsmyslné narážky a ve smíchu se dotýkali lokty. Sára se k jejich veselosti snaživě připojovala, ale Luc jako by cítil nějakou neviditelnou bariéru, negativní silové pole, které si sám vytvářel.

Hugo zrovna vyprávěl košilatou anekdotu, kterou už od něj Luc znal, a tak se jeho mysl místo poslouchání zatoulala a napadla ho bláznivá myšlenka: kdyby měl možnost jednou jedinkrát se vydat do minulosti, kam by chtěl? Bylo by to do toho večera v Les Eyzies se Sárou před dvěma lety, nebo do Ruacu před třiceti tisíci lety? Než se ale dokázal rozhodnout, vytrhl ho z úvah číšník s hlavním chodem.

Odila očividně nebyla zvyklá mluvit o sobě. V Hugově společnosti to nevadilo, protože ten se vždycky rád předváděl, líčil všemožné historky a vyprávěl vtipy. Smála se jeho žertům a nahrávala mu na další. Hugo se moc dobře bavil a chtěl mít na ten povedený večer památku, takže pořizoval mobilem snímky a občas podal telefon Sáře, aby ho vyfotila s Odilou.

Když se na okamžik odmlčel, aby rozžvýkal sousto hovězího, měla Sára šanci vytasit se s rychlou otázkou na Odilu: „Mohla byste nám říci, jaké to vlastně je, žít na vesnici?“

Odila stiskla rty do grimasy, která beze slov vyjádřila, že to není žádná sláva. Pak odpověděla: „No, já nic jiného vlastně ani neznám, tak nemohu srovnávat. V Paříži jsem byla, to ano, tam to znám, ale jinak… ani nemám pas. Bydlím v domku tři baráky od místa, kde jsem se narodila – to bylo v hostinci mého otce, v patře. Roštu v Ruacu jako ty vaše rostliny. Kdybyste mě vytrhla z kořenů, asi bych to nepřežila.“

Hugo dožvýkal právě včas na to, aby doplnil: „Možná bys potřebovala lepší péči.“

Odila se vděčně zasmála a znovu se ho jakoby náhodou dotkla. „V Ruacu je hnoje dost. Třeba to chce jen zalévat a trochu slunce.“

Sára zauvažovala nahlas: „V tak malé vesnici je asi těžké s někým se seznámit.“

Odila zvedla levou dlaň do vzduchu a zavrtěla prsty. „Jak vidíte, žádný prstýnek nenosím. Máte pravdu, je to tak. Proto jsem chtěla s vámi pracovat. Tedy, ne že bych se chtěla vdávat! Ale abych poznala nové lidi.“

„A jaký z toho máte zatím dojem?“ zajímal se Luc.

„Jste všichni tak chytří! Je to mimořádně stimulující společnost.“

„I pro mne,“ řekl Hugo a dolil jí sklenku s úsměvem, který hraničil s vilností.

* * *

Cestou zpátky Sára mlčela, ale ti dva na zadních sedadlech pusy nezavřeli. Luc ve zpětném zrcátku tu a tam zaregistroval polibek nebo šátrání rukama. Když se přiblížili k opatství, uslyšel vzadu šeptat Huga. Naléhal na Odilu, aby svolila, že za ní přijde.

„Ne,“ odmítala Odila šeptem.

„A zítra?“

„Ne!“

„Proč, máš tam někoho?“

„Ne.“

„No tak proč?“

„Jsem staromódní. Až se víc poznáme.“

* * *

Hugo seděl na svém lůžku a mlčky sledoval, jak se Luc svléká do spodků a čistí si zuby.

Sám zůstával oblečený a nezdálo se, že by se chystal do postele. Luc se ho nakonec zeptal: „Ty nejdeš spát?“

„Já musím za ní,“ zavzdychal Hugo.

„Prokristapána, dej s tím pokoj!“

„Copak jsi neviděl ty její nohy?“

„Ty jsi pořád stejný jako na univerzitě. Věčně jsi někde lovil.“

„Ty přece taky.“

„Ale už jsem z toho vyrostl.“

„Fakt?“

Hugo vstal a začal hledat své klíče od auta.

„Hele, dost jsi toho vypil,“ připomněl mu Luc.

„Jsem v pohodě. Pojedu pomalu a stáhnu si okénko. Čerstvý vzduch je můj kamarád. Ty snad nejsi můj kamarád?“ Bylo znát, že už se mu trochu motá jazyk. Luca to rozhodně neuklidnilo.

„Ale to víš, že jo, Hugo, jsem tvůj kamarád. Raději tě tam odvezu.“

„Ne ne, věř mi, jsem úplně v pohodě. Ty musíš šéfovat průzkumu.“

Chvíli se ještě dohadovali, ale pak se Luc podvolil a dodal jen: „Buď opatrný.“

„Budu. Nečekej na mě, běž spát.“

* * *

Než Hugo dorazil do vesnice, stačil cestou vystřízlivět natolik, že začal pochybovat o své příčetnosti. Vždyť neví nic než to, že Odila bydlí ‚tři baráky‘ od hospody. Ale nemá ponětí kterým směrem to má být, ani na které straně ulice.

Když bude spoléhat na štěstí a zkusí někde náhodně zaklepat, má vcelku vysoké šance, že se akorát vrcholně ztrapní. „Omlouvám se, že vás budím ze sna, madam, ale nevíte náhodou, kde bydlí starostova dcera? Chtěl bych ji opíchat.“

Hlavní ulice byla liduprázdná, nikde nikdo. To se koneckonců dalo čekat, vždyť už je skoro půlnoc. Hugo pomalu jel směrem k hospodě a počítal dveře. Třetí dům od hospody na jeho straně ulice – všude tma a u chodníku je zaparkovaná silná motorka. Tak ten to nebude, řekl si v duchu. Tedy nejspíš ne.

Odpočítal třetí dům na druhou stranu od hospody. Tam se svítilo v přízemí i v patře. Zastavil u domu, aby si jej lépe prohlédl. Co to Odila říkala o ovocném sadu? Něco zmínila těsně před dezertem, když už byl Hugo hodně pod parou. Co že v něm má růst – jabloně, třešně, nebo snad hrušně? Stejně je to jedno, v tuhle roční dobu jsou stromy bez ovoce a on nic nepozná. Vždyť je z města, stěží dokáže rozeznat strom od keře. Zastavil vůz a vystoupil. Nenápadně se proplíží kolem domu a mrkne se do té zahrady. Měsíc je jeho kamarád. Je zrovna v úplňku. V tom světle viděl dost, aby rozeznal pravidelně rozmístěné stromy. Rostlo jich tam asi tucet, ne-li víc.

Tak tohle by rozhodně mohl být ovocný sad. To vypadá nadějně.

Dveře byly natřené namodro, domek byl postavený ze světlého pískovce. Hugo tiše zaklepal a chvíli počkal.

Pak zaklepal silněji.

Okna v přízemí měla zatažené záclony. V obývacím pokoji byla v záclonách škvíra dostatečně široká na to, aby mohl nahlédnout dovnitř, ale neviděl tam ani Odilu, ani nikoho jiného.

Ustoupil o několik kroků do ulice a zaklonil hlavu, aby se podíval do okna ložnice v patře. Záclony byly zatažené, ale uvnitř se svítilo. Sebral pár oblázků a zkoušel je házet do okna. Cítil se při tom jako kluk, který se snaží vyhnout pozornosti rodičů.

Znovu žádná odezva.

Nejrozumnější by asi bylo nastoupit do auta a jet spát. Vždyť ani neví, jestli to je ten správný dům. Ale Hugo měl v sobě neohroženost Pařížana. Vrátil se znovu ke dveřím a zkusil vzít za kliku.

Podvolila se a dveře se otevřely. Nebylo zamčeno.

„Haló!“ zavolal opatrně. „Odilo, jsi doma? To jsem já, Hugo!“

Vstoupil dovnitř a rozhlédl se kolem. Obývací pokoj byl hezky uklizený, jak by člověk předpokládal v domě, kde bydlí žena.

„Haló,“ zkusil to znovu.

Nahlédl do kuchyně. Byla malá a zářila čistotou. Ve dřezu neleželo žádné špinavé nádobí. Chtěl vstoupit dovnitř a trochu se tam porozhlédnout, ale vtom si všiml hromádky dopisů na stolku v předsíni. Nahoře ležel účet za elektřinu na jméno Odila Bonnetová. Hned se cítil jistěji.

„Haló? Odilo?“

Stál u schodiště a váhal. Do dámské ložnice vstupují bez ohlášení a bez pozvání jen násilníci.

„To jsem já, Hugo! Jsi tam?“

Někde tichounce hrála hudba. Byl si tím jistý. Zdálo se mu, že to jde odněkud z kuchyně.

Podíval se na kuchyňský stůl, pak zvedl oči a uviděl to. Bylo to obrovské. V životní velikosti.

„Kristepane!“ zalapal po dechu a bezděčně rozhodil rukama. „Kristepane!“

Rozhlédl se kolem, aby se ujistil, že je pořád sám. Pak rychle vylovil z kapsy mobilní telefon a pořídil fotku.

Hudbu tady slyšel silněji. Říkal si, že by se měl otočit na podpatku a hned vypadnout. Ráno si tu fotku střízlivý a v klidu prohlédne a pořádně si promyslí, co dál. Místo toho ale vykročil směrem, odkud zaznívala ta melodie.

Vedle spíže byly dveře. Otevřel je a spatřil za nimi schody vedoucí do sklepa. Hudba teď zněla silněji – kytary, tahací harmonika, dunění bubnu. Nic, co by Hugo rád poslouchal – tahle tradiční francouzská taneční muzika přestala být populární někdy v šedesátých letech. Nad schody svítila holá žárovka.

Pustil se dolů. Když byl uprostřed schodiště, žárovka zhasla a kolem Huga se rozhostila tma.

„Odilo?“

(14)

Luc šel na snídani a šklebil se. Hugova postel zůstala ustlaná. Ten mizera očividně v noci uspěl a určitě se teď bude chtít chlubit dobyvatelskými úspěchy.

Po snídani poslal Luc do jeskyně první směnu a pak se vypravil se Sárou na odbornou exkurzi do přírody včetně klasické výbavy – vaků na vzorky a poznámkových bloků. Takhle časně po ránu se všude ještě válela studená a vlhká mlha. Vykročili od zadní zdi opatství a pustili se po mokré pastvině směrem k řece.

Jeremy a Pierre stáli u obytného kontejneru a zaregistrovali jejich odchod. „Kam asi jdou?“ zeptal se Jeremy.

„Nemám ponětí,“ odpověděl Pierre a významně mrkl. „Ale šéf vypadá spokojeně.“

Luc a Sára tiše kráčeli vpřed a nadechovali se venkovského vzduchu. V noci pořádně sprchlo. Brzy měli holínky od chůze v mokré trávě celé lesklé. Zanedlouho konečně vykouklo sluníčko a celá krajina se v té záři začala třpytit. Oba sáhli po tmavých brýlích.

První nález na ně čekal už necelý kilometr od tábořiště. Na rozhraní lesa a louky, po níž kráčeli, zpozorovala Sára žlutozeleně kropenatou oblast. Nad úrovní zelené trávy tam rostlo něco vysokého a žlutého. Rozběhla se do těch míst a Luc ji rozvážně dlouhými kroky následoval. Oba za sebou nechávali v trávě vyšlapanou cestičku.

„Divoký ječmen,“ oznámila Sára. „Hordeum spontaneum. A je ho tu spousta.“

Lucovi to připadalo jako prachobyčejný ječmen, jaký roste na poli, ale Sára utrhla hrotitý klas a ukázala mu, že na rozdíl od kultivované obilniny se šesti řadami obsahuje jen dvě řady zrníček.

Luc byl vybavený zahradnickými nůžkami a Sára měla kapesní nůž. Oba se pustili do metodického sběru a společně nastříhali a nařezali plný pytlík zlatavých klasů. „Tohle je zřejmě předchůdce kultivovaného ječmene,“ vysvětlovala při práci nadšeně Sára. „K přeměně na zemědělskou obilovinu došlo nejspíš během neolitu, ale nejsou žádné doklady svědčící o tom, že by mezolitičtí nebo dokonce paleolitičtí lidé používali divoký ječmen jako potravinu nebo pro výrobu piva.“

„Nebo pro jiné účely,“ dodal Luc.

„Nebo pro jiné účely,“ souhlasila. „Tohle by nám myslím mělo stačit,“ prohlásila a protáhla si záda. „Tak, to první bychom měli, teď ty další dvě.“

Luc nesl pytlík s ječmenem a následoval Sáru hlouběji do lesa. Bylo pod mrakem a slunce je příliš nezahřálo. Čím dál mezi stromy postupovali, tím větší jim byla zima.

Mlází ani trní nebylo pro Sáru překážkou, naopak, vyhledávala je. Postupovali tedy jen pomalu. Luc bezmyšlenkovitě šel za Sárou a myšlenky se mu zatoulaly. Ona věděla, co hledat. On zase věděl, nač se dívat – hleděl na její dokonalé boky obepnuté těsnými khaki kalhotami. A její ramena působila drobným a ženským dojmem dokonce i teď, když měla na sobě tu tlustou koženou bundu. Sváděl tuhý boj s nutkáním popadnout ji zezadu, otočit ji a přitisknout k sobě. Políbili by se a tentokrát by neodolala. Poprosí ji o odpuštění a řekne jí, že pro něj byla vždycky ta jediná a pravá. Tenkrát si to ještě neuvědomoval, ale teď to ví. Strhl by ji na mech a jeho hříchy by byly smyty. Chladivý a vlhký mech by je smyl.

„Hledáme úponky popínavé rostliny, která omotává malé a středně velké stromy,“ oznámila Sára a kouzlo té chvíle pominulo. „Má podlouhlé kopinaté listy. Kdyby už nebyl podzim, mohli bychom koukat po růžovobílých květech, ale teď jich už moc nebude, nanejvýš nějací opozdilci.“

Uslyšeli zurčení potůčku a pod holínkami ucítili bláto. Luca napadlo, jestli nakonec tahle voda neteče do jednoho z Bartolomějových vodopádů. Podél potoka rostly hlavně duby cesmínovité a buky a hustý podrost býlí a pichlavých akátů. Luc se zachytil kalhotami za trní a když se shýbl, aby se vyprostil, uslyšel ze Sářiných úst libozvučnou latinu, jako kdyby se pustila do zpěvu nějakého církevního chvalozpěvu: „Convolvulus arvensis! Tamhle je!“

Svlačec ovíjel semenáčky a mladé stromky, přesně jak předpověděla. Úponky pevně svíraly kůru a pnuly se až vysoko nad jejich hlavy.

Rostla ho tu spousta, ale nebylo snadné jej sbírat. Šlahouny se tak úporně držely, že se nedaly od stromků odtrhnout. Museli na to jít jinak. Po kouskách a namáhavě plevel odřezávali a odmotávali, až konečně měli druhý pytlík plný šlahounů a listí.

„Tak to by bylo to druhé. Teď to poslední,“ poznamenala Sára.

Pořád kráčela vpředu a Luc se nechal vést. Před nimi byly skalní útesy a údolí řeky, ale Sára se otočila a pustila se zpět směrem k lukám. Předem si prostudovala topografické mapy a věděla, že je tu poblíž zrušená a dávno nepoužívaná železniční trať. Rostlina, kterou hledali teď, má ráda opuštěnou půdu, dříve obdělávanou a teď ležící ladem. Hledali keře. Sára o nich něco vykládala, ale Luc nebyl schopen soustředit se na botanickou přednášku. Byl rozlítostnělý a rozzlobený sám na sebe pro to, čím se stal.

Jeho otec pracoval jako manažer ve firmě těžící ropu. Byl klasickým představitelem mužů své generace, kteří chodili do soukromých klubů, popíjeli, byli narcisticky arogantní a nedokázali by se obejít bez mladé milenky, ačkoliv měli krásnou manželku. Kdyby nezemřel na infarkt, byl by určitě pořád stejný jako tehdy, pil by a proháněl by sukně ještě v sedmdesáti jako nějaký přestárlý donchuán.

Je člověk ve vleku dědičnosti, nebo na něj má vliv výchova a okolí? Proč vlastně Luc v životě napodobuje svého otce? Vždyť byl sám svědkem toho, jaký mělo otcovo chování vliv na matku. Nechala se vysoušet horkem pouště na pobřeží Perského zálivu, čas trávila zavřená doma nebo ve sportovních klubech. Upnula se na svého jediného syna studujícího ve Švýcarsku. Naštěstí nakonec dokázala znovu získat svou důstojnost, rozvedla se a odstěhovala se zpět do Spojených států. Vrátila se k životu, ze kterého se nechala na čtvrt století vytrhnout, když přijala roli křehké manželky vlivného podnikatele.

Znovu se pak vdala, vzala si bohatého dermatologa z Bostonu, člověka změkčilého povahou i fyzicky. Luc ho sice jakž takž snášel, ale žádný vztah k němu neměl.

Zničehonic se mu v mysli vynořila úplně samozřejmá otázka. Proč se vlastně rozešel se Sárou? Copak to nebyl nejdokonalejší vztah jeho života? Copak mu s ní nebylo dobře?

Jak to, že se vlastně nikdy nezamýšlel nad tím, proč se s ní rozešel?

Stará železniční trať vedla rovnoběžně s říčním korytem a byla už zarostlá. Sára si ale všimla přímého pruhu nižší vegetace na okraji louky a rozběhla se tam. Luc se tiše plahočil za ní. Myšlenky mu vířily v hlavě jako rozemletá káva v horké vodě.

Koleje uviděli až v okamžiku, kdy stáli přímo na nich. Sára vypadala jako lovecký pes na stopě. Prohlásila, že severním směrem to vypadá slibněji. Vydali se po kolejích a natahovali nohy, aby šli po pražcích. Na straně blíže k řece rostlo husté hloží a Sára Lucovi vysvětlovala, že v takovýchhle místech by mohli nejspíše narazit na to, co hledají.

Vítr mezitím rozehnal mraky a slunce začalo pořádně hřát. Kráčeli po trati už půl hodiny a Luc se začal v duchu zaobírat vykopávkami. Na mobilním telefonu viděl, že tu není vůbec žádný signál, a vědomí, že nemá se skupinou kontakt, pro něj bylo nepříjemné. Už chtěl ukončit pátrání a začít se vracet, když najednou začala Sára poskakovat na místě jako holčička a vyzpěvovat latinsky: „Ribes rubrum, Ribes rubrum!“

Z hloží vystupovala skupinka keřů se světle zelenými laločnatými listy. Našli dokonce i plody, což Sára vysvětlila letošním nevydařeným létem a tím, že až donedávna byla poměrně zima.

Bobulky rybízu se ve sluneční záři leskly jako rubínově zbarvené perličky. Sára jednu ochutnala a požitkářsky přivřela oči. „Je kyselý, ale moc dobrý,“ prohlásila. Luc rozpustile otevřel ústa, Sára se neochotně podvolila a vsunula mu jednu kuličku mezi rty.

„Chtělo by to cukr,“ poznamenal a pak se oba pustili do sbírání rybízu. Než naplnili litrový plastový sáček, měli oba rudě zbarvené prsty.

* * *

V táboře vypudili kuchaře z kuchyně a zmocnili se jeho krájecích prkének, nádobí a toho největšího hrnce. Postupovali podle hrubého receptu v rukopise. Nakrájeli ječmen a svlačec, jako kdyby připravovali salát. Pak kousky rozdrtili paličkou na maso ve dřevěné salátové míse, protože neměli žádnou lepší náhradu hmoždíře a paličky, přidali rozmačkaný rybíz a vodu a dali směs vařit. V kuchyni se brzy rozložila zvláštní zapařená vůně ovoce a trávy. Sára a Luc stáli nad hrncem s rukama v bok a sledovali bublající odvar.

„Co myslíš, jak dlouho se to má vařit?“ zajímal se Luc.

„Asi bychom to neměli s varem přehánět, spíš bych to pojala jako přípravu čaje. Z hlediska etnobotaniky to zpravidla bývá nejkorektnější postup,“ odpověděla mu Sára.

Pak se ale zasmála a dodala: „Popravdě řečeno, nemám ponětí. Nepřipadá ti, že jsme jako dva blázni?“

„No, rozhodně je to dost praštěné na to, abych o tom raději nemluvil před ostatními,“ odpověděl Luc. „Musí to zůstat mezi námi dvěma. A jak ten odvar vlastně pošleme do Cambridge?“

Sára měla v karavanu pěknou termosku z nerez oceli a skla, dělala si do ní čaj. Ještě jednou zamíchali obsahem hrnce, pak ztlumila plynový hořák a šla pro termosku.

Než se stačila vrátit, zapleskaly před kuchyní sandály a objevil se opat Menaud. Na to, jak bylo chladno, byl docela červený v obličeji.

„To jsem rád, že jsem vás konečně našel, Lucu. Nemohl jsem vás nikde sehnat, zkoušel jsem vám i volat na mobil.“

Luc vylovil přístroj z kapsy. Na displeji viděl několik zmeškaných hovorů. „Pardon, byl jsem mimo signál. Copak byste potřeboval?“

Opatovu pozornost přivábila zvláštní nasládlá vůně. „Copak je to?“ ukázal na vařič.

Luc si cenil všeho, co už pro ně opat udělal, ale do vysvětlování se mu nechtělo. „To si tu něco vaří profesorka Malloryová,“ odpověděl vyhýbavě. „Já to jen hlídám.“

Opat byl zvyklý lézt v kuchyni pod všechny pokličky a očividně měl sto chutí udělat to i tady. Pak si ale vzpomněl, proč vlastně Luca hledal. Do opatství několikrát volal mladý šéf místní četnické stanice poručík Billeter. Chce, aby se mu Luc ozval. Zřejmě je to něco naléhavého.

Luc opatovi poděkoval za zprávu a nahlas zauvažoval, jestli třeba nedošlo k nějakému vývoji ve vyšetřování Alonovy nehody. Do dveří se vřítila Sára a div do opata nenarazila, ale odskočili od sebe jako dva odpuzující se magnety. Starý mnich spatřil termosku v její ruce a než se odporoučel, poznamenal, že ten odvar pěkně voní a že ho bude muset někdy ochutnat. Sára na to nic neřekla a Luc na ni jen spiklenecky mrkl.

Zatímco Sára cedila tekutinu do čisté misky, Luc vybral v seznamu zmeškaných hovorů poručíkovo číslo a stiskl tlačítko, aby se s ním spojil.

Předpokládal, že jako první věc uslyší jméno Zviho Alona, ale poručík ho překvapil zcela nečekanou otázkou: „Znáte jistého Huga Pineaua?“

* * *

Na silnici z opatství do vesnice Ruac byla ostrá zatáčka z kopce. Nikdo to místo nepokládal za obzvlášť nebezpečné, ale když se dá dohromady tmavá noc, prudký liják, nepřiměřená rychlost a snad i nějaký alkohol za volantem, následky lze tušit.

Místo nárazu se nacházelo asi deset metrů od silnice, takže si řidiči projíždějících aut nejspíš ničeho nevšimli. Les se otevřel, aby přijal havarující automobil, a pak se za ním zase zavřel. Až krátce po deváté hodině ráno si nějaký bystrozraký motocyklista všiml polámaných větví a objevil vůz.

Auto a strom byly v jednom chumlu polámaného dřeva a zprohýbaného kovu. Síla nárazu byla taková, že motor skončil v prostoru pro spolucestujícího. Přední kola uletěla bůhvíkam, přední sklo zmizelo tak dokonale, jako by se vypařilo. Všude byl silně cítit benzin. Ke vznícení nedošlo, řidiči to ale život nezachránilo.

Zásahové vozidlo níže po svahu oplachovalo z vozovky unikající olej a dva četníci pouštěli střídavě vozidla v obou směrech.

Poručík Billeter napřed vzal Luca k sobě do služebního vozu a promluvil si s ním. Pak ho teprve zavedl na místo havárie. Luc se za ním šoural krokem muže, který jde na vlastní popravu. Než tam došli, dorazil v autě také Pierre a z vozu vyskočila Sára. Po telefonním hovoru chvatně dokončila práci v kuchyni a přijela. Věděla zatím jen tolik, že Hugo měl nehodu.

Když pohlédla Lucovi do očí, bylo jí všechno jasné. „Lucu, je mi to moc líto.“

Když ho viděla plakat, neubránila se slzám ani ona. Se vzlyky opustili vozovku a přelézali mokrou krajnici.

Luc byl jako archeolog zvyklý vídat mrtvé. Na lidských kostrách je cosi až úzkostlivě čistého. Bez nepříjemné tkáně a krve se člověk může oprostit od veškerých citů a soustředit se jen na střízlivou vědu. Kosterní zbytky v něm emoce nebudily.

V posledních dnech se ale setkal už podruhé s čerstvou smrtí, a obzvláště v tomhle případě pro něj bylo těžké nějak se s ní vyrovnat.

Hugovo tělo bylo hrozně zřízené. Luc nahlédl do auta postranním okénkem, ale nedokázal ten pohled snést a po vteřině odvrátil hlavu. Během té chvilky ale stačil rozpoznat Hugovo hnědozelené sako a kudrnaté vlasy, úhledně zastřižené a sčesané kolem zkrvaveného levého ucha.

Na druhé straně vozu spatřil Luc stát nějakého muže. Zrovna se shýbal k okénku spolujezdce. Z postarší tváře hleděly pronikavé tmavé oči. Tohohle elegantně oblečeného muže si pamatoval, setkal se s ním před několika týdny v hostinci v Ruacu.

Luc i ten muž se narovnali současně a okamžik na sebe hleděli přes pomačkanou střechu vozu.

„Ach, to je doktor Pelay,“ poznamenal Billeter. „Už se s ním znáte, profesore? Pan doktor je z Ruacu, byl tak laskav, že se sem vypravil, aby prohlédl mrtvého.“

„Ke smrti došlo okamžitě,“ pronesl Pelay stroze směrem k Lucovi. „Zlomil si vaz mezi krčními obratli Cl a C2. Smrtelné.“

Tón doktorova hlasu a výraz jeho tváře se Luca dotkly. Obojí bylo jako z kamene, beze stopy citu. Luc v duchu zalitoval, že Huga neprohlédl někdo s lidštějším chováním když už je po smrti.

Otočil se a chtěl odejít, ale podlomila se pod ním kolena. Četník a Sára k němu současně natáhli paže a pomohli mu opřít se o služební dodávku.

„Telefonovali jsme jeho sekretářce. Řekla nám, že byl ve vašem táboře,“ poznamenal Billeter, který se tím zřejmě snažil o neutrální poznámku.

„Zítra se chtěl vrátit domů,“ odpověděl Luc a otřel si nos rukávem.

„Kdy jste ho viděl naposledy?“

„Asi o půl dvanácté v noci, v táboře.“

„A on pak opustil opatství?“

Luc mlčky přikývl.

„Proč?“

„Chtěl navštívit jednu ženu v Ruacu.“

„Koho?“

„Odilu Bonnetovou. Byli jsme předtím ve čtyřech na večeři,“ řekl Luc a ukázal na Sáru. „Trval na tom, že se s ní ještě musí sejít.“

„A ona ho čekala?“

„Ne. Neměl její telefonní číslo a nejspíš ani pořádně nevěděl, kde přesně bydlí. Ale byl rozhodnutý za ní jet.“

„Do vesnice nedojel. Jestli vyjel z vašeho tábora o půl dvanácté, došlo k nehodě nejpozději deset minut po půl,“ řekl policista věcně. „Vypadá to, že jel hodně rychle. Vůbec nebrzdil, nejsou tady žádné brzdné stopy. Vletěl do lesa, menšími stromky proletěl a do silného kmene naboural. Řekněte, profesore Simarde, byl pan Pineau opilý?“

Luc vypadal jako hromádka neštěstí. Cítil se vinen a pramálo mu záleželo na tom, jestli to tak budou vnímat i ostatní. Ale než stačil promluvit, vmísila se mezi ně ochranitelsky Sára. „Včera jsme u večeře všichni kromě Luca pili víno. Luc nás pak zavezl z Domme zpátky do tábora. Než jsme se vrátili, myslím, že jsme všichni stačili vystřízlivět.“

„No,“ řekl Billeter, „koroner už odebral vzorky. Zanedlouho se dozvíme, kolik toho měl v krvi.“

„Neměl jsem ho pustit samotného,“ vypravil ze sebe Luc.

Billeter to přijal jako srozumitelnou odpověď a nechal je samotné.

Sára si očividně nebyla jistá, co by měla udělat nebo říci. Opatrně položila Lucovi dlaň na rameno a on se tomu nebránil.

Od vesnice dorazilo další auto. Vystoupila z něj Odila a její bratr. Odila pohlédla na Luca a Sáru a chtěla se rozběhnout k místu havárie, ale jeden z četníků ji zarazil a něco jí řekl.

Odila začala křičet.

Sára řekla Lucovi, že tam zajde, ale než stačila vykročit, zpoza požárního vozu se vynořil jeden z požárníků a popadl Odilu za rameno. Byl to její otec, starosta, oblečený v hasičské uniformě.

Bonnet odtáhl svou dceru stranou a Sára začala Luca postrkovat k jeho vozu. „Pojď,“ naléhala. „Tady už nejsi zapotřebí.“

Do oken Lucova karavanu svítilo skrovné odpolední světlo. Luc ležel na posteli, kde byla spíš tma. Sára seděla na židli vedle něj a dělili se o obsah poslední Hugovy láhve bourbonu.

Lucovi už se z přemíry alkoholu motal jazyk. Protáhl si paže a zacvakal klouby prstů. „Máš hodně známých?“ zeptal se.

„Jak to myslíš, známých?“

„Kamarádek. Známých stejného pohlaví.“

Zasmála se. „No, docela dost.“

„Já nemám známé stejného pohlaví,“ postěžoval si smutně. „Asi jsem měl jen Huga. Co myslíš, proč to tak je? Ty mě znáš.“

„Znávala jsem tě.“ Vypila toho dost na to, aby se dostala do sdílné nálady.

„Ne ne, pořád mě znáš,“ stál na svém.

„Podle mne věnuješ příliš mnoho času svým ženským známým a své práci, proto nemáš mužské známé. To je můj názor.“

Otočil se na bok a pohlédl na ni s výrazem náhlého osvícení. „Nejspíš máš pravdu! Pořád jen ženské a práce, práce a ženské. To není zdravé. Stolička potřebuje tři nohy, že?“ zavrtěl se. „Hugo mi mohl začít dělat třetí nohu. Dávali jsme se teď dohromady, opravdu jsme se sblížili. A teď je po něm. Ten mizera to napálil do stromu.“ Luc natáhl paže k Sáře.

„Ne, Lucu,“ zareagovala a začala vstávat. „Tvé instinkty tě podvádějí. Teď potřebuješ citovou podporu, ne fyzickou lásku.“

„Ne, já…“

Sára už se ale zvedla a mířila ke dveřím. „Najdu kuchaře a řeknu mu, ať ti donese něco k jídlu. A musím zabalit tu termosku, abych ji stihla ještě odpoledne odeslat. Když ten vzorek podám spěšně, dojde do Cambridge zítra odpoledne. V laboratoři PlantaGenetics už na to čekají.“

„A vrátíš se?“ zeptal se dojemně jako malý kluk.

„Až budeš spát!“ řekla konejšivě. „Zavři oči a spi. Přijdu tě sem potom zkontrolovat. Jenom zkontrolovat.“

Když odešla, Luc nejistě vstal a opláchl si nad umyvadlem obličej studenou vodou.

Pak se zastavil nad Hugovou prázdnou postelí a roztřásl se bezmocným vztekem, který v sobě celý den dusil. Zavřel oči a přes víčka viděl rudě. Cítil potřebu násilí, jakéhokoliv násilí. Poddal se pudovému nutkání a udeřil pěstí do přepážky oddělující lůžko od obývací části karavanu tak silně, že udělal v dřevotřískové desce znatelný kráter. Zamrkal nad bolestí, kterou si způsobil, a hleděl na stopy krve na přepážce. Citelně si poranil kloub prsteníčku. Ovázal si ruku šátkem, posadil se znovu na postel a s krvácejícím prstem upíjel bourbon.

Sára o něj ten večer pečovala, jako by ji vedl silný, až mateřský instinkt. Když zjistila, že se zranil, a uviděla stopu po ráně pěstí v přepážce, vyhubovala mu a pořádně ho ošetřila. Zařídila, aby ho nikdo nerušil. Prohlásila, že si snad všichni dokážou jeden den poradit s průzkumem bez jeho vedení, a pověsila mu na dveře zákaz vstupu, aby mu tam nikdo nelezl.

Když se u něj pak navečer zastavila, vyčítala si, že mu nechala tu láhev bourbonu. Byla prázdná, jídlo na tácu zůstalo netknuté a Luc chrápal oblečený v posteli. Zula mu alespoň boty a přikryla ho dekou.

Po setmění ho přišla zkontrolovat ještě jednou. Ležel stejně jako předtím. Rozhodla se, že bude dnes večer pracovat u jeho stolu, aby na něj mohla dohlížet. Zůstala v jeho karavanu dlouho do noci, studovala své poznámky a psala na laptopu, zatímco se tábor ponořil do noci a ztichl.

* * *

Temnotu obytného kontejneru prořízl paprsek ostrého světla. Lucův pracovní stůl byl v rohu, daleko od dveří. Kužel světla projel pátravě po zásuvkách stolu a zastavil se na té nejspodnější.

Postranní zásuvky nešlo otevřít, pokud nebyla odemčená střední zásuvka stolu. Na pracovní desce stál hrníček plný tužek a propisek. Kdosi psací potřeby vysypal a obrátil hrnek dnem vzhůru. Vypadl z něj klíček.

Klíček odemkl střední zásuvku a tím odblokoval i tu postranní. Uvnitř byly v abecedním pořadí pořadače s dokumenty ke všemožným administrativním záležitostem.

Ruka se napřáhla k písmenu R a otevřela složku nadepsanou Různé. Mezi papíry se skrývala čistá, nepopsaná a nezalepená obálka.

Byl v ní rezervní klíč k bezpečnostním dveřím, které uzavíraly a chránily jeskyni Ruac.

(15)

1118

OPATSTVÍ RUAC

Bernard chodil sem a tam ve svém kamenném domě a snažil se rozptýlit černé chmury v mysli. Ani se nepamatoval, že by byl někdy v životě takhle ustaraný. Události včerejšího večera jím otřásly natolik, až se obával, že se zblázní.

V téhle situaci mohou pomoci jen modlitby a půst, tím si byl jistý. Už se dnes třikrát pomodlil v kostele během prvních tří denních liturgických hodinek a veškerý ostatní čas strávil rovněž v soukromí svého domu na kolenou zabraný v modlitbách. Stranil se ostatních, chtěl být sám.

Když uslyšel zaklepání na dveře, byl na okamžik v pokušení je ignorovat, ale zdvořilost mu to nedovolila. Ve dveřích stál jeho bratr Bartoloměj. Pokývl hlavou na pozdrav a zeptal se: „Mohli bychom si promluvit?“

„Ano. Pojď dál a posaď se.“

„Snídal jsi?“

„Držím půst.“

„Všimli jsme si, že jsi nepřišel na snídani, i tvého zvláštního chování v kostele. Ve tvé tváři vidím hněv.“

„Jsem nanejvýš rozčilen. Ty snad ne?“

Bartoloměj zvedl hlavu a pohlédl mu přímo do očí. „Jsem zmatený a ohromený, ale rozčilený nejsem.“

Bernard si už ani nepamatoval, kdy naposledy zvýšil hlas, ale teď začal křičet. „Podle mého názoru bys rozhodně měl být rozčilený! Včera večer jsme tě vůbec nemohli zvládnout, hrozně jsi vyváděl. Copak se na to nepamatuješ?“

„Ale pamatuji,“ uchechtl se Bartoloměj a přejel si bříšky prstů odřené klouby. „Doufám, že jsem nepraštil tebe, bratře! Bylo mi to nanejvýš nepodobné, a přešlo to.“

„Proboha, vždyť jsi chtěl uhodit Jeana! Ale místo něj jsi trefil hrnec.“

„Hm,“ uvažoval Bartoloměj nahlas, „podle mého skromného názoru ovšem dobro mnohonásobně převážilo nad zlem.“

Ozvalo se znovu zaklepání na dveře.

„Bože, copak nemohu mít chvilku klidu?“ vykřikl Bernard.

Vstoupili Jean a Abélard. Ve čtyřech jim v malém kamenném domečku bylo dost těsno.

„Dělal jsem si o tebe starosti,“ řekl Abélard.

„Všichni bychom si měli dělat starosti o své duše,“ odpověděl sarkasticky Bernard. „Včera večer na nás ďábel seslal zlo. Nebo o tom snad někdo z vás pochybuje?“

„Celý den o tom přemýšlím a vy všichni jistě také. Ale proč hned myslet na ďábla?“

„A na koho jiného?“

„Třeba to byl Bůh.“

Bernard máchl pažemi do stran tak divoce, jako by je chtěl odhodit. „Bůh s námi včera večer nebyl! Bůh si nepřeje, aby jeho děti zažívaly takovéhle věci.“

„Pokud jde o mne, já jsem nic tak hrozného nezažil,“ stál na svém Jean. „Naopak. Ta zkušenost mne… osvítila.“

„Musím přiznat, že ani já jsem nijak netrpěl, bratře,“ připojil se Bartoloměj.

„Já také ne,“ souhlasil Abélard. „Některé chvíle by snad bylo možné vykládat jako znepokojivé, ale celkem vzato to byl úžasný zážitek.“

„Zažili jsme vůbec všichni stejnou věc?“ vykřikl Bernard. „Řekněte mi, co se stalo vám, a já vám řeknu, jestli mne potkalo totéž.“

* * *

Bernard hledal pro všechny své skutky oporu v modlitbách. Spolehl se na ně, když se kdysi rozhodl opustit život v pohodlí a přidat se k cisterciákům v Clairvaux, a spoléhal se na ně i nyní.

Odpoledne strávil vyčerpávající a vášnivou debatou s ostatními. Když se večer při nešporách modlil pod kamennou klenbou kostela, našel svou odpověď ve slovech 140. žalmu.

Eripe me, Domine, ab hornine malo; a viro iniquo eripe me;

Qui cogitaverunt iniquitates in corde, tota die constituebant praelia.

Acuerunt linguas suas sicut serpentis; venenum aspidum sub labiis eorum.

Vysvoboď mě, Hospodine, od člověka zlého, chraň mě proti násilníku, proti těm, kdo mají v srdci zlé úmysly a den ze dne se srocují k bojům, jazyky si ostří jako hadi, za rty mají jed jak zmije.

Custodi me, Domine, de manu peccatoris; et ab hominïbus iniquis eripe me.

Qui cogitaverunt supplantare gressus meos: absconderunt superbi laqueum mihi.

Etfunes extenderunt in laqueum; juxta iter scandalum posuerunt mihi.

Ochraňuj mě, Hospodine, před rukama svévolníka, chraň mě proti násilníku, proti těm, kdo zamýšlejí podrazit mi nohy.

Pyšní osidlo mi nastražili, síť z provazů na cestu rozestřeli, nachystali na mě léčky.

Když jeho rty opouštěla slova člověk zlý, násilník a svévolník, vrhal vyčítavé pohledy na Abélarda, na Jeana a na svého vlastního bratra. Ti tři se krčili jako spiklenci na vedlejší lavici. Přes všechnu snahu se Bernardovi nepodařilo přesvědčit je.

A Bernard si byl jist, že pravdu má on a oni se mýlí. Věděl to tak jistě, jako že Kristus je jeho spasitel.

A také věděl, že bude muset opustit Ruac, protože znal jejich záměry. Řekli mu, že zamýšlejí znovu požít odvar, který tak velebili a který on považoval za ďábelský nápoj.

* * *

Hned druhý den ráno se vydal na dlouhou cestu zpátky do Clairvaux. Bartoloměj ho přesvědčil, aby nejezdil sám. Společnost mu budou dělat dva mladší mniši, ve třech bude cestování bezpečnější.

A jeden z těch dvou bude Michel, Jeanův pomocník ve špitálu. Všiml si zbytku odvaru a pronásleduje Jeana všetečnými otázkami. Bude lepší poslat ho načas pryč, snad to jeho zvědavost otupí.

Bernard a Bartoloměj se na rozloučenou objali. Bartolomějův stisk byl pevnější.

„Nerozmyslíš si to ještě?“ zeptal se.

„A nerozmyslíte si vy pití toho prokletého odvaru?“ opáčil Bernard.

„Já ne,“ řekl Bartoloměj důrazně. „Věřím, že je to dar. Boží dar.“

„Své už jsem ti k tomu řekl, bratře, nebudu se opakovat. Zkrátka odcházím. Bůh buď milostiv tvé duši.“

Pobídl patami hnědou kobylu a pomalu vyjel.

Abélard čekal u brány opatství. Zavolal: „Budeš mi chybět, Bernarde.“

Bernard na něj shlédl a uvolil se odpovědět. „Přiznám se, že mi také budeš chybět. Lépe řečeno, bude mi chybět ten Abélard, kterého jsem znával, nikoli ten, kterého jsem viděl předevčírem večer.“

„Nesuď mě tak přísně, bratře. Správná cesta je sice jen jedna, ale mnoho dalších cest se k ní sbíhá.“

Bernard smutně zavrtěl hlavou a jel dál.

* * *

Toho dne večer se v nyní prázdném kamenném domečku, který dosud obýval Bernard, sešli tři muži. Nad zapálenými svíčkami hovořili o příteli, který je opustil. Je snad možné, ptal se Bartoloměj, že by měl Bernard pravdu a oni že by se mýlili?

Bartoloměj byl zvyklý uvažovat a mluvit jednoduše a přímo. Jean byl spíše lékař a bylinkář než duchovní a učenec. Úkol argumentovat zbyl tedy především na Abélarda. Poslouchali jeho vytříbenou promluvu na téma dobra a zla, Boha a Satana, správné a špatné volby. Nakonec se shodli, že pravdu mají oni – to Bernard je úzkoprsý a mýlí se.

Když se tedy ubezpečili o tom, že jednají správně, Jean postavil na stůl kameninový džbán, vytáhl zátku a nalil všem po hrnku narudlého odvaru.

* * *

Abélard byl ve svém pokoji sám.

Na stole hořela jediná svíčka a vrhala světlo na rozepsaný pergamen. Už před týdnem začal Abélard psát dopis své milované, ale dosud jej nedokončil. Teď se do něj znovu začetl:

Má nejdražší Heloiso, již řadu dnů a nocí jsem zde v klášteře ani oko nezamhouřil. Obklopují mne lidé žijící v blažené netečnosti a má láska hoří tím divočeji. Mé srdce se trápí tvým žalem stejně tak jako mým. Myslím na stálost tvých citů a uvědomuji si, jaká ztráta mne postihla. O jaké radosti jsem byl připraven! Neměl bych ale před tebou projevovat tuto svou slabost. Vím, že se dopouštím chyby. Kdybych jen měl silnější vůli a dokázal v tobě vzbudit odpor ke mněl Tvůj hněv by mohl způsobit to, co nedokázala tvá ctnost. Pokud jsem dříve odkrýval svou slabost v milostných písních a verších, neměly by tmavé cely tohoto místa pomoci alespoň ji zakrýt pláštíkem zbožnosti? Běda, jsem stále stejný!

Dočetl, namočil brk a začal psát další odstavec.

Toto jsem napsal před několika dny. Během té krátké doby se toho mnoho změnilo, ale nezměnila se má láska k tobě, která hoří stále silněji. Bohu se uráčilo poskytnout mi dar, kterému stále ještě nemohu plně uvěřit, ačkoliv jsem se o něm sám přesvědčil. Ach, píši svá slova se strachem, že když je svěřím tomuto listu, to, o čem píšu, přestane být pravda. Ale věřím, drahá Heloiso, že jsem našel způsob, jak spolu budeme moci znovu být jako muž a žena.

(16)

Nadešel a skončil poslední den výzkumných prací v jeskyni Ruac.

Ukončení průzkumu jakžtakž oslavili slavnostní večeří, i když náladu kalily dvě smrtelné nehody, ke kterým během prací došlo. Po těch katastrofách se už začaly šířit řeči o prokletí a o smůle.

Luc se zúčastnil v Paříži Hugova pohřbu, pak se vrátil do Ruacu a vrhl se do práce jako šílený. Pracoval do úmoru, jinak by neusnul. A spal jen tak dlouho, aby se dočista nezhroutil. S lidmi jednal mdle a lhostejně, promluvil jen tehdy, když ho někdo oslovil, udržoval svůj tým v efektivním chodu, ale nic víc. Hugova smrt odplavila obvyklou Lucovu veselost stejně, jako vlna smaže písmena napsaná větvičkou v písku pláže.

Pak se ještě ke všemu objevil v Ruacu bez ohlášení Marc Abenheim. Přihnal se z Paříže plný odhodlání vyšetřit ty nehody. Vyzáblý puntičkář vypudil všechny z obytného kontejneru, aby si mohl promluvit s Lucem v soukromí. Pak s ním začal jako nějaký pojistný matematik rozebírat pravděpodobnost toho, že během jedné archeologické sezóny dojde v týmu ke dvěma smrtelným nehodám.

„Co tím chceš naznačit?“ odsekl Luc.

Abenheimův hlas měl otravné nosové zabarvení. „To, že tu není disciplína. Že tu chybí pořádné vedení. Udělal jsi chybu, když jsi toho svého přítele přizval k účasti na průzkumu podporovaném ministerstvem. To tím chci naznačit.“

To, že Luc zvládl Abenheima vypudit, aniž mu rozbil nos, bylo přímo zázračnou ukázkou sebeovládání.

Když byl ten otravný dotěra konečně pryč, mohl se Luc začít vztekat bez zábran. Před ním se musel držet zpátky, ale teď se uklidil k sobě do karavanu a zabouchl za sebou dveře. První, na co mu padl zrak, byla promáčklá stěna, do které praštil pěstí den nato, co zemřel Hugo.

Měl sto chutí zatnout znovu pěst a bušit do té zdi tak dlouho, až by mu ruka prošla skrz. Když ale pohnul prsty, uvědomil si, že to rozhodně není dobrý nápad. Poranění na kloubu se mu zanítilo. Zarudlá rána otekla a po hřbetu ruky se mu táhly rudé pruhy. Zatím neměl ani čas, ani chuť vypravit se s tím někam k doktorovi. Jeden student vyštrachal nedobranou lahvičku erytromycinu po zápalu plic a Luc už ty prášky několik dní zkusmo bral. Teď uvolnil sevřené prsty a uchýlil se alespoň k tomu, že nakopl židli.

A pokud šlo o Sáru… Jestli měl Luc předtím nějaké úmysly znovu si s ní začít, teď je potlačil a pustil je z hlavy. A možná že vlastně nikdy ani takové úmysly neměl. Nepamatoval se.

Sára ho nechávala být, nesnažila se mu nějak pomáhat vyrovnat se s tím. Zatímco se on stahoval stále více do sebe, ona mu s pomocí Jeremyho a Pierra odstraňovala z cesty všechny překážky a dělala všechno proto, aby se z toho dostal. O klinických depresích věděla své.

Kvůli Lucovi s nimi měla zkušenosti.

Podzimní večer byl chladný. Všichni se stahovali k ohni, stejně jako by to udělali jejich prehistoričtí předci. Luc věděl, že by měl na závěr něco říci, i když se mu do proslovů nechtělo.

Poděkoval jim za neúnavnou práci a shrnul dosažené úspěchy. Podařilo se jim přesně zmapovat celý jeskynní komplex od první až do desáté síně. Fotograficky zdokumentovali každou píď jeskyní. Odebrali vzorek dřevěného uhlí z obrysové čáry jednoho z bizonů a radiokarbonová metoda datování potvrdila předpoklad, že výzdoba je stará třicet tisíc let. Udělali si obrázek o geologických silách, které kdysi jeskyni zformovaly. Provedli kompletní archeologický průzkum první a desáté síně. V první našli pozůstatky ohniště, spoustu sobích kostí i další známky svědčící o tom, že ústí jeskyně bylo po dlouhou dobu obývané. V desáté síni našli ještě několik aurignaciénských čepelí a odštěpků a tu nádhernou sošku bizona, a nejúžasnější nález ze všech – dětskou prstní kůstku. Byla sice jediná, žádné další kosterní pozůstatky neodhalili, ale i tak to byl neuvěřitelný nález, který teď čekaly dlouhé týdny pečlivých analýz. A Sára Malloryová odebrala tolik vzorků pylu, že má co zkoumat až do jara. O jejich výpravě na bylinky a experimentu v kuchyni se Luc ostatním nezmínil ani slovem. Tenhle vedlejší výzkum si zatím nechají pro sebe.

Na závěr všem připomněl, že tohle rozhodně není žádný konec, spíš jen začátek. K dispozici už jsou finance na následující tři sezóny, na jaře se všichni zase sejdou a porovnají výsledky, ke kterým během zimy došli. Zaprorokoval, že budou asi pracovat na průzkumu jeskyně Ruac ještě jako šediví starci, načež mu Craig Morrison svým skotským přízvukem připomněl, že někteří členové týmu jsou bohužel šediví starci už teď.

Luc pak zvedl sklenku k přípitku na památku Zviho Alona a Huga Pineaua a připomněl všem, ať jsou cestou domů opatrní.

Ještě dlouho do noci popíjeli a diskutovali u ohně – tedy všichni kromě Luca, který zmizel ve svém karavanu. Sára se snažila vymyslet si nějakou záminku, která by jí umožnila za ním zajít, a pak ji našla při procházení své elektronické pošty.

„Ahoj,“ oslovila ho tiše, když otevřela dveře. „Neruším?“

„Ale ne, jen pojď dál.“

Měl rozsvícenou jen malou lampičku, nečetl si ani nepil. Zřejmě tam jen tak sám seděl a zíral do prázdna.

„Děláš mi starosti,“ poznamenala. „Nám všem.“

„Jsem v pohodě.“

„To bych neřekla. Až se vrátíš do Bordeaux, měl bys zajít za nějakým odborníkem.“

„To jako za cvokařem? To nemyslíš vážně.“

„Úplně vážně. Poslední dobou toho na tebe bylo moc.“

Začal protestovat hlasitěji. „Povídám ti, že jsem v pohodě!“ Všiml si ale, jak sevřela rty, a už mírněji dodal: „Jen co se vrátím na univerzitu a zapadnu do normální pracovní rutiny, budu zase ve formě. Věř mi. Ale díky za péči.“

Opustila téma a vytasila se s novinkou. „Dnes večer mi napsal mail Fred Prentice, ten můj známý z laboratoří PlantaGenetics. Už dokončili rozbor.“

„No a?“

„Vypadá to, že je z výsledků celý pryč, ale nechtěl mi o tom psát e-mailem. Prý bude potřeba napřed probrat nějaké záležitosti ohledně duševního vlastnictví a patentových práv. Chce, abychom zajeli do Cambridge a probrali to s ním osobně.“

„Kdy?“

„Navrhuje pondělí. Pojedeš tam se mnou?“

„Vždyť musím zlikvidovat tábor.“

„Pierre a Jeremy to zvládnou. Všichni to zvládnou. Podle mne bys do Cambridge měl jet. Prospěje ti to.“

Luc se uchechtl. „Jestli si mám vybrat mezi návštěvou psychiatra a výletem do Anglie, tak jsem pro Cambridge.“

* * *

Luc nešel spát. Porušil své vlastní pravidlo a vypravil se naposled do jeskyně.

Jako vedoucí výzkumu mám svá privilegia, odůvodnil si to.

Když slézal potmě po žebříku a světelný kužel z jeho hornické přilby ozařoval stěnu skalního útesu, vynořila se mu v hlavě nepříjemná představa okamžiku, kdy Zvi Alon uklouzl na příčli a roztříštil se dole pod srázem. Zapudil ji ale a lezl dál.

Na skalní římse se převlékl do ochranné kombinézy, odemkl těžké dveře a stiskl vypínač. Halogenové svítilny ozařovaly jeskyni jasným a nepříjemným světlem. V prehistorických časech to tady muselo vypadat úplně jinak.

Zvolna postupoval dál a dál do hloubi jeskynního komplexu a blížil se ke svému nejoblíbenějšímu místu, k desáté síni. Skoro všichni netopýři už své stanoviště opustili a byl tu teď ničím nerušený klid.

V nejhlubším místě jeskyně stanul Luc tváří v tvář ptačímu muži zobrazenému v životní velikosti uprostřed pole divokého ječmene. Přinesl si sem svíčku. Teď ji zapálil zapalovačem a elektrické světlo vypnul. Tohle měl přece v úmyslu Zvi Alon – chtěl zažít, jaké to je, vidět jeskyni osvětlenou živým ohněm. Byl to dobrý instinkt.

V mihotavém svitu plamene svíčky měl Luc pocit, že se klasy ječmene ve vlnách kývají. Zdálo se mu, že se zobák ptačího muže hýbe.

Říká snad něco?

Luc napínal sluch.

V duchu uvažoval, že by dal cokoliv za možnost setkat se s tím, kdo tyhle obrazy maloval, sledovat ho při práci, porozumět mu, promluvit si s ním.

Sfoukl svíčku a chvíli postál v nejčernější temnotě, jakou kdy zažil.

(17)

PŘED TŘICETI TISÍCI LETY

JESKYNĚ RUAC

První oštěp se odrazil od tlusté kožešiny. Zásah zvíře jen rozzuřil, ale nezranil.

Lovci sevřeli kruh.

Byl to dost velký bizoní býk. Podařilo se jim ho snadno oddělit od stáda, což, jak věřili, svědčilo pro jeho ochotu obětovat se. To mohutné zvíře je jistě v noci slyšelo zpívat a vědělo už, jakému účelu má posloužit.

Bizon byl ale příliš vznešený na to, aby se vzdal bez boje.

Talův jediný bratr Nago postoupil dovnitř kruhu lovců, připravený zabít.

Bizon stál na břehu rychle plynoucí řeky a jeho paznehty zapadaly do bláta. Od nozder se mu kouřilo. Bude muset zaútočit. Nemá na výběr.

Takhle umírají silní, pomyslel si Tal.

Bylo mu sedmnáct let, byl dospělý muž a už teď byl nejvyšší z celého klanu. Bratr mu kvůli jeho vysoké postavě nedůvěřoval, protože po celé generace vedl klan Bizonů vždycky ten nejvyšší. Zatím byl sice pořád ještě náčelníkem jejich otec, ale zlomená noha se mu nehojila. Páchla jako zkažené maso. V noci sténal ze spaní. Zanedlouho bude mít klan nového náčelníka. Všichni členové klanu si uvědomovali, že je předurčeno, aby se jednomu z bratrů něco stalo. Menší Nago nemůže být náčelníkem, dokud bude žít vyšší Tal. Mladší Tal nemůže být náčelníkem, dokud bude žít starší Nago.

Takové byly jejich zvyky.

Nago zkontroloval, že má konec oštěpu dobře opřený o kostěný vrhač.

Bez vrhače dokázal lovec zabít oštěpem soba, ale na skolení bizona bylo zapotřebí větší síly. Lovili jen dva bizony za rok, jednou, jako teď, v teplém období, a jednou v období zimy. Měli na to právo, posvátné právo, ale nikdy nesměli zabít více než jednoho.

Jediný bizon jim poskytne dost kožešiny na vyspravení zimních šatů a zhotovení nových pro děti. Jeden bizon jim dá dost kostí na výrobu nástrojů na kopání, otloukačů na štípání pazourku a vrhačů oštěpů. Jeden bizon znamená právě dost jídla na to, aby se nakrmil celý klan a přitom se maso nezkazilo.

Cítili k tomu bizonovi úctu a byli si jisti, že i on cítí úctu k nim.

Nago ze sebe vydal křik zabíjení a máchl paží.

Jeho oštěp letěl zpříma a nízko a zasáhl bizona do prsou, přímo mezi přední nohy. Pazourkový hrot ale zřejmě narazil na kost, protože oštěp nepronikl hluboko.

Zvíře zařvalo bolestí a strachem a se skloněnou hlavou se vrhlo vpřed. Silný roh zasáhl Naga do ramene.

Tal volal ostatní na pomoc, ale jeho křik byl přehlušen Nagovým naříkáním. Věděl, že musí zachránit bratra sám.

V běhu se vší silou rozmáchl vrhačem a jeho oštěp zasáhl bizona do boku. Byl to dobrý zásah, oštěp pronikl hluboko, ale Tal neriskoval. Doběhl ke zvířeti, pevně sevřel oštěp a tlačil jej hlouběji a hlouběji, až bizonovy nohy povolily a zvíře se zhroutilo na bok. Z tlamy mu tekla krev.

Nago ležel na zemi a sténal. Z rozervaného ramene se valila krev.

Tal k němu poklekl a začal naříkat. Ostatní muži se shromáždili kolem, ukazovali si na ránu a špitali si mezi sebou.

Tal měl se zraněními rohem zkušenosti. Takové rány se samy nezahojí. Kdyby měl Nago na sobě koženou halenu, třeba by ta rána nebyla tak hluboká. Dnes ale bylo horko a Nago si halenu ovázal kolem pasu.

Nago vedl lov, ale teď musel začít jednat Tal. Aby zpomalil krvácení, použil Nagovu halenu. Uvázal ji co nejpevněji kolem rány a nařídil dvěma příbuzným, aby raněného odnesli do tábora.

Pak postál nad bizonem a poděkoval mu za to, že zaopatří jeho klan. Dosud ještě nikdy neměl tu výsadu smět zazpívat píseň zabití bizona, ale slova dobře znal a pronesl je s citem. Ostatní lovci pokývali souhlasně hlavami a pak se vrhli na čerstvý úlovek, aby zvíře rituálně vyvrhli a stáhli.

Tal s nimi nezůstal. Běžel co nejrychleji do stepi, kde roste vysoká tráva. Otec ho naučil lovit a zpívat. Teď bylo ale zapotřebí využít znalostí, které mu předala matka.

Matka byla už dva roky mrtvá. Odešla ze světa spolu se svou novorozenou dcerou po mučivě těžkém porodu. Nepocházela z klanu Bizonů. Mluvila o svém rodu jako o lidech Medvědí hory. Jako dívku ji odplavila nečekaná povodeň. Ztratila svůj kmen. Možná se tehdy zachránili, a možná se všichni ostatní utopili. Nevěděla. Talův otec byl tehdy mladík. Lovil se staršími a našel ji prochladlou a hladovou v lese. Vzal ji s sebou. Líbila se mu a zvolil si ji za družku, i když to v klanu přivodilo žárlivost a spory.

Její lid uměl léčit. Věděla, jak připravovat hojivé obklady a jaké listy, kořínky nebo kůru žvýkat při různých neduzích. Tal si ze svého dětství ještě pamatoval hořkost lístků, po kterých ho přestaly bolet dásně, a chutnou kůru, která ochladila jeho tělo, když měl horečku.

Jakmile se naučil chodit, batolil se s matkou, sbíral s ní v lese a na loukách bylinky a pomáhal jí je nosit do tábora ve vacích ze sobí kůže.

Odjakživa měl skvělou paměť. Stačilo mu jednou jedinkrát slyšet ptačí zpěv nebo klanovou píseň a pamatoval si melodii navždy. Stačilo mu přivonět ke květu, spatřit stopu zvířete nebo trs rostlin či jedinkrát vyslechnout vysvětlení nějakého jevu a nikdy na to nezapomněl.

A takto aktivní nebyla jen jeho mysl. Od útlého dětství byl také úžasně zručný Naučil se vyštípávat z pazourkových hlíz dlouhé a tenké čepele. Ještě dříve, než byl přijat mezi dospělé muže, se stal nejlepším výrobcem nástrojů v klanu. Uměl vyřezávat ze dřeva a z kosti stejně dobře jako staří muži. Uměl vyrábět rovně létající oštěpy i dokonale vyvážené vrhače. Nago nad jeho schopnostmi roky tiše zuřil, ale Tal svého bratra vždy respektoval, protože věřil, že se Nago jednoho dne stane náčelníkem klanu.

Matka naučila Tala také malovat. Lid Medvědí hory odedávna zdobil skalní úkryty a jeskyně obrazy velkých zvířat vyvedenými pomocí dřevěného uhlí a okru. Matka pro něj ryla do bláta či do prachu naturalistické obrysy medvědů, koní a bizonů, pak mu předala klacík a on její výtvory obkresloval a napodoboval.

Když trochu povyrostl, začal sbírat barevné kameny a hlinku a drcením získával pigmenty, které si k pobavení dospělých mazal po těle.

Nikdy nelenošil. Neustále byl v pohybu, někam se hnal, něco dělal.

Teď ho vyčerpáním bolely plíce. Věděl, že má málo času. Zatímco běží, z Nagova těla uniká krev.

Matka ho naučila připravovat mnoho různých léčivých obkladů. Některé pomáhají při kolice, jiné při výtoku, další jsou proti bolákům, vředům, bolesti hlavy či zubů. Znal obklady na rány. Jedny léčily stará zranění, která mokvají a páchnou jako otcova zlomená noha, jiné zase krvácející rány. A takový obklad musí teď připravit pro Naga.

Nejdůležitější příměsí pro zastavení krvácení jsou jasně zelené šlahouny, které ovíjejí kmeny mladých stromků. Matka mu vysvětlila, že stejně jako tahle rostlina škrtí stromy, zaškrtí i krvácení. Tal věděl, kde roste. Na palouku u řeky.

Potřebuje také jisté bobule, které udrží ránu čistou. Nedaleko palouku jich roste na keřích hodně.

A konečně potřebuje také hodně žluté trávy, aby obklad držel pohromadě a bylo možné ránu zavázat a spojit její okraje. Ta roste všude.

* * *

Klan Bizonů tábořil pod širým nebem, protože bylo teplé počasí. Na dva dny cesty za zapadajícím sluncem byl skalní útulek, který využívali ve studených měsících, ale v téhle roční době jim k ochraně stačily jednoduché přístřešky ze sobích kožešin a stromků. Stany se třepetaly v odpoledním větru.

Nago ležel ve stínu takového přístřešku a bolestí skřípal zuby. Halenou ovázanou kolem rány prosakovala krev.

Tal k němu přiběhl. Svou halenu držel v náručí, použil ji jako vak na rostliny a bobule potřebné na obvaz.

Kolem raněného se shromáždilo všech dvaadvacet členů klanu, mužové, ženy i děti. Rozestoupili se, když se přikulhal Talův otec. Snažně žádal jednoho svého syna o záchranu toho druhého.

Tal se dal do práce. Dal si přinést vápencovou misku po matce a čepelí z pazourku začal rychle řezat šlahouny na kousky. Jedna z jeho tet mezitím drtila rukama bobule mezi dvěma velkými lesklými listy a sbírala šťávu do misky. Tal pak přidal kousky šlahounů a hladkým říčním oblázkem je ve šťávě rozmělnil. Pak nařezal chomáče žluté trávy na krátké kousky a plnou hrst jich přimíchal do rudé kaše v misce.

Hotový obklad byl hustý a lepkavý.

Tal řekl bratrovi, že musí být silný jako bizon, kterého právě zabili. Nabral léčivou směs do dlaně, vtiskl ji do otevřené rány a přidával jí tolik, až se jí tam víc nevešlo.

Nago byl statečný a dokázal zůstat zticha, ale nakonec během procedury bolestí omdlel.

* * *

Tal u něj probděl celou noc, i následující noc a tu příští.

Opouštěl svého bratra vždy jen na chvíli, aby se vypravil na bylinky a mohl připravit čerstvý lék.

Chodil sám. Ne, že by s ním nikdo nechtěl jít, ale měl prostě rád samotu. Jedna jeho příbuzná, dívka jménem Uboas, za ním často chodila. A její bratříček Gos se všude batolil s ní.

Uboas byla obratná a hezká a Tal věděl, že jsou si určeni, ale stejně chtěl být sám. Když se nechtěla vrátit do tábora, jednoduše jí utekl, stejně jako ona utíkala svému bratříčkovi. Když se jí zbavil, ohlédl se. Viděl, jak se v dálce vrací k chlapci a bere ho za ruku.

* * *

Tal byl na palouku a sbíral ze stromků šlahouny. Vtom je uviděl.

Vlastně nejprve uslyšel jejich tichounké brebentění. Byla to nějaká slova, napínal sluch, ale ničemu nerozuměl.

Na okraji palouku jednoho zahlédl mezi stromy. Potom druhého.

Už o nich slyšel. Lid stínu, Lid noci, Tamti, Cizí – jeho klan je nazýval různě. Ještě je ale neviděl. A tohle první setkání bylo kratičké, trvalo jen po několik úderů srdce.

Jeden z nich byl starý jako Talův otec, druhý mladý jako Tal. Oba ale byli menší a zavalitější než jeho lid. Jejich vousy byly dlouhé a ryšavé. Mladší měl mnohem hustší vousy než Tal, ten starší vypadal, jako by si je nikdy v životě nezkrátil pazourkem, jak to měli ve zvyku muži klanu Bizonů. Oba drželi oštěpy. Byly silné a těžké, dobré pro boj zblízka, ale nepoužitelné pro házení. Oděv měli hrubý a roubený kožešinou. Vypadalo to na medvědí kůže. V takovémhle horku to muselo být nepohodlné.

Vyměnili si rychlé pohledy, kterými cizinci jen tiše vzali na vědomí Talovu přítomnost, a zase zmizeli.

Nagova poslední noc byla divoká.

Talův lék očividně pomáhal, protože rána zůstávala čistá a nepáchla a krvácení téměř ustalo. Bezprostředně po zranění ale ztratil Nago tolik krve, že už mu nemohl pomoci žádný lék ani zaříkávání.

V posledních hodinách mu opuchlo celé tělo a přestal močit. Když mu Tal ze zmačkaného listu nakapal do úst trochu vody, vytekly zase ven. Za úsvitu se jeho dech zpomalil a pak ustal docela.

Ve chvíli, kdy ženy spustily nářek, se otevřela obloha a začaly padat krůpěje teplého deště na znamení, že předci přivítali náčelníkova syna ve své říši. Jejich tábory na nočním nebi jasně zářily, ale byly příliš daleko na to, aby členové klanu Bizonů mohli slyšet jejich písně.

Otec položil Talovi ruce na ramena a před celým klanem prohlásil, že se Tal stane příštím náčelníkem. Stařec unaveně oznámil, že brzy přijde jeho čas. Až skončí smuteční obřad za Naga, musí se Tal vydat na nejvyšší místo země, kde bude dost blízko předkům, aby mohl slyšet jejich písně.

Stále pršelo. Matčina vápencová miska, ve které zůstal zbytek nevyužitého obkladu, zanedlouho přetékala dešťovou vodou.

* * *

Tal neměl ze šplhání po výškách strach.

Postupoval s jistotou a rychle, ačkoliv skála byla pořád ještě mokrá po dešti. Už před lety se naučil od starých lovců trik – aby mu volné kožené boty nepadaly z nohou, omotal je řemínky.

Nemusel spěchat, na vrchol už to není daleko a slunce bude svítit ještě dlouho. Na opasku si nesl dva kožené váčky. V jednom měl proužky sušeného sobího masa, ve druhém troud a potřeby k rozdělání ohně. Až se setmí, zapálí oheň. Bude prozpěvovat a naslouchat písním od dalekých nebeských ohnišť. Pokud má dost čisté srdce, snad zaslechne i píseň od matčina ohniště.

Kožený vak s vodou s sebou nenesl, věděl, že je to zbytečné. Přes skalní útes padá vodopád. Dorazí k němu dříve, než bude potřebovat uhasit žízeň.

V polovině skalního srázu se zastavil na bezpečné římse a otočil se k mocné řece. Z téhle výšky nevypadala tak velká. Země se táhla kam až dohlédl. Všude se vlnilo nekonečné moře trav. V dálce viděl, jak se v savaně pohybují dva hnědé tvary. Byl to pár chlupatých mamutů. Ten pohled ho rozesmál. Věděl, že jsou to ta největší zvířata na zemi, ale z vysoké skalní stěny vypadali mamuti tak malí, že by je mohl sebrat prsty a strčit do úst.

U vodopádu se napil a opláchl si pot.

Očima bloudil po skalní stěně a hledal vhodnou cestu na vrchol.

Když vylezl na další bezpečnou římsu, zarazil se a zíral před sebe.

Dostalo se mu znamení!

Nebylo o tom pochyb!

Ve skalní stěně viděl před sebou temnou štěrbinu.

Jeskyně! Nikdy předtím si jí nevšiml.

Pomalu se k ní přibližoval. Uvnitř může být něco nebezpečného. Medvědi. Nebo Lid stínu.

Opatrně vkročil do chladné temnoty a prozkoumal ústí jeskyně až do místa, kam už sluneční světlo nezasahovalo.

Bylo tu čisto. Stěny byly hladké. Byl tu první. Radoval se.

Tohle je Talova jeskyně!

Jsem určen stát se náčelníkem!

Až přijde můj čas, přivedu sem svůj klan!

* * *

Tal se vrátil do tábora druhého dne, když už slunce stálo vysoko na obloze.

Volal na svůj lid, že slyšel zpěv předků a našel ve skalách novou jeskyni. Nechápal, proč mu nevěnují pozornost a zajímají se o něco jiného, proč všichni ukazují na zem u ohniště a proč ženy pláčou.

Uboas k němu přiběhla a tahala ho za rukáv.

Její bratříček Gos ležel na zemi, vykřikoval nějaké bláznivé nesmysly, mával kolem sebe rukama a kopal nohama a snažil se zasáhnout každého, kdo by se k němu přiblížil.

Tal chtěl vědět, co se stalo, a Uboas mu to řekla.

Když vápencová miska po jeho matce ležela u ohně a na prudkém slunci, její obsah začal syčet a bublat. Ráno se k ní pak zatoulal Gos. Se svou obvyklou zvědavostí strčil do červené tekutiny prst a ochutnal ji. Chutnala mu a ochutnával pořád víc, až měl celou bradu červenou.

Pak ho něco posedlo a začal křičet slova, která k sobě nepatřila. Mlátil kolem sebe a pral se, ale teď už je trochu klidnější.

Tal se k chlapci posadil, položil si jeho hlavu do klína a pohladil ho po tváři. Ten dotyk hocha uklidnil. Gos otevřel oči.

Tal se ho zeptal, jak se cítí, a řekl mu, že se nemusí ničeho bát. Zůstane s ním, dokud se neuzdraví.

Chlapec si jazykem navlhčil rty a poprosil o vodu. Po chvíli se posadil a ukázal prstem na misku.

Tal se ho zeptal, co chce, a hochova odpověď šokovala všechny, kteří jeho záchvat viděli.

Chtěl ještě tu červenou tekutinu.

(18)

SOBOTNÍ NOC

Milenka generála Gatinoise se blížila k orgasmu, anebo mu přinejmenším svým způsobem dávala najevo, že už brzy bude moci skončit a odvalit se.

Vzal to na vědomí a zdvojnásobil své úsilí. Čůrky potu mu stékaly po šedivě zarostlé hrudi na její tělo.

Vydávala ze sebe rytmické „Ach, ach, ach,“ když vtom začal vyzvánět generálův mobilní telefon. Jeho zvuk se od jejího sténání skoro nelišil.

Gatinois sáhl po přístroji, což ji rozladilo. Odstrčila ho a odběhla do koupelny. Cestou tiše nadávala.

„Neruším, generále?“ ozval se ve sluchátku Marolles.

„Ne, oč jde?“ zeptal se Gatinois. Skutečně mu vůbec nesešlo na tom, že nedosáhl vyvrcholení. Bylo to stejně pořád totéž. Nuda.

„Dokázali jsme se nabourat do centrálního počítače firmy PlantaGenetics a získat zprávu, kterou hodlá doktor Prentice v pondělí předat profesoru Simardovi a profesorce Malloryové.“

„No a?“

„Je to velmi znepokojující. Ta zpráva je předběžná, nedostal se samozřejmě moc daleko, ale zjistil už některá závažná fakta. Zjevně je na správné stopě a pokud se jí bude držet, objeví toho víc.“

„Pošlete mi tu zprávu e-mailem. Nejsem teď doma, ale brzy tam budu.“

„Ano, pane.“

„Ale je třeba jednat rychle, Marollesi. Nečekejte, až budu mít možnost si to přečíst. Dejte vědět našim lidem. Ať hned spustí akci.“

V pobočníkově hlase byla znát nejistota. „Určitě, pane generále?“

„Rozhodně!“ Gatinoise ta otázka rozladila. „Rozhodně nemám zapotřebí nechat se předvolat do Elysejského paláce a muset tam prezidentovi vysvětlovat, proč bylo zrovna pod mým velením ohroženo nejdůležitější tajemství ve Francii!“

(19)

NEDĚLE

Toho nedělního večera panovala na tábořišti za opatstvím melancholická nálada.

Většina členů týmu se sbalila a odjela už ráno. Luc a Sára odjeli v poledne, aby chytili letadlo do Londýna. Zůstalo pár lidí, kteří měli za úkol uzavřít jeskyni na zimu.

Tenhle tábor byl po patnáct dnů učiněným úlem překypujícím vědeckými aktivitami, středobodem světové archeologie paleolitu. Bylo to vysněné pracovní místo každého archeologa, každičký den byl nabitý vzrušením. Teď to tu ale najednou vypadalo opuštěně a poněkud smutně.

Vyklizení a uzavření tábora měli na povel Jeremy a Pierre. Vedli skupinu čtyř studentů, kteří se už viděli zpátky v barech a nočních klubech v Bordeaux. Všichni vědci už byli pryč, až na Elizabeth Coutardovou. Ta jediná zůstávala až do úplného konce, aby nastavila sledování prostředí v jeskyni pro vyhodnocování podmínek během zimy.

Odjel už i kuchař, takže jídlo za moc nestálo. K obědu si udělali něco každý sám, Jeremy a Pierre pak sebrali pár láhví piva a pomalu se vydali do kanceláře sbalit bedny.

Bylo už pozdě odpoledne, když Pierre koutkem oka něco zahlédl. Zarazil se a otočil hlavu k monitoru počítače.

„Viděl jsi to?“ zeptal se.

Jeremy vypadal znuděně. „A co?“

„Měl jsem pocit, jako kdyby někdo byl v jeskyni!“

„To je nesmysl,“ zívl Jeremy. „Jeskyně je zamčená.“

Pierre vyskočil ze židle, stiskl tlačítko pro ovládání záznamu a vrátil nahrávku o půl minuty. „Tak se podívej.“

Sledovali přehrávání a v jasném světle spatřili nějakého muže s batohem.

„Kristepane!“ vykřikl Pierre. „Je v deváté síni a míří do desáté! Volej hned policii! Já jdu do jeskyně.“

„To není dobrý nápad,“ protestoval rozhodně Jeremy. „Nechoď tam!“

Pierre popadl ze stolu kladivo a běžel ke dveřím. „Volej policii!“

Auto už bylo připravené u karavanu, takže do něj mohl rychle naskočit a vyrazit k jeskyni. Jeremy už jen slyšel, jak kvílení motoru mizí v dálce.

Nervózně pohlédl na monitor. Vetřelec buďto zmizel, nebo je zrovna někde mimo záběr kamer.

Zvedl telefon a stiskl první tlačítko, ale než stačil stisknout další, obklopila ho tma.

* * *

Pierre byl sportovec a žebřík zdolal během okamžiku. Kladivo měl zastrčené za opaskem.

Dveře do jeskyně byly dokořán a vnitřní osvětlení svítilo. Pierre ještě nikdy nevešel dovnitř bez ochranného oděvu, ale teď na převlékání nebyl čas. Vběhl dovnitř a vytáhl zpod opasku kladivo.

Na škole hrál fotbal, takže teď dokázal běžet jeskyní a na nerovných matracích udržovat rovnováhu. Řítil se vpřed a jeskynní umění vnímal jen periferním zrakem. Měl pocit, jako by probíhal stády zvířat a vyhýbal se jejich kopytům a drápům.

Když dorazil do deváté síně, cítil srdce až v krku. Po vetřelci nikde ani stopy. Určitě je v desáté síni.

Prodrat se tím uzounkým průchodem bylo pro Pierra vždycky obtížné. Měl moc dlouhé nohy, překážely mu při plazení. Teď se snažil postupovat vpřed co nejtišeji a v duchu se modlil, aby se s tím mužem nesrazil uvnitř tohohle tunelu. Ta představa pro něj byla jako klaustrofobická noční můra.

Opřel se do klenby dlaní, vstal a tiše kráčel dál. Ze síně rostlin slyšel nějaké zvuky.

Vetřelec byl na zemi, na všech čtyřech, tváří odvrácený od vchodu. Soustředěně pracoval s dráty a nějakými kostkami, které vytahoval z batohu. Pierrova příchodu si nevšiml.

„Kdo jste?“ vykřikl Pierre.

Vetřelec se polekaně ohlédl přes rameno. Pierre byl sice urostlý a svalnatý a v ruce svíral kladivo, ale nepůsobil nijak hrozivě, protože měl ve tváři nemístný výraz vylekaného králíka.

Muž pomalu vstal. Měl mohutné paže a neupravené kropenaté vousy. První překvapený úlek z Pierrova zjevení v jeho obličeji rychle vystřídal ledově chladný výraz.

Pierre se znovu podíval na výbavu ležící na podlaze jeskyně. Ve změti drátů uviděl rozbušky, baterie a nějaké žlutohnědé cihličky. Tohle mu bylo povědomé z dolů v Sieře Leone. „To jsou výbušniny!“ vykřikl. „Kdo sakra jste?“

Muž neodpovídal.

Sklonil šedivou hlavu, jako by se chtěl zdvořile uklonit, ale náhle se vrhl vpřed a vrazil Pierrovi hlavou do prsou. Odhodil ho na stěnu, kde stál se svým otevřeným zobákem a zbytnělým pohlavím ptačí muž.

Pierre se začal bránit mácháním kladivem. Snažil se uhýbat před útočníkovými pěstmi a prsty, které cílevědomě útočily na jeho nejcitlivější místa, na slabiny, na oči, na krk. Ten muž mu chtěl způsobit co nejvíc bolesti a co nejvíc ho znehybnit.

Rány kladivem jeho útok nijak neoslabovaly, protože Pierre měl zábrany vést údery na mužovu hlavu. Bušil mu do ramen a do zad, ale to nestačilo, muž stále útočil.

Když Pierre po tvrdé ráně do hrtanu ucítil prudkou bolest, začal panikařit. Kašlal a chroptěl a poprvé v životě se bál smrti. V beznaději se ještě jednou rozmáchl kladivem. Tentokrát vložil do úderu všechnu sílu a mířil na mužovu hlavu.

* * *

V táboře byli tři muži. Drželi brokovnice a kulovnice.

Zuřivě běhali od karavanu ke karavanu jako smečka zdivočelých psů, všude nahlédli dovnitř a pokud našli studenty, vytáhli je ven.

Elizabeth Coutardová uslyšela hluk a vyšla ven sama. Uviděla je násilně vyvádět studenta.

Vyběhla k opatství. Šedivý cop jí poskakoval na zádech.

V běhu se nešikovně snažila vytáhnout z kapsy telefon.

Doběhla jen ke chlévu.

* * *

Muž s roztříštěnou lebkou vydával hrdelní zvuky a z rány mu tekla krev. Vypadalo to, jako by měl na hlavě rudou čepičku.

Pierre musel ten hrozný pohled na ležícího raněného snášet jen okamžik. Náhle ucítil nepředstavitelně silnou bolest. Bylo to, jako by ho do ledvin zasáhl blesk. Nemohl dýchat, nemohl křičet.

V obytném kontejneru se k sobě tiskli čtyři studenti a Elizabeth Coutardová. Jeremy ležel nehnutě na podlaze. Angličanka Marie, jediná dívka mezi studenty, se neovladatelně třásla. Elizabeth ji objímala. Zdálo se, že snad vůbec nemá strach z muže s puškou, který je hlídal.

„Co od nás chcete?“ zeptala se srdnatě. „Jeremy potřebuje doktora. Copak to nevidíte?“

Vypadalo to, že jeden z těch mužů ostatním velí. Elizabeth ignoroval a křikl na tři studenty, ať si sednou na podlahu. Poníženě ho poslechli. Namířil na ně svou brokovnici a byl zřejmě připravený je bez váhání zastřelit. Pak kývl hlavou k ženám. Bylo vidět, že útočníci jsou předem na něčem domluvení.

Druzí dva zareagovali na jeho pokyn tím, že hrubě vytáhli ženy ze dveří. Rozčileně je poháněli jako strážní ve věznici: „Hněte se! Jdeme, jdeme!“

U vychladlého ohniště od sebe Elizabeth a Marii odtrhli a každou odvedli do jiného karavanu.

* * *

Stařec s nožem hleděl na Pierra umírajícího na studené podlaze desáté síně.

Bonnet ovládal umění zabíjet. Dlouhý nůž hezky do ledvin, to protne renální artérii. Oběť jde rovnou k zemi a rychle zemře na vnitřní krvácení. Protnout karotidu by nadělalo na jeho vkus moc nepořádku.

Měl za sebou běh jeskyněmi, plazení tunelem a zavraždění člověka. Sotva popadal dech. Odřel si kolena a bolely ho kyčle. Čepel nože utřel do Pierrovy košile a počkal, až se mu trochu zpomalí tep. Pak obrátil pozornost ke svému těžce raněnému společníkovi. Obrátil ho na záda a snažil se ho probrat k vědomí. „Hej, vstávej!“ naléhal. „Ty jedinej umíš dát dohromady ty zatracený nálože!“

Podíval se na hromadu drátů a výbušnin a bezradně zavrtěl hlavou. Nemá ponětí, jak se s tím zachází, a nikdo z ostatních taky ne. Navíc ani není čas někoho shánět. Zaklel a začal křičet do vysílačky.

Když uslyšel jen praskání, uvědomil si, že je hluboko ve skále. Znovu zaklel.

Pak si všiml ptačího muže na stěně. Nezačal obraz obdivovat, zareagoval neuctivě.

„Ty běž do prdele,“ ulevil si a odvrátil se.

Pak pohrdavě plivl na Pierrovo tělo.

(20)

NEDĚLE VEČER

Ubytovali se v malém hotýlku v univerzitním kampusu, každý ve svém pokoji. Cesta z Ruacu do Cambridge obnášela let letadlem, jízdu vlakem a nakonec taxi. Když konečně dorazili do hotelu, byli už oba hodně unavení.

Přesto ale Sára přijala Lucův návrh na malou procházku na chladném nočním vzduchu. Oba měli Cambridge rádi. Luc měl takový zvyk, při každé návštěvě se tu stavil na pivo v hostinci U kotvy na nábřeží řeky Cam. Kdysi před lety ho do tohohle podniku zatáhl po nějaké konferenci na pár piv britský archeolog John Wymer. Průběh večera si Luc moc dobře nevybavoval, věděl jen tolik, že nakonec stál až po pás v řece a Wymer hysterčil na břehu. Takže při každé návštěvě téhle hospody věnoval Luc nad pivem tichou vzpomínku tomu excentrickému Angličanovi.

Bylo pozdě večer a v hostinci vládla uvolněná nedělní atmosféra. Usadili se u okna. V té neproniknutelné tmě sice nemohli ocenit vyhlídku na řeku, ale těšilo je alespoň vědomí, že tam někde je. Třikrát si přiťukli půllitry, když připíjeli na Ruac, na Zviho Alona a nakonec na Huga.

„Tak co teď?“ zeptala se Sára unaveně.

Byla to zvláštní otázka a Luc si nebyl jistý, nač se vlastně ptá a co by měl odpovědět. Co teď s tebou? Co teď s Ruacem? Co teď s námi? „Nevím,“ odpověděl neurčitě. „Co myslíš?“

„Já myslím, že to byly dva bláznivé týdny,“ řekla. Pivo bylo silné, ale pila jej rychleji než Luc. „Nevím jak ty, ale já toužím hlavně po horké vaně, pár dnech volna a nějakém laciném románu ke čtení. Hlavně potřebuju pustit z hlavy pyly a jeskynní umění.“

„Ale zítra ještě ne.“

Přikývla. „Až potom. Jsem moc zvědavá, co Fred zjistil a proč s tím dělá takové tajnosti.“

Luc pokrčil rameny. „Já už se nebudu divit ničemu. Zítra se to dozvíme.“

Konečně se zeptala na to, co měla opravdu na mysli: „A co tedy plánuješ po zítřku dělat ty?“

„Nejspíš to samé co předtím. Vrátím se do Bordeaux, do své kanceláře, do laboratoře, k papírování. Dali jsme dohromady neuvěřitelnou spoustu údajů. Teď je potřeba to všechno roztřídit a uspořádat.“ Pohlédl z okna a pokusil se zahlédnout řeku. „Na ministerstvu budou chtít zprávu. A plánuje se oficiální odhalení jeskyně, jak víš. V jednom kuse mi volali ze všech možných televizních společností z Francie, Británie i USA. Všichni by stáli o exkluzivní práva na první dokumentární záběry. A taky je tu ten rukopis. Ještě pořád není celý přeložený. Budu muset zatelefonovat Hugově sekretářce a nějak získat spojení na toho belgického kryptoanalytika. Je toho na zařizování celá hromada.“

Sára také hleděla z okna. Oběma teď bylo příjemnější dívat se jen na odraz toho druhého ve skle. „Měli bychom se snažit zůstat v kontaktu. Tedy profesionálním. Chápeš, co chci říci.“

Ať už to bylo tím, co řekla, nebo jak to řekla, Luca nad tou formulací přepadl smutek. Má si to vyložit tak, že mu otevírá dveře, nebo je zavírá? Jistěže o ni stojí. Je milá. Ale už ji kdysi měl a nemilosrdně a efektivně ji od sebe zapudil. Bylo by to napodruhé jiné?

Zahnal tu myšlenku, rychle dopil pivo a navrhl, že by se měli jít na to ranní jednání pořádně vyspat.

Ulice v centru Cambridge byly teď v noci skoro liduprázdné. Luc a Sára mlčky kráčeli do kopce po Mill Lane a blížili se k budově Pembroke College. Když zahnuli za roh na Trumpington Street, všiml si Luc zaparkovaného auta. Bylo asi sto metrů od nich a právě rozsvěcelo reflektory.

Nic si o tom nemyslel, dokud se auto prudce nerozjelo k nim a nepřejelo do protisměru.

Studený noční vzduch a prudký nával adrenalinu vyhnaly Lucovi pivo z hlavy. Následující události sice proběhly za pouhých několik vteřin, ale Luc si ty chvíle pamatoval jasně a čistě a jakoby zpomaleně. A tohle zpomalené a jasné vnímání jim nejspíš oběma zachránilo život.

To auto mířilo po vražedné diagonále přímo na ně.

Když bylo deset metrů od nich, najelo na obrubu chodníku a pokračovalo dál dvěma koly na vozovce a dvěma na chodníku. V tu chvíli už ale Luc držel Sáru za kožený rukáv a tahal ji z cesty vší silou, kterou dokázal paží a trupem vyvinout. Odhodil ji do vozovky. Roztočilo ji to jako káču.

Lucovo tělo sledovalo stejnou dráhu a nárazník přijíždějícího auta těsně minul jeho bok. Zlomek vteřiny, několik centimetrů, to byl veškerý rozdíl mezi oděrkou a rozdrcenou pánví.

Upadl na vozovku kousek vedle Sáry. Oba k sobě instinktivně natáhli ruce a dotkli se konečky prstů.

Auto škrtlo o vápencové bloky Pembroke College, až to zajiskřilo. Pak utrhlo okapní rouru, vrátilo se na vozovku a s kvílením gum zmizelo.

Luc a Sára leželi uprostřed ulice s propletenými prsty.

Oba současně se zeptali: „Jsi v pořádku?“ a oba současně i odpověděli: „Ano.“

* * *

Do postelí se dostali až za další čtyři hodiny.

Předtím museli podat výpověď na policii a samozřejmě také absolvovat lékařskou prohlídku a ošetření. Měli naštěstí jen drobné škrábance a odřeniny. V nemocnici Lucovi pro jistotu také zrentgenovali kyčel. Mladá asijská lékařka na pohotovosti byla očividně znepokojená spíš Lucovým zarudlým kloubem na ruce než zraněními z incidentu.

„Je to infikované,“ prohlásila. „Celulitida – zánět podkoží. Jak dlouho už to máte?“

„Tak týden, možná deset dnů.“

Prohlédla si jeho ruku pečlivěji a všimla si jizvy na kloubu prsteníčku. „Pořezal jste se?“

Přikývl. „Bral jsem na to erytromycin. Moc to nepomáhalo.“

„Odeberu vzorek na kultivační vyšetření, ale mám obavy, že by mohlo jít o MRSA – rezistentní zlatý stafylokok. Nasadím vám rifampicin a biseptol. Tady máte mou vizitku. Za tři dny mi zavolejte, jak dopadla kultivace.“

Policie sice nebrala incident na lehkou váhu, ale Lucovo a Sářino tvrzení, že šlo o záměrný útok, odbyli vrtěním hlavy. Místo toho začali hledat modrý sedan s opilým řidičem. Předají informace hlídkám a prohlédnou záběry bezpečnostních kamer z centra města. Pokud viníka najdou, budou Luca a Sáru informovat.

K smrti vyčerpaní a otřesení prodělaným smrtelným nebezpečím teď stáli v liduprázdné hotelové hale a hleděli na sebe. Luc zatoužil Sáru obejmout, ale nechtěl jí dnešní noci přidávat další trauma.

Ona to ale najednou udělala sama.

Líbilo se mu cítit její paže kolem pasu, ale netrvalo to dlouho. Za okamžik už se trousili každý do svého pokoje.

* * *

Gatinois si přál, aby mu zase zazvonil mobil. Alespoň by měl záminku na chvíli se vytratit. Svého švagra už měl plné zuby. Ten bohatý chvastoun s nevkusně zařízeným bytem se živil nějakým obchodováním s měnami. Už jim to vysvětloval stokrát, ale Gatinois ho přestal vnímat pokaždé, když začal kecat o slabém euru a silném dolaru nebo bůhvíčem. Představa, že někdo může vydělávat elektronickým přesouváním peněz z místa na místo, mu připadala jako parazitismus. Co ten chlap doopravdy dělá? Pro nějaké vyšší dobro? Pro svou vlast?

Jeho žena a švagrová naoko pozorně poslouchaly výklad a zdvořile upíjely koňak. Všichni měli za sebou nedělní slavnostní večeři na oslavu švagrova povýšení na šéfa bankovního oddělení.

Gatinois měl zcela jasno v tom, co dělá pro svou vlast on. Ačkoliv byla neděle, strávil dnes s telefonem u ucha několik hodin a dokonce absolvoval v úřadu mimořádnou schůzi s podřízenými.

Se svou předpovědí ohledně Bonnetovy nelítostnosti se přesně trefil. Také to Marollesovi několikrát samolibě připomenul. Během posledních dvou týdnů sledoval všechny zprávy z Ruacu se škodolibým obdivem. A teď ještě ta událost v táboře. Ten chlap se nezastaví před ničím.

No, tím lépe.

Mobil začal doopravdy vyzvánět, jako by to generál svými myšlenkami přivolal. Vděčně vyskočil a s omluvou si šel vyřídit hovor do knihovny.

Jeho žena poznamenala ke své sestře: „Dneska mu celý den v jednom kuse volají z práce!“

Bankéř vzal s lítostí na vědomí, že se okruh jeho posluchačů ztenčil. „Hm, asi se nikdy nedozvíme, čím se vlastně André živí. Jsem si ale jistý, že pracuje pro bezpečí nás všech. Dáte si ještě trochu koňaku?“

* * *

Gatinois se v knihovně zabořil do jedné z lenošek. Police kolem něj byly plné starých v kůži vázaných foliantů, kterých se zjevně dotýkala nanejvýš prachovka uklizečky, nikoliv ruce čtenářů.

Ve sluchátku se ohlásil Marolles. Jeho hlas zněl unaveně. „Bonnet zase řádil.“

„Copak si ten chlap nedá ani na chvilku pokoj?“ zeptal se nevěřícně Gatinois. „Co zase provedl?“

„Simarda a Malloryovou se v Cambridgi někdo pokusil přejet. Jeden z našich to viděl na vlastní oči. Oba vyvázli v podstatě bez zranění. Řidič ujel.“

Gatinois zafuněl. „Takže on si troufne až do Anglie? To je vážně ohromné. Odvaha mu nechybí, to se musí nechat.“

„Co máme dělat?“ zajímal se Marolles.

„V jakém ohledu?“

„Pokud jde o naše plány.“

„Naprosto nic!“ vykřikl Gatinois. „Tohle nemá s našimi plány co dělat. Nebudeme měnit ani jediný detail operace. Ani jediný detail!“

(21)

PONDĚLÍ RÁNO

Sářin známý se jmenoval Fred Prentice a čekal je ve firmě PlantaGenetics v devět hodin ráno. Tuhle biotechnologickou společnost založil nějaký profesor botaniky z Cambridgské univerzity. Zabývala se hledáním nových biologicky aktivních molekul v rostlinných extraktech. Firemní laboratoře pracovaly zcela nepřetržitě. Stovky robotických paží se hýbaly sem a tam a nabíraly pipetami vzorky extrahované z rostlin sebraných po celém světě a poslaných do Cambridge k rozboru.

Sára a Fred k sobě jako botanikové měli profesně blízko. Sice spolu nikdy přímo nespolupracovali, ale měli přehled, co ten druhý dělá, a znali se od vidění z konferencí. Popravdě řečeno, Sára dobře věděla, že se Fredovi líbí. Jednou ji na kongresu v New Orleansu plaše pozval na oběd. Přijala, protože byl milý a vypadal osaměle. Nedošlo tehdy ani na pusu na dobrou noc, protože po polévce gumbo – hustém a silně kořeněném vývaru z mořských plodů – dostal Fred alergický záchvat.

Sára a Luc teď seděli v taxíku a vypadali jako dva zombie z podřadného horroru. Luc měl ovázanou ruku a ošetřenou kyčel. I Sára měla po těle pár náplastí. Snídani vynechali a sešli se v hotelové hale. Oba přišli pozdě a spěchali sehnat taxi. Když se usadili na zadním sedadle a konečně měli chvilku času podívat se na sebe, museli se smát.

„Za jak dlouho tam budeme?“ zeptal se Luc řidiče.

„Tak za deset minut, jenom přejedeme Milton Road. Máte zpoždění?“

„Tak trochu,“ odpověděla Sára. Už bylo devět. „Nezavoláš tam?“ navrhl Luc.

Sára poslechla.

„Ahoj, Frede, tady Sára,“ snažila se předstírat čilost. „Omlouvám se, ale přijedeme o pár minut…“

Vtom se před nimi oslnivě zablesklo. Pak ucítili, jak se zachvěla země.

Nad vrcholky stromů se vznesl oblak bílého kouře. „Kristepane!“ vykřikl řidič. „To je někde tam, kam jedete!“

Sára tiskla mobil k uchu. „Frede! Frede!“

* * *

Nedojeli tam. Doprava byla odkloněna, silnici zablokovaly sanitky a auta požárníků a policie.

Vrátili se do hotelu, nic jiného se nedalo dělat. Posadili se v hale, přepnuli televizi na zpravodajský kanál a sledovali přímý přenos doprovázený hlukem helikoptér a kvílením sirén.

Exploze zcela zničila jedno křídlo areálu. V jedenáct hodin přečetl reportér seznam firem sídlících v budově. Patřila mezi ně i společnost PlantaGenetics.

Mluvilo se o úniku plynu nebo o výbuchu chemikálií, padla i zmínka o možném teroristickém útoku. Z celého křídla zbyly jen doutnající trosky. Výbuch si vyžádal řadu obětí na životech. Oddělení popálenin všech nemocnic v okolí Cambridge byly přeplněné. V televizi vyzývali k dárcovství krve.

V poledne najednou zazvonil Sáře telefon.

Podívala se na displej a vykřikla: „Proboha, Lucu, to je Fred!“

* * *

Jeli do nemocnice na pohotovost. Když tu byli včera v noci, sedělo v čekárně jen pár pacientů s menšími problémy.

Dnes to tu vypadalo jako ve válce. Byla to malá nemocnice, měla pouhých padesát lůžek a tuhle krizovou situaci stěží zvládala.

Když se probojovali dovnitř a podařilo se jim získat pozornost sestry, řekli jí, že jsou známí jednoho raněného z toho výbuchu. „Počkejte moment,“ odpověděla a nechala je půl hodiny stát ve zmateném mraveništi lidí. Učinili ještě několik pokusů, než se nad nimi smiloval mladý zdravotník tlačící prázdné invalidní křeslo. Vzal je na oddělení, aby se na chodbách přeplněných nosítky s nemocnými mohli po tom svém známém poohlédnout.

Vypadalo to tam jako těsně před kolapsem. Sára postupovala chodbou, prohlížela si raněné a hledala Fredovu tvář. Luc se držel za ní. Za radiologickým oddělením konečně Freda našla. Paži a rameno měl v mohutném sádrovém obvazu, obě nohy měl také v sádře. Bylo mu něco málo přes čtyřicet, měl vysoké čelo a jeho pleť připomínala odstínem bělost jeho obvazů. Mhouřil oči jako člověk, který postrádá brýle.

„Kde se tu bereš?“ přivítal Sáru.

„Ach, Frede, jak jsi na tom? Měla jsem o tebe hrozný strach.“

Byl milý a starostlivý jako vždycky. Bez ohledu na okolnosti si nejprve vyměnil úvodní zdvořilosti s Lucem, jako by seděli někde u konferenčního stolu. „Díky Bohu, že jste se opozdili,“ řekl. „Nebýt toho, byli jste v laboratoři, když to vybouchlo.“

V okamžiku exploze seděl na záchodě. Když mu Sára volala, měl zrovna spuštěné kalhoty.

Pak si nepamatoval nic, až to, jak ho vytahují z trosek požárníci a hrozně ho bolí nohy a rameno. Hned ale Sáru a Luca ujistil, že mu zdravotníci rovnou píchli morfium a potom už byl v pohodě. Takže teď ho trápí hlavně to, že neví, co je s jeho kolegy a přáteli. Jinak se má vcelku dobře.

Sára ho uchopila za zdravou ruku a zeptala se, jestli pro něj nemůže něco udělat.

Zavrtěl hlavou. „Vždyť jste se sem přece plahočili až z Francie, abychom se mohli sejít. Musím vám hlavně říci, co jsme zjistili.“

„Neblázni, člověče!“ protestoval Luc. „Prošel sis peklem, o tomhle si můžeme promluvit později.“

„Připravil jsem si pro vás takovou krásnou prezentaci,“ řekl Fred smutně. „Ale všechno to vyletělo do vzduchu. Můj počítač, laboratoř, všechno. No, co se dá dělat. Můžu vám aspoň říct, co jsme zjistili. Třeba ty výsledky dokážeme časem zreprodukovat. Naše právnička se na mě zlobila, že jsem váš vzorek jen tak analyzoval, aniž jsem napřed vyřídil potřebné papírování a smlouvy. Víte, získali jsme určité důležité výsledky a nebylo jasné, čí duševní vlastnictví to takhle je. Nedovolila mi napsat vám o tom e-mail nebo dopis. Dělala z toho hroznou vědu.“ Odmlčel se. „Prý dnes ráno zemřela – ta právnička. Jmenovala se Jane.“

„To je mi líto, Frede,“ řekla Sára a stiskla mu soucitně dlaň.

Poprosil, jestli by mu dala brčkem napít vody. „No, ta vaše tekutina měla jisté opravdu zvláštní vlastnosti. Kontrolky se nám rozsvítily jako ozdoby na vánočním stromečku. Ani nevím, odkud vlastně začít. Věděli jste třeba, že je v tom spousta ergolinových alkaloidů?“

„Děláš si legraci?“ zareagovala Sára. Když uviděla nechápavý výraz na Lucově tváři, začala vysvětlovat: „To jsou psychoaktivní látky. Takové přírodní LSD. Jak se tam mohly dostat ergolinové alkaloidy? Dala jsem ti seznam těch rostlin, Frede.“ A pak ji napadla odpověď a vyhrkla: „Claviceps purpurea!“

„Přesně tak!“ řekl Fred.

Sára to musela Lucovi vysvětlit. „To je paličkovice nachová, taková vřeckovýtrusná houba. Napadá divoké i kultivované lipnicovité traviny, jako náš divoký ječmen. Ta houba vytváří alkaloidy, deriváty kyseliny lysergové. Ve středověku trpěly otravou námelem desetitisíce Evropanů. Nakazili se z přirozeně kontaminovaného žita. Otrava způsobovala halucinace a záchvaty, někdy i smrt. Aztékové žvýkali semena povijnice, která obsahují přírodní alkaloidy. Komunikovali tímto způsobem se svými bohy. Kristepane, o ergotismu jsem se učila na univerzitě! U hospodářských zvířat je to dodneška vážný problém.“

„Jsem si na sto procent jistý, že za ty alkaloidy může Claviceps,“ prohlásil Fred a oči mu svítily. Bylo na něm vidět, že na všechno ostatní dočista zapomněl. „Šlo především o agroklavin a elymoklavin.“

Sára znalecky pokývala hlavou. „A našli jste ještě něco?“

„To si piš. Ergolinové alkaloidy, to byl jen začátek. Jen počkej, až ti řeknu to ostatní!“

Lucův mobil začal vyzvánět. Když se chystal hovor přijmout, někdo ze zdravotnického personálu ho požádal, ať uvnitř nemocnice mobil nepoužívá.

Luc se omluvil a vykročil chodbou směrem k pohotovosti. „Haló?“

„Je tam profesor Simard?“

„Ano, kdo volá?“

„Tady Dom Menaud z Ruacu. Potřebuji s vámi mluvit.“

„Dobře, okamžik. Jen vyjdu ven. Jsem zrovna v nemocnici.“

Cestou Luc zaregistroval dva rozložité muže kráčející bok po boku proti němu. Měl pocit, že zaslechl jednoho z nich říci „Oui,“ což mu tady v anglické nemocnici připadalo nápadné. Měli na sobě bundy a vypadali drsně. Když se po nich podíval, měl dojem, že záměrně otočili hlavy stranou, ale byla to jen chvilička. Spěchal ze dveří.

U vchodu na pohotovost stála spousta sanitek, policejních vozů a televizních aut. Luc se pokusil najít si nějaké alespoň trochu klidnější místečko.

„Co pro vás mohu udělat, otče?“

Spojení za moc nestálo, stěží opatovi rozuměl. „Je to hrůza, bohužel jsou tu všichni mrtví. Nevím, jak vám to říci.“ Luc zmateně poslouchal. „Cože? Jak to myslíte?“

„Všichni z vašeho tábora. Jsou všichni mrtví. Je to hrozná tragédie. Prosím vás, profesore, přijeďte co nejdříve!“

(22)

PONDĚLÍ

Luc nechal překvapením oněmělou a otřesenou Sáru u Fredova lůžka. Stručně a ve spěchu jí oznámil, že se ve Francii něco hrozného stalo.

Možná to byla od něj bezohlednost opustit ji tak náhle, ale měl v hlavě jedinou myšlenku – vrátit se rychle do Ruacu. Zamával na taxi a řekl řidiči, že mu dá všechny své peníze, když ho hned odveze na letiště Heathrow. Zavazadlo nechal v hotelu, v tuhle chvíli mu na něm nesešlo. Telefonoval tak dlouho, dokud nevybil baterii v mobilu. Pak seděl tiše ve voze s hlavou v dlaních. Cestu vnímal jen jako dlouhou rozmazanou čmouhu, putování do pekla.

* * *

Peklo začínalo za žlutou policejní páskou.

Na pozemcích opatství probíhalo rozsáhlé vyšetřování. Četnický důstojník si na parkovišti všiml Luca a provedl ho za policejní bariéru. Opodál Luc viděl skupinku mnichů, šli právě do kostela. Neměl ponětí, která z denních bohoslužeb to je, ztratil přehled o čase. Pak si uvědomil, že zapadá slunce – budou nešpory. Cyklus denních modliteb plyne nerušeně bez ohledu na všechny okolnosti.

Luc se cítil jako plod v těle matky, byl obklopen šerem, uvědomoval si tlukot vlastního srdce a svůj dech, ale v podstatě příliš nevnímal, co se děje mimo dělohu.

Plukovník Toucas pobíhal kolem a všechno řídil. Zastavil se s Lucem u vychladlého ohniště a okamžitě ho začal zasypávat otázkami i příšernými fakty. Jeho věcný a energický přístup k tomu hroznému neštěstí Luca rozčílil a hrubě ho vrátil do reality.

Toucas začal popisovat, v jakých polohách a stavu našli jednotlivá mrtvá těla, ale Luc se mu nedokázal dívat do tváře. Místo toho upřeně zíral na ozdoby plukovníkovy nebesky modré košile – na jeho epolety, nášivky, tmavomodrou kravatu a sponu s emblémem.

Luc si pomalu začínal plně uvědomovat, co se vlastně stalo. Jeremy a tři další studenti byli zastřeleni v kanceláři, jako by je někdo popravil. Studentka Marie byla znásilněna a zastřelena v jednom z karavanů, Elizabeth Coutardová v jiném.

Konečně se Luc dokázal podívat na Toucasovy masité rty. „A co Pierre?“ zašeptal.

„Kdo, jaký Pierre?“ odpověděl otázkou plukovník.

Luc mu vysvětlil, koho má na mysli a že Pierre rozhodně v neděli večer byl v táboře. Toucas začal štěkat povely na své podřízené a dožadovat se vysvětlení, jak je možné, že jedna oběť chybí. Nechal je znovu prohledat celý tábor. Luc mu řekl, jaké měl Pierre auto, a jeden z četníků je šel hledat.

Toucas pak přinutil Luca vejít do obytného kontejneru, aby zjistil, co zmizelo. Mrtvá těla byla naštěstí přikrytá, ale plachty nemohly zakrýt všechnu prolitou krev.

„Proboha,“ zamumlal Luc. „Kdo to mohl udělat?“

„To nevím,“ odpověděl Toucas. „Ale my je chytíme, tím si můžete být jist.“

Kancelář byla dočista vypleněná. Zmizely všechny počítače i přístroje, mikroskopy a zařízení pro sledování prostředí v jeskyni. Skříně s dokumentací i zásuvky pracovních stolů někdo vysypal na hromadu a vypadalo to, že se ji snažil zapálit. Přibližně čtvrtina dokumentů byla spálená nebo ohořelá.

„Proč chtěli spálit dokumentaci?“ zeptal se udiveně Luc.

Toucas ukázal prstem na ohořelé zbytky. „Nejspíš se pokoušeli zničit stopy. Mysleli si, že od těch papírů chytí celá kancelář, ale nevyšlo jim to. Tyhle lakované složky hoří moc špatně. Nepoužili žádnou hořlavinu, nejspíš jen škrtli sirkou, podpálili to a utekli. Oheň pak zhasl. Tak to nejspíš bylo.“

Do dveří strčil hlavu četník. „To auto tu nikde není, pane plukovníku.“

„Tak kdepak máme toho vašeho Pierra? Jaké má vlastně příjmení, profesore?“

„Berewa.“

„Co je to za jméno?“

„Pochází ze Sierry Leone.“

„Aha,“ podotkl Toucas podezřívavě. „Afričan.“

„Ne, Francouz,“ protestoval Luc.

Toucas se křivě usmál. „No, teď hlavně musíme toho Pierra Berewu najít. Máte číslo jeho mobilu? Mohl byste mu zavolat?“

Lucův mobil měl vybitou baterii. Zkusil použít plukovníkův, ale nedovolal se. Pak se náhle otočil ke svému psacímu stolu. Zásuvky byly vysypané. „Měl jsem tam náhradní klíč od vchodu do jeskyně.“

„Zkuste se po něm podívat, jestli tu někde není,“ pobídl ho Toucas. „Ale vezměte si prosím na to tyhle rukavice.“ Ukázal prstem na krabici latexových rukavic, která tu zůstala po forenzním týmu. „Kvůli otiskům prstů.“

Luc se začal prohrabávat v nepořádku na podlaze.

„Kolik těch klíčů bylo?“ zajímal se Toucas.

„Dva. Pierre měl u sebe můj klíč.“

„Vida, zase ten Pierre.“

Po pečlivém hledání Luc prohlásil, že náhradní klíč nikde není, a dodal: „Asi bychom měli prohledat jeskyni.“

„Tak dobře, jedeme tam.“

Řídil poručík Billeter. Toucas cestou vyřizoval nějaký telefonát, ale většinu času jen tiše poslouchal. Když ukončil hovor, otočil se k Lucovi usazenému na zadním sedadle. „Koroner říkal, že prozkoumal vzorky odebrané z těl těch znásilněných žen a zjistil něco zvláštního.“

Luc to nechtěl slyšet, ale Toucas bezohledně mluvil dál.

„Násilník měl neobvyklé sperma. Spermie s krátkými bičíky, prý očividně špatní plavci. Doktor použil termínu imotilnt. Třeba to bude při pátrání užitečné, uvidíme.“

Lucovi se před očima vynořil obraz Marie a Elizabeth a po tváři mu začaly kanout slzy – toho dne poprvé.

* * *

Na konci cesty stálo na štěrkem vysypaném parkovišti Pierrovo auto. Luc se k němu chtěl rozběhnout, ale Billeter ho zarazil. „Na nic nesahat!“

Nakoukli dovnitř, ale vůz byl prázdný.

Luc je odvedl k žebříku. Když ze srázu uviděl, že brána dole je otevřená dokořán, rozběsnil se. „Kristepane, někdo byl uvnitř!“

Billeter zavolal vysílačkou pro posily.

„Tak se tam podíváme, profesore. Veďte nás,“ řekl Toucas a rozepnul pouzdro s pistolí.

V ústí jeskyně byla pořád ještě připravená lepenková krabice s návleky na boty. Luc stiskl hlavní vypínač a celá jeskyně se rozzářila.

„Měli bychom si obléci ochranné obleky,“ zamumlal Luc.

„To potřebujeme tady v jeskyni nějakou ochranu?“ zeptal se Toucas.

„Ne, je potřeba chránit jeskyni.“

„Za těchhle okolností si s tím nebudeme dělat hlavu,“ rozhodl plukovník.

Na Toucasovi a Billeterovi bylo vidět, že jim jeskynní umění vadí a ruší je jako něco, co na místo činu nepatří. Luc opatrně postupoval vpřed a kontroloval stav všech nálezů. Děsila ho obava, že narazí na zničenou malbu nebo nějaké podobné barbarství. Když někdo dokáže vraždit, určitě je schopný i něčeho takového.

„Nač je tohle?“ zajímal se Toucas. Prstem ukazoval na římskou číslici III připevněnou na stěně.

„Jeskynní komplex má celkem deset síní. Tahle je třetí – jmenuje se jelení síň.“

„A která je nejdůležitější?“

„Všechny jsou důležité. Ale kdybych musel vybrat jen jednu, řekl bych, že ta desátá.“

„A proč?“

„Uvidíte.“

Dorazili do deváté síně. Luc už byl trochu klidnější, protože zatím byly všechny malby nedotčené a dokonalé jako předtím.

Spustili se na všechny čtyři a vlezli do průchodu.

Když prolezli tunelem do desáté síně a vstoupili do klenby dlaní, Luc ihned spatřil Pierrovu paži v síni rostlin.

Vykřikl: „Pierre!“ a běžel k němu.

Tělo leželo obličejem k zemi.

Pierrova černá pleť byla studená jako kámen. Billeter formálně zkontroloval puls a prohlásil, že už se dostavila posmrtná ztuhlost.

„Prohledejte tělo,“ nařídil Toucas. Billeter si navlékl rukavice a pustil se do práce. Luc si dřepl a mlčky sledoval tu strašidelnou scénu.

Další student byl zavražděn.

Přímo tady, u nohou ptačího muže.

Na tomto mystickém místě.

V hlavě mu zněla slova opata Menauda: „Bohužel jsou tu všichni mrtví.“

Billeter Luca oslovil, ale ten nebyl zpočátku schopný ho vnímat. Zvedl hlavu a poprosil četníka, aby to zopakoval. „Říkal jsem, že měl v kapse klíč. Je to originál, nebo kopie?“

„Originál,“ odpověděl Luc. „To je můj přívěšek.“

Billeter shrnul výsledek prohlídky: „V pravém boku má bodnou ránu. Oficiálně to samozřejmě rozhodne koroner, ale je to pravděpodobná příčina smrti.“

„Co má tohle všechno znamenat, ty rostliny a ten chlapík nebo kdo to je, ten s tou erekcí?“ zajímal se Toucas.

„Nejsem si jistý, jestli vůbec někdy přijdeme na to, co to znamená,“ odpověděl unaveně Luc. „Ale určitě přijde spousta lidí s různými teoriemi.“

„A jaká je vaše teorie?“

„Nevím, co vám na to teď říci. Můj nejlepší student je mrtvý. Všichni mí lidé jsou mrtví. Ženy…“

Toucas se ani nepokusil předstírat nějaké city. „Nebavíme se tu jen tak pro nic za nic, profesore. Já tady vedu vyšetřování! Chcete dát průchod spravedlnosti? Jsem si jistý, že chcete! Jak dobře jste znal tohoto muže?“ A ukázal bradou na mrtvého Pierra.

„Znal jsem ho velmi dobře. Pracoval pro mne čtyři roky. Byl to dobrý archeolog. Jednou z něj mohl být skvělý odborník.“

„Kde byl před tím, než začal pracovat pro vás?“

„V Paříži. Na univerzitě. Byl to Pařížan.“

„Z Afriky.“

Luc dobře slyšel, jak podezřívavě to Toucas vyslovil. „No a?“

„Přijeli sem za ním na návštěvu nějací jeho známí nebo příbuzní?“

„Ne.“

„Měl nějaké zlozvyky? Bral drogy?“

„Ne. Pokud vím, tak ne.“

„Neměl finanční problémy?“

„To snad mají všichni studenti, ne? Já nevím. Kam tím vším míříte?“

Toucas se sevřenou pěstí podrbal na tváři v gestu, které mohlo vyjadřovat únavu stejně dobře jako podráždění. „Byl spáchán zločin. Těžký zločin. Každý zločin má motiv a využívá příležitosti. Co myslíte, profesore, co dělal Pierre Berewa tady v jeskyni?“

„Nevím. Neměl tu co dělat.“

„No dobře. Motiv bychom měli. Došlo ke krádeži. Vaše vybavení je pryč, peněženky obětí také. A došlo ke znásilněním. To mohlo být spontánní. Byly tu ženy, pachatelé byli muži. Takové věci se stávají. A ten váš Pierre měl klíč od jeskyně. Možná…“ Toucas se odmlčel. Luc vztekle vstal a teď se hrozivě tyčil nad plukovníkem s brunátnou tváří. „Říkám pouze možná, profesore. Možná se tenhle student zapletl s nesprávnými lidmi. Možná on byl tím, kdo jim dal příležitost k činu. Musíme brát v potaz všechny eventuality.“

„Měli jsme ještě jeden klíč!“ vykřikl Luc a jeho slova se rozlehla v jeskyni. „Zmizel. Třeba se Pierre snažil jim zabránit – nevím v čem.“

„No, možná. Dalo by se to vysvětlit různě. Nějaká tlupa toulavých feťáků, turisté, cikáni… Nebylo žádné tajemství, že tu jste. Vědci jsou bohatí, mají všemožné přístroje… Já vím, jak uvažují kriminálníci. Byli jste pro ně snadný cíl, ať už v tom tenhle Pierre Berewa byl zapojený, nebo ne.“

Luc vnímal jeho slova jen na půl ucha. Sledoval, jak poručík uchopil Pierrovo ztuhlé tělo za rameno a snaží se zkontrolovat, zda něco neleží pod mrtvolou. Vtom si Luc zkušeným okem archeologa něčeho všiml. „Co to je?“

„Kde?“ zeptal se Billeter.

„U jeho levé ruky.“

Toucas přistoupil a pomohl podržet rameno a trup mrtvoly zdvižený, zatímco Billeter posvítil pod tělo a vytáhl kus hnědé hmoty velký jako svazek tuctu tužek.

Toucas si navlékl rukavici, převzal ten předmět a přičichl k němu. „Co to je, profesore?“

Luc neměl ponětí. Řekl, že to rozhodně není nic, co by souviselo s archeologickým průzkumem.

„Něco mi to připomíná, ale nechci to teď rozebírat. Pošleme to na analýzu. Všechno pošleme na analýzu, tím si buďte jist,“ řekl Toucas.

„Musím vám něco říci,“ prohlásil náhle Luc.

„Tak jen do toho.“

„Včera večer jsem byl v Anglii, v Cambridgi. Někdo se mě tam pokusil přejet autem. Ujel.“

„A co na to policie?“

„Mysleli si, že to byl nějaký opilec.“

Toucas mlčky pokrčil rameny.

„Dnes ráno jsem měl domluvené jednání s vědeckým spolupracovníkem. Než jsem tam dorazil, došlo v tom areálu k výbuchu. Byla tam spousta mrtvých.“

„O tom jsem něco slyšel v rádiu. Neměl jsem však čas to sledovat, mám dnes své práce dost,“ pokrčil Toucas nos. „Očividně jste měl smolný den, profesore, ale proč mi o tom vykládáte?“

„Protože to všechno možná nějak souvisí. Takovéhle věci se přece nedějí náhodou.“

„Proč ne? Pořád se dějí nějaké náhody. Autoři konspiračních teorií se pohodlně uživí jen tím, že věčně dávají dohromady nějaké nesouvisející události, jako když navlékáte na šňůrku korálky, které k sobě nepatří. U četnictva to ale takhle rozhodně nechodí.“

„A nemohl byste se alespoň spojit s anglickou policií?“ požádal Luc a vytáhl z peněženky navštívenku, kterou dostal od jednoho z policistů v Cambridgi. Toucas si ji vzal a zastrčil ji do náprsní kapsy pohybem, podle kterého to vypadalo, že nejspíš nemá v úmyslu ještě někdy se na ni podívat.

Někde v jeskyni se ozvalo vzdálené volání.

„Přes všechno, co se tu stalo,“ řekl Luc zničeně, „musíme brát ohledy na ochranu jeskyně. Lidé se tu nemohou jen tak procházet, jak se jim zamane.“

„Dobrá, dobrá,“ odpověděl Toucas přezíravě. „Jistě dokážete nějakým způsobem vyvážit naše a vaše potřeby. Dejte třeba dohromady nějaká pravidla.“

Z ústí nízkého průchodu do klenby dlaní vykoukla hlava, ale nebyl to žádný četník.

Byl to Marc Abenheim.

Na jeho dotěrné tváři se zrcadlila směsice pocitů. Zdálo se, že ho na těchhle děsivých událostech něco těší.

„Á, tady jste!“ prohlásil a Luc se přikrčil při zvuku jeho nosově nafoukaného hlasu. „Říkali mi, že vás tu najdu.“ Rozhlédl se kolem, nervózně zamrkal a při pohledu na Pierrovo tělo prohlásil: „Ach Bože!“ Luc si uvědomil, že když Marc Abenheim přijel poprvé navštívit místo průzkumu, přímému pohledu z očí do očí se vyhýbal. Teď ho ale pohledem doslova propaloval. „Nepředpokládal jsem, že se sem budu muset tak brzy vrátit. Nic proti tomu vidět znovu jeskyni, ale ne za těchhle okolností. Je to hrozná tragédie! Paní ministryně osobně vyslovuje svou soustrast.“

„Díky, Marku. Nemusel jsi vážit cestu až z Paříže. Tohle je věc pro policii.“

Abenheim se snažil nedívat na Pierrovu mrtvolu. Luc věděl, že se znali, sám Pierra poslal ukázat Abenheimovi jeskyni. „Bohužel jsem sem opravdu musel. Mohli bychom si promluvit mezi čtyřma očima?“

Poodešli do vedlejší jeskyně. Ze všech stran je obklopovaly jasně zářící barevné obrysy rukou. Vypadaly vesele a za těchto okolností absurdně a rušivě.

„Zdá se, že se pokaždé setkáváme za poněkud nešťastných okolností,“ podotkl Abenheim.

„Už to tak vypadá.“

„Něco takového francouzská archeologie nepamatuje. Tolik úmrtí během výzkumu – to je velice závažné.“

„Ujišťuji tě, Marku, že jsem si toho vědom.“

„Profesor Barbier je znepokojen. Paní ministryně rovněž. Je nebezpečí, že obraz této velkolepé národní památky bude všemi těmi tragédiemi poskvrněn.“

Luca skoro pobavilo, že si Abenheim v této souvislosti bere do úst jeho vlastní slova, která použil tehdy při prvním setkání s ministryní: „velkolepá národní památka“. „Jistě se to dostane do všech zpráv i článků o Ruacu, které kdy kdo napíše,“ odpověděl. „Tomu bohužel asi není možné zabránit. Řekl bych ale, že teď není nejvhodnější doba zabývat se podobnými věcmi.“

„Musím se jimi zabývat, ministerstvo na mne v tomto ohledu spoléhá.“

„A co podle tebe mám dělat, Marku? Co ode mě chceš?“

„Chci, abys rezignoval na funkci vedoucího výzkumu.“

Lucovi se najednou zdálo, že se obrysy dlaní daly do pohybu a začaly se kolem něj pomalu točit.

Slyšel sám sebe, jak tomu zatracenému mizerovi odpovídá. „Smrt Zviho Alona byla nehoda. Hugo Pineau se zabil v autě. A pak tenhle útok na tábor. Nesouvisí to. Jsou to hrozná neštěstí, ale není mezi nimi souvislost.“ Na okamžik se odmlčel a zamyslel se nad svými vlastními argumenty. Vždyť se jen před několika minutami pokoušel přesvědčit plukovníka Toucase, aby možné souvislosti nevylučoval. Podrážděně se zeptal: „Když rezignuji, pomůže to snad něco objasnit nebo chytit pachatele?“

„Možná jsou to opravdu jen náhody, ale jedno mají přece jen společné, Lucu, a to nelze ignorovat.“

„Co mají společné?“

„Všechna ta neštěstí se stala za tvého vedení. Musíš přijmout odpovědnost a odstoupit. Komise mne s okamžitou platností ustanovila jako nového vedoucího průzkumu.“

(23)

PŘED TŘICETI TISÍCI LETY

JESKYNĚ RUAC

Tal začal té červené tekutině říkat létací voda.

Nikdo by nemohl tvrdit, že člověk může létat. Kdo se ale napil létací vody, nemohl už říci, kde končí člověk a kde začíná pták.

Dříve často pozoroval ptáky kroužící oblohou a snažil se představit si, co asi vidí a co cítí.

Teď už to věděl.

Brzo se zbavil prvotního strachu, který vystřídala rozjařenost a pocit ohromné moci.

Moci vznášet se ve větru, umět vidět do dálky, všechno mnohem silněji prožívat, všemu rozumět.

Ze svých poutí se vracel vždycky zpátky tam, kde začínaly – k ohništi. Byl si jistý, že prožívá pozoruhodná dobrodružství, která trvají dlouho a probíhají na vzdálených místech, ale ostatní tvrdili, že jeho tělo zůstává po celou tu dobu na místě. Sice je nepokojné, trhá sebou a nesrozumitelně křičí, ale zůstává na místě. A všichni už věděli, jak se vypořádat s tím, co přicházelo po Talově pouti. Té krátké době zuřivosti říkali Talův hněv.

Když se poprvé vydal na létací pouť, v klanu to vzbudilo znepokojení a obavy. Poté, co jeho bratr zemřel, bylo už jasné, co je Talovi předurčeno. Jeho otec den ode dne slábl. Na místo náčelníka má nastoupit Tal. Kdyby se mu snad něco stalo, kdo je povede? Na Talovi závisí celá budoucí existence klanu Bizonů.

Tal byl ale pevně rozhodnut, že musí červenou tekutinu vyzkoušet, a svůj názor hájil v divokých debatách. Tvrdil, že předkové přiměli toho chlapce, Gose, aby se tekutiny napil a ukázal klanu novou cestu vpřed. Tal to všechno vnímal jako velkolepý plán, který se začínal před očima všech uskutečňovat. Napřed měl jeho otec nehodu, která ho oslabila. Pak Naga zabil posvátný bizon. A pak se Gos napil mocného odvaru, který Tal připravil, aby Naga vyléčil.

Tyhle události nebyly nahodilé, souvisely spolu.

Tal tvrdil, že bylo určeno, aby se učil z létací vody. Až jeho otec zemře, stane se pak mocným novým náčelníkem.

Rada starých byla proti, muži se báli. Kdyby Tal kvůli té vodě zemřel, pro klan by to byla katastrofa. Svět je nebezpečný. V lesích číhá Lid stínu.

Nakonec rozhodl Talův otec. Bylo to možná jeho poslední důležité rozhodnutí. Tělesně už byl slabý, ale ducha měl silného.

Tal se tedy mohl vydat na cestu.

Když se poprvé napil létací vody, řekla mu Uboas, že bude sedět u něj a bdít tak dlouho, dokud se k ní zase nevrátí. Čekala u něj celou noc, hladila ho po vlasech, snažila se odpovídat na jeho hrdelní skřeky a namočenými prsty mu vlhčila suché rty.

Když se k ní konečně vrátil, svítalo. To první, co uviděl, byly její oči.

Natáhl ruku, aby se dlaní dotkl její tváře. Zeptala se ho, kde byl a co viděl.

Všechno jí vyprávěl.

Cítil, jak se jeho tělo proměňuje. Jeho ruce se změnily ve spáry a v obličeji mu vyrostl dlouhý a ostrý zobák. Stačilo jen párkrát máchnout pažemi a vznesl se do vzduchu. Několikrát zvolna zakroužil nad ohništěm a hleděl na členy klanu pod sebou. Létal nad nimi a chránil je. Pomalu se učil měnit výšku a zatáčet. Cítil radost nad tím, jak snadno a rychle se pohybuje ve svištícím větru. Jeho srdce zpívalo. Byl prvním člověkem v klanu, který kdy zažil něco takového? Nebo prvním člověkem ze všech?

V dálce uviděl v savaně několik pasoucích se černých koní. Zamířil k nim, přilákán jejich krásou a mocí. Přeletěl nízko nad jejich širokými hřbety, až se leknutím dali do běhu. Letěl mezi nimi, hleděl jim do očí a držel s nimi rychlost. Jistěže už viděl koně dřív. Plížíval se k nim, útočil jim kopím do boku, proléval jejich krev. Jedl jejich maso a chodil oděný v jejich kůži. Ale ještě nikdy je neviděl. Ne takhle.

Jejich velké hnědé oči byly čisté jako kaluže na tmavých balvanech po bouři. V těch očích nebyl žádný strach, jen životní síla tak mohutná, že nic podobného dosud nezažil.

V těch kulatých hnědých očích viděl svůj vlastní odraz. Měl lidská ramena a paže a hlavu dravého ptáka. A pak skrz svůj odraz uviděl tomu koni až do srdce. Cítil jeho svobodu a divokou volnost. Cítil jeho životní sílu, odhodlanost žít a přežít.

Ucítil neklid ve svých bedrech a pohlédl tam. Přirození měl mohutné a vztyčené, byl připravený se pářit. Cítil se být tak naživu, jako nikdy předtím.

Zaklonil hlavu a prudce stoupal výš, koně zanechal dole pod sebou. Jeho bystrý zrak dravého ptáka něco zahlédl. Na obzoru se pohybovala nějaká tmavá masa.

Začal klesat a zamířil po větru přes řeku, směrem k rozlehlé pláni.

Bizoni.

Obrovské stádo, největší, jaké kdy viděl. Pohybovali se jako jediné zvíře, dusot jejich běhu rozezníval zemi jako mocné dunění hromu. Pustí ho mezi sebe?

Sklonil hlavu a klesal, dokud nebyl těsně nad zemí. Běžící stádo měl před sebou. Sledoval je a blížil se k němu. Viděl všude jen buvolí zadky a ocasy. Uši mu zaléhaly duněním vířících paznehtů.

Pak se stádo rozdělilo.

Pouštěli ho mezi sebe.

Bizoni napravo, bizoni nalevo. Mával pažemi a srovnával s nimi rychlost, až se dostal mezi vedoucí bizony. Byli to dva mohutní býci. Hlavy měli velké jako balvany a rohy dlouhé jako předloktí dospělého muže.

Ti koně předtím měli oči plné moudrosti a života. Černé oči těchhle bizonů přetékaly moudrostí. Mluvil s nimi – ne slovy, ale nějakým mocnějším jazykem. Cítil, že s nimi splývá a oni splývají s ním. Vyprávěli mu o jeho předcích a o jejich dávných zvycích. On jim vyjádřil svou lásku a úctu. Řekl jim, že je Tal z klanu Bizonů.

Poctili ho tím, že mu dovolili být s nimi. Na oplátku požadovali, aby respektoval a ctil on je.

* * *

Uboas poslouchala. Když jí Tal všechno řekl, usnul, ale zanedlouho se vzbudil a jeho nálada byla temnější než noc. Křičel na ni, ať jde pryč. Odhodil ze sebe kožešinové pokrývky. Ve slepé zlobě křičel, proklínal noc a žádal slunce, aby vyšlo. Když jeho výkřiky probudily členy klanu a jeden z jeho příbuzných se pokusil ho uklidnit, Tal toho mladíka napadl a byl by ho snad uškrtil. Lovci ho museli odtáhnout a držet na zemi.

Uboas sice vyděsil divoký výraz jeho očí, ale vrátila se k němu a hladila ho po ramenou, zatímco se pořád ještě vzpíral proti rukám a nohám mužů, kteří ho vší silou tiskli k zemi.

Když záchvat vzteku konečně pominul a Tal přišel zase k sobě, muži ho opatrně pustili. Vraceli se do svých stanů a cestou si vyměňovali udivené poznámky. Uboas zůstala s Talem a tiskla se k jeho teď už klidně ležícímu tělu až do rána.

* * *

Po prvním letu byla Talova mysl ještě aktivnější než dřív. Cílevědomě a usilovně se připravoval na úlohu náčelníka klanu Bizonů. Jeho odhodlanost ostatní muže provokovala inspirovala. Zdálo se jim, že Tal roste do náčelníka přímo před jejich očima. Jeho záchvatů vzteku se báli, ale věděli také, že náčelník musí být divoký a krutý. Svět je nebezpečný a klan může vést jen ten nejlepší válečník.

A Tal překypoval činorodostí. Když vedl muže na lov, složil jedinou ranou kopí statného soba. Následujícího rána se vydal sám sbírat byliny. Pak zase vyrobil nové kamenné čepele a naučil Uboas nasekat byliny a rozmačkat bobule, které bylo potřeba dát do matčiny kamenné misky. Tu pak nechali stát ve žhavých uhlících ohniště tak dlouho, dokud z červené tekutiny nebyla létací voda.

Lákalo ho to vrátit se zpět na magické místo, které našel tenkrát, když vylezl na útes, aby rozmlouval s předky. Chtěl zpět do své jeskyně. Uboas ho doprovázela. Řekla mu, že zůstane vzhůru a bude ho hlídat. V ústí jeskyně Tal rozdělal oheň a tiše spolu hleděli do plamenů, zatímco se do údolí snášela noc. Tal Uboas varoval, ať se drží dál od něj, až přijde hněv.

Pak vzletěl.

Uboas ho hlídala a pozdě v noci se roztřásla strachy, když Tala popadl vztek a rozběhl se do hloubi temné jeskyně. Volal na své předky, ať se mu ukážou.

Ráno ho nakrmila kusy sobího žaludku opečeného nad ohněm. Byl plný rozžvýkané trávy, které se sob před smrtí napásl. Tal vyprávěl Uboas o létání a o zvířatech, které v podobě polovičního člověka a polovičního ptáka navštívil. Když ukojil hlad, vstal a chodil v ústí jeskyně tak dlouho, dokud se jeho nohám nevrátila jistota a síla.

Na světlé stěny jeskyně dopadalo v těch místech zvenčí slunce. Jeho záře až oslepovala, stačilo ale postoupit jen o několik kroků hlouběji a všechno potemnělo. Tal přemítal o své cestě. Zase byl s bizony a s koňmi. A s jeleny. S medvědy. Na stěnách jeskyně se před jeho očima objevovaly obrazy, které spatřil ptačíma očima. Znovu viděl všechna ta zvířata v jejich slávě a moci. Žádala si jeho úctu. Bizoni chtěli, aby jim vzdal čest.

Utíkal k ohništi a popadl ohořelý kus dřeva, na jednom konci do černá zuhelnatělý. Sledován zrakem Uboas se vrátil ke sluncem ozářené stěně jeskyně a začal na ni ve výšce očí kreslit dlouhou vlnitou čáru. Dřevěným uhlím kreslená linka byla tenká a moc na stěně nedržela, takže výsledek Tala neuspokojil. Vypadalo to jako první kresby, o které se pokoušel jako malý chlapec u matčiných nohou. Hlasitě si postěžoval. Pak v náhlé inspiraci vylil zbytek létací vody a vmáčkl do prázdné misky kus sobího tuku. Vybral si jinou pěkně ohořelou větev a zuhelnatělý konec pečlivě omočil v misce. Pak ještě jednou obkreslil zkroucenou čáru. Tentokrát byla linie sytě černá a silná a na povrchu skály dobře držela.

Celé dopoledne Tal tiše a soustředěně pracoval. Namáčel ohořelé větve do tuku a dával do kreseb celé své srdce. Když byl hotov, zabručením vyzval Uboas, aby se postavila vedle něj.

Při tom pohledu zadržela dech. Viděla před sebou dokonalého koně, skutečného a nádherného. Byl jako živý. Běžel plným tryskem, kopyta ve vzduchu, tlamu otevřenou, nadechoval se vzduchu a špičky jeho uší mířily vpřed. Tal ho obdařil hustou hřívou, která vypadala tak opravdově, že se Uboas chtělo natáhnout ruku a ucítit pod dlaní její hedvábnou jemnost. Zvíře mělo podmanivé oválné oko s černým kruhem panenky uprostřed – pronikavé, vševědoucí oko. Tohle byla ta nejkrásnější neživá věc, jakou kdy Uboas viděla.

Začala vzlykat.

Tala nechápal, co se stalo. Vysvětlila mu to. Byla dojatá tou velkolepou nádherou, ale také se bála.

Čeho?

Té nové moci, kterou Tal získal. Byl jiný, než jakého ho znala dřív. Létací voda ho proměnila. Umí teď procházet do světa duchů a předků. Je šaman. Ten dřívější Tal je pryč a snad se už nikdy nevrátí. Uboas se ho teď bojí. Pak se v proudu slz svěřila se svou hlavní obavou. Bude ji ještě chtít za svou družku? Bude ji ještě milovat?

Ujistil ji, že ano.

* * *

Když Talův otec konečně zemřel, byl vychrtlý na kost. Mrtvého odnesli na posvátné místo u řeky, kde se dlouhé traviny a rákosiny půvabně nakláněly nad vodou. Sem Talův otec celý život chodíval naslouchat hlasu proudící vody. Tiše zanechali jeho tělo na břehu. Když odcházeli, Tal se naposledy ohlédl. Připadalo mu, že tam ten stařík odpočívá. Kdyby se sem ale přišel podívat příští den, našel by už jen kostru. Za tři dny tu nebude nic.

Talovo povýšení na náčelníka proběhlo jednoduše. Nebyl to žádný obřad, nikdo k tomu nic neřekl. To neměli ve zvyku. Kdyby měli členové klanu nějaké pochyby o tom, zda je Tal schopen je vést, možná by protestovali, ale na Talovi se všichni shodli. Starci, kteří pamatovali ještě Talova praotce, i ten scvrklý stařík, co pamatuje ještě otce jeho praotce, všichni souhlasili s tím, že Tal bude mocný náčelník. Je sice ještě mladý, ale je to léčitel, umí létat, rozmlouvá se zvířaty a komunikuje se světem předků. A všichni se také velmi báli Talova hněvu, těch období, kdy se k němu nikdo neodvážil přiblížit, protože ho zcela ovládala násilnická nenávist. Po straně vedli opatrné řeči o kouzelné jeskyni na útesu, kterou zná jen Tal a jeho nová družka Uboas.

Jednoho dne jim Tal oznámil, že odvede klan na útes a všichni tam na vlastní oči uvidí, čím se celou tu dobu zabýval. Počasí bylo sice dobré, ale cesta jim i tak trvala dlouho, protože staří už mohli chodit jen o holi a Uboas tížilo dítě v břiše. Když konečně dorazili na místo, slunce už jim stálo nad hlavami a jeho paprsky se zrcadlily v říční hladině. Tal rozdělal na skalní římse oheň a zapálil připravenou pochodeň. Byla pokrytá medvědím tukem, aby dlouho vydržela hořet velkým plamenem.

Vstoupil do jeskyně a členové klanu se šourali za ním.

Díky záři pochodně nebyl přechod ze světla do tmy tak obtížný. Pochodeň syčela a žhnula a členové Talova klanu stáli v ohromení a úžasu. Jedna mladá žena strachem vyjekla, protože si myslela, že ji rozdrtí koně, které viděla na levé straně, a bizoni na pravé. Nějaký malý chlapec spatřil vysoko nad sebou mohutného černého býka a začal poskakovat a vyvádět, aby na něj upozornil matku.

Tal zde dlouho a trpělivě pracoval, aby jeskyni připravil. S otcovým požehnáním přijal Uboas za svou družku a pak se společně pustili do práce. Pokud zrovna nelovil, nerybařil a nemusel řešit spory členů klanu, připravil vždycky létací vodu a vydal se s Uboas do jeskyně. Tady trpkou červenou tekutinu vypil a strávil noc ve svém přízračném světě. Když se k Uboas vrátil plný energie a mužné síly, s rozcitlivělými bedry, obcoval se svou družkou v jeskyni na otcově bizoní kůži, dokud nebyli oba uspokojeni. Pak usnul a po probuzení načas řádil jako divoké zvíře, dokud se běsněním docela nevyčerpal.

A pak přišel zas k sobě, umyl se a dal se do malování.

Od dětství uměl mísit pigmenty z rozdrcených barevných kamenů a hlinky. Teď tyto znalosti využil. Připravoval nádherně syté barvy. Po řadě pokusů se mu dařilo míchat je tak, aby co nejlépe držely na chladné a vlhké skalní stěně.

Talovi by nestačilo kreslit jen obrysy zvířat, jak to lidé dělali dříve. On je viděl v živých barvách a tak je také chtěl zachytit. Ve svitu lampiček vybíral v jeskyni ta pravá místa. I tyhle lampičky sám vymyslel a vyrobil. Uměl zručně pracovat s kamenem. Z vápence zhotovil mělké misky ve tvaru lopatky a smíchal medvědí tuk s jehličkami jalovce. Když se tahle směs zapálila, pomalu hořela žlutým plamenem. Uboas mu svítila, zatímco pracoval.

Bral ohled i na tvary stěn jeskyně. Když mu skalní výčnělek připomínal koňský zadek, namaloval na to místo zadek. Když důlek v kameni vypadal jako oko, umístil tam oko. A dobře si všímal toho, jaké efekty vytváří světlo lampičky na nerovném povrchu skály. Rád vnímal ten pocit pohybu vyvolaný hrou světel a stínů.

Obrysy zvířat kreslil směsí tuku a dřevěného uhlí nebo kusem manganu. Touha po zachycení skutečných barev zvířat ho nutila hledat způsoby, jak nanášet na kámen okry a hlinku tak, aby povrch skály dobře pokryly. Nejdřív zkoušel roztírat pigmenty rukama, ale nedařilo se mu dosáhnout potřebného efektu. Pak vymyslel něco úplně jiného. Věřil, že jeho vize jsou pokynem vdechnout těm kamenným stěnám život, a ta víra mu přinesla inspiraci.

Je třeba použít dech.

Když se o to pokusil poprvé, Uboas si myslela, že se zbláznil, a chtěla mu v tom zabránit. Smíchal v kamenné misce okry a hlinku, pak přidal vodu a sliny a řídkou břečku nabral do úst. Chvíli směs žvýkal a převaloval v ústech. Když nabyl přesvědčení, že má tu správnou konzistenci, stiskl rty, stoupl si ke stěně a vyplivl barevnou hustou tekutinu v mlze drobných kapiček. Aby sprška dopadla jen dovnitř obrysové čáry, použil dlaň jako šablonu. Když chtěl dodat zvířecí srsti strukturu a plastičnost, napadlo ho stříkat barvu skrz proděravěnou kůži, aby sprška vytvořila barevné tečky. Tahle práce postupovala pomalu a byla nepříjemná, ale Tal byl šťastný, i když si ho Uboas často dobírala kvůli červenému jazyku nebo černým rtům.

Lidé klanu si šeptali a mumlali a Tal je vodil od obrazu k obrazu, od stěny ke stěně. Jeho zvířata byla právě tak živá a barevná jako ta, která znali z přírody. Koně byli černí a grošovaní, bizoni měli v srsti černé, načervenalé a hnědé pruhy, mohutný býk byl černý jako noc.

Tal levou rukou pozdvihl pochodeň do výše, pravou dlaň si hrdě položil na srdce a oznámil všem, že tohle je jen počátek dlouhé cesty, kterou má klan Bizonů před sebou. Jeskyně je rozlehlá, tak velká, že si to nemohou ani představit. Je temnější a studenější než cokoliv na světě. Oznámil jim, že je to dar předků a světa duchů. Dali jeskyni jemu a on jako náčelník ji dává svému klanu, aby zde všichni měli posvátné místo. Dokud bude dýchat, bude tu dál malovat všechna důležitá zvířata. A bude učit mladé bojovníky. Jejich vstup do dospělosti se od nynějška bude odehrávat zde, v jeskyni. Chlapci se napijí létací vody, aby se naučili volně putovat mezi všemi tvory a učit se od nich. Tal jim ukáže, jak malovat to, co tu vidí. Tahle jeskyně bude nejposvátnější místo na světě a bude patřit jen klanu Bizonů.

Staří mlčky pokyvovali hlavami a celý klan souhlasil. Talova otce měli rádi, ale teď viděli, že jeho syn je náčelník, jakého klan nikdy neměl.

Tal a Uboas opustili jeskyni jako poslední. Když už chtěl Tal uhasit pochodeň hlínou, sáhla Uboas do váčku, který nosila pověšený na opasku z koňských žíní, a v prstech něco vytáhla. Podala mu to. Byla to soška bizona vyřezaná z bizoního rohu, který zabil jeho bratra. Tal si sošku postavil na dlaň a přidržel pochodeň blíž, aby si bizona pořádně prohlédl. Pak položil Uboas svou velkou dlaň do vlasů a něžně na ni hleděl, dokud mu se smíchem neřekla, že starci bez jejich pomoci popadají ze srázu.

Členové klanu se mezitím rozptýlili na skalní římse a čekali na Tala. Když se objevil, na prudkém slunci mrkal a chvíli čekal, až se mu vrátí zrak. Ten chlapec, Gos, začal najednou ukazovat prstem do údolí, daleko za řeku. Tal přimhouřil oči a spatřil pohyb. Uviděl tam nějaké tvory, bylo jich přinejmenším deset. V té dálce vypadali sice malí jako mravenci, ale bezpochyby byli dvounozí. Nějaký kmen tam v savaně stopoval sobí stádo, které o nich zřejmě ještě nevědělo.

Postavičky v dáli musely něco uvidět nebo vytušit, protože jedna z nich začala ukazovat oštěpem nahoru na útes.

Tal viděl, jak celý ten cizí kmen začal mávat oštěpy a poskakovat. Byli sice příliš daleko na to, aby je mohl slyšet, ale určitě křičeli, protože vyplašili soby, kteří se rozeběhli k lesu.

Jeden z mladých členů klanu Bizonů, horkokrevný lovec, který uměl házet oštěpem skoro stejně dobře jako Tal, začal volat po boji. Ti sobi přece patří jejich klanu. Vetřelce je nutné zahnat jednou provždycky.

Tal pokýval hlavou a řekl, že jsou moc daleko na to, aby se dalo něco dělat, ale vlastně se mu ani nechtělo proti nim nic podnikat. Dnes byl radostný den duchovního prožitku. Přijdou další dny, pak se mohou starat o Lid stínu.

* * *

Přešlo mnoho let.

Pokud zrovna nelovil, neléčil a nepomáhal klanu, trávil Tal každý den v jeskyni. Létal a maloval. A dvakrát za rok, pokaždé před lovem bizona, sem svolal mladíky na prahu dospělosti. V nažloutlém světle jalovcových lampiček se členové klanu shromáždili v síni lovu bizonů, kde je z obou stran obklopovaly mystické nástěnné malby. Napůl muž a napůl pták tu stál s otevřeným zobákem uprostřed stáda běžících zvířat, vyvolený bizon sražený oštěpem padal k zemi a z rány mu vyhřezávaly vnitřnosti. Vybraní mladíci zazpívali modlitbu k předkům. Jejich vysoké a sladké hlasy pronášely prosbu a klan hrající roli předků jim tiše odpovídal vzdáleně znějícími tóny.

Tal pak dal mladíkům napít létací vody a klan nad nimi hlídal a prozpěvoval, dokud nebyli schopni zase vstát. Na nejistých nohách pak napůl v transu šli za Talem dál do hlubin jeskyně, kolem fantastických, jasně barevných lvů, medvědů, jelenů a srstnatého mamuta. Chlapci okouzleně zírali kolem sebe a z ohně planoucího v jejich očích Tal věděl, že prožili let s těmito tvory, že jim byli tak blízko, až cítili žár jejich těl, že pocítili splynutí duší. Jeskyně zmizela, zmizely její stěny a chlapci mohli proniknout skrz ně, jako by prošli stěnou padající vody na druhou stranu vodopádu. Potom, když se jejich vidiny proměnily ve vztek, na sebe mladíci křičeli a porvali se, ale starší vždycky dohlédli, aby se nikomu nic nestalo.

Uboas dala život jen dvěma dětem, dvěma synům. Pak už byla neplodná, navzdory Talově touze mít hodně potomků. Přes všechno Talovo naléhání na předky už neotěhotněla. Ale oba chlapci přežili dětství a vyrostli do zdraví a síly. Když je Tal přijímal mezi dospělé muže a poprvé je přivedl do jeskyně, byl hrdý jako nikdy v životě. Nejraději měl staršího syna Mema. Učil ho, jako když žena krmí novorozence svým mlékem. Z toho chlapce bude jednou šaman a příští náčelník klanu.

Mem se učil rychle a vyrostl z něj skoro stejně skvělý malíř, jako byl jeho otec. Pracovali společně, bok po boku, a pliváním barev vytvářeli podoby nádherných tvorů. Den po dni a měsíc za měsícem stavěli otec se synem plošiny z větví a šlahounů, aby dosáhli výše a mohli pomalovat celé stěny i stropy, síň po síni.

Jednoho dne udělal tehdy ještě nezkušený chlapec chybu. Vyplivoval červený okr proti natažené ruce a chtěl použít prostor mezi palcem a zápěstím k namalování ohnuté zadní nohy srnce. Dřevěná plošina pod ním se na okamžik zakymácela a to ho vyrušilo, takže místo toho, aby oranžovočervenou barvu nastříkal na stěnu, většinu si jí vyprskl na hřbet ruky. Když pak oddálil dlaň od skály, spatřil dokonalý obrys své ruky s nataženými prsty. Provinile se přikrčil, protože očekával otcovu kritiku, ale Tal byl naopak nadšen. Obrys ruky se mu moc líbil a hned tu techniku sám vyzkoušel také.

Místo jednoho obrysu tam byly tedy dva a za nějaký čas jimi byla pokrytá celá jedna síň. Vypadaly jako veselé symboly lidskosti a znamení otcovské hrdosti na syna.

Uteklo mnoho let. Tal objevil krystaly malachitu a naučil se je drtit na zelený pigment. Pak jednoho dne vzal oba své syny do poslední síně. Úzkým přirozeným tunelem prolezli do zvláštní části jeskyně, do místa, které si Tal už dávno vyhradil pro svou svatyni, pro nejposvátnější místo ze všech. Tady namalovali rostliny, které Talovi umožnily létat a které mu daly spojení se světem duchů.

A mezi rostliny Tal vlastnoručně namaloval ptačího muže v životní velikosti – svého létajícího ducha, své druhé já.

(24)

ÚTERÝ

Luc zkusil Sáře zavolat, pak znovu a znovu. Opakoval své pokusy každou hodinu. Bombardoval její mobil textovými zprávami a záznamník vzkazy. Zjistil si na informacích číslo její pevné linky do Londýna a pokusil se ji sehnat i tam. Zavolal k ní do práce, do její kanceláře. Když pochopil, že nahrávat další vzkazy nemá smysl, začal po přepojení na záznamník zavěšovat.

Bydlel ve věžáku pár minut cesty od univerzitního areálu. Dřepěl teď ve svém mrňavém staromládeneckém bytě, tonul ve vzbouřeném moři kalných emocí a stěží držel hlavu nad hladinou.

Zaplavoval ho vztek. Zklamání. Žal. Touha.

Luc rozhodně nebyl zvyklý babrat se ve svých pocitech, ale teď se jim nedokázal ubránit. Bušily ho do hlavy, kroutily mu vnitřnostmi, nutily ho mlátit pěstí do nábytku, křičet do polštáře a dusit v sobě pláč.

Nebral telefon – pokud neznal číslo volajícího, nechal to zvonit. Bez ustání ho sháněli reportéři včetně Gérarda Girota z Le Monde, ale on měl z ministerstva zakázáno s kýmkoliv mluvit. Tiskovým mluvčím je teď Marc Abenheim.

S kým by si měl Luc promluvit, když ne se Sárou?

Zavolal by Hugovi, ale ten je po smrti.

Zašel by na pivo s Jeremym a s Pierrem, ale ti jsou mrtví.

Nezná žádné ženy, na které by se mohl obrátit. Všichni jeho příbuzní jsou mrtví.

Jeho zatracený otec je mrtvý.

Jeho matka je v jiném světě, geograficky i neurologicky. Trpí už počátečním stadiem Alzheimerovy nemoci. Zkoušet ji obtěžovat by nemělo žádný smysl. Stejně by to nejspíš vzal ten její dermatolog.

Takže zbývá jen Sára. Proč nezvedá telefon, proč neodpovídá na textové zprávy ani na e-maily? Opustil ji v tom hrozném zmatku v nemocnici, zpanikařil a zmizel a vůbec v tu chvíli nebral ohledy na její potřeby. Řekl jí jen: „Něco se stalo,“ a byl pryč. Pak se o tom neštěstí zmínil ve svých vzkazech. Bylo to ve všech novinách. Ostatní členové týmu se s ní jistě spojili. Sára to přece už musí vědět.

Kde je?

Nebyl rozhodně zvyklý pít o samotě, ale teď během odpoledne vyprázdnil láhev rumu z Haiti, která u něj zbyla po nějakém dávném večírku. V opilecké mlze došel k závěru, že s ním Sára skoncovala. Tohle nebylo jen tak nějaké odmítnutí, byl to definitivní konec. Spálila mosty. Vždyť jí přece přinesl smůlu pokaždé, když se kolem ní začal motat. Už předtím jí ublížil, a teď jí nejspíš ublížil znovu, když ji opustil v Cambridgi. Zničil by jí život. Auta se ho snaží přejet. Umírají kolem něj lidé. Jestli se mu ještě ozve, bude to jen e-mail s připojenou zprávou o jejím výzkumu pylů v Ruacu, podepsaný „S pozdravem Sára“. A možná ani to ne. Třeba se jí už ozval Abenheim a instruoval ji, aby napříště komunikovala výhradně s ním. Možná jí úplně zakázal se s Lucem jakkoliv stýkat.

Ať jde Abenheim k čertu. Ruac je moje jeskyně.

Napustil si vanu a zatímco ležel ve vodě, snažil se nezavírat oči. Pokaždé, když přivřel víčka, spatřil přikrytá mrtvá těla na podlaze obytného kontejneru, nebo rozdrcené Hugovo tělo za volantem, nebo rozbitou mrtvolu Zviho Alona na srázu u řeky. Svíral pěsti a uvědomil si, že se mu pravačka už uzdravuje. Nebyla tak zarudlá a méně bolela. Sice se o ni moc nestaral, ale přinejmenším pořád bral prášky, co mu předepsala ta asijská doktorka. Uslyšel několikrát zvonit telefon. Nechal ho zvonit.

Zabalený v osušce si pak poslechl hlasové zprávy. Jedna byla zase od Gérarda Girota – naléhavě žádal komentář k těm událostem. Další zanechal Pierrův otec, který volal z Paříže.

(25)

STŘEDA

Luc měl jen jediný oblek. Naštěstí byl tmavý a dal se použít na pohřeb.

Čekaly ho dva v rychlém sledu za sebou, nejprve Jeremyho v Manchesteru a pak Pierrův v Paříži.

Mezi doktorandem a jeho školitelem je zvláštní pouto. Trochu připomíná vztah otce a syna, ale je v něm i kamarádství. Vždycky tomu tedy tak není, někteří profesoři si udržují odstup a někteří studenti jsou nevyzrálí. Ale Jeremy a Pierre byli Lucovi dobří studenti a dobří přátelé. Teď si říkal, že se z jejich vražd nikdy nedokáže vzpamatovat.

Ráno se probudil s dunící hlavou, vyprahlými ústy a bolestí na prsou. Povedlo se mu chytit jeden z mála přímých letů z Bordeaux do Manchesteru.

Jeremyho pohřeb byl poněkud mdlý obřad anglikánské církve. Pozůstalí a farníci to brali stoicky. Duchovní, Ir s pronikavým hlasem, pronesl tak všeobecný a frázovitý proslov o muži, který v mladém věku opustil život, že si Luc říkal, jestli vůbec Jeremyho znal.

Pršelo a déšť byl studený. Nikdo neměl potřebu se před kostelem dlouho zdržovat. Luc se zařadil do fronty kondolujících, aby se představil Jeremyho rodičům. Byl to postarší pár, očividně syna počali takříkajíc na poslední chvíli. Vypadali zmatení a otřesení, Luc na to bral ohledy. Slyšeli o něm od Jeremyho, řekli mu to a Jeremyho otec mu poděkoval, že vážil cestu až z Francie. Pak se Jeremyho matka Luca zeptala: „Byl jste tam, pane profesore?“

„Ne, byl jsem zrovna v Anglii.“

„Co se to tam proboha stalo?“ řekla. Ve tváři měla skelný výraz a nebylo zřejmé, zda skutečně chce slyšet odpověď.

„Policie má za to, že to byla loupež. Nic víc mi neřekli. Myslí, že netrpěl.“

„Byl to moc hodný chlapec. To jsem ráda. Teď už ho nic nebolí.“

„To jistě ne.“

„Měl tu archeologii rád,“ poznamenal jeho otec. Tou poznámkou se probral do reality a začal plakat.

* * *

Luc neletěl hned zpátky do Paříže, místo toho se vydal linkovým letem na letiště Heathrow a tam si vzal taxi. Sára se pořád neozývala, ale on byl odhodlaný to tak nenechat. Je v Anglii a udělá, co bude moci, aby všechno napravil.

Sára bydlela na ulici Ossulston Street, poblíž nádraží St. Paneras a jen co by kamenem dohodil od Britské knihovny. Měla to také celkem blízko do Archeologického institutu, mohla chodit do práce pěšky.

Luc vystoupil z taxíku do prudkého deště. Odpolední nebe bylo špinavě šedé. Deštník u sebe neměl a než zjistil, který domovní vchod je její, měl sako promočené skrz naskrz. Podle seznamu se byt číslo 21 nacházel na třetím podlaží. Vchod do domu byl naštěstí trochu chráněný před deštěm. To bylo dobře, protože na Lucovo vytrvalé zvonění dlouho nikdo nereagoval.

Už to chtěl vzdát, když ke vchodu sešla nějaká žena. Nebyla to ale Sára, i když byla přibližně v Sářině věku. Vlasy měla rozcuchané a nebyla vůbec nalíčená. Její postavu zakrýval dlouhý vytahaný svetr.

„To vy zvoníte na Sáru Malloryovou?“

Luc přikývl.

„Jsem její sousedka, jmenuji se Victoria. Máme tu hrozně tenké zdi. Dělám si o ni starosti. Nevíte, kde je?“

„Ne, proto ji tu právě sháním.“

„Vy jste Francouz, že?“

„Ano, jsem.“

Pohlédla na něj jako drozd, když se chystá vytáhnout ze země žížalu. „Nejste vy Luc?“

* * *

Pozvala ho k sobě do bytu číslo 22, nabídla mu osušku a uvařila čaj. Byla spisovatelka na volné noze, pracovala doma. Řekla mu, že se Sárou se spřátelila hned toho dne, kdy se Sára nastěhovala. Pokud byla Sára v Londýně, chodily jedna k druhé na večeři nebo se společně vypravily jednou dvakrát do týdne do restaurace na karí. A když byla Sára někde pryč kvůli vykopávkám, psaly si příležitostně e-maily nebo textové zprávy. Victoria očividně měla o Sářině životě dobrý přehled. Sledovala Luca vědoucíma očima, ve kterých bylo vidět: Tak tohle je ten slavný Luc! Kvůli němu bylo tolik trablů!

Nalila mu šálek čaje a poznamenala: „V sobotu večer mi poslala SMS z Francie. Psala, že se v pondělí večer vrací do Londýna. A teď je středa. Viděla jsem ve zprávách, co se stalo v Ruacu. Byla jsem z toho celá pryč, ale nikdo mi nebyl schopný nic říci. Prosím vás, že se jí tam nic nestalo?“

„Ne, ne, naštěstí tam zrovna nebyla. Díkybohu. V pondělí ráno byla se mnou v Cambridgi,“ vysvětlil Luc. „Byli jsme zrovna v nemocnici za jedním známým, když mi zavolali o té tragédii. Vrátil jsem se hned do Francie a Sáru jsem nechal v Cambridgi. A od té chvíle jsem o ní neslyšel.“

„Ach Bože,“ řekla a tvářila se ustaraně.

„Nemohlo se přece jen stát, že se mezitím stavila tady v Londýně a vy jste si toho nevšimla?“

Uznala, že si tím nemůže být úplně jistá, a řekla, že má od Sářina bytu klíč. Mohou to tam společně zkontrolovat.

Sářin byt byl co do velikosti a dispozice totožný se sousedním, ale atmosférou to byl dočista jiný svět. Victoria to měla doma nudně zařízené neforemným nábytkem v odstínech šedi a bílé, zatímco u Sáry to zářilo barvami a energií.

Luc v tom ihned rozeznal podobu jejího někdejšího pařížského bytu, který tak dobře znal. Na téhle červené pohovce se milovali. Spali pod touhle zářivě modrou přikrývkou.

Victoria rychle prošmejdila byt a prohlásila: „Sára tu nebyla. Jsem si tím jistá.“

Luc měl v peněžence ještě jednu navštívenku policistů z Cambridge. Sáhl pro ni.

„Zavolám policii.“

(26)

ČTVRTEK RÁNO

Ve studeném světle podzimního rána bylo centrum Paříže nádherné. Luc vyrazil z hotelu taxíkem směrem na východ. Jak se blížili k periferii, okolí vypadalo stále pochybněji, až dorazili na předměstí Montreuil. Když člověk hodně napínal zrak, mohl jen taktak zahlédnout Eiffelovu věž třpytící se na západním obzoru.

Minuli Boulevard Rouget de Lisle. Na ulicích tu bylo vidět stejné množství černých tváří jako bílých. Pak dorazili ke starému katolickému kostelu tísnícímu se uprostřed přeplněných činžáků. Po schodech se hrnula dovnitř spousta černochů.

Luc Pierrova otce neznal, ale Philippe Berewa ho nejspíš vyhlížel, protože vyběhl ven, jakmile Luc vystoupil z taxíku.

Objali se. I když byl Luc čahoun, Philippe byl ještě o hlavu vyšší a atletickou postavou připomínal svého syna. Tvář měl vrásčitou stářím. Na sobě měl oblek s vestou a z kapsičky mu čouhal zlatý řetízek od hodinek, elegantní a archaická připomínka jiných časů, jiného místa.

Luc o něm věděl, že sice dřív býval v Sieře Leone lékařem, ale tady ve Francii se mu nepodařilo získat osvědčení a musel se spokojit s podřadnou prací nemocničního laboranta. I tak ho ale Luc oslovoval titulem.

Kostel byl nacpaný k prasknutí, ale Luca odvedli do přední lavice, kde měl vyhrazeno čestné místo po boku Pierrovy matky. Byla to zavalitá žena v tmavých šatech a s černým kloboučkem na hlavě. Svůj pláč nijak neskrývala.

Začala zádušní mše. Kontrast s obřadem při Jeremyho pohřbu byl nepřehlédnutelný. Jeremyho přátelé a příbuzní se nechali spoutat zábranami, kdežto tady truchlící upřímně vzlykali a kvíleli. Když kněz pokropil Pierrovu rakev svěcenou vodou a zaintonoval De Profundis, prohnala se kostelem učiněná vlna zármutku.

Po obřadu se nikdo nevyptával, co se stalo, jako kdyby vůle Boží byla univerzálním vysvětlením a hojivým balzámem na všechny rány. Pierrovi rodiče a příbuzní dali Lucovi najevo, že Pierre zemřel při práci, kterou miloval nade všechno na světě, a že pro něj byla čest být studentem proslulého profesora Simarda.

Luc nemohl udělat nic víc, než pobýt s nimi, pronést několik slov o tom, jak byl Pierre výjimečný, a říci jim, že na útes u vchodu do jeskyně Ruac bude umístěna plaketa s jeho jménem.

* * *

A pak seděl zase schlíple a smutně v taxíku a mířil zpátky do města. Zkontroloval záznamník, neměl žádnou zprávu. Zavolal tedy inspektorovi v Cambridgi, kterému předchozího večera nahlásil Sářino zmizení. Detektiv mu přece slíbil, že zkontroluje hlášení o nehodách, policejní zprávy a přijetí v místních nemocnicích, zda nenarazí na nějakou zmínku o Sáře Malloryové.

Když se ho Luc dovolal, zdálo se, že inspektor spěchá a je něčím zaneprázdněný. Řekl Lucovi, že v policejních, zdravotních a nemocničních záznamech nenašel nic o žádné profesorce Malloryové. Pokud ještě něco zjistí, rozhodně dá Lucovi vědět. Luc si nebyl ani trochu jistý, zda ten detektiv vůbec něco udělal. Třeba mu prostě jen lže. Když se ho zeptal, jestli je něco nového kolem vyšetřování toho výbuchu v laboratořích, inspektor ho stroze odkázal na oficiální webové stránky Cambridgské policie.

Luc se s Hugovými zaměstnanci viděl na pohřbu, takže když teď dorazil do kanceláře restaurátorské firmy na ulici Rue Beaujon, nemusel si s nikým nic říkat. Všichni měli své pocity vepsané ve tvářích a nebylo třeba vyjadřovat je slovy.

Ani energická Margot se nezmohla na nic víc než na chabý úsměv. Hugova kancelář byla uzavřená jako mauzoleum, minuli její dveře a došli chodbou ke kanceláři Isaaka Mansiona. Margot poznamenala, že Isaak přijde za okamžik, a nabídla Lucovi kávu.

Když se vrátila s podnosem, optal se jí, jak se jim vede.

„Žádná sláva. Isaak vám to poví.“ Držela něco v ruce a otevřela dlaň takovým gestem, jako by ukazovala šperk nebo relikvii. Byl to Hugův mobil. Malý, elegantní a moderní, zrovna jako byl Hugo. „Policie ho vrátila. Možná jsem to neměla dělat, ale podívala jsem se do něj. Jsou tam pěkné fotky, jste na nich s Hugem a s nějakými ženami.“

„No jo,“ řekl Luc mdle. „To je z té večeře v Domme. To byl Hugův poslední večer.“

„Všichni se na nich tváříte tak šťastně. Chtěl byste je?“

Zaváhal s odpovědí. Bylo to všechno moc smutné. Nakonec ale přisvědčil.

„Pošlu vám je e-mailem, ano?“ řekla a se slzami v očích zmizela.

Isaak se dostavil až za několik minut. Přihnal se s ustaraným výrazem ve tváři. Společenskými frázemi se moc nezdržoval a omlouval se, že má moc špatnou náladu.

„Vy jste byl Hugův přítel, Lucu, takže vám mohu říci na rovinu, že firma je pěkně v háji. Musel jsem samozřejmě převzít účty a zjistil jsem, že obchody bohužel nešly tak dobře, jak Hugo předstíral. Byl zvyklý na svůj životní styl a aby si jej mohl dovolit, hodně si půjčoval. Firma se jen taktak držela nad vodou a teď, bez něj, zůstaneme bez zakázek. Jsme na mizině. Nedá se to zvládnout.“

„To je mi moc líto. Nemohu vám nějak pomoci?“

„Chcete mi snad pomáhat s restaurováním? Nezlobte se, nemyslím to zle. Budeme muset firmu nejspíš prodat, abychom urovnali dluhy. Už o tom jednám s bankéři. Ale to je můj problém, vy máte určitě svých dost. Nechci vás s tím obtěžovat.“

„Neomlouvejte se,“ odpověděl Luc. „Oba bychom na tom byli líp, kdyby tu s námi byl Hugo. Jsem vám vděčný, že jste si na mne udělal čas. Máte pro mne něco?“

„Jak jsem vám vzkazoval, mám k dispozici další kus textu toho rukopisu. Hugův známý v Belgii zase něco rozluštil.“

„A nevíte, jaké bylo heslo?“

Isaak měl na stole nepřehlednou hromadu složek a papírů. Musel v ní chvíli s klením lovit, než našel potřebnou složku. „Bylo to ‚HELOISA‘, odpověděl pak.“

„To se dalo čekat,“ poznamenal Luc. „Ten rozluštěný text je asi latinsky, viďte?“

„To nevadí. Umím latinsky a řecký, dokonce i trochu hebrejsky a aramejsky. Proto mne také Hugo zaměstnal.

V téhle firmě by se člověk neuživil jen nějakým datlováním do počítače.“

„A budete mít čas mi to přečíst?“

„Samozřejmě, vždyť jste Hugův přítel!“ ujistil ho Isaak a poškrábal se ve vousech. „Sám jsem na to taky zvědavý. Rozhodně to bude zajímavější než procházet firemní účty.“

Lucovi začal zvonit mobil. Když se podíval, kdo mu volá, omluvil se Isaakovi a přijal hovor.

„Haló, Lucu? Tady Dom Menaud.“ Opatovi se znatelně třásl hlas.

„Dobrý den. Co se děje?“

„Při tom všem, co se přihodilo, po těch vraždách je to taková maličkost, ale…,“ a opat se odmlčel.

„Co, otče?“

„Právě jsem si všiml, že ten rukopis zmizel! Byl ve skříňce na mém stole. Pamatujete se?“

„Samozřejmě.“

„Ráno jsem se na něj chtěl podívat, otevřu skříňku a rukopis nikde! Nevíte o tom něco?“

„Ne, nic. Kdy jste ho viděl naposled?“

„Asi tak před týdnem. Před tou tragédií.“

„Mohl se v neděli večer někdo dostat do vaší pracovny a ukrást jej?“

„Ano. Tady se nic nezamyká. A když váš tábor napadli, byl jsem zrovna se všemi bratry v kostele.“

„To mne mrzí, otče. Nevím, co na to říci. Máme samozřejmě velmi kvalitní barevnou kopii rukopisu, ale originál to nenahradí. Měl byste zavolat plukovníku Toucasovi a oznámit mu to. A chtěl jsem vám říci, že pro vás mám jednu dobrou zprávu. Rozluštili další část rukopisu. Až dostanu text, pošlu vám jej.“

Luc se rozloučil, strčil mobil do kapsy a všiml si, jak na něj Isaak zírá.

„Tak jste to slyšel. Ke všemu ještě ukradli ten rukopis. Podle všeho zmizel ve stejnou dobu, kdy došlo k vraždám. Nikdo mi nenamluví, že tohle všechno je jen náhoda, že ty události spolu nesouvisí. Teď je tím důležitější zjistit, co v tom rukopise stojí. Určitě je to klíč ke všem těm záhadám. Přečtěte mi to, prosím.“

Isaak měl už dlouhý e-mail z Belgie vytisknutý. Nasadil si brýle na čtení a začal překládat z latiny. Při každém zaváhání se omlouval a smutně vzpomínal, jak skvěle uměl latinsky Hugo.

Nechápu, jak se může stát, že lidé s podobnou povahou, spojení stejnou láskou ke Kristu, dospějí po totožném zážitku k opačným závěrům. Zatímco jsme já, Jean a Abélard byli pevně přesvědčeni o tom, že rudý odvar, který jsme připravili, je zdrojem duchovního osvícení a fyzické síly, Bernard byl rozhodně proti. My jsme začali tomu nápoji říkat „čaj osvícení“, ale on jej prohlásil za ďáblův odvar.

Jeho výtky nás hluboce ranily. Nejvíce se dotkly Abélarda, který mého bratra miloval a vážil si ho, jako kdyby byli pokrevní bratři. Když jsme Bernardovi oznámili, že se nevzdáme radostí, které odvar poskytuje, opustil Ruac a vrátil se do Clairvaux. Nechtěli jsme se nápoje vzdát, ba cítili jsme, že bychom to ani nedokázali.

(27)

1142

PŘEVORSTVÍ SVATÉHO MARCELA

Skromný klášter se rozkládal v houštinách kus od řeky Saône. Nebylo v něm moc místa a nebyl vybavený na tak mohutný příval poutníků. Teď sem ale proudili ze všech světových stran, z celé Francie. Jak se to vlastně všichni dozvěděli, to nikdo neuměl vysvětlit.

Velký učitel, filozof a teolog umíral.

K Abélardově smrtelné posteli se scházeli jeho studenti, stoupenci a obdivovatelé ze všech míst, kde v životě pobýval – z Paříže, z Nogent-sur-Seine, z Ruacu, z opatství Saint-Denis a Saint-Gildas-de-Rhuys, z Parakletu ve Ferreux-Quincey i z tohoto jeho posledního útočiště poblíž městečka Čluny. Abélard celý život učil, cestoval, přemýšlel a psal. Nebýt těch hrozných souchotin, které mu rozežíraly plíce, jistě by si získal ještě mnoho následovníků. Měl nesmírné charisma.

Nebyl tu ani pořádný špitál, spíše jen chatrč s doškovou střechou. Na sešlapané mýtině mezi domkem a kaplí teď tábořilo snad čtyřicet lidí. Modlili se, rozmlouvali spolu a po jednom či ve dvojicích chodili k Abélardovu lůžku.

Než Abélard dospěl z Ruacu do převorství svatého Marcela, prožil čtyřiadvacet let strávených zkoumáním života a lásky. Jeho zdravotní stav se postupně zlepšil a začal pak i hledět optimističtěji do budoucnosti. Když opustil Ruac, vydal se nejprve do benediktinského opatství Saint-Denis. Tím pro něj začalo období plné meditací a psaní.

Tady vznikl jeho kontroverzní traktát o svaté Trojici, který napadal ortodoxní církevní názory. Abélard ale také dál psal pořád vášnivější dopisy své milované Heloise, která stále pobývala v klášteře v Argenteuil.

Abélard měl bojovnou povahu. Byl zvídavý, nesmírně inteligentní a překypoval energií, takže se nikdo nemohl divit, že se často pouštěl do pří a rád zkoumal a napadal ustálené myšlenky. A když jeho duch ochaboval či mu ubývaly síly, vypravil se s košíkem do polí a luk sbírat bylinky a bobule. Ostatní mniši neměli ponětí, k čemu jsou mu dobré, a dělali si z toho legraci.

Všechny Abélardovy myšlenky ovládala jeho soukromá svatá Trojice: teologie, filozofie a Heloisa. Pokud šlo o teologii a filozofii, jen málokdo měl tak bystrého ducha, aby se s ním mohl intelektuálně měřit. A pokud šlo o Heloisu, žádný muž se nemohl divit jeho touze.

Heloisa, sladká Heloisa. Navždycky zůstala jeho životní láskou, byla mu planoucím světlem na vzdáleném kopci, které ho lákalo domů. Ale přijala závoj řádové sestry a on oblékl mnišskou kutnu, a řádným objektem jejich zanícení byl tedy jedině Ježíš. Mohli si pouze psát dopisy a těm svěřovat svou vášeň.

Ani Abélarda, ani Bernarda z Clairvaux by nikdy nenapadlo, co způsobí Bernardova zaujatost vůči Abélardovi. Kvůli ní se totiž osudem rozdělení milenci znovu sešli.

Když Bernard opustil Ruac a vrátil se do Cíteaux, byl sice tělesně uzdravený, ale zato sklíčený na duchu. Hořce želel rozhodnutí svého bratra Bartoloměje nevzdat se ďábelského nápoje. A největší díl viny přisuzoval Bernard právě Abélardovi. Vždyť tenhle eunuch nade všemi vyniká svým bystrým duchem a schopností přesvědčovat. Chudák Bartoloměj se jen nechal zmanipulovat. Skutečným původcem zla je Abélard.

Bernard proto využíval svého stále rostoucího vlivu v církvi k tomu, aby toho odpadlíka nespouštěl z očí. Když se mu dostal do rukou Abélardův traktát o svaté Trojici, dobře pochopil, jak kacířské názory se v něm skrývají, a dal Abélarda roku 1121 povolat před církevní sněm v Soissons, aby se zodpovídal.

Připravil ho snad už ďáblův odvar o rozum? Skutečně se odvažuje tvrdit, že osoby trojjediného Boha, Otec, Syn a Duch svatý, jsou oddělitelní, každý z nich existuje sám o sobě, a myšlenka Nejsvětější Trojice je pro něj jen pouhou abstrakcí?

Když papež Abélarda donutil tu knihu spálit, bylo to pro Bernarda velké zadostiučinění. Abélard se vrátil do opatství Saint-Denis v nemilosti. Ale čekaly ho ještě horší chvíle. Mniši už měli dost jeho přísnosti i jeho kacířských postojů, takže opustil klášter a uchýlil se do samoty na opuštěném místě nedaleko Troyes, u vsi jménem Ferreux-Quincey. Tady s hrstkou svých stoupenců založil nový klášter. Nazvali jej oratoř Parakletu – oratoř Ducha svatého. To jméno zvolil Abélard svým nepřátelům navzdory.

Líbilo se mu tady. Místo bylo odlehlé, nedaleko vyvěral silný pramen, půda byla úrodná a v okolí bylo dost dřeva na stavbu kostela. A navíc tu k jeho radosti rostla spousta svlaku, divokého ječmene a meruzalky.

Když stála kaple a obytné budovy, takže oratoř mohla začít plnit svou funkci, udělal Abélard něco, co si mohl dovolit jen díky tomu, že tu byl opatem: povolal Heloisu.

Přijela z Argenteuil v povoze s doprovodem několika řádových sester.

I když ji halil prostý šat řeholnice, byla stále tak podmanivá, jakou si ji pamatoval.

Při jejich shledání byli přítomní mniši a jeptišky, takže se nemohli obejmout. Jen si podali ruce, to bylo vše. Ale stačilo to.

Abélard si všiml, že Heloisa nosí větší kříž než ostatní sestry. „Jsi teď matka představená,“ pochopil.

„A ty jsi opat,“ odpověděla mu.

„Povýšili jsme,“ zažertoval.

„Abychom mohli lépe sloužit Kristu,“ dodala a sklopila zrak.

* * *

V noci za ní přišel do malého domku, který sám postavil. Protestovala. Pohádali se. Abélard měl divný výraz v očích, mluvil rychle a vypadal poblouzněné. Hovořil sice přesvědčivě, ale velmi prudce, bez obvyklých řečnických odmlk. Napil se předtím během večera čaje osvícení. Heloise o tom nic neřekl. Měl jen málo času. Brzy se dostaví záchvat vzteku a nechtěl, aby byla Heloisa při tom.

Byl přesvědčivý a uměl argumentovat, jako vždycky. Její pleť byla bílá jako ten nejvzácnější mramor v domě jejího strýce Fulberta. Většinu jí ale zakrývalo cudné roucho z hrubé látky. Povalil ji na lůžko a pevně se přitiskl k jejímu tělu. Líbal ji na šíji a na tváře. Odtáhla se a vyplísnila ho, ale pak se poddala a opětovala jeho polibky. Zvedl hrubou látku, která ji zakrývala až ke kotníkům, a odkryl její stehna.

„To nejde,“ zasténala.

„Jsme manželé,“ zafuněl.

„Teď už ne.“

„Ale ano, stále.“

„Ty nemůžeš,“ zaprotestovala, ale vtom si uvědomila, že jí do nohy tlačí jeho přirození. „Jak je to možné?“ zajíkla se překvapením. „Po tom, co se ti stalo?“

„Psal jsem ti, že znám způsob, jak spolu budeme moci znovu být jako muž a žena,“ odpověděl a zvedl jí roucho vysoko nad pas.

* * *

Přetvářka je tížila.

Heloisa je nevěsta Kristova, a on složil slib kněze. Oba se zavázali k cudnosti. Oba si díky jejich nezměrnému intelektu plně uvědomovali následky svého jednání z hlediska náboženství, etiky a morálky. Nemohli ale přestat.

Abélard několikrát týdně po večerní pobožnosti požil v ústraní opatova domu dávku čaje osvícení a v noci za Heloisou přišel. Zprvu ho občas odmítala, někdy s ním vůbec nepromluvila. Ale pokaždé, když přišel, se mu nakonec poddala a leželi spolu jako muž a žena. A Heloisa pak vždycky plakala a dělala si výčitky. I Abélard se o samotě vroucně modlíval za odpuštění svých hříchů.

Jejich styky mohly probíhat bez obav, vždyť Abélard byl eunuch. To věděl každý. Nikdo neměl ani stín podezření, nikdo je nepomlouval.

Ale nemohlo to tak zůstat nadlouho. Kristus byl silnější než jejich vášeň. Pocit viny je sžíral a hlodal jim v mysli. Nemohli se dál scházet takhle pokradmu. Heloisa říkala, že se cítí jako zloděj, a Abélard na tom nebyl lépe. Hned po souloži ji opouštěl, varoval ji před svými záchvaty vzteku a nechtěl, aby ho takového zažila. Utekl vždycky do lesa dřív, než to na něj přišlo. Dokud vztek nepominul, mlátil klacky do stromů a bušil pěstmi do země, až bolestí nemohl dál.

Žili v neustálých cyklech hříchu a pokání jako voli, které v mlýně zapřáhnou do jařma a nechají chodit v kruhu stále dokola. Vyčerpáni milováním, ptali se jeden druhého: copak nemáme žádný vyšší cíl?

I když Abélarda stravovala vášeň a láska, nakonec Heloisu vyzval k návratu do Argenteuil a ona provinile souhlasila.

Dál si psali spousty dopisů, vylévali si srdce na pergamen. Jeden z těch listů se Abélarda hluboce dotkl a četl si jej znovu a znovu každý den až do smrti:

Chceš, abych učinila zadost své povinnosti a oddala se plně Bohu, kterému jsem se zaslíbila. Jak to mám udělat, když je má mysl ve dne v noci plná obav, které jsi do ní zanesl? Když nás ohrožuje zlo, které nemůžeme odvrátit, proč se poddáváme strachu, který nám není k ničemu, ba mučí nás ještě více než samotné zlo? V co mám doufat, když jsem ztratila tebe? Co mne má držet na zemi, když mi smrt vezme všechno, co mi tu bylo drahé? Bez zdráhání jsem se zřekla všech světských radostí, ponechala jsem si jen svou lásku a tajnou radost moci bez ustání myslet na tebe a spokojit se s vědomím, že jsi naživu. Ale běda, ty nežiješ pro mne. Nemohu se utěšovat nadějí, že tě ještě někdy spatřím.

To je mé nejhorší neštěstí. Nebesa mi přikazují zříci se lásky k tobě, ale mé srdce to nikdy nedovolí. Sbohem.

Když Heloisa odjela, vrátil se Abélard zpět k psaní, k učení a k horlivým modlitbám. Vždy k sobě přitahoval nadané a inteligentní studenty, a našli si ho i v Parakletu.

Našel si ho tu ale i Bernard, který bedlivě sledoval jeho spisy a neúnavně bojoval proti jeho neortodoxním názorům. Do Parakletu to sice měl daleko, ale jeho vliv tam dosáhl. Po několika letech strávených učením a psaním se Abélard znovu dostal kvůli svému pojetí svaté Trojice do sporů s církví. V roce 1125 byl Bernardem poražen a jeho postavení v Parakletu se stalo neudržitelné.

Tehdy povolal do Parakletu podruhé Heloisu. Napsal jí, že jde o věc nejvyšší důležitosti, nikoliv o vášeň v jeho srdci. To byla pravda jen napůl, protože vášeň v jeho srdci nikdy neuhasla.

Oznámil jí, že mu nabídli místo opata kláštera Saint-Gildas-de-Rhuys v Bretani a že je přijal. Pravda, Bretaň je daleko, ale bude tam moci začít znova, daleko od vlivu svých protivníků. Musí toho ještě spoustu napsat, musí se toho ještě hodně naučit. Cítí v sobě tolik energie a ctižádosti, jako snad nikdy. A bude také moci navštívit jejich syna Astrolábia, kterého Heloisa nechala u jeho sestry.

A ještě něco si schovával nakonec. Položil jí ruce na ramena gestem stejně něžným jako autoritativním a udělil jí titul abatyše oratoře Parakletu. Klášter teď bude její. On se vrátí do Parakletu až po smrti.

Rozplakala se.

Byly to slzy zármutku nad jejich ztracenou láskou, nad jejím synem, který nikdy nepoznal svou matku.

Ale byly to i slzy radosti nad tím, že Abélard zázračně triumfoval nad krutou rukou jejího strýce, radosti nad jeho nezdolným duchem a silou.

Povolala k sobě do svého nového působiště řádové sestry z Argenteuil. Abélardovi bratři klášter opustí a Paraklet se stane ženskou komunitou.

Při mši v kostele jí Abélard formálně požehnal jako nové abatyši a předal jí klášterní řád a baculum – její pastýřskou hůl. Pohlédla mu přímo do očí a pevně hůl sevřela.

Když pak opustil klášter a vyrazil západním směrem, přesvědčený, že už ji nikdy neuvidí, přemohla slzy a pevným krokem vešla do kaple, kde na ni čekaly řádové sestry, aby je poprvé vedla při nešporách.

* * *

Abélard v Bretani nepobyl dlouho. Smutek a zklamání způsobily, že jednal s lidmi despoticky. Místní mniši naopak čekali, že k nim bude benevolentní, takže si je brzy znepřátelil. Zuřivě psal, modlil se s hněvem v očích, krůtě mnichům omezil stravu a nechal je pracovat až do úpadu. Jedinou úlevu mu přinášelo občasné užití čaje osvícení, který ho odnášel daleko od jeho trápení a dodával mu znovu elán. Ale když se ho bratři v Saint-Gildas-de-Rhuys, nespokojení s jeho tyranií, pokusili otrávit, bylo mu jasné, že je nejvyšší čas odejít jinam.

Tak se započala poslední kapitola jeho života. Patnáct toulavých let pobýval na různých místech, například v Nantes či v Mont-Sainte-Geneviève, kde před pětadvaceti lety sám založil školu. Kamkoliv šel, všude měl spoustu žáků. A kamkoliv šel, všude se zásobil potřebnými bylinami a bobulemi. Neminul jediný týden, kdy by nepožil čaj osvícení.

Jelikož mu osud nedopřál strávit život v manželství po boku jediné ženy, kterou kdy miloval, cítil, že nemá co ztratit a nebál se nepokrytě vyjadřovat své názory. V traktátech a spisech útočil celou silou své inteligence na církevní tradice a každá jeho kniha si našla cestu k Bernardovi, který se postupně stal druhým nejmocnějším teologem po papeži.

Ve spise Sic et Non, Ano a ne, Abélard v podstatě zesměšnil ortodoxní vedení církve, když citováním církevních otců ukázal, že se ani oni sami neshodnou v základních otázkách víry. Bernard mohl jen bezmocně skřípat zuby, protože ten spis v podstatě nebylo jak napadnout. Pak ale Abélard překročil mez, alespoň v Bernardových očích. Když ten eunuch sepsal Expositio in Epištolám ad Romanos, popřel tím samotnou myšlenku odčinění hříchu a plivl církvi k nohám. Neumřel snad Kristus na kříži proto, aby vykoupil lidské hříchy? Nezemřel za nás? Podle Abélarda ne. Tvrdil, že Kristus zemřel proto, aby ukázal svou smiřující lásku a svým příkladem tak dobyl lidská srdce.

Příklad lásky! Tak to už bylo příliš.

Bernard zakročil s plnou vahou své autority. Tentokrát byl rozhodnut Abélarda zničit jednou provždy. Soukromých varování už bylo dost. Bernard přednesl celou věc francouzským biskupům. Předvolali Abélarda roku 1141 před církevní sněm do Sens, aby se obhájil. Abélard předpokládal, že bude mít možnost vést s žalobcem otevřenou debatu. Vyříká si to se svým starým přítelem, rozeberou to jako za starých časů, když se oba zotavovali v Ruacu.

Když ale dorazil do Sens, ke své hrůze zjistil, že se Bernard sešel s biskupy už předchozího večera. Rozsudek byl vynesen. Nebude žádná veřejná debata, nic takového. Sněm nicméně ponechal Abélardovi možnost obhájit se přímo v Římě.

Nedokázal to.

Bernard zařídil, že papež Inocenc II. potvrdil rozsudek sněmu v Sens ještě dřív, než Abélard stačil opustit Francii. Příliš na tom ale nesešlo. O několik měsíců dřív totiž Abélardovi nakašlal jeden student do obličeje a nakazil ho tuberkulózou.

Příznaky nemoci se u něj začaly projevovat několik týdnů po cestě do Sens. Nejprve to byla horečka a noční pocení. Pak přišel dráždivý kašel, který se stupňoval v záchvaty. Zelený hlen z plic měl v sobě napřed občas růžovou tečku, pak se v něm začaly objevovat rudé čárky a nakonec purpurové pruhy. Abélard ztratil chuť k jídlu a rychle hubnul.

Dokonce už ho nevábil ani jeho rudý odvar.

Stále se ale pokoušel pokračovat v cestě do Říma, kde chtěl dosáhnout audience u Svatého otce. Když dorazil k branám kláštera Čluny, vložil se do věci místní opat, ctihodný Pierre, Abélardův starý kolega a patron.

Zakázal mu další cestu a uložil ho na lůžko. Dokázal v Římě vymoci zmírnění rozsudku a dokonce přiměl Bernarda, aby proti Abélardovi přestal vystupovat, když ho zpravil, že Abélard umírá. Vyjádřil přesvědčení, že jakékoliv další pozemské perzekuce proti němu jsou nesmyslné a kruté, a Bernard s povzdechem souhlasil.

Přešla zima a začalo jaro. Abélard dál slábl. Pierre rozhodl, že sestry v nedalekém převorství svatého Marcela o něj budou moci lépe pečovat a bude tam mít více klidu. Poslali ho tam zemřít.

* * *

Na mýtinu vjelo několik jeptišek na koních. Byl větrný dubnový večer. Muži v táboře překvapeně zvedli hlavy od vaření a začali vstávat. Prudký závan větru shodil první z žen kapuci i závoj a odkryl její dlouhé šedivé vlasy spletené do copu.

Jeden mnich sebral závoj ze země a šel jí pomoci sesednout z koně.

„Vítej, abatyše,“ oslovil ji, jako kdyby se dávno znali.

„Kdo jsi, bratře?“ zeptala se.

„Jsem přítel tvého přítele,“ odpověděl. „Bartoloměj z opatství Ruac.“

„Ach, to už je tak dávno.“ Udiveně mu pohlédla do tváře, ale nic víc neřekla.

„Odvedu tě k němu, chceš?“ nabídl se Bartoloměj.

S úlevou vydechla. „Takže nejdu pozdě.“

Abélard ležel na posteli s přikrývkou vytaženou až pod bradu. Spal. I když ho úbytě připravily o všechno maso ve tvářích, Heloisa zašeptala, že vypadá lépe, než čekala. Pak poklekla vedle lůžka a sepjala ruce k modlitbě.

Vtom Abélard otevřel oči. „Heloiso.“ Z jeho vyčerpaných rtů to zaznělo spíš jako vzdech než jako oslovení.

„Jsem tady, můj drahý.“

„Tys přijela?“

„Ano. Abych byla s tebou.“

„Až do konce?“

„Naše láska nikdy neskončí,“ zašeptala mu do ucha.

Bartoloměj ji ale slyšel. S omluvou je opustil, aby si mohli promluvit o samotě.

Čekal přede dveřmi celý večer a celou noc, jako by tam držel stráž. Heloisa zůstala u Abélarda až do svítání, pak na krátkou chvíli odešla a vrátila se svěží a odhodlaná pokračovat v bdění. Bartoloměj jí nabídl pomoc lékaře, ale odmítla ji s poukazem na to, že sama zcela zvládne dohlížet na všechno, co Abélard potřebuje.

Během dne došlo k rozruchu, když do převorství vrazila skupina královských vojáků. Bartoloměj jim vyšel vstříc, promluvil s jejich kapitánem a zbledl.

„Kdy?“ zeptal se.

„Jede za námi. Bude tu přibližně za hodinu. A vy jste kdo?“

„Jsem jeho bratr,“ zamumlal Bartoloměj. „Jsem bratr Bernarda z Clairvaux.“

* * *

Voják otevřel dveře krásného krytého kočáru a Bernard vystoupil. Byl bledý a vyčerpaný. Měl dvaapadesát let, ale vypadal starší. Doléhaly na něj těžké roky strávené v zodpovědném postavení a po dlouhém životě v odříkání měl kůži povadlou a zažloutlou. Trpěl zánětem kloubů. Prohlédl si neuspořádané tábořiště, které se stalo útočištěm příchozích. Stálo zde mnoho kleriků a učenců, mužů i žen.

Napadlo ho: jestli se sejde tolik lidí, až budu umírat já? Pak se panovačně zeptal: „Kdo mě dovede k Abélardovi?“

Bartoloměj přistoupil. Na okamžik si pohlédli do očí, pak Bernard zavrtěl hlavou, jako by zaháněl nesmyslnou myšlenku, a pohlédl stranou. Nakonec se ale vrátil zrakem ke svému bratrovi.

„Dobrý den, Bernarde,“ uslyšel.

Tak nenucené oslovení ho dočista vyvedlo z míry. Vždyť je opatem z Cíteaux. Chodí k němu pro radu papežští legáti. Seděl po boku papežům a současný Svatý otec si jeho úsudku cení nade všechno. Zasloužil se o vznik řádu templářů. Křižáci vzývají jeho jméno. A tenhle mnich ho oslovuje jen „Bernarde“?

Znovu mu pohlédl do očí. Kdo to je?

„No ano, jsem to já,“ ujistil ho Bartoloměj.

„Bartoloměj? To není možné. Na to jsi příliš mladý.“

„Je tu někdo ještě mladší,“ řekl Bartoloměj a zavolal k ohništi: „Nivarde, pojď sem.“

Přiběhl Nivard. Bernard už ho dávno neviděl, ale dobře si uvědomoval, že jeho nejmladší bratr Nivard musí mít přes čtyřicet. Tenhle statný mládenec na to ale rozhodně nevypadal.

Všichni tři se objali, ale Bernardovo objetí bylo chabé a opatrné.

„Nic si z toho nedělej, bratře, všechno ti vysvětlíme,“ poznamenal Bartoloměj. „Teď si ale pospěš, ať navštívíš Abélarda, dokud ještě dýchá.“

Když Bernard a Bartoloměj vstoupili k umírajícímu, Heloisa se otočila ke dveřím, aby příchozí napomenula k tichosti. Pak poznala, jak velký muž církve přišel.

Vstala a chystala se políbit prsten na Bernardově ruce, ale ten jí dal pokynem najevo, ať se neobtěžuje formalitami a věnuje se dál Abélardovi.

„Vaše Excelence, já jsem…“

„Jsi Heloisa, abatyše z Parakletu. Vím o tobě. Znám tvou inteligenci a tvou zbožnost. Jak se mu vede?“

„Umírá. Přistupte blíž. Ještě je čas.“

Jemně se dotkla vychrtlého Abélardova ramene. „Probuď se, drahý Někdo za tebou přišel. Tvůj starý…,“ a ohlédla se v rozpacích po Bernardovi.

„Ano, jsem jeho starý přítel.“

„Tvůj starý přítel Bernard z Clairvaux tě přišel navštívit.“

Abélard se začal s kašláním probouzet. Bernarda pohled na umírajícího šokoval. Nebyl překvapen tím, že je Abélard jen kost a kůže, ale tím, jak vypadá mladě. „Abélard také!“ zašeptal.

Bartoloměj stál v rohu pokoje s pažemi založenými na prsou. Mlčky přikývl.

Abélard se s obtížemi usmál. Aby mohl mluvit bez záchvatů kašle, naučil se tiše šeptat a používat spíše hrdlo než bránici. „Přišel jsi mi něčím rozbít hlavu, aby bylo konečně po mně?“ zažertoval.

„Přišel jsem ti vzdát úctu.“

„Nevěděl jsem, že mám tvou úctu.“

„Ty máš můj nejvyšší respekt.“

„A co mé názory?“

„To je něco jiného. Ale o těchhle věcech se už dohadovat nebudeme.“

Abélard přikývl. „Znáš se s Heloisou?“

„Zrovna jsme se seznámili.“

„Je to dobrá abatyše.“

„To jistě.“

„Je to dobrá žena.“

Bernard mlčel.

„Miluji ji. Vždy jsem ji miloval.“

Opat nervózně poposedl.

Abélard tiše požádal ostatní, aby je nechali s Bernardem o samotě. Když Heloisa a Bartoloměj odešli, pokynul Bernardovi, aby se naklonil blíž. „Mohu ti něco říci jako přítel příteli?“

Bernard přikývl.

„Jsi velký muž, Bernarde. Přijal jsi na sebe ty nejtěžší náboženské povinnosti. Postíš se, bdíš, trpíš. Ale nedokážeš plnit ty snadné – nemiluješ.“

Stařec se zhroutil na židli u postele, oči se mu zalily slzami. „Láska.“ Z jeho úst to slovo zaznělo, jako by bylo jeho jazyku cizí. „Možná máš pravdu, starý příteli.“

Abélard na něj uličnicky mrkl. „Je ti odpuštěno.“

„Děkuji,“ odpověděl Bernard s trochou veselosti v hlase. „A nechceš se ty vyzpovídat mně?“

„Nejsem si jistý, jestli mi na vyzpovídání ze všech hříchů zbývá dost času. Neviděli jsme se od toho večera, kdy jsme v Ruacu společně vypili ten odvar.“

„Ano, ten odvar.“

Abélarda přepadl záchvat kašle, po kterém mu na ústech zůstala krev. Když se jeho dech zase utišil, řekl: „Něco ti o tom odvaru povím.“

* * *

Dva dny nato Abélard zemřel.

Heloisa odvezla jeho tělo do Parakletu a pohřbila je na malém pahorku u kaple.

Dožila se vysokého věku a v roce 1163 byla podle svého přání pohřbena vedle Abélarda, aby navěky leželi bok po boku.

(28)

ČTVRTEK, POLEDNE

Jízda taxíkem do hotelu Palais-Royal byla krátká, takže neposkytla Lucovi dost času na to, aby se vypořádal se vším, co se právě dozvěděl.

Je možné, aby byla mezi rukopisem z Ruacu a současným zmatkem a masakry nějaká souvislost? Mohla by historka nějakého mnicha ze dvanáctého století o odvarech a klášterních intrikách po staletích ovlivnit Lucův život?

Když Isaak skončil s překladem z latiny, vzrušeně řekl: „Víte, Lucu, pokud se týká toho odvaru, o kterém Bartoloměj pořád píše, to jsou věci, ve kterých se nevyznám, ale nezávislé svědectví o milostném poměru mezi Abélardem a Heloisou má nedozírnou cenu. K tomu bych se rád vyjádřil jako obchodník. Jestli se ten rukopis najde, chtěl bych zprostředkovat jeho prodej, ať už to koupí nějaké muzeum, nebo stát.“

„Doufám, že se ta kniha najde. Ale prodej bude záležet na opatství. Rukopis patří jim.“

Isaak pokýval hlavou a slíbil Lucovi, že mu dá vědět, až kryptoanalytik zase pošle e-mail. Ale uvidí se ještě u večeře. Dnes se sejdou u slavnostní hostiny věnované Hugově památce. Oba cítili, že je to tak správné.

Luc znovu zkusil zatelefonovat Sáře. Už to vnímal jako utkvělou a zbytečnou rutinu. Polední pouliční provoz byl slabý. Náměstí Place de la Concorde vypadalo grandiózně jako vždycky. Luc roztržitě pohlédl na hřbet ruky. Kloub už nebyl tak zarudlý, ty nové prášky zřejmě zabraly. Připadal si divně, že bere nějaké prášky. Tolik lidí je po smrti, Sára zmizela a on se stará o nějakou pitomou infekci na ruce. Rozčílil se sám na sebe a pak se náhle vztek změnil v melancholii. Uchopil hlavu do dlaní a začal s ní třást, jako by se z ní snažil vytřást všechny démony. Nemůže se teď utápět v citech. Má před sebou nutnou práci.

Ředitel Maurice Barbier naštěstí souhlasil s narychlo dohodnutou schůzkou. Byl to muž, který se celý život stylizoval do určité podoby, až do ní postupně dorostl. Když byl ve středním věku, jeho einsteinovský účes a vázanka působily spíš floutkovsky, ale teď k stáru mu obojí slušelo. S jeho kanceláří na ministerstvu to bylo podobné. Uspořádal si v ní květnatou a přehnanou sbírku starožitností a starověkých uměleckých děl zapůjčených z depozitářů v Louvru, ale jak stárnul, působila tahle extravagantní výstava stále méně absurdně.

Barbier byl klidný a vážný. Položil Lucovi ruku na rameno a odvedl ho ke svému pozlacenému baru.

Když Luc zjistil, že budou jednat mezi čtyřma očima, spadl mu kámen ze srdce.

„Bál jste se, že si sem přizvu i Marka Abenheima?“ pochopil Barbier.

„Abych pravdu řekl, trochu ano.“

„Vážím si vás a rozhodně nemám zapotřebí na vás hrát takovéhle politické triky. Abenheim vůbec neví, že tu jste.“

„Potřebuji vaši pomoc,“ vypravil ze sebe Luc.

„Pokud to bude v mých silách, rád vám pomohu.“

„Tak mi vraťte mou jeskyni.“

Barbier delikátně usrkl sherry a pohlédl na nepřiměřeně velkou etruskou vázu v rohu, jako by chtěl načerpat statečnosti z těch válečníků s kopími. „To bohužel nepůjde.“

Luc v tu chvíli pochopil, že je v koncích. Barbier se tvářil smutně, ale bylo jasné, že je rozhodnutý. Luc se ale nemohl jen tak vzdát, dopít sklenku a rozloučit se. Byl odhodlán bojovat. „Maurici, přece nevěříte tomu, že se všechny ty události při výzkumu staly mou vinou nebo kvůli mému špatnému vedení!“

„Ujišťuji vás, že tomu rozhodně nevěřím.“

„Proč tedy nemohu průzkum vést?“

„Protože nejde ani tak o to, co se stalo, ale jaký to vyvolává dojem. Obraz Ruacu byl poskvrněn ještě dřív, než jsme jej mohli vytvořit. V časopisech a v novinách nevyjde ani jeden článek, který by aspoň nezmínil ta úmrtí. Na internetu začnou fantazírovat o prokletí Ruacu. Ta neštěstí zastíní archeologickou důležitost tamního naleziště, a to je pro mne velmi mrzuté. Paní ministryně osobně nařídila zhodnotit, zda byla při průzkumu řádně dodržována zdravotní a bezpečnostní pravidla. Čeká vás tolik výslechů různými právníky a funkcionáři, že si to neumíte vůbec představit. Musíte si uvědomit, že to, jak je ta záležitost vnímána, je důležitější než realita. Rozhodli jsme, že vaše postavení je neudržitelné.“

„Jsem si jistý, že Abenheimovo slovo mělo při tom rozhodování velkou váhu,“ poznamenal Luc hořce.

„Jistěže. Nebudu vám nic nalhávat. A věřte tomu nebo ne, snažil jsem se za vás bojovat – tedy dokud se názory příliš nevychýlily ve váš neprospěch. Nakonec jsem hlasoval pro vaše odvolání. Měl jsem obavy o budoucí dotace průzkumu. Ta jeskyně je důležitější než jakýkoliv jednotlivec, byť by to byl její objevitel.“

„Všechno se teď na mne sesypalo. Je toho moc. Jestli přijdu i o vedení Ruacu, zlomí mi to srdce.“

Barbier znovu upil sherry a pak poněkud zprudka postavil sklenici na stůl. „Je mi to líto.“

Luc vstal a uchopil svou aktovku. „Je něco, co by mohlo váš názor změnit?“

„Jedině zázrak.“

Luc byl zpátky v hotelovém pokoji a do večeře mu zbývalo ještě příliš mnoho času. Rozvalil se na posteli a probíral poznámky, které si sepsal, když poslouchal Isaakův překlad.

Zmínky o červeném odvaru.

Meruzalka, divoký ječmen a svlak.

Pořád dokola.

Připadal si jako člověk, který ztratil paměť a teď se mu z mlhy znovu vynořují její střípky. Vybavil si poslední rozhovor, který vedl v pondělí ráno těsně předtím, než se mu zcela rozpadl život. Bylo to na chodbě nemocnice. Mluvil s Fredem, byla řeč o divokém ječmenu a o nějaké plísni. Pak mu zavolal opat Menaud a začalo peklo.

Co vlastně Prentice všechno zjistil o těch rostlinách?

Telefonní číslo nemocnice našel Luc na lahvičce s antibiotiky. Zavolal tam a chtěl přepojit na pokoj, kde leží doktor Prentice. Byl přece vážně zraněný, nedá se předpokládat, že by ho už pustili z nemocnice.

„Říkal jste Prentice?“ ujistila se operátorka.

„Ano, doktor Fred Prentice.“

„Jste jeho příbuzný?“

„Ano, jsem jeho švagr,“ zalhal.

Po dlouhém čekání na spojení to začalo na druhém konci znovu vyzvánět. Pak se ozvala hlavní sestra na ortopedii a ptala se, jestli se shání po doktoru Prenticovi.

V jejím hlase zněl tón, který Lucovi naháněl obavy. Znovu se zajímala, jestli je příbuzný.

„Jsem švagr.“

„Aha. Máte francouzský přízvuk, víte? Nemůžeme poskytovat informace každému, kdo nám zavolá.“

„To chápu. Jeho sestra si vzala Francouze. To se může stát i v těch nejlepších rodinách.“

Nerozesmálo ji to. „Asi jsem se s vámi viděla v pondělí večer, když jsme ho sem přijímali.“

„Ne, když jsem za ním byl v nemocnici, byl ještě na pohotovosti.“

„To jen že tu za ním v pondělí byl nějaký Francouz.“

„Já to nebyl. Ono je nás Francouzů víc. Tak mohl bych s ním mluvit?“

„Vaše paní není informována?“

„Ne, je teď v Asii. Požádala mne, abych vám zavolal.“

„Je mi velice líto, ale musím vám sdělit, že doktor Prentice v úterý brzy ráno zemřel.“

Jen stěží vnímal zbytek jejího sdělení. Podezření na plicní embolii, vmetek z dolní končetiny. U nehybných pacientů se zraněním nohou se to může stát. Doktor Prentice vypadal jako milý člověk.

Zeptal se jí ještě, jestli neviděla Američanku jménem Sára Malloryová. Na žádnou Američanku se nepamatovala.

Zavěsil a znovu zkusil všechna Sářina čísla. Už je obvolával potolikáté, že je znal všechna zpaměti. Cítil v hrdle, jak se v něm vzmáhá panika.

Teď i Prentice.

Další úmrtí.

Další s ničím nesouvisející náhodná smrt?

Kdo byl ten „nějaký Francouz“?

A kde je sakra Sára?

Od rána nezkontroloval elektronickou poštu. Třeba na něj čeká její e-mail a všechno se nějak normálně vysvětlí. Musela někam náhle odjet, navštívit příbuzné v Americe nebo něco.

Schránka byla plná nepřečtených zpráv, ale žádná nebyla od Sáry ani od její sousedky. Pak si Luc všiml e-mailu od Sářina šéfa Michaela Moffita, ředitele Archeologického institutu. Nedočkavě jej otevřel.

Moffit odpovídal na Lucovu zprávu: ne, nemá tušení, kde Sára je, ale hrozně se mu ulevilo, když nenašel její jméno v novinách na seznamu obětí z Ruacu. Dělá si o ni starosti stejně jako Luc a poptá se po ní mezi zaměstnanci institutu.

Takže nic.

Luc rychle projel očima seznam zbylých e-mailů. Jeden byl od Margot, předmět zprávy byl „Hugovy fotky“. Nemohl se přimět ji otevřít.

Nedokázal přečíst žádnou z těch nových zpráv. Když se ale chystal seznam pošty zavřít, jedna položka upoutala jeho pozornost a nemohl jí odolat. „Trocha dobrých zpráv proti depresi“ od Karin Weltzerové.

Psala kvůli té drobné lidské kůstce, kterou našli v síni rostlin. Byl to poslední článek dětského prstu, poslali jej jedné její kolegyni paleontoložce do Ulmu. Omlouvala se, že o tom teď vůbec píše, tak brzy po té strašné tragédii, ale nedokázala si tu novinu nechat jen pro sebe, ačkoliv přiznávala, že ji Marc Abenheim instruoval, aby všechny pracovní záležitosti řešila přímo s ním. Profesorka Schneiderová kost prozkoumala a dospěla ke zcela nečekanému závěru. Je si jistá, a Karin výslovně uváděla, že si je absolutně jistá, stoprocentně jistá, že to nebylo kromaňonské dítě.

Bylo neandrtálské.

Zbytek e-mailu už obsahoval jen detailní rozbor profesorky Schneiderové, tabulku rozdílů mezi morfologií prstních kůstek Homo neanderthalensis a Homo sapiens. Všechny řádky tabulky byly označené ve sloupci Homo neanderthalensis.

Neandrtálec?

Luca ta zpráva přenesla do světa, který miloval – do paleolitu. Tahle jeskyně je aurignaciénská. Kromaňonská. Ty malby jsou dílem Homo sapiens. Kde se vzalo v desáté síni neandrtálské dítě?

V dobách mladého paleolitu tyhle dva druhy ve stepích a lesích oblasti Périgordu určitě koexistovaly. Ještě nikdy se ale nestalo, že by se v archeologických nálezech smísily jejich výtvory nebo kosterní pozůstatky. Sebral snad nějaký dravec nebo mrchožrout tu kost a odnesl ji do jeskyně? Třeba medvěd? Až dozadu, do nejvzdálenější síně? Vyloučit se to sice nedalo, ale moc pravděpodobně to neznělo.

Ruac je jedinečný ve spoustě ohledů. Tohle je další příklad toho, jak je mimořádný.

Zazvonění telefonu vytrhlo Luca z jeho zamyšlení.

Uslyšel lahodný a kultivovaný hlas plukovníka Toucase.

„Jste v Bordeaux?“ zajímal se. Lucova zamítavá odpověď ho zklamala. „Jsem teď pracovně v Bordeaux a myslel jsem, že bychom spolu mohli něco probrat.“

„Zítra v poledne budu zpátky,“ řekl Luc. „Mám tu v Paříži domluvenou večeři. Mohl byste mi říci, o co jde?“

„Hm, tak dobrá, ale je to jen mezi námi dvěma. Berte to jako důvěrnou informaci, rozhodně nic, co byste měl vykládat novinářům.“

„Samozřejmě.“

„Pamatujete se na ten zvláštní materiál, co jsme našli pod tělem Pierra Berrewy? Dali jsme to na rozbor. Je to látka zvaná pikratol, vojenská výbušnina. Dnes je zastaralá, už se s ní dávno nepracuje. V podstatě je to starožitnost. Za druhé světové války se používala na obou stranách fronty.“

Luc cítil, jak se mu točí hlava. „Výbušnina, říkáte?“

„A mám ještě další novinky. Spojil jsem se s policií v Anglii, jak jste chtěl. Jednal jsem se Scotland Yardem. Ta exploze v Cambridgi – co byste řekl na to, že v té zničené budově našli stopy po výbušnině?“

„Proboha.“

„Tam to tedy pikratol nebyl. Moderní materiál, něco jako vojenská výbušnina C-4. Všechno se to vyvíjí moc zvláštně. Myslím, profesore Simarde, že bychom si měli pořádně promluvit. Zajímáte mne – vy, Pierre Berewa a všichni, co měli něco do činění s tou vaší jeskyní.“

„Odvolám tu večeři a vrátím se do Bordeaux už dnes.“

„Ne, ne, to by mi k ničemu nebylo. Musím se vrátit do Perigeux, mám tam odpoledne nějaké povinnosti. Mohl byste přijít zítra do mé kanceláře? Řekněme v poledne?“

„Přijdu. Ale ještě bych vás rád o něco poprosil, pane plukovníku. Ztratila se jedna profesorka z mého týmu, Sára Malloryová. Je to Američanka, ale pracuje v Londýně.

V pondělí ráno jsme byli spolu v Cambridgi, jeli jsme do té budovy, co vyletěla do povětří. Pak jsme navštívili jednoho raněného z těch laboratoří v nemocnici. Tam jsem ji viděl naposled, musel jsem rychle odjet a potom už o ní nikdo neslyšel. Ten muž, se kterým jsme mluvili v nemocnici, měl také něco společného s Ruacem. A v úterý ráno nečekaně zemřel poté, co ho navštívil muž s francouzským přízvukem. Všechno to nějak souvisí, sice tu souvislost nechápu, ale vím, že nějaká je! Policie v Cambridgi ví, že Sára zmizela, ale nic s tím nedělají. Prosím vás, zapojte do toho Scotland Yard. Prosím!“

„Zavolám jim,“ odpověděl plukovník a vážným hlasem dodal: „Zítra v poledne u mne v kanceláři, profesore.“

Luc zaklapl mobil a zíral před sebe.

Někdo chtěl vyhodit mou jeskyni do vzduchu.

(29)

PŘED TŘICETI TISÍCI LETY

JESKYNĚ RUAC

Tal se probudil. Od hlavy k patě byl pokrytý potem a na jazyku ještě cítil chuť létací vody. Chtěl si vzpomenout, co právě zažil, ale nedokázal to.

Sáhl si mezi nohy a pohladil svůj ztopořený úd. Uboas ležela kousek od něj na krásné bizoní kůži. Tohle zvíře zabili při posledním lovu bizona, který pořádají dvakrát za rok. Byla přikrytá sobí kůží. V poslední době se necítila dobře. Mohl by ji probudit a uspokojit se, ale rozhodl se nechat ji spát až do rána, kdy sluneční světlo pronikne do ústí jeskyně.

Hladil se, dokud se neuspokojil. Pak se zabalil do kůží, aby unikl nočnímu chladu. Přejel dlaní po své bizoní kůži. Byla spravovaná a už se místy tenčila. Tohle zvíře zabil jako mladík. Nebyl to jeho první bizon, ta první kůže byla trofejí pro jeho otce. Jemu náležela kůže z druhého uloveného bizona. Vzpomínal na hod kopím, který zvíře zabil. I dnes cítil, jak kopí rychle a přímo letělo, jak se pazourkový hrot zanořil přesně mezi žebra a pronikl do hloubky. Živě si to všechno pamatoval, ačkoliv se to stalo už tak dávno.

Cítil kožešinu mezi prsty a náhle se mu jako v záblesku oslnivého světla vybavilo, co zažil v posledním snu. Začal se třást po celém těle.

Letěl nad stádem bizonů. Byl jim tak blízko, že by stačilo natáhnout paži a dotkl by se mohutného, svalnatého hřbetu jednoho ze zvířat. Jako pokaždé cítil příval radosti ze snadného letu. Byl poctěn, že se může pohybovat se stádem, že s nimi může splynout. S rozkoší rozpřáhl paže doširoka a nastavil prsty větru.

Pak si uvědomil zvláštní pocit. Vnímal, že se k němu blíží něco cizího. Vždycky létal sám, ale teď cítil, že se někdo nebo něco vloudilo do jeho říše. Otočil hlavu a spatřil to.

Shora se na něj snášela dlouhá a štíhlá postava. Mířila přímo na něj jako dravý pták na kořist.

Ten tvor měl lví hlavu a lidské tělo. S pažemi pevně přitisknutými k trupu se řítil vzduchem jako oštěp přímo na Tala.

Tal zamával pažemi, aby nabral rychlost, ale rychleji letět nedokázal. Stádo bizonů se rozdělilo. Jedna část zamířila doprava, druhá doleva. Chtěl také zatočit, ale nedokázal změnit směr. Letěl teď sám, letěl nízko a vysoká tráva pláně ho lechtala na nahém těle. Lví muž se stále blížil. Viděl ho otvírat tlamu, slyšel ho vrčet. Představoval si, jak na těle ucítí jeho horké sliny okamžik předtím, než mu nohu sevřou jeho zuby.

Blížil se k útesu. Za ním byla řeka.

Nevěděl sice proč, ale cítil, že když se dostane přes řeku, bude v bezpečí. Musí se dostat přes řeku.

Lví muž útočil. Měl otevřenou tlamu a byl připravený popadnout ho čelistmi.

Byli nad útesem.

Řeka se ve slunci stříbrně leskla.

Na kotníku ucítil kapku horké sliny.

A vtom byl zpátky v jeskyni.

Uvažoval nad významem toho zážitku. Předkové ho varují, o tom není pochyb. Musí se mít na pozoru, ale to přece dělá stále. Jako náčelník klanu Bizonů má odpovědnost. Musí chránit svůj lid. Ale kdo ochrání jej?

Natáhl ruku. Chtěl se dotknout Uboas, ale dosáhl jen na její bizoní kůži. Pocty zabít tohle zvíře se dostalo synovi Talova syna Mema. Tenhle výjimečný mladík nosil na počest svého děda jméno Tala. Byl Talovi víc podobný než Mem.

Tala se zajímal o byliny a léčení, uměl obratně zpracovávat pazourek a stejně jako Tal dokázal zachytit moc a majestát cválajícího koně plynulým obrysem načrtnutým dřevěným uhlím nebo tuhou. Tal měl toho chlapce odjakživa tak rád, jako by to byl jeho druhý syn. Jeho opravdový druhý syn Kek se jednou vypravil sám na lov, jak míval ve zvyku. Dokazoval tím otci svou odvahu. Neměl povahu na to být druhorozený. Žárlil na svého staršího bratra a dokonce i na svého otce, pořád se trápil pocity marnosti. Z toho lovu se nevrátil. Hledali ho, ale nic nenašli. Už je to dávno.

V jeskyni bylo ticho. Uprostřed noci toužil Tal po hlubokém a černém spánku, po spánku beze snů. Chtěl utéci do nicoty, dopřát si vzácný oddech před obavami a úzkostmi. Nemohl si ale dovolit usnout. Teď bude muset odejít, aby Uboas nezažila jeho hněv.

Zkoušel myslet na šťastné věci, na svou hrdost nad synem Memem, na lásku k vnukovi, na to, že z jeho beder vyšli potomci, díky kterým zůstane klan Bizonů v dobrých rukou. Pak se mu ale do mysli znovu vloudily staré a temné myšlenky. Zmocňovaly se ho předzvěsti Talova hněvu.

Vystopovaly ho tak, jako lovec vystopuje soba pijícího z jezera.

Jednoho dne, bylo to už před léty, si uvědomil, že Uboas stárne a on ne. Zprvu tu myšlenku snadno zaplašil, ale čas utíkal, její vlasy začaly šedivět a její pleť, dřív hladká jako ptačí vejce, byla samá vráska. Její dříve pevná prsa poklesla. Při chůzi kulhala a často si mazala kolena odvarem, který jí připravoval Tala.

A jeho syn Mem také stárnul. Roční období míjela, roky utíkaly a Mem vypadal napřed spíš jako jeho bratr než jako jeho syn, a teď už vypadal ještě starší. Tala napadlo, že jednou bude i jeho vnuk vypadat stejně starý jako on.

Vlastně mu všichni členové klanu stárli před očima. Staří umírali, mladí vyrůstali a rodili se další. Cyklus života byl stejný pro všechny – kromě něj.

Vypadalo to, jako by se řeka života pro Tala zastavila, ale všem ostatním plynula dál.

Staří členové klanu o té záhadě mluvívali ve skupinkách, mladí lovci se o tom bavili, když byli na lovu. Ženy si o tom šeptaly, když společně spravovaly kůže, porcovaly maso nebo vyvrhovaly ryby.

Tal byl náčelník jako žádný jiný. Milovali ho pro jeho sílu a schopnosti, za to, jak chrání klan. A báli se ho, protože měl moc nad časem.

Uboas se stáhla do sebe a začala být smutná. Byla stále družkou náčelníka klanu, ale její postavení se postupně měnilo. Napřed se stala neplodnou a potom sešla věkem. Mladší ženy bez druhů hleděly hladově na Talovo svalnaté tělo a Uboas si představovala, že se s nimi někde v ústraní třeba schází.

Ale největší starosti ze všech měl Mem. Jeho osudem bylo stát se náčelníkem a celým srdcem po tom toužil. Tala vždy miloval a ctil, ale postupně ho začal vnímat i jako svého rivala. Dnes už vypadal starší než svůj vlastní otec a obával se, že zemře dřív, než bude moci zaujmout místo náčelníka klanu.

Skoro spolu nemluvili. Tu a tam si vyměnili slovo nebo zabručení. Tal hledal synovské city spíše u vnuka. Proto to také byl Tala, kdo ho doprovázel při malbách v posvátné jeskyni. Mem to nesl nelibě. Když byl mladý, to on byl vyvolený, aby po boku svého otce maloval, a byl to on, kdo poprvé zobrazil na stěně jeskyně obrys dlaně, který otce tak potěšil. Teď měl tu čest Tala. Mem by na něj mohl být hrdý, ale místo toho žárlil.

Pokaždé, když nastal čas zasvěcení do dospělosti, přivedl klan Bizonů chlapce do jeskyně. Tam dostali misku létací vody a když dokázali zase vstát, Tal je odvedl hlouběji, do síní, kde mohli vzdát hold tvorům, zasluhujícím si jejich úctu.

Nejpřednější ze všech byli bizoni, jejich duchovní druhové ve zvířecím světě, jejich bratři.

Pak koně, nepřemožitelně mrštní, obratní a chytří.

Mamuti, kteří hřmí zemí, máchnutím klů mohou zničit každého nepřítele a nebojí se ničeho, ani člověka.

Medvědi a lvi, vládci noci, kteří spíše zabijí člověka, než aby člověk zabil je.

Tal nikdy nemaloval soby. Těch byla spousta, byli hloupí a dali se snadno zabít. Nezasluhovali si jeho úctu. Byli prostě jen potrava. Stejně tak nevzdával úctu ani obyčejným pozemským tvorům, myším, hrabošům, netopýrům, rybám, bobrům. Ti jsou k jídlu, ne k uctívání.

Tal požíval létací vodu pravidelně pětkrát nebo šestkrát za měsíční cyklus. Létání mu dávalo moudrost. Dávalo mu odvahu. Dávalo mu radost. A postupně dospěl k nevyhnutelnému poznání, že mu dává i energii a mládí, zatímco ostatní stárnou. Časem dokonce začal mít rád i ten pocit, který vnímal během období hněvu. Když řval vzteky, připadalo mu, že ho slyší předkové. Byl mocný a všichni se ho báli.

V pití létací vody se nijak neomezoval, ale nechával si ji pro sebe. Byl nade všemi. Byl Tal, náčelník klanu Bizonů a strážce posvátné jeskyně. Dokud poroste tráva a plazivé šlahouny, dokud budou zrát bobule, bude si on vařit rudou vodu v matčině misce. A bude létat.

* * *

Klan postavil letní tábor v úzkém ohybu řeky. Bylo tu hodně ryb a země tu po dešti rychle vysychala. Za táborem se zdvihal útes, který je chránil přede vším nebezpečím, snad kromě medvědů. Slabá místa byla podél řeky, proti proudu a po proudu. V noci drželi mladí lovci hlídky. Na dobrá loviště to bylo odsud sice dvě hodiny chůze po proudu až do míst, kde končil útes, ale když se vzaly do úvahy všechny klady a zápory, bylo to dobré místo. A Talova jeskyně byla nedaleko.

První známkou přicházejících potíží byl luňák na obloze. Místo toho, aby létal pravidelně sem a tam od vrcholku útesu k řece, začal najednou kroužit níže po proudu.

Tal si toho všiml. Zrovna připevňoval pazourkové ostří ke kusu parohu, aby vyrobil nový nůž. Odložil kus šlachy a pozoroval let ptáka. Pak uviděl, že se opodál vyplašeně zvedlo do vzduchu hejno koroptví. Položil paroh a pazourek a vstal.

Zatímco byl náčelníkem, klan se rozrostl. Teď už jich bylo skoro padesát. Tal zavolal, aby všichni vyšli z přístřešků a dávali pozor. Možná se blíží nepříjemnosti. Řekl Memovi, ať shromáždí nejlepší stopaře a vydá se s nimi na průzkum.

Mema to trochu překvapilo, očekával by, že takovýto úkol svěří náčelník spíše svému vnukovi. Vyložil si to jako znamení náklonnosti a nadšeně uchopil kopí. Vybral šest mladíků a svého vlastního syna, ale Tal byl proti. Chtěl, aby Tala zůstal v táboře. To Mema rozzlobilo. Náčelník takhle dává klanu najevo, že Mem je postradatelný, ale jeho chráněnec Tala ne. Nicméně poslechl a odešel s bojovníky.

Tala chtěl vědět, proč nemohl jít také, ale náčelník se bez odpovědi odvrátil. Bylo to samozřejmě kvůli té jeho vizi. Něco se stane, cítil to. Nevydá v nebezpečí zároveň svého syna i vnuka. Klan musí vždycky mít náčelníka, a Tal si neuměl představit, že by to nebyl jeho potomek.

Všichni nechali práce a ostražitě čekali, až se výzvědná výprava vrátí. Muži měli oštěpy a sekery po ruce. Ženy shromáždily děti. Tal chodil sem a tam po sešlapané trávě tábořiště, sledoval let luňáka, naslouchal křiku ptáků a čenichal ve větru.

Po delší chvíli se ozvalo volání. Byl to křik nějakého muže, ale nebyl v něm strach, vztek, ani bolest. Bylo to jen volání. Muži se vracejí a přinášejí zprávy!

Jako první se objevil dlouhonohý Mem. Utíkal a byl udýchaný ale oštěp nesl nízko, nemával jím bojovně ve vzduchu.

Volal něco, nad čím se všichni zarazili a Tal se zapotácel.

Kek se vrátil!

Jeho bratr a Talův mladší syn je zpátky!

Objevili se i ostatní zvědové, ale ti nesli oštěpy zdvižené a ostražitě se ohlíželi.

Kek je zpátky, vysvětloval Mem. A není sám.

Je s ním Lid stínu.

Tal se zajímal, jestli je Kek jejich zajatec, ale Mem tvrdil, že ne. Tal se zeptal, proč se vrátil a co má společného s nimi.

Mem odpověděl, že to Kek Talovi řekne sám. Nabídl, že přijde sám. Lid stínu do tábora nevkročí.

Tal souhlasil. Mem se otočil a znovu zmizel ve vysoké trávě.

Tal měl jen krátkou chvíli na to, aby se jako otec připravil na návrat ztraceného syna.

Když se Mem vrátil, šel s ním muž, kterého Tal poznával i nepoznával.

Měl modré oči, klenuté čelo a výrazný nos, jako všichni z Talova klanu.

Ale vlasy měl jiné, byla to černá změť spletených copánků. Dlouhé a husté vousy mu trčely na všechny strany, takže jeho hlava vypadala mnohem větší, než ve skutečnosti byla. A jeho oděv… Členové klanu Bizonů nosili nohavice a haleny z měkké jelenice sešité šlachami. Kek měl na sobě jediný kus hrubé sobí kůže spojený na prsou pleteným řemínkem. Nesl těžký a tlustý oštěp, kratší než ten, se kterým před tolika lety vyrazil na lov.

Stal se jedním z nich.

Měl něco na srdci a začal o tom rovnou mluvit, aniž bral ohledy na svůj neobyčejný návrat. Zprvu zápolil se slovy, bylo vidět, že už dávno svůj mateřský jazyk nepoužívá. Když se rozhovořil, řeč z něj proudila v rychlých vlnách, cvak, cvak, cvak, jako když se odštípávají úlomky z kamenného břitu.

Toho dne, kdysi dávno.

Lovil sám.

Pronásledoval srnce a napadl ho medvěd.

Zaútočil na něj a poranil ho.

Medvěd mu zlomil kopí.

Život mu zachránil nůž, ten, který mu udělal Tal z pazourku. Vypíchl medvědovi oko a ten utekl.

Zůstal tam ležet raněný. Krvácel. Volal o pomoc a pak usnul.

Probudil se v táboře Lidu stínu – pak zjistil, že si říkají Lesní lid. Klanu Bizonů říkali Velcí. Byl moc slabý. Po mnoho měsíců se o něj starala mladá žena, krmila ho a mazala mu rány blátem.

Naučil se jejich jazyk a pochopil, že náčelník s ostatními váhali, jestli ho mají zabít. Ta žena, která o něj pečovala, byla náčelníkova dcera. Zachránila ho před smrtí.

Když Kek zesílil, náčelník mu řekl, že může zůstat a naučit je způsobům Velkých, nebo může odejít. Nezabijí ho. Náčelníkova shrbená dcera nebyla tak krásná jako ženy klanu Bizonů, ale Kek si ji časem oblíbil. A nebavilo ho žít jako druhorozený Talův syn.

Takže zůstal s nimi.

Děti nemá. Jeho žena je neplodná, ale žije s ní a s Lesním lidem, i když jsou divní. Nevěří, že předkové jsou na nebi. Nechovají úctu k bizonům. Jsou pro ně jen potravou jako každé jiné zvíře, jen je těžší je ulovit. Nezpívají a nesmějí se jako lidé klanu Bizonů. Nevyřezávají z kostí a ze dřeva malá zvířata. Sekery mají dobré, ale ostří jejich nožů nestojí za nic.

Vyměnili si některé znalosti. Naučil je používat vrhač kopí a oni zas jeho, jak soba obklíčit a shodit z útesu, aniž bylo zapotřebí hodit jediné kopí.

Byl s nimi šťastný, stali se jeho klanem.

Ale jejich náčelníka potkalo neštěstí. Stárne, plodil dosud jen dcery a bál se, že zemře bez syna. Když se konečně narodil chlapec, náčelník se radoval a klan jásal. Před týdnem ale dítě onemocnělo a jeho stav se nelepší. Kek náčelníkovi řekl o Talovi, o tom, jak umí léčit lidi rostlinami. Řekl mu o posvátné jeskyni. Lesní lid se vydal na cestu k táboru Velkých, aby Kek požádal Tala o chlapcovo uzdravení.

Tal poslouchal a žvýkal kousek sušeného sobího masa. Nemůže pustit Lid stínu ke svému klanu. Bylo by to nebezpečné. A předkové by jistě protestovali.

Ale Kek naléhal a svému moudrému otci lichotil. Řekl, že ho mrzí, že odešel k nim. Řekl, že jejich muži odloží kopí, než vejdou do tábora. Prosil ho, aby vyléčil náčelníkovo dítě.

* * *

Vcházeli do tábora pomalu a opatrně a vyměňovali si šeptem krátká slova v neznámém jazyce. Za hustými řasami se blýskaly jejich pronikavé oči. Byli menší než lidé klanu Bizonů, ale paže měli silné, jako kyje. Vlasy měli rozcuchané a neudržované, vousy si neholili pazourkem. Ženy měly těžké prsy a široká ramena a nepokrytě zíraly na vysoké a štíhlé ženy klanu Bizonů s jejich složitými účesy.

Lovci klanu Bizonů čekali seřazení v uličce s připravenými kopími. Tal souhlasně pokývl hlavou, když lovci Lidu stínu složili podle úmluvy kopí na hromadu.

Pak vystoupil vpřed jejich náčelník. Na prsou měl velkolepý náhrdelník z medvědích zubů a v náručí svíral tichého kojence.

Kek začal překládat: Já jsem Osa. Toto je můj syn. Uzdrav ho.

Tal přistoupil a řekl, že musí dítě prohlédnout. Rozbalil koženou pokrývku a spatřil bezvládného a netečného kojence. Byl několik měsíců starý, ležel se zavřenýma očima a na jeho hladké hrudi byl vidět každý nádech. Tal se dovolil otce, natáhl ruku a dotkl se dětské kůže. Byla horká a suchá jako stará kost. Všiml si také, že z dítěte vytéká stolice.

Ukončil prohlídku a děcko přikryl. Náčelník sňal z krku svůj náhrdelník a podal jej Talovi.

Ten dar přijal a pověsil si jej na hruď.

Pokusí se dítě vyléčit.

* * *

S Kekovou pomocí jim Tal řekl, aby se shromáždili na břehu řeky a čekali. Memovi nařídil vybrat ty nejzkušenější bojovníky, aby je hlídali, zatímco on a Tala půjdou rychle nasbírat potřebné rostliny. Když se vrátili, nesli ve vaku dva druhy kůry, hrst šťavnatých oblých listů a tuhé hlízy. Tala pak nabral do kůže vodu z řeky a léčení mohlo začít.

Chlapec byl velmi nemocný, proto se Tal rozhodl odnést ho do nejhlubší a nejposvátnější jeskyně. Budou zapotřebí ty nejmocnější síly. První vkročil do jeskyně Tal, za ním šel v doprovodu tří svých mužů Osa s kojencem v mohutných pažích. Na cizích bylo vidět, že jim cesta tmou ve svitu malé olejové lampičky nahání strach. Za klan Bizonů šli dovnitř Mem, Tala a jeden z Talových synovců. Kek šel samozřejmě také. Jedině on znal oba jazyky a mohl zprostředkovávat komunikaci.

Když cizí muži spatřili pomalované stěny jeskyně, neubránili se výkřikům. Ukazovali na všechny strany a něco drmolili. Kek k nim promluvil jejich hrdelní řečí a aby je uklidnil, předvedl jim, že se může obrazů dotknout bez obav před rozdupáním či sežráním.

Když došli k nízkému průchodu vedoucímu k síni rostlin, museli návštěvníky dlouho přemlouvat k cestě dál. Báli se, že je to past, a jeden z nich trval na tom, že poleze jako poslední. Když pak stanuli v sevřeném hloučku uprostřed jeskyně vyzdobené dlaněmi, něco si mumlali, mžouravě si prohlíželi obrysy rukou a zvedali k očím své vlastní dlaně, aby si je prohlédli v mihotavém světle hořícího tuku a jalovce.

Tady měla větší část skupiny počkat. Muži klanu Bizonů a Lidu stínu se v atmosféře napjaté zdvořilosti rozdělili, jak jen to bylo v malém prostoru jeskyně možné. Tal, Mem, Kek, cizí náčelník a jeden z jeho lovců vstoupili s nemocným chlapcem do desáté síně.

Tal začal hned zpěvavě pronášet jedno ze starých léčivých zaříkání, které ho naučila matka, a pustil se do přípravy léku. Dlouhým pazourkovým ostřím nařezal šťavnaté listy a vláknité kořínky na malé kousky. Když s tím byl hotov, odložil nůž tak, aby se špičkou ostří opíral o stěnu jeskyně. Nařezanými rostlinami naplnil kamennou misku po matce. Mezi dlaněmi rozdrtil několik kusů kůry a pak přidal z koženého vaku trochu vody. Směs tak dlouho míchal a drtil dlaněmi, až nabyla špinavě zelené barvy. Pak přidal ještě trochu vody, aby se lék dal pít.

V neklidném světle lampiček dál prozpěvoval zaříkání, posadil chlapce a ukázal jeho otci, že mu má podržet okoralé rty, aby mu mohl dát napít. Děcko reflexivně zakašlalo a lektvar vyprsklo. Tal počkal a dal mu znovu napít. Ještě a ještě, dokud toho dítě nevypilo dost.

Pak chlapce zabalili do kůže a položili na zem. V malé jeskyni stáli nad děckem muži patřící ke dvěma odlišným druhům lidí a sjednocení snahou zachránit život nemocné lidské bytosti.

Tal prozpěvoval několik hodin.

Bylo třeba přinést nové lampičky.

Oba klany venku na skalní římse čekaly v napjatém příměří na novinky z hloubi jeskyně. Když Tala vyšel poprvé ven, oznámil klanu Bizonů, že dítě pláče. Pak přišel znovu se zprávou, že zvrací, a nakonec řekl, že tiše spí. Uboas mu pokaždé dala několik proužků sušeného masa a pak se Tala vrátil dovnitř pomáhat otci.

Když venku před jeskyní začalo svítat, zdálo se, že se dítěti udělalo lépe. Chlapec sám zvedl hlavu a chtěl pít. Tal prohlásil, že vyjdou z jeskyně, protože lék zapůsobil. Otec dítěte bručivě souhlasil.

Pak došlo ke katastrofě.

Kojenci žbluňkavě zaškrundalo ve střevech a jeskyně se náhle naplnila odporným zápachem. Dítě během okamžiku vypustilo ze střev většinu své váhy. Pak se ozval plačtivý dětský povzdech a malé tělíčko znehybnělo.

Šokovaní muži tiše hleděli na bezduché tělo.

Chlapcův otec poklekl a třásl dítětem, jako by je chtěl probudit ze spánku. Něco křičel a Kek zase křičel na něj. Z tónu jeho hlasu se Tal domýšlel, že se jeho syn pokouší zabránit neštěstí.

Osa pomalu vstal. V chabém světle syčících lampiček byly jeho oči nejjasnějšími objekty v jeskyni. Pak ze sebe vydal pronikavý řev, který působil jako zvuk z jiného světa. Bylo to něco mezi lidským křikem a zařváním zvířete. Jeho hlas se rozléhal síněmi a všichni, kdo ho slyšeli, strnuli.

Na to, jak vypadal neohrabaně, se náhle pohyboval se lví mrštností. V mžiku uchopil do své mohutné dlaně Talovu kamennou misku. Nikdo z mužů nestačil na jeho útok zareagovat. Tal jen zahlédl rozmazaný pohyb, když se mužova paže mihla vzduchem a miska mu dopadla za ucho.

Všechno se před ním náhle rozzářilo. Připadalo mu, že slunce opustilo oblohu a prošlo všemi síněmi jeskyně až do té poslední.

Tal byl na podlaze, na všech čtyřech.

Uvědomoval si vzdáleně výkřiky, slyšel zvuk pazourkových ostří pronikajících masem, smrtelný křik raněných, hluk boje.

Slyšel někoho padat, slyšel žuchnutí mrtvého těla.

Zvedl hlavu.

Nad sebou viděl vztyčenou postavu ptačího muže s hrdě otevřeným zobákem.

Budu létat, napadlo ho. Budu létat věčně.

Měl příliš těžkou hlavu na to, aby ji udržel vzpřímeně. Co je to na zemi? Pokoušel se to v temnotě rozeznat.

Byl to malý bizon vyřezaný z rohu. Vypadl mu z váčku u pasu.

Natáhl k němu ruku a v mysli se mu vynořily poslední myšlenky.

Klan Bizonů.

Uboas.

* * *

Z jeskyně se dostal živý jen Tala. To on zabil Osu, rozbil mu hlavu o stěnu jeskyně. Keka zabil jeho vlastní bratr, Mema zabil jeden z cizích. V těsném prostoru jeskyně lovci bodali kolem sebe, dupali a škrábali, až ze všech zbyla jen krvavá kaše.

Tala měl zlomenou ruku. Ani nevěděl, jestli mu ji někdo zlomil, nebo jestli si to udělal sám, když zabíjel Osu. Vyběhl do slunce a křičel na poplach. Tal je mrtvý. Lid stínu zaútočil. Je třeba se pomstít.

Muži klanu Bizonů rychle a brutálně napadli vystrašený Lid stínu. Ti byli bezbranní, jejich lovci museli nechat oštěpy v táboře. Netrvalo dlouho a všichni do jednoho, muži, ženy i děti skončili probodení nebo shození ze srázu.

Sami si říkali Lesní lid. Teď už nebyli.

Náčelníkem se stal Tala. Na žádné obřady nebyl čas, klan ho prostě začal poslouchat. Uboas v sobě potlačila žal a spěšně svému vnukovi upevňovala šlachami na ruku dřevěnou dlahu.

Všechny mrtvoly vynosili z jeskyně – všechny, až na Talovu. Tala nařídil, aby v jeskyni uřízli mrtvému synovi Osy ruku a pak teprve tělo vynesli ven. Jeden z lovců použil Talův nůž, oddělil drobné prstní kůstky na krvavou hromádku a pak pečlivě opřel ostří zase o stěnu jeskyně tak, jak je zanechal Tal. Prstní kůstky poslouží pro výrobu trofejního náhrdelníku pro Talu. Ve spěchu se ale jedna kostička ztratila a neskončila v ozdobě na Talově hrudi.

Mrtvé i dosud živé cizí svrhli ze skalní římsy. Lvi, medvědi a draví ptáci se o ně postarají.

Své vlastní mrtvé opatrně snesli z útesu, aby je podle zvyku pohřbili do měkké půdy u řeky. Pokud šlo o Keka, klan čekal na to, jak se vysloví Tala. Nebyli si jistí, zda ho mají brát jako příslušníka klanu, nebo jako jednoho z nich.

Byl to můj bratr, rozhodl Tala. Patřil k nám. Pohřbíme ho jako člena klanu Bizonů.

Rozhodnutí mladého náčelníka přijal klan s uspokojením. Věřili, že bude také vědět, jak vzdát patřičnou úctu mrtvému tělu jejich výjimečného předchozího náčelníka. Tala se vrátil do jeskyně. Posadil se vedle dědečkovy mrtvoly a napil se létací vody. Když bylo po všem, věděl, co je třeba učinit.

Než klan znovu nastolil pořádek ve svém světě, slunce už zapadalo. Znovu vystoupili na útes a shromáždili se u ústí jeskyně.

Tala vyšel ven, promluvil k nim a na závěr máchl zdravou paží ve vzduchu pro zdůraznění svých slov. Letěl se stádem bizonů a v dálce viděl ptačího muže. Vletěl do jeskyně a zmizel.

To byla odpověď, kterou hledali.

Tal zůstane v síni rostlin, na svatém místě, které stvořil. Misku na létací vodu položí vedle něj. Bude mít u sebe svou sošku bizona a svou nejlepší pazourkovou čepel. Ptačí muž mu bude dělat společnost. Do té síně už nikdo nikdy nevstoupí.

Ostatní předkové sice dlí u táborových ohňů na nebi, ale velký Tal bude navěky přebývat ve své pomalované jeskyni.

(30)

ČTVRTEK ODPOLEDNE

Do večeře s Isaakem zbývalo Lucovi ještě několik hodin času. Ležel v hotelovém pokoji na posteli a na břiše ho hřál počítač. Měl pocit, že každou chvíli usne a octne se ve svatyni zapomnění. Na displeji svítil seznam e-mailů. Luc se nerozhodně chystal laptop zaklapnout a všeho nechat.

Místo toho ale poklepal na zprávu od Margot.

Dříve nebo později si ji přečíst musí, tak proč ne hned? Alespoň si při všech těch neštěstích připomene Hugovy poslední šťastné chvíle. V záhlaví zprávy stálo prosté „Hugovy fotky“. Zhluboka se nadechl, potlačil příval pocitů a otevřel přílohu.

Obsahovala asi tucet obrázků. Stáhl je na počítač a začal si je prohlížet.

Záběry z procházky po Domme – Luc, Sára a Odila.

Fotky od stolu v restauraci. Sára s Lucem. Elegantně se usmívající Hugo s Odilou – paži jí položil kolem ramen a dlaní uvolněně spočinul na její hrudi.

Pak jedna skupinka, na které byli všichni čtyři. To je vyfotil číšník. A záběr moučníků rozložených po stole. Luc skoro slyšel v duchu smích, který se u té scénky rozléhal.

A na konci série fotek byla ještě jedna.

Zíral na ni. Ta k ostatním nepatřila. Nedávala žádný smysl.

Poklepal na ni, aby ji zvětšil přes celou obrazovku.

Co to sakra je?

Na fotce viděl olejomalbu visící na žlutě vymalované stěně. Zobrazovala renesančně vypadajícího mladíka. Byl zpodobněný vsedě, jak podezíravým zrakem hledí na malíře. Tvář měl podlouhlou a změkčilou, vlasy mu padaly na ramena. Temeno hlavy mu zdobil parádní černý baret, přes bílou košili s mohutně nařasenými rukávy měl přehozený nápadný plášť z leopardí kožešiny.

Kde se tahle fotka v Hugově mobilu vzala? Použil snad po jeho smrti ten fotoaparát někdo jiný? Ale kdo by nosil mobil mrtvého do muzea a fotil s ním obrazy?

Počkat! Fotka má přece datum a čas!

Na obrazovce počítače svítilo výrazně a jasně 23:53.

Co mu to u toho havarovaného vozu říkal ten policista?

„Do vesnice nedojel. Jestli vyjel z vašeho tábora o půl dvanácté, došlo k nehodě nejpozději deset minut po půl.“

Luc teď seděl na okraji postele a zuřivě si prsty projížděl vlasy, jako by chtěl statickou elektřinou vybudit své mozkové synapse k lepším výkonům.

23:53/ Třináct minut po tom, co byl údajně po smrti, si Hugo vyfotil tuhle olejomalbu?

V hlavě se mu vynořil jiný rozhovor. S děsivou přesností si vybavil útržek vyprávění, jako by si jej jeho podvědomí schovalo na později.

Bylo to po úvodním večírku před zahájením průzkumu jeskyně. Mluvil tehdy s předsedou městské rady Tailiferem a ten mu líčil nějaké místní historky.

„Odbojáři vlak poblíž Ruacu přepadli a získali hotový poklad. Na dnešní peníze by to obnášelo možná dvě stě milionů eur. Byla tam i řada velmi slavných obrazů. Mluvilo se mimo jiné o Rafaelově Portrétu mladého muže. Ty obrazy vezli Göringovi. Část kořisti dorazila de Gaulleovi do Alžírská a jistě posloužila dobrému účelu, ale spousta peněz a uměleckých děl se prostě ztratila. Ten Rafaelův obraz už nikdy nikdo neviděl.“

Luc těžce oddychoval, jako kdyby právě doběhl sprint a musel dohánět kyslíkový dluh.

Otevřel vyhledávač Google a zadal „Rafaelův Portrét mladého muže“.

A našel – na webové stránce věnované pátrání po ztracených uměleckých dílech. Byl to ten obraz.

A pod ním stálo: „Toto mistrovské dílo se pohřešuje.“

* * *

Luc byl samozřejmě v muzeích jako doma a měl je rád. Za normálních okolností by si příležitost prozkoumat neznámé muzeum řádně vychutnal, obzvláště takovéhle, umístěné v okouzlujícím hotýlku z devatenáctého století usazeném na hezkém návrší na nábřeží řeky Marný.

Za normálních okolností by s rozkoší vdechoval zatuchlý vzduch sálů s exponáty a ponořil by se do bezedných archivů. Muzeum hnutí odporu v Champigny-sur-Marne sice vystavovalo sbírky z podstatně modernějších časů, než na jaké byl Luc obvykle zaměřený, ale všechna muzea jsou si v něčem podobná.

Tohle ale nebyly normální okolnosti. Luc se prohnal vstupní halou, aniž si pořádně všiml, jak to v ní vlastně vypadá.

U pokladny se udýchaně ohlásil: „Jsem profesor Simard, jdu za ředitelem,“ a hnal se dál, zatímco hlídač teprve zvedal sluchátko telefonu, aby ohlásil jeho příchod.

Mluvil s ředitelem před necelou hodinou. Vypátral ho po horečné sérii telefonátů, které ho odkazovaly z jednoho muzea na druhé a z jednoho archivu na druhý po celé Francii. Luc se sháněl po něčem velmi specifickém, což by mělo pátrání zjednodušit, ale nedařilo se mu nic konkrétního zjistit, dokud nenarazil na ochotnou paní v Muzeu národního hnutí odporu Henriho Queuilla v departementu Corrèze. Ta mu sdělila, že v muzeu v Champigny-sur-Marne je třicet krabic archiválií, které by mohly souviset s předmětem jeho zájmu. Ty materiály tam restaurují a katalogizují.

Do Champigny-sur-Marne to naštěstí bylo z centra Paříže jen pouhých dvanáct kilometrů.

Ředitel Max Rouby byl okouzlující muž. Ve spoustě ohledů vypadal jako Hugova starší verze. Luc musel zavrtět hlavou, aby tu myšlenku zapudil. Ředitel byl moc rád, že může pomoci kolegovi, a dal Lucovi k dispozici úslužnou dámu jménem Chantelle. Ta ho odvedla ke stolu v neveřejné části archivu a začala s ním prohledávat příslušné lepenkové krabice.

Luc prohlásil: „Zajímá mne veškerá dostupná dokumentace týkající se přepadení německého vlaku poblíž Ruacu v departementu Dordogne v létě roku 1944. Ten vlak převážel spoustu peněz a snad i umělecká díla. Obsahují ty materiály rejstřík?“

„Kvůli tomu je právě poslali sem, ale bohužel jsme s ním ještě nijak nepokročili. Budu to muset všechno projít, ale to nevadí. O to jednodušší s tím budu mít práci potom,“ řekla Chantelle ochotně.

Zabrali se do papírů. Procházeli všemožné záznamy z války, deníky, novinové výstřižky, černobílé fotografie a osobní zápisky, a Chantelle zatím Lucovi vykládala o muzeu, odkud ty materiály dorazily.

Henry Queuille byl významný politik poválečné éry. Během okupace se aktivně účastnil hnutí odporu v departementu Corrèze. Po jeho smrti věnovali pozůstalí dům státu, aby sloužil jako památník místního odboje. Muzeum vzniklo v roce 1982 a slavnostního otevření se účastnili Mitterrand i Chirac. Základ sbírek tvořily zpočátku jen rodinné archivy, ale během několika let se muzeum rozrostlo díky příspěvkům a darům z jiných místních archivů i od soukromých osob.

Hledání postupovalo pomalu. Luc byl překvapen pedantskou pečlivostí, se kterou odboj dokumentoval svou činnost. Ať už to bylo z hrdosti či vojenským smyslem pro pořádek, někteří místní odbojáři sepisovali o svých plánech a výsledcích hotové romány. Možná si při tom představovali, jak jejich zápisky budou jednou zkoumat příští generace.

Už probrali obsah dvaceti krabic a dosud nenarazili na jedinou zmínku o přepadení u Ruacu. Chantelle procházela krabici číslo 21 a Luc číslo 22, když uslyšel její výkřik: „Tohle vypadá slibně!“ Vytáhla něco ven a ukazovala mu to.

Byla to složka s razítkem lycea v Périgueux z roku 1991. Nějaký iniciativní student pracoval na školním projektu o druhé světové válce a vypravil se za místním pamětníkem Claudem Benestebem, kterému bylo přes pětašedesát a za války byl v hnutí odporu. Vzpomínal na přepadení německého vlaku kus od Les Eyzies. Od první stránky to vypadalo jako popis právě té události, o kterou se Luc zajímal. Začal stránku po stránce zkoumat Benestebovo líčení a Chantelle zatím sundala víko z další krabice.

V roce 1944 mi bylo teprve sedmnáct, ale řekl bych, že už jsem byl dospělý chlap. Byl jsem hodně odvážný. Kvůli válce jsem nezažil normální dospívání. Dneska mladí v pubertě vyvádějí všechno možné, ale já jsem tyhle věci nedělal – žádná zábava, žádné večírky. Samozřejmě že se člověk zamiloval a s někým chodil, ale všechno to bylo kontextu boje za existenci a za svobodu. Nikdy jste nevěděl, co bude zítra. Člověk mohl padnout v akci, skopčáci vás mohli pro nic za nic sebrat jako zajatce nebo vás rovnou nechat pro výstrahu zastřelit.

Když jsme v červnu 1944 chystali přepadení vlaku s penězma, počítali jsme, že to nejspíš nepřežijeme. Věděli jsme, že je to důležitá akce. Asi dva týdny předem jsme dostali zprávu od bankovního úředníka v Lyonu, že se chystá přesun spousty francouzských peněz a uloupených věcí. Posílali je vlakem z banky v Lyonu do Bordeaux a odtamtud měly putovat dál do Berlína. Věděli jsme, že půjde o šest plných vagonů, takže pokud se přepadení podaří, musíme být připraveni to všechno odvézt. Měli jsme informace, že dva vagony povezou samá umělecká díla a obrazy ukradené někde v Polsku. To bylo všechno určené Göringovi osobně. Vybíral si pro sebe jen to nejlepší.

Řeknu vám, že to byla velká akce. Odbojáři byli různí, když to řeknu slušně. To asi víte sám. Sice do určité míry fungovalo centrální velení, de Gaulle a jeho štáb v Alžírsku, ale hnutí odporu byla hodně místní záležitost. Odbojáři všude postupovali tak, jak zrovna uznali za vhodné, a jednotlivé skupiny spolu rozhodně neměly chuť spolupracovat. Vždyť jedni byli nacionalisti, druzí komunisti, anarchisti, všechno možné. My jsme měli kódové označení Skupina 46 a působili jsme kolem Neuvicu. Nenáviděli jsme skopčáky, to byla celá naše filozofie. Ale při tomhle přepadení vlaku se spojil asi půltucet různých skupin. Bylo taky zapotřebí dát dohromady alespoň sto mužů, hodně náklaďáků, výbušnin, kulometů. Místo pro přepad jsme vybrali mezi Les Eyzies a Ruacem, takže nezbývalo, než dát se dohromady i s odbojáři z Ruacu, i když jim nikdo nevěřil. Jestli se dobře pamatuji, byla to Skupina 70. Tvářili se jako odbojáři, ale každý věděl, že jim jde jen o vlastní prospěch. Hned po nacistech to byli ti největší zloději v celé Francii. A byli hrozně krutí. Skopčáky jen tak nezabíjeli, ale když mohli, roztrhali je na kusy.

Běžně se stávalo, že při akci něco nevyšlo, byli ranění a mrtví, ale během té noci 26. července 1944 šlo všechno jako na drátkách. Možná si byli skopčáci natolik jistí sami sebou, že nechtěli příliš velkým zabezpečením upoutávat pozornost. Zkrátka, ten vlak měl jen malou ochranu. Osm minut po půl osmé večer jsme zaútočili ze všech stran. Vyhodili jsme do povětří trať a vykolejili lokomotivu. Německé vojáky jsme rychle zlikvidovali. Ani jsem neměl příležitost vystřelit z pušky, jak se to všechno seběhlo rychle. Hlídači z banky byli Francouzi, vzdali se a vydali pistole našemu veliteli, ten z nich vystřílel náboje a vrátil jim je, aby mohli předstírat, že se bránili. O půl deváté už byl vlak vyložený. Na silnici čekaly náklaďáky, vytvořili jsme od vlaku řetěz a podávali jsme si pytle s penězi a bedny s uměleckými předměty.

Až po letech jsem se dozvěděl, že v přepočtu na moderní peníze ten vlak vezl desítky milionů francouzských franků. Kolik se toho dostalo k Andrému Malrauxovi a Charlesů de Gaulleovi, to nevím. Říká se ale, že v Ruacu skončily miliony franků a spousta uměleckých děl. Těžko říct, co je na tom pravdy. Já jen vím, že to tehdy byla moc úspěšná noc pro hnutí odporu a moc úspěšná noc pro mne. Vyvázl jsem se zdravou kůží, opil jsem se a dobře jsem si to užil.

Luc prošel zbytek zápisků, ale už tam nenašel nic zajímavého. Nic o tom Rafaelově obrazu. Ale tenhle objev hmatatelné souvislosti s Ruacem mu dodal sílu prohledat všechny ty materiály až do poslední krabice.

Chýlilo se už k večeru. Chantelle na chvíli odešla z místnosti, aby přinesla dva šálky kávy. Hlavním zdrojem světla už nebylo slunce venku za okny, ale zářivky na stropě. Zbývaly poslední dvě krabice. Luc si říkal, že až to dorazí, vrátí se taxíkem do Paříže a půjde s Isaakem na večeři. Krabice s číslem 29 obsahovala především spoustu fotografií – stovky lesklých a těžkých starodávných papírků. Luc je zběžně probíral, jako by rozdával karty při pokeru. Když Chantelle s kávou vstoupila do dveří, uviděl fotografii s rukou psaným popisem. Na bílém okraji stálo černým inkoustem: GENERÁL DE GAULLE GRATULUJE MÍSTNÍ JEDNOTCE ODBOJÁŘŮ V RUACU. 1949.

De Gaulleova postava čněla vysoko nad všemi ostatními. Na sobě měl tmavý oblek a mhouřil oči do slunce. Hospoda za ním vypadala v podstatě stejně jako dnes. Kolem generála stálo šest lidí – pět mužů a jedna žena. Nejstarší muž si s de Gaullem potřásal rukou.

Jeho postava Luca okamžitě upoutala. Pak si všiml mladíka vedle něj. A pak té ženy.

„Dáte si kávu?“ nabídla mu Chantelle.

Nedokázal ze sebe vypravit odpověď.

Najednou Chantelle vůbec nevnímal.

Nevnímal nic kolem sebe.

Existovala pro něj jen ta fotografie, nic jiného.

Ten starý muž vypadal úplně stejně jako starosta Bonnet. Mladík vypadal jako Jacques Bonnet. A ta žena jako Odila Bonnetová.

Zíral na fotografii a hleděl z jednoho obličeje na druhý.

Zmateně kroutil hlavou. Ta podoba byla prostě neuvěřitelná.

* * *

Šeřilo se a Paříž zářila. Luc seděl v taxíku a ani si nevšiml, že se v dálce rozsvítila světla Eiffelovy věže. Ulice byly v tuhle denní dobu plné aut a on mířil do hotelu, kde ho měl Isaac vyzvednout. Teď ale litoval, že se s ním na té večeři domluvil.

Měl plnou hlavu věcí, nad kterými by potřeboval přemýšlet. Musí třídit fakta a skládat k sobě kousky složité skládanky. Představa zbytečného společenského rozhovoru u večeře ho nelákala, raději by se v klidu posadil v hotelovém pokoji s čistou hlavou a prázdným listem papíru. Zítra ho čeká schůzka s plukovníkem Toucasem. Chtěl by mu předložit souvislou teorii, ne něco, co by vypadalo jako pomatené fantazírování. Nejraději by se hned vrátil. Jestli už nezmeškal všechny dnešní vlaky, klidně pojede teď na noc.

Nedá se nic dělat, musí tu večeři odvolat.

Zavolal Isaakovi.

„Jste snad telepat?“ ozval se Isaak. „Zrovna pracuji na tom překladu pro vás.“

„Jak to myslíte? Vždyť už jste mi to přeložil,“ nechápal Luc.

„Překládám to, co zbývalo!“ vykřikl Isaak. „Ten Belgičan na rukopisu pořádně zapracoval. Má to všechno hotové! Margot mi od něj před hodinou přeposlala e-mail. Chtěl jsem to pro vás mít do večeře hotové.“

„Kvůli té večeři vám právě volám. Nevadilo by vám, kdybychom ji odložili na jindy? Přišlo mi do toho něco naléhavého.“

„Ale jistě. A co ten překlad?“

„Zrovna stojím v dopravní zácpě. Co kdybyste mi to přečetl do telefonu? Šlo by to?“

„Milerád, Lucu. Můžu rovnou spustit.“

„Než začnete číst, Isaaku, jaké bylo poslední heslo?“

„Byl jsem z toho celý pryč. Je to slovo, nad kterým se rozbuší srdce každého odborníka na středověkou historii. TEMPLÁŘI.“

(31)

1307

RUAC

Bernard z Clairvaux byl sice už dávno po smrti, ale v opatství Ruac neuplynul ani den, aby na něj někdo nevzpomněl nebo se na něj neodvolal při rozhovoru či v modlitbě.

Naposledy vydechl v roce 1153 ve věku třiašedesáti let a v téměř rekordním čase byl kanonizován, když ho už v roce 1174 vyhlásil papež Alexandr III. za svatého. Bernardova bratra Bartoloměje ta pocta potěšila i rozlítostnila. Stále se nedokázal vyrovnat s tím, že musí žít bez Bernardovy tělesné přítomnosti.

U příležitosti toho svatořečení se Bartoloměj a Nivard vydali do Clairvaux, aby se pomodlili u Bernardova hrobu. Cestou trnuli obavami, jestli v Clairvaux ještě není naživu někdo z Bernardových současníků, někdo, kdo by je mohl pamatovat. Nebude jejich tajemství prozrazeno?

Doufali, že ne, ale pokud by na ně snad nějaký starý mnich hleděl s podezřením nebo by se s nimi chtěl dát do řeči, byli domluveni, že se budou držet stranou a nebudou snímat kápě.

Představovali si nepříjemný rozhovor tohoto typu:

„Bratři, připomínáte mi sourozence svatého Bernarda! Jednou jsem se s nimi setkal, už je to spousta let.“

„To bude nějaká mýlka, bratře.“

„To jistě, jak byste to mohli být vy? Ti dva už jsou určitě dávno mrtví, vždyť by jim dnes bylo dobrých osmdesát let!“

„A jak vidíte, my jsme mladí.“

„Ano. Být tak znovu mladý, to by bylo skvělé! Ale přesto jste, pane, tolik podobný Bartolomějovi a vy zase Nivardovi. Má paměť starce mě musí šálit.“

„Pojďte, odvedeme vás z toho prudkého slunce a přineseme vám trochu piva.“

„Ze srdce děkuji. A jak že se to jmenujete?“

Ne, podobnou konverzaci si nemohou dovolit.

Své tajemství přísně střežili. Nikdo mimo zdi opatství v Ruacu nic netušil. A opatství se v průběhu let stále více uzavíralo. Zčásti to bylo vysvětlitelné jejich příklonem k cisterciáctví, vždyť klášter měl bratrské vazby ke stále vlivnějšímu Bernardovi. Svět vně opatství je beztoho jen zdrojem pokušení a hříchu. Bernard kázal, že dobré klášterní společenství potřebuje jen pot svých členů k uspokojování pozemských potřeb a modlitby ke Kristu a Panně Marii k duchovní ochraně. Ale mniši v opatství v Ruacu se stále více lišili od svých světských vrstevníků ve vesnici. Proto se museli držet stranou.

Jednou za týden, někdy i dvakrát, si uvařili čaj osvícení a uchýlili se do samoty svých cel, nebo, pokud bylo pěkné počasí, strávili večer ve skrytu kapradí pod jejich oblíbeným dubem. Odtud se odebrali do jiného prostoru, do jiného času, do jiné roviny, do míst, kde, jak si byli jisti, byli blíže Bohu.

Bartolomějovi ještě dlouho vrtal v hlavě Bernardův nesouhlas. V duchu slýchal jeho slova: „Včera večer na nás ďábel seslal zlo. Nebo o tom snad někdo z vás pochybuje?“

Viděl ho, jak jim hrozí prstem: Hříšníci! Hříšníci!

Bernard byl přece neobyčejně vzdělaný muž, o tolik učenější než Bartoloměj. On a Abélard byli dva nejmoudřejší mniši, které kdy Bartoloměj znal. Na Bernarda se obraceli i papežové, když bylo třeba urovnat náboženské rozepře. Jeho rady vyhledávali králové. Ale v téhle jediné věci byl Bernard krátkozraký a pravdu měli oni, přesvědčil nakonec Bartoloměj sám sebe.

Ten čaj v něm nijak neutlumil jeho vřelou lásku ke Kristu. Neomezoval jeho odhodlání modlit se a pracovat pro dosažení duchovní čistoty. Naopak, díky čaji měl víc fyzické i duchovní vitality. Každé ráno se probouzel při vyzvánění kostelních zvonů s láskou v srdci a křepče kráčel na modlitby. Záchvaty vzteku snášeli všichni stoicky – přijímali zlé spolu s dobrým a snažili se navzájem si neubližovat.

Bartoloměj a lékař a bylinkář Jean rozšířili zprávu o blahodárné moci čaje mezi mnichy v opatství, takže jej zanedlouho všichni užívali jako posilující prostředek pro tělo a zdroj duchovních zážitků. Své prožitky spolu mniši nerozebírali, ale kdykoliv přišel den, kdy se odvar vydával, nedočkavě se stavěli do řady, aby dostali svůj příděl. I opat nastavil svůj osobní pohár a pak se v rychlosti odebral do soukromí opatova domu.

A jak ubíhaly roky, začal si Bartoloměj i ostatní něčeho všímat. Zpočátku to bylo velmi nenápadné, ale po čase už to nemohl nikdo přehlédnout. Jejich vousy byly stále černé či hnědé, jejich svaly zůstávaly pevné, pořád jim sloužil bystrý zrak. A pokud šlo o jejich bedra, složili sice slib celibátu, ale i v tomhle ohledu byli stále mladí.

Čas od času museli obchodovat s lidmi zvenku nebo potkali na procházce nějakého místního vesničana. Během těchto setkání si to postupně uvědomili. Čas měl moc nad lidmi vně opatství, ale nikoliv nad mnichy uvnitř.

Vně kláštera lidé stárli.

Oni ale nestárli.

To způsobil ten čaj. Bezpochyby.

Začali své tajemství žárlivě střežit. Kdyby se jejich praktiky prozradily, jistě by z toho nevzešlo nic dobrého. Časy byly nejisté a obvinění z kacířství hrozilo kdekomu. Jistě, šeptalo se všelicos. Lidé si odjakživa vykládali o tom, že se za zdmi opatství dějí různé věci. Vesničané v okolí opatství většinou vedli řeči o zhýralostech a opilství, někdy o čarách a kouzlech. Jistě, člověk se v Ruacu mohl něco doslechnout i o mniších, co vypadají jako nesmrtelní, ale to byly jen řeči.

Takže se drželi v ústraní, a pokud to nebylo možné, například když se vypravili do převorství svatého Marcela za umírajícím Pierrem Abélardem, zakrývali si tváře. Když Bartoloměj stál u Abélardova smrtelného lože, oddanost a úcta k bratru Bernardovi ho přemohla a tajemství mu prozradil.

Bernard byl znovu rozezlen na nejvyšší míru. Spílal tomu čaji i jeho schopnosti vzdorovat zákonům přírody. Ale kvůli svým dvěma bratrům – posledním sourozencům, kteří ještě žili – se uvolil odpřisáhnout, že si to tajemství vezme s sebou do hrobu. Bartoloměj a Nivard mu na oplátku museli slíbit, že už ho nikdy nenavštíví.

A všichni tu dohodu dodrželi. Bartoloměj tehdy viděl Bernarda naposledy naživu.

Nivard, nejmladší ze šesti bratrů z Fontaines, se dostal k Bartolomějovi do Ruacu oklikou. Podle rodinné tradice si mohl zvolit ze dvou životních cest: cestu duchovního nebo cestu meče. Zprvu si nevybral ani jedno.

Pokud šlo o jeho bratry, Gérard a Guy napřed bojovali za krále, zatímco Bernard, Bartoloměj a André si oblékli mnišské hábity. André skonal v mládí. Během první kruté zimy v opatství Clairvaux zemřel na neštovice. Když bylo opatství Clairvaux vybudováno, Gérard a Guy opustili královskou armádu a odebrali se tam. Stali se sice mnichy, ale vojáckost jim zůstala v srdci. Nebylo divu, že se po koncilu v Troyes v roce 1128 stali rytíři Krista. Když začala druhá křížová výprava, oblékli si bílé pláště s rudými kříži a společně s ostatními templáři se marně pokusili dobýt Damašek. Padli v krvavé řeži pod smrtonosným přívalem střel lučištníků sultána Núr ad-Dína.

Nivard byl zbožný mladík a zprvu chtěl následovat svého slavného bratra do Clairvaux, ale pak se setkal s jednou dívkou z Fontaines. Anna byla prostého původu, byla to dcera řezníka. Nivardův otec byl vzteky bez sebe, ale půvabná a přívětivá dívka si Nivarda získala natolik, že nemohl jíst, spát, ani se modlit. Nakonec pohrdl všemi vznešenými rodinnými tradicemi a oženil se s ní. Ztratil tím samozřejmě přístup k otcovu bohatství. Stal se chudým obchodníkem a pracoval v tchánově řeznickém krámku plném drobů poblíž tržnice.

Tři roky žil šťastně a spokojeně, ale pak přišel do Fontaines mor a Nivardovi zemřela žena i novorozené dítě. Stal se z něj zoufalý tulák, opilec a kočovný řezník. Žil bez Boha a jako v mlhách, až se roku 1120 ocitl v Rouenu. V hospodě páchnoucí močí se doslechl, že nějaká vyplouvající loď hledá řezníka. Jmenovala se Bílá loď a byla to ta největší loď, jakou kdy ve Francii postavili. Byla tak spolehlivá a mohutná, že jedné klidné listopadové noci vyplula z Barfleuru s tím nejvzácnějším nákladem. Na palubě byl Vilém Adelin, jediný legitimní syn anglického krále Jindřicha I., a spolu s ním početný doprovod britských šlechticů.

Došlo k navigačním chybám, nebo to snad byla sabotáž – to už nikdo nezjistí. Poblíž přístavu najela loď na podmořský útes, který prorazil trup. Loď šla rychle ke dnu. Nivard byl dole v podpalubí. Na svou první plavbu se mohutně posílil vínem z kožených měchů. Slyšel praskat dřevo, slyšel křik posádky a hučení vody. Pak už si pamatoval jen tolik, že loď byla najednou pryč, on se vší silou držel svých kožených měchů a plaval osamělý v temném moři. Druhý den ráno ho zachránila rybářská loď. Přežil potopení lodi jako jediný. Sto lidí utonulo, včetně dědice anglického trůnu.

Proč se zachránil právě on?

Ta otázka Nivardovi vrtala v hlavě, nešla mu z mysli, způsobila, že se zřekl pití a vrátil se k Bohu. Rozpaky nad tím, jaký vedl život v mládí, mu bránily zaklepat na bránu v Clairvaux, kde žil panovačný Bernard. Dokázal by mu snad vysvětlovat svůj život a svá rozhodnutí? Odebral se tedy do Ruacu, kde očekával shovívavější přijetí. A Bartoloměj ho přivítal s otevřenou náručí.

„Jsi můj rodný bratr a bratr v Kristu!“ prohlásil. „A navíc se nám tu bude moc hodit mnich, který umí porazit vepře!“

Roky utíkaly. Z Nivarda se stal horlivý piják čaje osvícení a čas nad ním neměl moc, jako nad nikým z mnichů v Ruacu.

Postupně ale přišli na to, že jim jejich odvar sice poskytuje mnohé, ale nedokáže chránit před nemocemi. Nemohli se cítit v bezpečí před takovými metlami, jako byl bílý mor, který zahubil chudáka Abélarda, nebo černý mor – neštovice. A také jim stále hrozila zranění. Lékař Jean jednou spadl z mezka a zlomil si vaz. A celá ta historie byla složitější, šeptalo se něco o jisté ženě.

Ale navzdory všem nástrahám Ďábla většina bratrů žila, pořád dál a dál.

* * *

Bylo ironií osudu, že jeden z nejslavnějších Bernardových skutků, ten, který se nejvíce zapsal do dějin, přivodil konec Bartoloměje a Nivarda.

Roku 1118 dorazil do Jeruzaléma se svým malým oddílem Hugues de Payen, chudý šlechtic z Champagne. Nabídl své služby králi Balduinu II. a s jeho požehnáním pak po deset let poskytoval ochranu křesťanským poutníkům při jejich cestě na Chrámovou horu. Pak v roce 1128 se de Payen obrátil dopisem na Bernarda, nejvlivnějšího muže církve, zářící hvězdu mnišství, s prosbou, zda by nepodpořil jeho chabou snahu založením rytířského řádu, který by bojoval za Jeruzalém a za křesťanství.

Bernard se té myšlenky ujal a poslal do Říma výzvu De Laudibus Novae Militiae, energickou obhajobu myšlenky svatých válečníků. Na církevním koncilu v Troyes ve svém rodném kraji Champagne pak Bernard prosadil vznik nového řádu a papež Inocenc II. už jen formálně schválil založení Chudých rytířů Krista a Šalomounova chrámu.

Tak vznikl řád templářů.

Mezi prvními rytíři, které vedl Hugues de Payen, bylo několik Bernardových pokrevních příbuzných, například strýc z matčiny strany André de Montbard a bratři Gérard a Guy. Řádový slib složila řada šlechticů z Champagne. A templáři neochvějně a vytrvale ctili Bernarda od okamžiku založení řádu až do osudného roku 1307.

Pod ochranou mocného Bernarda templářský řád dlouho vzkvétal. Dostával dary od šlechticů podporujících jejich svaté poslání: peníze, půdu i urozené syny. Templáři mohli svobodně cestovat kam chtěli. Nikomu neplatili daně a nebyli odpovědní žádné autoritě, jedině samotnému papeži.

I když za Bernardova života nedokázali dosáhnout žádného velkého vítězství v boji, naopak utrpěli během druhé křížové výpravy potupnou porážku u Damašku, během pozdějších let se jim vojensky dařilo. V roce 1177 se proslavili, když se pět set templářů účastnilo bitvy u Montgisardu, kde křesťané porazili Saladinovu armádu dvaceti tisíc mužů. Jedním z těch templářů byl i Nivard z Fontaines, mnich z Ruacu. Spolubojovníci mohli spoléhat na jeho um, když bylo třeba podříznout kozu či velblouda.

Templáři si vydobyli dobrou pověst a během následujícího století zbohatli díky darům i obchodní zdatnosti. Jejich moc ohromně vzrostla. Získali rozsáhlá území na Středním východě i v Evropě, zabývali se dovozem a vývozem zboží po celém křesťanském světě, stavěli kostely a hrady, měli vlastní loďstvo.

To, co přišlo pak, bylo nevyhnutelné, neboť po každém vzestupu přichází pád.

Templáři si udrželi právní imunitu před všemi panovníky i jinými nositeli moci. Tvořili stát ve státě a byli obávaní, ale právě tak i opovrhovaní. Na zraněné zvíře vždy zaútočí dravci, a templáři během let utržili řadu ran. Ve Svaté zemi je potkalo několik neúspěchů v boji. Jeruzalém padl. Ustoupili na Kypr, který byl jejich posledním útočištěm na Středním východě. Pak ale padl i Kypr. Prestiž templářů vybledla a jejich mocní nepřátelé, panovníci, se připravovali k útoku.

Francouzský král Filip IV. Sličný řád templářů nenáviděl už od chvíle, kdy se jako mladík ucházel o vstup, ale byl odmítnut. Už dlouho se zabýval myšlenkami na to, jak templáře zničit. A také měl u nich velké dluhy, které rozhodně neměl v úmyslu splatit. Teď udeřil.

Církev templáře nesnášela, protože se modlili přímo k Bohu a nepotřebovali její prostřednictví. Papež udeřil také.

Král Filip a papež Klement V. společně obvinili templáře ze všemožných ohavných zločinů. Prý se zřekli Krista, prováděli rituální vraždy a uctívali modlu, vousatou hlavu Bafometa. Rozkazy byly sepsány, vojáci byli připraveni.

Past sklapla.

* * *

V říjnu roku 1307 královi vojáci zaútočili v jediné masivní a koordinované vlně. Byl pátek třináctého. To datum mělo už provždycky nést pečeť zlého znamení.

V Paříži zatkli velmistra řádu Jacquese de Molay a šedesát jeho rytířů. Ve Francii a po celé Evropě shromáždili a uvěznili tisíce templářů a jejich pomocníků. Čekalo je mučení a vynucená přiznání. Kde jsou ukryté jejich nesmírné poklady? Kde je jejich loďstvo, které opustilo La Rochelle?

V Ruacu zaútočili vojáci v poledne. Mniši zrovna vycházeli z kostela po šesté denní liturgické hodince. Oddíl vedl bojechtivý kapitán jménem Guyard de Charney, kterému hrozně páchlo z úst. Prorazil bránu a obklíčil mnichy.

„Toto je klášter templářů!“ prohlásil. „Na rozkaz krále a papeže Klementa se nám musí všichni rytíři řádu vzdát. Templářské peníze a poklady zabavujeme.“

Opat, dlouhán se špičatým vousem, odpověděl: „Pane, toto není dům templářů. Jsme prosté cisterciácké opatství, jak jistě dobře víte.“

„Váš klášter založil Bernard z Clairvaux!“ křičel kapitán. „A z jeho nečisté ruky pochází i řád templářských rytířů. Je známo, že jste poskytovali útočiště rytířům a jejich stoupencům.“

Odněkud z hloučku shromážděných mnichů zazněl hlas: „Nečistá ruka? Řekl jsi, že ruka Bernarda, našeho ctěného světce, byla nečistá?“

Bartoloměj se pokusil zadržet Nivarda za kutnu, ale bylo už pozdě.

„Kdo to řekl?“ zaburácel kapitán.

„Já.“

Nivard vzpřímeně vystoupil vpřed. Bartoloměj potlačil instinktivní strach, který mu velel přikrčit se, a následoval svého bratra.

Kapitán hleděl na dva staré mnichy. Ukázal prstem na Nivarda: „Ty?“

„Nařizuji ti odvolat tu ohavnou lež o svatém Bernardovi,“ řekl Nivard pevným hlasem.

„Kdo jsi, že mi rozkazuješ, dědku?“

„Jsem Nivard z Fontaines, templářský rytíř, obránce Jeruzaléma.“

„Prý templářský rytíř!“ zvolal kapitán. „Vypadáš jako můj hluchý děda!“ Všichni královští vojáci se rozesmáli.

Nivard ztuhl. Bartoloměj viděl, jak se mu ve tváři zračí hněv. Tomu, co se v následující chvíli stalo, nemohl zabránit, stejně jako nikdy nemohl zabránit ničemu, co se svéhlavý Nivard během svého dlouhého a barvitého života rozhodl udělat. Bartolomějovi vždy stačil život ve zdech kláštera, ale Nivard byl nepokojná a dobrodružná duše, často si sbalil suroviny na přípravu čaje osvícení a nadlouho zmizel.

Nivard se teď pomalu přiblížil ke kapitánovi natolik, až cítil zápach jeho zkažených zubů. Voják ho s úsměškem bedlivě sledoval a snažil se odhadnout, co se chystá udělat.

Nečekaně prudký políček mu zavřel ústa. Na rtu cítil chuť krve.

Vytasil meč.

Opat a Bartoloměj se vrhli vpřed, aby Nivarda odtáhli, ale bylo už příliš pozdě.

Ozval se tichý a odporný zvuk, když zbraň zajela do masa.

Na kapitánově tváři bylo vidět, že je sám překvapený svou reakcí. Nechtěl toho starého mnicha zabít, ale najednou držel v ruce zakrvácený meč, mnich klečel na zemi a svíral si dlaněmi břicho. Zíral k nebi a ze rtů mu splynula poslední slova: „Bernarde. Bratře.“

Kapitán vztekle nařídil prohledat a vyrabovat opatství. Stříbrné poháry a svícny zabavili. Vytrhali podlahy ve snaze najít templářský poklad. Nadávali mnichům a častovali je kopanci jako psy.

Když vojáci ve špitále rozhazovali lůžka a prohrabávali police, bratr Michel se před nimi třásl strachy jako králík. Po mnoho desetiletí pracoval jako Jeanův pomocník a když prastarý mnich konečně zemřel po pádu z mezka, postoupil na jeho místo. Čekal na to povýšení sto padesát let.

Teď se zoufale snažil vojákům zavděčit. Ukázal jim, kde najdou krásný krucifix vykládaný drahokamy a stříbrný kalich, který dříve patřil Jeanovi. Když s kořistí odešli, posadil se na jedno z lůžek a ztěžka oddychoval.

Vojáci se nakonec pleněním unavili a kapitán prohlásil, že půjde podat hlášení královské radě. Opata odvedl navzdory protestům mnichů s sebou. Oznámil jim, že se všechno vyšetří, a jestli tenhle Nivard byl zamlada skutečně templář, čeká je něco mnohem horšího, než je potkalo dnes.

Bartoloměj se odvážil dotknout se mrtvého bratra až poté, co vojáci odtáhli. Usedl na zem vedle jeho těla, dal si jeho hlavu do klína a hladil mu šedivé vlasy. V slzách šeptal: „Buď sbohem, můj bratře, můj příteli. Byli jsme bratry po dlouhých dvě stě a dvacet let. Kolik bratrů si to může říci? Bojím se, že půjdu brzy za tebou. Budu se modlit, abychom se setkali v nebi.“

* * *

V následujících týdnech přinášeli občasní návštěvníci do Ruacu stále stejné zprávy – po celé Francii mučí a upalují templáře, zabavují templářské domy a statky. Celou zemi zachvátily orgie násilí. Nebyl ušetřen nikdo, na koho padl byť jen stín podezření, že má něco společného s templářským řádem.

Bartoloměj měl už dvě stě dvacet let, ale nikdy v životě se nemodlil vroucněji. Vypadal přitom na šedesát, nanejvýš na sedmdesát let. Působil dojmem, že v jeho žilách koluje spousta života. Věděl ale, že se blíží smrt. Papež ustanovil v Bordeaux inkviziční soud a po kraji se šířily zvěsti o lidských pochodních. Došla zpráva, že i jejich opata mučili a upálili.

Co má Bartoloměj dělat? Pokud vojáci obsadí opatství a mniši budou mučeni pro svou oddanost svatému Bernardovi, co bude s jejich tajemstvím? Mělo by zemřít s nimi? Mělo by být skryto navěky? Bartoloměj je poslední z těch, kteří věděli vše. Jean je mrtvý už dlouho, teď zemřel Nivard. Opata zabili. Bartoloměj se musí spoléhat jen na vlastní úsudek.

Během desetiletí nabyl mnoha zručností, byl schopný písař a knihvazač. Dlouho se modlil a pak dospěl k rozhodnutí, že své schopnosti využije. Nevezme si na svědomí, aby sám rozhodl o osudu jejich velkého tajemství. Ať to rozhodne Bůh. On bude jen jeho pokorný písař. Sepíše příběh o jeskyni a o čaji osvícení a možná jej někdy někdo objeví. Možná ne. To už bude záležet jen na Božím úradku.

Aby zápis nepadl do rukou inkvizitorů, zahalí jej do rafinovaně důmyslné šifry, kterou vytvořil před mnoha lety bratr Jean. Skrýval díky ní své recepty před všetečnými zraky. Jestli ten rukopis najde někdo, komu bude Bůh chtít odhalit jeho smysl, pak ho jistě osvítí a obsah tajného textu mu ukáže. Bartoloměj bude mezitím mrtvý a pohřbený a jeho dílo bude dokončeno.

A tak se pustil do práce.

Sepisoval svůj rukopis ve slunečním světle i ve svitu svíčky.

Psal o Bernardovi.

Psal o Nivardovi.

Psal o Abélardovi a Heloise.

Psal o jeskyni, o Jeanovi, o čaji osvícení, o templářích, o dlouhém, předlouhém životě ve službě Bohu.

A když dopsal a původní slova ukryl za Jeanovu šifru, použil své schopnosti umělce a iluminátora, aby doplnil rukopis podobami rostlin, které byly pro příběh důležité. Připojil také obrazy, které před tak dlouhou řadou let upoutaly dva mnichy, když se vydali na zdravotní procházku podél útesu.

Aby osvěžil svou slábnoucí paměť, vydal se Bartoloměj naposledy do jeskyně. Bylo ráno, šel sám. V ruce nesl dobrou pochodeň a srdce mu překypovalo emocemi. Do jeskyně nevkročil už dobrých sto let, ale cestu si pamatoval a připadalo mu, že ho temné ústí jeskyně vítá jako starého přítele.

Strávil uvnitř hodinu a když vyšel, odpočinul si na skalní římse. Naposledy se popásl zrakem na řece a rozlehlém zeleném údolí. Pak se pomalu vydal na zpáteční cestu do opatství.

Usazený u svého stolu nakreslil popaměti obrázky těch podivuhodných jeskynních maleb a ilustrace doplnil jednoduchou mapkou, která umožňovala jeskyni nalézt. Kniha byla připravená ke svázání. Při té práci myslel na své bratry, především na Bernarda. Na polici ve skriptoriu byl schovaný kus červené kůže. Dosud pro ni Bartoloměj neměl dostatečně vznešené využití. Teď konečně dojde uplatnění. Několik dnů namáhavě pracoval, vázal knihu a dal si záležet na jejích deskách. Šídlem vyryl postavu svatého Bernarda, svého mrtvého bratra, včetně nebeské aureoly nad jeho krásnou hlavou.

Kniha byla nádherná. Bartoloměj z ní měl sice radost, ale něco ji ještě kalilo. Jeho dílu stále ještě něco chybělo. Kniha musí být hodna svého námětu. Pod matrací skrýval malou stříbrnou schránku, rodinné dědictví, jednu z mála cenností, které přečkaly nedávné rabování v říjnu.

Nad plamenem ji roztavil a povolal bratra Michela, aby mu pomohl.

V tak malých opatstvích, jako byl Ruac, museli mniši často z nezbytnosti zvládat několik různých řemesel. Michel byl dlouho pomocníkem lékaře Jeana, ale naučil se také od kováře pracovat s kovy a byl dosti zručný stříbrotepec. Bartoloměj mu ukázal rukopis vázaný v rudé kůži a požádal ho, aby knihu vzácným kusem stříbra co nejlépe vyzdobil. Pak mu rukopis svěřil. Netušil ale, že Jean před lety svého pomocníka naučil umění šifrovat. Bartoloměj si lehkomyslně poznamenal hesla NIVARD, HELOISA a TEMPLÁŘI na kus pergamenu, který nechal založený mezi listy.

O několik dnů později mu Michel knihu vrátil. Rohy byly pokryté zářivým stříbrem, desky zdobilo vpředu i vzadu pět lesklých pukel a knihu držely zavřenou dvě spony. Michel vždycky rád strkal nos do věcí ostatních mnichů, ale tentokrát se o účel rukopisu nezajímal. To bylo Bartolomějovi nápadné, ale když se ho na to zeptal, Michel jen zamumlal, že má jiné starosti, a spěchal zpátky do špitálu.

Nedalekou templářskou vinici prý zavřeli, dělníky vyhnali a šlechtice uvěznili. Bartoloměj si byl jistý, že se královští vojáci objeví v opatství znovu. Když v noci všichni spali a v klášteře byl klid, odebral se do kapitulního domu. Stěna byla z propleteného proutí omítnutého mazanicí, snadno ji odchlípil a vytvořil tím otvor dost velký na schování knihy uvnitř. Než ji vsunul do úkrytu, naposledy ještě pohlédl na poslední stránku. Byla šifrovaná, ale pamatoval si, co tam napsal.

Tomu, kdo dokáže přečíst tuto knihu a odhalit její smysl, je určené poselství ubohého mnicha, který žil dvě stě dvacet let a byl by žil ještě déle, kdyby se králové a papežové nebyli spikli proti dobrému dílu templářů, svatému a ušlechtilému řádu, založenému mým milovaným bratrem svatým Bernardem z Clairvaux. Použij vědomosti z této knihy tak, jak jsem je použil já, abys prožil dlouhý a štědrý život ve službách našeho pána Ježíše Krista. Cti Krista tak, jako jsem jej ctil já, miluj Krista tak, jako jsem jej miloval já. Kéž tě čeká dlouhý a dobrý život. A modli se za ubohého služebníka Božího Bartoloměje, který opustil tento svět jako stařec s mladým srdcem.

Když pokrýval stěnu čerstvou vrstvou mazanice, uslyšel štěkot psů a řehtání koní ve stájích.

Někdo se blíží.

Jdou pro něj. Jdou pro všechny.

Spěchal do kaple, aby se ještě rychle pomodlil, než ho odvedou na jistou smrt.

* * *

Když vojáci vpadli do brány, po měsícem ozářené louce za opatstvím běžel vysokou trávou osamělý mnich. Svlékl ze sebe mnišské roucho a zahodil krucifix. Teď byl oblečený jako prostý kovář, v košili, nohavicích a haleně. Chystal se strávit noc ve skrytu u řeky. Za ranního úsvitu půjde za vesničany v Ruacu jako bohabojný řemeslník.

A kdyby ho snad mezi sebe nechtěli přijmout, může jim prozradit něco, co je určitě bude zajímat. Michel de Bonnet, dosud bratr Michal z opatství Ruac, si tím byl jist.

(32)

ČTVRTEK VEČER

Isaak dočetl poslední slova rukopisu a v telefonu zavládlo ticho. „Jste tam ještě, Lucu?“

Luc seděl v taxíku několik bloků od hotelu. Chodníky byly plné lidí spěchajících cílevědomě domů nebo bůhvíkam.

„Ano, jsem tu.“

V mysli mu vířily útržky obrazů a představ.

Bizon v Ruacu.

Sářina dlouhá šíje.

Auto řítící se na ně temnou ulicí v Cambridgi.

Pierre ležící tváří dolů v jeskyni.

Dvě stě dvacet let.

Templáři.

Svatý Bernard vyrytý na vazbě z červené kůže.

Otřes výbuchu a kouř v dálce.

Pikratol.

Rozesmátý Hugo.

Mrtvý Hugo.

Rozbité tělo Zviho Alona na skalách.

Bonnetova jízlivá tvář.

Desátá síň.

Sára.

Najednou to všechno zapadalo dohromady. Připadal si jako matematik, když dokáže komplikovanou větu a pod důkaz hrdě napíše do bloku: QED. Quod erat demonstrandum.

Což mělo být dokázáno.

„Máte auto?“ zeptal se Luc.

„Samozřejmě.“

„Nepůjčil byste mi ho?“

Telefon Lucovi zavibroval v dlani. Někdo jiný se mu snaží dovolat. Oddálil přístroj od ucha, aby na displeji zjistil totožnost volajícího.

Sára Malloryová.

Srdce se mu rozbušilo. Aniž se zdržoval upozorňováním Isaaka, že přerušuje hovor, stiskl tlačítko pro příjem telefonátu.

„Sáro!“

Ticho. Pak uslyšel mužský hlas. Hlas starého muže.

„Máme ji.“

Luc okamžitě věděl, kdo to je. „Co chcete?“

„Promluvit si, nic víc. Pak si může jít po svých. A vy taky. Musíme vám něco vysvětlit.“

„Chci s ní mluvit.“

Ve sluchátku slyšel nějaké tlumené zvuky. Čekal.

„Lucu?“ To byla ona.

„Není ti nic?“

Její hlas zněl vystrašeně. „Pomoz mi, prosím.“

Pak se ozval zase ten muž. „Tak jste s ní mluvil.“

„Jestli jí něco uděláte, zabiju vás. Zabiju vás.“

Taxikář se na Luca rychle podíval do zpětného zrcátka, ale očividně byl rozhodnutý hledět si svého.

V hlase toho muže se ozval výsměch. „To určitě. Tak co, přijdete si promluvit?“

„Je v pořádku?“

„Jo, jen tu nemá zrovna moc pohodlí. Ale jinak jsme hotoví džentlmeni.“

„Modlete se, aby to byla pravda. Ve vašem vlastním zájmu.“

Muž ho ignoroval. „Řeknu vám, jak se sem dostanete.“

„Já vím, kde jste.“

„Tím líp. Nám to nevadí. Ale ještě něco. Přijďte sám, buďte tu o půlnoci. Neopozděte se. Jestli na nás přivedete četníky, policii nebo kohokoliv, tak tu holku čeká nepříjemná smrt. Vás taky. A vaši jeskyni zničíme. Nezůstane nic. A spolehněte se, že to nejsou jen nějaké plané výhrůžky.“

* * *

Isaak nechal Lucovi k dispozici svou studovnu a na půl hodiny ho opustil, aby udělal s dětmi školní úkoly. Jeho žena jednou nakoukla dovnitř a nabídla Lucovi kávu, ale ten zběsile psal a neměl čas ani ji odmítnout. Nebyl to uhlazený a vypulírovaný dopis, spíš nahrubo nahozený koncept plný nedokončených vět a zkratek. Luc by rád své myšlenky shrnul do dobře formulovaného a pečlivě odůvodněného celku, ale neměl na to čas. Tohle bude muset stačit.

Na Isaakově kopírce pořídil duplikát dopisu a přidal barevnou kopii knihy z Ruacu. Dopisy a rukopisy pak nacpal do dvou obálek, které měl od Isaaka. Na první napsal PLUKOVNÍK TOUCAS, ČETNICKÁ STANICE V DORDOGNE, PÉRIGUEUX, na druhou GÉRARD GIROT, LE MONDE.

Zalepené obálky vtiskl do dlaně Isaakovi a řekl mu, aby je doručil, pokud se mu do čtyřiadvaceti hodin neozve.

Isaak se ustaraně škrábal na čele, ale mlčky přikývl.

Auto, které Lucovi půjčil, byl Mercedes kupé. Když Luc opustil vnitřní městský okruh a vyrazil po dálnici A20 na jih, šlápl na plyn a kilometry rychle ubíhaly. Ve voze byla i GPS a antiradar. Luc teď na displeji viděl, že má před sebou ještě čtyři sta sedmdesát kilometrů a podle počítače by měl k cíli dorazit osm minut po jedné hodině v noci. Takže bude muset cestou více než hodinu nahnat.

Kdykoliv zapípal antiradar, sundal nohu z plynu a zmírnil rychlost ze zabijácké na povolenou. Dnes v noci nemá čas dohadovat se s četníky. Půlhodinová diskuse u krajnice by mohla rozhodovat mezi životem a smrtí. Ti lidé v Ruacu jednají s takovou bezcitností, že nic podobného ještě nezažil.

Neměl za sebou službu v armádě a nikdy nechodil ani do skauta. Neuměl boxovat ani zápasit. Neměl u sebe žádnou zbraň, ani prachobyčejný kapesní nůž. Nač by mu taky byl? Naposledy se pral ještě jako školák a mlhavě si pamatoval, že to tenkrát skončilo nerozhodně – oba opustili bojiště s rozbitým nosem.

Bude muset bojovat jen svým důvtipem.

* * *

Znovu byl v Périgordu, v povědomém kraji. Dohnal už skoro všechen potřebný čas, ale ne úplně všechen. Bude muset spěchat i na místních silničkách, ale je noc a nikde nikdo.

Ještě by pořád mohl zatelefonovat plukovníkovi Toucasovi. Třeba by bylo moudřejší nechat všechno na profesionálech. Je to sice na venkově, ale tým rychlého nasazení by sem za hodinu asi dorazil. Z televize věděl, jak zásah rychlé jednotky vypadá. Jsou vycvičení, jsou mladí. Copak je on jako stárnoucí archeolog vhodný adept do takovéhle akce?

Zavrtěl hlavou a zapudil podobné myšlenky. Vždyť to on do toho zapletl Sáru. Takže je jen na něm zase ji z toho dostat. Zaťal zuby, sešlápl pedál plynu k podlaze a auto ihned zareagovalo.

* * *

Když se blížil k Ruacu, zbývalo do půlnoci ještě pět minut. Ať už to dopadne, jak chce, dorazil včas. V serpentinách v kopci, v místě, které se stalo osudným Hugovi, instinktivně zpomalil. Pak vjel na opuštěnou hlavní ulici.

Noc byla zamračená a foukal prudký vítr. Ve vesnici nebylo žádné veřejné osvětlení a okna všech domů byla temná. Jediné světlo proudilo z reflektorů jeho mercedesu.

Před sebou uviděl, že se v jednom domě rozsvítilo – nejprve v patře a pak v přízemí. Byl to třetí dům od hostince.

Luc zpomalil a zastavil u obrubníku.

Instinktivně pohlédl do zpětného zrcátka. Všiml si dvou mužů v tmavých šatech, kteří se objevili po obou stranách ulice. Před sebou uviděl na konci ulice další dva.

Byl v pasti.

Vystoupil z vozu. V nedokrvených nohách cítil po dlouhé jízdě mravenčení.

Dveře osvětleného domu se otevřely. Ztuhl. Třeba se v příští chvíli ozve rána z pušky. Třeba ho čeká stejný konec jako jeho podřízené v archeologickém táboře.

Byla oblečená jako na slavnostní večeři, měla na sobě sváteční blůzku s výstřihem a přiléhavou černou sukni sahající do půli lýtek. Vypadala docela svůdně. Bylo na ní vidět, že se zřejmě dlouho strojila a líčila. Rty měla zářivě rudé – až příliš.

„Nazdar, Lucu,“ oslovila ho. „Přijel jste přesně.“ Přátelsky předla, jako kdyby přijel na večeři.

Cítil v břiše lehkou nevolnost podobnou pocitu, jaký má člověk, když ho zaplaví první vlna chřipky.

Přinutil se promluvit a uslyšel vlastní nucený a přiškrcený hlas: „Nazdar, Odilo.“

(33)

PÁTEK, PŮLNOC

Polštářky v obývacím pokoji nejspíš nasákaly kouř z krbu i z cigaret už po mnoho desetiletí. Nad zatuchlým odérem se těžce vznášela sladká vůně Odilina parfému.

Byli sami. Posunkem ho mlčky vyzvala k usednutí do ušáku u okna. Byl čalouněný damaškem s růžovými růžemi a zelenými trnitými stonky a byl staromódní jako všechno v místnosti. Luc by se nedivil, kdyby sem zničehonic vkulhala nějaká babička o holi.

„Kde je Sára?“

„Posaďte se přece. Mohu vám nabídnout něco k pití?“

Nepohnul se z místa a založil si ruce na prsou. „Chci vidět Sáru.“

„Však ji uvidíte, nebojte se. Ale napřed si musíme promluvit.“

„Je v bezpečí?“

„Ano. Tak sednete si konečně?“

Poslechl, ale seděl strnule a v kamenné tváři měl hněv.

„Vážně nechcete nic k pití?“ zeptala se.

„Ne, nic.“

S povzdechem se usadila proti němu do druhého ušáku. S nohama u sebe si zapálila cigaretu. „Vy asi nekouříte, že? Nikdy jsem vás neviděla s cigaretou.“

Neodpověděl.

Zkušeně vdechla kouř do plic. „Je to hrozný zlozvyk, já vím, ale pokud mohu soudit, nijak mi to neškodí.“

„Co chcete?“ zeptal se jí. „Zajímá mne Sára, ne vy.“

Jestli se jí to dotklo, nedala na sobě nic znát. „Chci si s vámi promluvit o Hugovi.“

Co to má za smysl, napadlo ho. Chce snad od něj rozhřešení? „To nebyla nehoda, co?“

Nervózně si pohrávala s cigaretou. „Ale ano, byla to nehoda.“

„Ale nezabil se v autě.“

Její černé obočí se prohnulo ve výrazu náhlého údivu. „Jak to víte?“

„Protože Hugo pořídil mobilem fotku až potom, co se údajně zabil.“

„Jakou fotku?“

„Fotku obrazu.“

„Aha.“ Vydechla oblak kouře, který na okamžik zahalil její tvář. „Když člověk řeší takovouhle záležitost, musí se vždycky vypořádat se spoustou maličkostí. Na něco se snadno zapomene.“

„Takže Hugo pro vás byl jen maličkost?“

„Ne! Líbil se mi. Měla jsem ho opravdu ráda.“

„A co se tedy stalo?“

„Zničehonic se tady objevil. Potají vlezl do domu. Viděl věci, které nesměl vidět. Jacques ho praštil a trochu to přehnal. Praštil ho zkrátka moc silně – takže to byla nehoda. Měla jsem ho ráda. Mohlo nám být spolu dobře, mohli jsme si užít spoustu legrace, možná i něco víc. Dělala jsem si naděje.“

„Takže jste ho naložili do auta a zinscenovali havárii.“

„Samozřejmě. Ale já ne, to chlapi.“

„Zavraždili jste mého přítele.“

Na chvíli se odmlčela. „Ale netrpěl. Když už člověk umře, tak je nejlepší umřít rychle. Čistě, bezbolestně. Vážně jsem ho měla ráda, Lucu. Mrzí mě, že je mrtvý.“

Luc sáhl do kapsy džin. Odila ho napjatě sledovala. Dost možná čekala, že vytáhne nůž nebo pistoli, ale byl to jen kus papíru z kopírky. Rozložil jej a urovnal na koleni, pak napůl vstal a podal jí jej.

Uhasila nedopalek a začala papír pečlivě prohlížet. Pohledem pomalu přejížděla z jedné postavy na druhou a doslova ten obrázek hltala. Bylo na ní vidět, že se propadá do vzpomínek.

„Je vám po čertech podobná,“ podotkl Luc jízlivě a tím ji vrátil do přítomnosti.

Usmála se. „Ten de Gaulle byl ale čahoun! A chlapák. Políbil mě třikrát. Pořád si pamatuji, jak měl pevné rty.“

Luc se vsedě předklonil. „Tak už toho nechme. Jak jste stará?“

Místo odpovědi si zapálila další cigaretu a chvíli sledovala, jak proužek dýmu stoupá k trámovému stropu. „No, na roky moc mladá nejsem. Ale záleží hlavně na tom, jak se člověk cítí. A já se cítím mladá. Není to to hlavní?“

Zopakoval svou otázku: „Jak jste stará, Odilo?“

„Řeknu vám to, Lucu. Řeknu vám všechno, co budete chtít. Proto jsme chtěli, abyste sem přijel – abyste nás pochopil. Udělali jsme nějaké ošklivé věci, ale bylo to nutné. Já nejsem žádná zrůda. Je důležité, abyste tomu porozuměl. Hodně jsme se zasloužili o Francii. Jsme patrioti. Zasluhujeme si, aby nás lidi nechali na pokoji.“

Chrlila ze sebe věty a zapalovala si jednu cigaretu za druhou. Za chvíli mu znovu nabídla něco k pití a tentokrát neodmítl. Strnule ji následoval do kuchyně, částečně proto, aby se ubezpečil, že jsou stále ještě sami. Neprotestovala. Nad kuchyňským stolem byl na zdi vidět velký světlejší obdélník – něco tam muselo dlouho viset. Všimla si jeho pohledu, ale nijak to nekomentovala. Nalila do dvou sklenic brandy a vzala s sebou do obývacího pokoje i láhev. Luc se posadil do ušáku a zůstával ve střehu – upil ze své sklenice teprve potom, co viděl pít Odilu.

Než dovyprávěla, měl vypito a nechal si nalít znovu.

* * *

Její první silná vzpomínka z dětství, první zážitek, který se jí vryl do paměti, bylo, jak neobratně schází po schodech z patra do otcovy hospody.

Schody spojovaly kuchyni v bytě s kuchyní v hospodě. Vždycky jí to přišlo zvláštní, mít dvě kuchyně, připadala si kvůli tomu jako něco extra. Žádné jiné děcko v Ruacu nemělo doma dvě kuchyně.

Byla v patře, ve svém pokoji, a hrála si s hadrovými panenkami, když uslyšela dvě ostré rány. Polekala se, ale také ji ten zvuk přivábil dolů. Byla malá a ti muži v hospodě ji mezi sebou dlouho ani nezaregistrovali, takže měla čas si všechno prohlédnout.

Už předtím viděla spoustu mrtvých zvířat, viděla je porážet, viděla dokonce i střílet staré koně do hlavy. Takže ta krvavá scéna na podlaze hospody v ní nebudila odpor, spíš zvědavost.

Přitahoval ji hlavně pohled na toho mladého blonďáka. Jeho obličej kulka naštěstí nezasáhla. Měl otevřené oči, byly modré a pořád ještě v nich zářily poslední jiskřičky života. Byly to přátelské oči. Měl vlídnou tvář. Byla by si s ním ráda hrála. Ten druhý mrtvý byl starý a vypadal hrubě, jako nějaký vesničan. Jeho obličej byl navíc poznamenaný ošklivou ranou, kulka mu vyšla očním důlkem.

Otec ji uviděl první. „Odilo! Koukej odsud zmizet!“

Nehnula se z místa a zírala na podlahu.

Bonnet se k ní přihnal, sevřel ji mozolnatými dlaněmi a ve svých svalnatých pažích ji vynesl do patra. Pamatovala si vůni jeho napomádovaných vlasů a dlouhé černé licousy. Hodil ji na postel, plácl ji po zadku dost silně na to, aby to opravdu bolelo, a zavolal na manželku, ať ji pohlídá.

To se stalo v roce 1899. Tehdy jí byly čtyři roky.

* * *

Pamatovala si, že ji krátce po zastřelení těch cizinců vzali do jeskyně. Čekal tam na ni její otec a pár dalších lidí. Na útesu stály hlídky pro případ, že by se tam někdo přimotal, a každý vesničan měl možnost se jednou podívat dovnitř.

Při výstupu na strmý útes ji otec nesl. Svíral ji ale něžněji než předtím. Povídal si s ní a vyprávěl jí, že tam v temnotě uvidí pěkné obrázky.

Pamatovala si syčení petrolejek, vzpínající se barevná zvířata ve tmě a velkého ptačího muže – dospělí jí říkali, že se ho bude bát, ale nebála se.

A pamatovala si, jak si ji matka přidržovala za šaty, aby se na skalní římse někam nezatoulala, zatímco muži stavěli z nasucho kladených kamenů zeď. Ta měla skrýt vchod do jeskyně a navždy ji uzavřít.

* * *

Už jako malá byla rebelka. Některé dívky se poddají rytmu venkovského života a bez protestů se přizpůsobí, ale ona taková nebyla. Odmala ji přitahovaly knihy a časopisy, zatímco většina vesnických dětí neměla ke čtení vztah. Lidé si šuškali o tom černovlasém Kanaďanovi, který se zatoulal do Ruacu asi devět měsíců před tím, než se narodila. Nebyl on to nějaký profesor? A co se s ním vůbec stalo? Když konverzace dospěla k této otázce, muži si odfrkli a stočili hovor na Duvalova tlustá prasata a slaninu s kanadskou příchutí.

Když jí bylo osmnáct, utekla do Paříže. Těsně před tím, než mělo dojít k jejímu zasvěcení. Chtěla žít a chtěla být svobodná. Jasně cítila, že po zasvěcení bude se svobodou ámen. Její otec Bonnet a jeho nejlepší přítel Edmond Pelay, vesnický doktor, se ji vydali hledat, ale Paříž byla příliš velká a nenašli ji. Navíc se blížily vážnější nepříjemnosti, takže museli zapomenout na obavy, že Odila něco prozradí, a vrátit se do Ruacu.

Nikdo tehdy nevěděl, kde se objeví první jiskra, ale celá Evropa byla jako suchý troud. Aliance vznikaly a zase se rozpadaly, docházelo k územním konfliktům, všude byla cítit nedůvěra a potlačovaný vztek. A v téhle atmosféře se stalo, že 28. června 1914 bosenský Srb, student Gavrilo Princip zastřelil v Sarajevu arcivévodu Františka Ferdinanda d’Este. Ale i kdyby k tomu atentátu nedošlo, posloužilo by jako záminka k válce něco jiného. Válka byla zkrátka nevyhnutelná.

Odila se na Montmartru přidala k bohémské skupině umělců a spisovatelů. Když všichni mladíci z téhle skupiny narukovali, nastěhovala se do špinavého ateliéru jednoho starého kulhavého malíře. Byl to opilec, občas si přivydělával jako taxikář. Doba byla zlá, ale všichni věděli, že bude ještě hůř. Německá armáda už byla nedaleko. Odila, venkovská holka z vesničky v Périgordu, si ale užívala život ve městě a opájela se vzrušením jako vínem.

Na konci srpna 1914 ustoupila francouzská armáda a britský expediční sbor až k řece Marně nedaleko Paříže. Němci už dobyli Belgii a postupovali do nitra Francie.

6. září hrozilo, že Němci prolomí obranu francouzské šesté armády. Vojáci v Paříži dobře věděli, že u Marný jsou zapotřebí posily. Sedmá divize byla připravena jít na pomoc, ale nebyla už k dispozici žádná vojenská auta a železnice byla v podstatě mimo provoz. Velitel pařížské posádky generál Galieni v této situaci rozhodl, že použije vozidla taxislužby.

Ta zpráva se rychle rozšířila mezi pařížskými taxíkáři a během několika hodin se na Esplanádě Invalidovny začala formovat kolona. Odila se o tom také dozvěděla. Její partner zrovna někde flámoval, takže ho poslala k čertu a vložila se do věci sama. Řídit auto se už od něj naučila a otlučený červený renault se žlutými paprsky kol byl připravený, takže se posadila za volant a přidala se ke koloně.

Nevěděla, jestli toho dne byla jedinou řidičkou, nebo jestli tam bylo žen více. Bavila se ale představou, že tam tehdy byla jednočlennou ženskou armádou. Had prázdných aut projel do Dammartinu, kde v soumraku čekali na železničním náspu pěšáci. Posily se nacpaly po pěti mužích do aut a ta vyrazila se zhasnutými reflektory do tmy.

Ti kluci, co nastoupili k Odile, jásali nad svým štěstím celou cestu na frontu. Všechny je na rozloučenou políbila, jednoho nechala, aby jí sáhl na prsa, a zrovna se otáčela pro další odvoz, když dopadla první salva německých dělostřeleckých granátů.

Byly to ohlušující rány a oslepující záblesky. Do vozu jí vletěla sprška mokré hlíny, na šatech a ve vlasech cítila něco lepkavého. Pohlédla do klína a uviděla tam ležet zkrvavenou ruku utrženou v zápěstí. Zvedla ji, byla teplá. Připadalo jí to jako držet kluka za ruku na schůzce. Odhodila ji na zem a v duchu doufala, že to snad není ruka některého z těch kluků, které zrovna vysadila. Pak vyrazila do Paříže pro další posily.

Té noci převezly taxíky k Marně čtyři tisíce vojáků, kteří zastavili útok, zachránili Paříž a tím i celou Francii.

Odila chtěla, aby to Luc věděl.

* * *

Po té noci zůstala na frontě ještě několik týdnů. Přidala se ke zdravotním sestrám a pomáhala zraněným ze všech sil. Zůstala tak dlouho, dokud ji nějaké horečnaté onemocnění div nezabilo. Vyčerpaná a šokovaná hrůzami války se vrátila do Ruacu, kde ji matka uložila do postele. Zachumlala se pod peřinu a poprvé po mnoha letech se rozplakala.

Otec si s ní potřeboval promluvit, ale nejprve chtěl vědět, jestli je na to dost silná. Nebyl zvědavý na ženské city. Položil jí nevrle dvě otázky: „Přidáš se teď k nám? Jsi připravená na zasvěcení?“

Předtím chtěla do světa, ale viděla z něj tolik, že jí to bude do smrti stačit. Ruac jí připadal hrozně daleko od válečného běsnění v zákopech.

„Jsem připravená,“ odpověděla mu.

* * *

Zanedlouho přišla znovu válka.

Tentokrát byli Němci v dobývání Francie úspěšnější, okupovali ji a nevyhnuli se jim tedy ani vesničané v Ruacu.

Bonnet se mezitím stal starostou. Předchozí starosta, jeho otec, na počátku druhé světové války zemřel.

Bonnet sepsal úmrtní list starým tlustým plnicím perem po otci. Datum narození zfalšoval. Předchozí starosta to tak dělal po generace. Mrtvého pak řádně pohřbili na vesnickém hřbitově. Na to, jak byl ten hřbitov starý, tu bylo překvapivě málo náhrobních kamenů.

Podle místního zvyku navíc nesly jen jména mrtvých. Netesali do kamene ani datum narození, ani datum úmrtí. Hřbitov byl stranou a dalo se k němu dostat jen přes soukromý pozemek, takže si té zvláštnosti nemohl nikdo cizí všimnout.

V Ruacu založili odbojovou skupinu, ale jednali spíše na vlastní pěst, než aby se drželi vedení. De Gaulleův štáb v Alžírsku jim pro pořádek přidělil kódové označení Skupina 70 a čas od času jim posílal šifrované zprávy. V noci se scházeli v podzemním úkrytu, schůze vedl starosta a doktor Pelay mu dělal zástupce. Bonnet často říkal: „Naše priority jsou tři – za prvé Ruac, za druhé Ruac, za třetí Ruac.“ A někdo k tomu vždycky za všeobecného veselí dodal: „A za čtvrté Francie.“

Odila byla v odboji užitečná, vždyť měla zkušenosti z první světové války. Otec jí i jejímu bratru Jacquesovi neochotně umožnil účast na některých bojových akcích. Oba byli silní a zdraví. Nakonec, kdyby jí Bonnet nedovolil bojovat, utekla by a přidala by se k jiné skupině.

Bonnet a doktor Pelay se dobře doplňovali. Bonnet byl málomluvný ale rozhodný. Pelay byl upovídaný, když někdo z vesnice potřeboval jeho pomoc, musel být připravený na jeho nekonečné výklady. Jejich skupina si brzy získala pověst svou bojovností a nemilosrdností. Říkalo se o nich, že se skopčáky jednají surově a až nelidsky krůtě. Kde udeřila Skupina 70, tam z nacistů zbyly jen zkrvavené kusy masa. Druhá tanková divize SS „Das Reich“ pověřená úkolem potlačit odboj v Dordogne se jich bála ze všeho nejvíc.

Při jedné z významnějších privátních akcí si Bonnet vzal do hlavy, že jejich skupina musí pomstít masakr francouzských civilistů v nedaleké vesnici Saint-Julian. Němečtí vojáci ves obklíčili, když hledali odbojáře v okolních lesích. Nahnali všechny místní muže do přízemí školy a chtěli informace o odboji. Když se mezi vesničany nenašel žádný udavač, sedmnáct mužů včetně čtrnáctiletého chlapce svírajícího otcovu ruku popravili ranou do týla.

O dva týdny později zajali odbojáři padesát kilometrů západně od Bergeracu skupinu osmdesáti dvou Němců. Všechny je odvezli do Davoutových kasáren v Bergeracu.

V neděli se tam objevili Bonnet a Pelay a pod falešnou záminkou si sedmnáct zajatých Němců odvedli. Naložili je na náklaďáky řízené muži z Ruacu. Ti jim celou cestu z Bergeracu do Saint-Julianu vztekle líčili, co jim udělají.

Když se zajatí Němci octli na školním dvoře, kde došlo k masakru civilistů, už věděli, co je čeká. Mnozí z nich se hrůzou pomočili a pokáleli. Mezi muži sice viděli i Odilu, krásnou ženu, ale její přítomnost je nijak neuklidňovala, protože i ona držela jako ostatní sekeru s dlouhým topůrkem. Bonnet pronesl k Němcům nenávistnou řeč, odsoudil je za jejich zločiny a oznámil jim, že budou před smrtí trpět.

Rány seker dopadaly nejprve na paže a na nohy. Všech sedmnáct mužů ubili k smrti.

Skupina 70 si časem získala pozornost velitelů hnutí Svobodní Francouzi a dokonce i samotného generála de Gaulla. Chtěl se setkat s Bonnetem, ale ten nebyl na cestování zvědavý a poslal místo sebe do Alžírská Pelaye. Pro doktora to byl neuvěřitelný zážitek. Jednali tam s ním samotní předsedové Výboru národního osvobození, generálové de Gaulle a Giraud. Skupinu z Ruacu chválili jako nejdivočejší odbojovou skupinu z celé Francie.

Pelay se vrátil domů s medailí. Odila si myslela, že by ji měl dostat její otec, ale doktor si ji nechal a hrdě ji nosil na vestě každý den.

V červenci 1944 Bonnet a Pelay na týden zmizeli na jednání odbojových velitelů v Lyonu. Když se vrátili, oznámili, že se na noc 26. července chystá velká akce. Jestli se to povede, zabijí spoustu skopčáků a získají spoustu peněz.

Napřed jim Bonnet vyložil, jaká je jejich plánovaná role v téhle akci.

A pak jim řekl, co udělají doopravdy.

Odila toho dne čekala s celou skupinou v lese u trati. Dodnes si pamatuje, že cítila srdce až v krku, když se vlak blížil. Bylo to navečer, ještě bylo světlo. Dala by přednost noci, stejně jako všichni ostatní, ale nad jízdními řády nacistických vlaků neměli žádnou moc.

Na trati čekala šedesátikilová nálož pikratolu. Ruacká skupina měla jeden kulomet a dva samopaly, jinak byli všichni vyzbrojení pistolemi. Odila měla polskou pistoli Vis, starou devítimilimetrovou zbraň, která se věčně zasekávala. Její otec a bratr měli granáty.

Lokomotiva vezoucí vlak z Lyonu do Bordeaux minula jejich pozici a Odila začala počítat vagony. Když napočítala do pěti, exploze lokomotivu roztrhala. Vlak se prudce zastavil, vagony do sebe narážely. Jeden zůstal stát přímo proti Odile. Dveře se otevřely, stál v nich trojlístek zmatených a otřesených německých vojáků. Okamžik jí zírali do očí. Na vzdálenost nějakých deseti kroků do nich vystřílela osmiranný zásobník. Viděla, jak je zasahují kulky, a cítila vlnu vzrušení pokaždé, když z ran viděla vystříknout krev.

Slyšela svého otce říkat: „Dobrá práce.“

Ruacká skupina dostala na starost poslední dva vagony, ostatní oddíly útočily na přední část vlaku. Podle plánu měli přeložit celý náklad na připravená nákladní auta, která kořist odvezou na velitelství odboje v Lyonu.

Bonnet ale měl jiný záměr. Jejich vagony byly plné bankovek a zlatých cihel. Našli tam i jednu plochou bednu s provokativním nápisem DORUČIT ŘÍŠSKÉMU MARŠÁLU GÖRINGOVI.

Bonnet a Pelay naházeli granáty do lesa, aby vyvolali dojem, že se u zadních vagonů bojuje. V panujícím zmatku nenápadně přesunuli všechny krabice a bedny z posledních dvou vagonů do náklaďáků řízených členy Ruacké skupiny.

Během půlhodiny byla jejich kořist ukrytá ve vesnici a na velitelství neměli ani ponětí, co se stalo.

V podzemním úkrytu se Bonnet pustil do té ploché bedny sochorem a vypáčil víko. Uvnitř našel obraz. Byl na něm půvabný mladík s bledou tváří a krásnou kožešinou přes rameno.

„Tak na tohle si dělal zálusk Göring,“ poznamenal Bonnet a zvedl obraz do výšky, aby jej všichni vesničané viděli. „Nejspíš to stojí majlant. Tumáš, Odilo, nech si to. Je to hezkej mládenec, můžeš se na něj koukat. Dnes večer sis to zasloužila.“

Okamžitě se do portrétu zamilovala. Nezáleželo jí na tom, jestli je cenný, nebo ne. Ten mladík na obraze jí teď patřil. Pověsila si ho nad kuchyňským stolem, aby s ním mohla snídat, obědvat i večeřet.

Vážně byl hezký.

Ve světle holých žárovek dlouho do noci počítali bankovky a skládali zlaté cihly. Opilí alkoholem i vítězstvím si na závěr od Bonneta poslechli, co jim akce vynesla. Řeč ukončil prohlášením: „Je toho tady dost na to, abychom byli všichni celoživotně zabezpečení.“ Pozvedl sklenici a dodal: „Tak na dlouhý život, přátelé a příbuzní!“

* * *

Byla jedna hodina po půlnoci. Luc měl za sebou těžký den, ale necítil se unavený. Otupělý, to ano, ale ne unavený. Hleděl tu na ženu, která měla sto šestnáct let. Vypadala ale vášnivě a povolně, odhadoval by ji na nějakých čtyřicet.

„Od války si tu žijeme klidně,“ řekla. „Nikoho si nevšímáme a nikdo si nevšímá nás. Chceme si tu žít po svém, nic víc. Pak jste ale přišel vy a všechno se změnilo.“

„Takže je to všechno moje vina?“ zeptal se nevěřícně. „Chcete říct, že já mám na rukách krev lidí, které jste zavraždili?“

Z kuchyně se ozvaly těžké kroky. Dveře vyplnila Bonnetova objemná postava. Bylo na něm vidět, že se už nějaký čas neholil, na tvářích mu rostlo šedivé strniště.

„Máme právo se chránit!“ prohlásil rozzlobeně. „Máme právo na svobodu. Máme právo na to, aby nás všichni nechali na pokoji. Nedopustím, aby nás někdo zkoumal, aby do nás šťouchali a píchali a zacházeli s náma, jako kdybychom byli zvířata v zoo. A kdybyste s tou vaší zatracenou jeskyní pokračoval, nic jinýho by nás nečekalo.“

Za ním stál jeho syn. Pod rukávy trička se mu vzdouvaly bicepsy. Oba muži vešli v zablácených botách do obývacího pokoje.

Luc vstal a otočil se k nim. „Dobře, vyslechl jsem Odilu a vím, co jste zač. Teď mě zaveďte za Sárou a nechte mne ji odvézt.“

„Musíme s váma napřed něco probrat,“ stál na svém Bonnet.

„A co?“

„Třeba to, kdo ještě o nás ví. Komu jste to řekl?“

Hrozivě tam stáli a zachmuřeně na něj hleděli. Pokud se snažili nahnat mu strach, dařilo se jim to. Luc nebyl žádný střízlík, ale prát se neuměl. A tihle chlapi se nezastaví před žádným násilím, to věděl.

„Zatím nikdo kromě mě nic neví, ale kdyby se se mnou něco stalo, dozví se to všichni. Napsal jsem dopis, který otevřou, kdybych zemřel nebo zmizel.“

„Kde je ten dopis?“ útočil Bonnet.

„Nic víc vám neřeknu. Kde je Sára?“

Jacques se ušklíbl. „Nedaleko. Nespustil jsem z ní oči.“

Ten dvojsmysl Luca rozlítil. V tu chvíli mu vůbec nesešlo na tom, že nemá žádnou šanci. Aniž uvažoval o tom, co dělá, natáhl pravou ruku a popadl Jacquese za lícní kost.

Asi ho zabolela víc ruka než Jacquese tvář, protože ten snadno setřásl sevření a nabral Luca kolenem mezi nohy. Luc se v bolestech zhroutil na podlahu.

Jacques se rozmáchl nohou a chtěl Luca kopnout znovu, ale Odila ho výkřikem zastavila.

„Tam ne!“ nařídil i Bonnet a jeho syn poslechl. Starosta se rozkročil nad Lucem a praštil ho pěstí do šíje. „Takhle!“

(34)

Když se Luc probral, třeštila mu hlava a cítil ostrou bolest v šíji. Opatrně přitiskl ruku na bolavé místo – bylo citlivé a pohmožděné, ale prsty na rukách i na nohách hýbat mohl, takže se domýšlel, že zlomený vaz mít nebude. Ležel na boku na starém zatuchlém polním lůžku a před sebou viděl kamennou zeď. Šedý vápenec, jako všude v Périgordu.

Převalil se na záda. Od stropu visela na šňůře holá žárovka. Pak se otočil se na pravý bok a spatřil obličej.

Ta tvář měla natolik bledou a jemnou pleť, že vypadala jako duch. Mladík na něj hleděl tak upřeně, jako hledí na své obdivovatele Mona Lisa v Louvru. Byl to ten Rafaelův obraz. Portrét mladého muže stál na bedně s německým nápisem opřený o vlhkou stěnu, jako by to bylo nějaké bezcenné plátno v pouliční dražbě, které skončí v popelnici, když si ho nikdo nevybere.

Luc spustil nohy na podlahu a vstal. V hlavě mu dunělo, ale udržel se vstoje. Byl v místnosti velké asi jako obývací pokoj u Odily. Kolem sebe viděl plno beden, svinutých koberců a hromady harampádí – všude samé svícny, vázy, lampy, byl tu i čajový servis. Luc jeden svícen zvedl a všiml si, jak je neobvykle těžký.

Kristepane, pomyslel si. To je masivní zlato.

Vtom uslyšel klíč v zámku a dveře zaskřípaly.

Stál v nich zase Bonnet a jeho syn.

Všimli si svícnu v jeho ruce. Bonnet vytáhl z kapsy malou pistoli. „Položte to,“ rozkázal.

Luc ohrnul nos a pustil svícen z výšky na podlahu, aby se při dopadu poškodil. „A hned to má poloviční cenu.“

„Komu jste poslal ten svůj dopis?“ zeptal se znovu Bonnet.

Luc bojovně vysunul čelist. „Dokud neuvidím Sáru, nic vám neřeknu.“

„Měl byste mi to povědět,“ řekl Bonnet.

„Běžte se vycpat.“

Bonnet něco zašeptal synovi. Oba se otočili, zmizeli a zamkli za sebou. Luc se pečlivěji rozhlédl po místnosti. Zdi byly kamenné a podlaha z betonu. Dveře vypadaly solidně. Strop byl omítnutý. Tudy by to možná šlo. Mohl by vylézt na ty bedny a zkusit se v něm porýpat. Pak si v rohu za nějakými krabicemi všiml hromady elektroniky a kabelů. Hlasitě zaklel. To jsou přece jejich počítače!

Dveře se znovu otevřely.

Tentokrát v nich stála Sára a za ní Odila. „Deset minut, víc ne,“ oznámila stručně Odila a popostrčila Sáru dovnitř. Dveře se zabouchly a byli sami.

Sára působila drobným a křehkým dojmem, ale zároveň z ní vyzařovala radost z toho, že Luca vidí. „Lucu! Bože, jsi to ty?“

„Tys nevěděla, že přijdu?“

Zavrtěla hlavou a sklonila ji, aby skryla slzy.

Luc k ní vykročil a přivinul ji k sobě, aby se mu vyplakala na hrudi. Položil jí dlaně na záda a cítil, jak se otřásá vzlyky. „Je to v pořádku,“ říkal. „Všechno bude v pořádku. Už nejsi sama. Jsem tady.“

Odtáhla se od něj, aby si otřela oči, a dokázala se usmát. „A ty jsi v pořádku?“ zajímala se. „Neudělali ti nic?“

„Ne, nic mi není. Kde to jsme?“

„Nevím to určitě. Viděla jsem jenom jednu místnost, vypadala stejně jako tahle, a malý záchod. Myslím, že jsme někde v podzemí.“

„Dělal jsem si o tebe hrozné starosti,“ řekl Luc. „Úplně jsi zmizela ze světa. Neměl jsem tušení, co s tebou je. Byl jsem u tebe v bytě, volal jsem tvému šéfovi. Snažil jsem se přimět policii, aby tě hledala.“

„Vůbec jsem se nedostala z Cambridge,“ odpověděla tiše.

* * *

Stála u Fredových nosítek na nemocniční chodbě a Luc jí najednou řekl, že se ve Francii něco hrozného stalo a že musí rychle odjet. Až bude mít informace, ozve se. Najednou byl pryč.

Fred na ní viděl, jak jí to otřáslo. Byl pacient, ale teď utěšoval on ji.

„Určitě to dobře dopadne,“ ujišťoval ji.

„Frede, proboha, nedělej si kvůli mně hlavu!“

„Vypadáš rozrušeně. Měla by sis sednout. Snad by ti tu někdo mohl přinést židli.“

„Není třeba.“ Naklonila se nad nosítka a poplácala ho po zdravém rameni. „Co kdybys mi dopověděl, nač jsi přišel?“

„Dobře,“ řekl. „Alespoň se rozptýlíme trochou vědy. Už jsi někdy slyšela o genu FOXO3A?“

„Bohužel ne.“

„A co SIRT1?“

„Obávám se, že mi to taky nic neříká.“

„To nevadí. Jsou to takové spíš odborné věci. Ani já se v tom úplně nevyznám, ale něco jsem si o tom přečetl. Víš, když jsme začali analyzovat ten váš vzorek, kontrolky pro tyhle geny se nám na panelu rozsvítily jako reklamy na Piccadilly Circus.“

„Takže kromě ergolinových alkaloidů tam byly ještě další aktivní látky?“

„Alkaloidy, to byl jen začátek. Ten váš odvar má spoustu zajímavých vlastností. Je to učiněný farmakologický roh hojnosti. Vlastně jsem tohle spojení použil v té své prezentaci. Připadalo mi trefné.“

Pokusila se ho vrátit k věci: „Takže ty geny…“

„Ano, ty geny. Zjistil jsem, že se jim říká geny dlouhověkosti. SIRT1 je Sirtuin 1, gen pro opravování poškozené DNA. Patří do skupiny genů, které ovlivňují rychlost stárnutí. Když se aktivuje, což kromě chemického aktivátoru může zařídit kupodivu třeba taky nedostatečný přísun kalorií, lze tím dosáhnout mimořádné dlouhověkosti. Tyhle geny opravují poškození DNA způsobené normálním opotřebením v rámci buněčných procesů. Víš, že se o červeném víně říká, že prodlužuje život?“

„Tím se řídím,“ zasmála se.

„V červeném víně je jedna chemická látka, resveratrol, hlavně je jí hodně v Rulandském modrém.“

Přikývla. „O tom jsem slyšela.“

„No a tahle látka je aktivátor genu SIRT1. Na člověku bude těžko někdo provádět podobné pokusy, ale když ji podávají myším, dá se jim prodloužit život na dvojnásobek. A to má ta látka i další schopnosti. Můžeme předpokládat, že ty nejdůležitější teprve čekají na objevení. Ty jsi odbornice na rostliny, takže by tě mohlo zajímat, že kořen křídlatky japonské obsahuje víc resveratrolu než červené víno.“

„Já se budu držet vína,“ řekla pobaveně, ale se zájmem. „A co ten druhý gen, FOX…?“

„FOXO3A. To je další člen té skupiny genů dlouhověkosti. Možná je ještě důležitější než SIRT1. Někteří vědci jej považují za učiněný svatý grál dlouhověkosti. Moc jeho aktivátorů neznáme, hlavně polyfenoly zeleného čaje a N-acetylcystein, takže je jen málo přímých experimentálních studií zabývajících se manipulacemi s tímhle genem. Ale jsou k dispozici zajímavé epidemiologické údaje. Když zkoumali Japonce, kteří se dožili pětadevadesáti a více let, ukázalo se, že ve srovnání s těmi, kteří zemřou v normálním věku, mají tihle dlouhověcí lidé další kopie genu FOXO3A.“

Sára zamyšleně přimhouřila oči. „Takže kdyby člověk dokázal tenhle gen nějak aktivovat, mohl by dosáhnout dlouhověkosti.“

„Ano, asi ano.“

„Mohl by se člověk dožít dvou set dvaceti let?“

„No, těžko říci. Kdyby užíval ten váš odvar, tak možná ano!“

„Jak to, Frede?“ zeptala se s narůstajícím vzrušením.

„Vždyť ti to povídám, ten odvar nám rozsvítil kontrolky pro tyhle geny. Já nejsem žádný odborník přes testování na SIRT1 nebo FOXO3A. Testy probíhají automaticky a během nich se vzorek zkoumá na stovky možných biologických cílů naráz. Když jsem dostal tenhle výsledek, postupně jsem ten odvar ředil a znovu testoval aktivitu. A výsledky byly moc zajímavé, Sáro. Nevím, co v tom odvaru funguje jako aktivátor genů, ale ať je to cokoliv, je to neuvěřitelně účinné. Nesrovnatelně účinnější než resveratrol. S extraktem ze zeleného čaje se to vůbec nedá porovnávat. Tohle je úplně jiná liga. V tom odvaru je něco úplně výjimečného.“

„A ty nevíš, co to je?“

„Nevím! Naše testy zjistí jen aktivitu. Aby někdo zjistil, která látka nebo směs látek aktivuje SIRT1 a FOXO3A, musel by na to nasadit celou armádu geniálních odborníků na organickou chemii. Objasnit podobné záhady může být po čertech těžké, ale v tomhle případě bude jistě enormní zájem, vědecký i komerční. Co bych já dal za…“ a odmlčel se.

Znovu ho pohladila po nezraněném rameni. „Frede…“

„Moje laboratoř je zničená. Všechno je pryč.“

Vydolovala z kabelky papírový kapesník a něžně mu otřela oči.

„Myslíš, že to může být z toho červeného rybízu? Nebo ze svlačce?“

„To ti teď nikdo neřekne. Bude to hrozná práce na něco přijít. Může to být jedna látka, která aktivuje oba geny, ale také dvě látky nebo ještě víc složek. Třeba ta molekula nebo molekuly nepochází ani z jedné z těch rostlin, ale vytváří je chemická reakce při zahřívání všech těch složek. A možná při tom hraje nějakou roli i ten námel z Claviceps. Tohle všechno zjistit může trvat celé roky.“

„Takže abych tomu dobře rozuměla,“ shrnula to Sára, „jde tu o tekutinu bohatou na halucinogenní ergolinové alkaloidy, která navíc obsahuje neidentifikované látky způsobující možná extrémní dlouhověkost.“

„Ano, je to tak. Ale ještě je tu pár drobností. Rozsvítily se mi ještě další dvě kontrolky.“

Zakroutila nevěřícně hlavou a zvedla nad tou přemírou informací oči nevěřícně ke stropu. „A jaké?“

„No, jedna z nich byla pro receptor 5-HT₂A. To je serotoninový receptor v mozku, řídí impulzivnost, agresi, hněv a podobné reakce. Něco v tom vašem odvaru musí fungovat jako velmi silný agonista čili stimulátor tohohle receptoru. O nějakém medicínském použití se v tomhle případě asi dá těžko uvažovat. Touhle látkou byste mohli dostat člověka do hodně ošklivého stavu. Zato ta druhá látka vypadá užitečněji.“

„A co to je?“ zajímala se Sára.

„Enzym fosfodiesteráza 5,“ řekl a šibalsky na ni mrkl, jako by čekal, že jí to něco řekne.

„Hm,“ odpověděla. „K čemu je to dobré?“

„PDE-5 je enzym odpovědný za aktivitu hladkých svalů. Něco v tom odvaru funguje jako velmi silný inhibitor PDE-5. Víš, co ten enzym dělá?“

„Frede, v těchhle věcech se opravdu nevyznám.“

Zašklebil se jako nezbedný kluk. „Je to něco jako superviagra!“

„Děláš si legraci?“

„Vůbec ne. Ten odvar člověku nejspíš navodí halucinace, udělá z něj sexuální stroj se špatnou náladou a přivodí mu velmi dlouhý život.“

* * *

Luc naslouchal Sářině vyprávění o Fredových výsledcích. Na chvíli se mu vybavil před očima obraz ptačího muže se ztopořeným přirozením, jak ho vídal v desáté síni. Pak si se smutkem uvědomil, že to byly Fredovy poslední okamžiky. Rána se už nedožil. Neměl ale to srdce Sáře oznámit, že je Fred po smrti. Musí teď zůstat silná.

„A pak jsi odešla?“ zeptal se.

„Ne hned. Počkala jsem tam, dokud pro něj nenašli normální lůžko na oddělení. Potom jsem se vrátila do hotelu, abych si zabalila. Někdo zaklepal na dveře a když jsem otevřela, vtrhli dovnitř dva chlapi. Nestačila jsem ani vykřiknout. Jeden z nich mi přikryl ústa.“ Začala plakat. „Pak jsem ztratila vědomí.“

Luc ji znovu objal. Opřela mu hlavu o prsa, vzlykala a dovyprávěla mu zbytek.

„Probudila jsem se ve tmě s lepicí páskou přes ústa. Nemohla jsem ani pořádně dýchat. Asi mě něčím omámili, protože jsem nedokázala pořádně vnímat čas, všechno se mi popletlo. Myslím, že mě naložili do kufru auta. Nevím. Asi mě převezli do Francie trajektem zavřenou v autě. Netuším, jak dlouho to všechno trvalo, ale když jsem se dostala sem, cítila jsem se hrozně a byla jsem dehydrovaná. Tady byla Odila, postarala se o mě, jestli se tomu dá tak říkat. Jsem tu ve vězení. Co po nás chtějí, Lucu? Neřekli mi, oč jim jde.“

„Taky nevím.“ Položil jí ruce na ramena a oddálil ji na délku paží, aby jí pohlédl do tváře. „Kdyby nás chtěli zabít, mohli to už dávno udělat. Něco od nás potřebují. Uvidíme. Ale věř mi, že se odsud dostaneme. Nedovolím jim, aby ti ublížili.“

Políbila ho. Nebyl to vášnivý polibek, jen vděčný. Uchopila ho za ruce a pak si prohlédla jeho levou paži. „Ta infekce už ustupuje.“

Zasmál se. „Taková maličkost. Že se o to teď staráš.“

„Měla jsem o tebe starost,“ pípla.

Usmál se. „Díky. Ty tablety zabraly.“

Zarachotil zámek a dveře se otevřely. Stál v nich Bonnet s pistolí. „Tak, je čas,“ oznámil.

Luc se postavil před Sáru a sveřepě postoupil o krok vpřed, jako by chtěl Bonnetovi nahnat strach. „Čas na co?“ zeptal se. „Co od nás chcete?“

Bonnetovy oči byly kalné. Vypadal jako unavený a vyčerpaný člověk, který se ze všech sil snaží zůstat vzhůru. „Uvidíte.“

(35)

Byli ve studené místnosti bez oken. Velikostí připomínala gymnaziální sál nebo menší kino, na suterén nebo sklep některého stavení byla příliš velká. Luc předpokládal, že jsou pořád ještě ve vesnici, a pokud se v tomto ohledu nemýlí, musí být tahle síň pod ulicí. Třeba je dostupná z několika stavení. Po obvodu z ní vycházelo několik chodeb. Každá z nich může vést do jiného domu.

Zdi byly zase z vápence, jako všechno v kraji. Podlahu ale tvořila dřevěná prkna. Byla vyhlazená stářím a pokrytá směsicí koberců. Většinou to byly velké orientální koberce v různých odstínech zelené, modré, červené a růžové. Místnost osvětlovala levná průmyslová zářivková svítidla upevněná na omítnutém stropě. Podél stěn vedly měděné vodovodní trubky.

Luca a Sáru posadili bok po boku na dřevěné židle u stěny. Připoutali je k měděným trubkám, Luca za pravé zápěstí a Sáru za levé.

U protější stěny stál stařičký gramofon a na něm hrála vinylová deska. Místností se rozléhala staromódní taneční harmoniková hudba s naléhavým rytmem.

Uprostřed místnosti stál robustní rozkládací stůl. Bonnet a doktor Pelay něco kutili nad velkým hliníkovým hrncem postaveným nad rudě žhnoucím elektrickým vařičem. Takovýhle hrnec by si asi vybral vojenský kuchař, když vaří guláš pro dvě stě vojáků. I naběračka byla nadměrná. Z hrnce stoupala pára a místnost byla plná nasládle ovocné vůně.

Luc a Sára tuhle vůni už znali. Takhle to tenkrát vonělo v jejich táborové kuchyni.

Bonnet neustále mluvil. Mluvil nahlas, aby přehlušil hudbu a slyšeli ho přes místnost. Vypadal jako šéfkuchař, který připravuje jídlo pro připoutané hosty.

„Nemusím vám vysvětlovat, že ty rostliny nejsou dostupný po celý rok,“ vykládal. „Musíme je sklízet, když je sezóna, a uchovávat je na zimu. Tady dole je hezky chladno, takže když je usušíme, vydrží nám hodně dlouho. S rybízem a svlačcem není problém, zato divokej ječmen, to je potíž. Když na něm nejsou takový ty černý nebo purpurový kousky, je k ničemu. Jak že se tomu říká? Nikdy si to nezapamatuju.“

„Sklerocium,“ odpověděla Sára automaticky. Z hlasu jí byl znát strach.

„Není vám rozumět, musíte nahlas,“ odpověděl Bonnet.

„Námel,“ napověděl mu Pelay.

„No jo, to je ono. Námel,“ pokračoval Bonnet. „Bez toho je ječmen k ničemu. Takže člověk musí hledat ječmen, kterej má v klasech tyhle kousky. To je to pravý. Pak se to všechno musí vařit, ale ne prudkým varem. Znáte to, jak se říká, že dobrý vývar se musí táhnout. Když to člověk dělá tak dlouho jako já nebo Pelay, získá pro to cit. Pak to vyjde pokaždý.“

Luc na něj zavolal: „Jak jste starý, Bonnete?“

Starosta přestal míchat v hrnci a poškrábal se prsty ve strništi. „Vždycky si to musím spočítat,“ odpověděl. Pelay se té jeho komedii vděčně zasmál. „Nejstarší nejsem, nejstarší je Duval, co chová prasata. Mně je dvě stě dvaačtyřicet, ale moje stará říká, že vypadám nanejvejš na sto osmdesát!“ Pelayovi ten vtip zjevně přišel k popukání, zachichotal se vysokým ženským hlasem. „Naučil jsem se vařit ten čaj od svýho otce Gustava. On se to naučil od mýho dědečka Bernarda. A ten zase od mýho pradědečka Michela Bonneta. Ten prej byl zamlada mnichem v opatství Ruac. Klášter opustil v roce 1307, když pozatýkali templáře. To není špatný, co říkáte? Za sedm století jenom čtyři generace Bonnetů!“

Na stole ležela plastová nákupní taška. Bonnet z ní vytáhl knihu v červené kožené vazbě – rukopis z Ruacu.

Luc nad tím zakroutil hlavou. „Copak z toho něco přečtete, Bonnete?“

„Nepřečtu, to teda máte pravdu. Zvládnu jen tu krátkou latinsky psanou pasáž napsanou v roce 1307. Jak už jsem říkal, je to pro mou rodinu důležitej rok. Třeba se mi povede přesvědčit vás, abyste mi prozradil, co v tý knížce stojí. Ale když ne, žádná škoda. Myslím, že si to dokážu domyslet. Ty obrázky jsou dost výmluvný. Můj pradědeček se nejspíš s tímhle dvě stě dvacet let starým Bartolomějem dobře znal.“

„Jak často to pijete?“ zeptal se Luc.

„Náš čaj? Každý týden. Vždycky hezky o půlnoci, aby nás nemohl vyrušit nějakej idiot, co se zatoulá do vesnice. Možná bychom to nemuseli pít tak často, ale je to zvyk. A upřímně řečeno, baví nás to. Už jsem to zažil desettisíckrát, ale pořád mě to baví. Však uvidíte.“

„My se toho rozhodně účastnit nebudeme,“ prohlásil Luc.

„Že ne?“ odpověděl Bonnet a pokrčil rameny. Ponořil prst do hrnce a vytáhl ho červený. Olízl tekutinu a oznámil: „Tak, a je to hotový. Ruackej čaj jaksepatří. Co říkáš, Pelayi?“

Doktor upil z naběračky. „Lepší várku nepamatuju,“ zasmál se. „Škoda že budu muset čekat.“

„Budu čekat s tebou, kamaráde. Dneska jsme tu hlídači. Zvláštní hlídači pro zvláštní hosty.“ Rozhlédl se po místnosti. „Jacquesi!“ zavolal. „Kde sakra vězíš?“

Z jedné z chodeb se vynořil jeho syn.

„Máme to,“ řekl mu Bonnet. „Dej vědět ostatním.“

Luc a Sára se drželi za volné ruce. Její dlaň byla zplihlá a studená. Luc jí chtěl něco povzbudivého říci, ale vypravil ze sebe jen: „Všechno dobře dopadne. Musíš být statečná.“ Zanedlouho uslyšeli z dálky zvonění zvonu. Ozýval se necelou půlminutu a pak ztichl.

Po dvojicích a trojicích se začali scházet vesničané.

Podle vzhledu nebyl nikdo z nich mladší než dvacet let. Většina z mužů a žen vypadala na střední věk, ale Luc se neodvažoval hádat, kolik jim ve skutečnosti může být. Přišla i Odila. Na spoutanou dvojici u stěny vrhala provinilé pohledy. Asi třicet či čtyřicet vesničanů vypadalo, že mohou být přibližně v jejím věku. Lidé začali utvářet hloučky se svými vrstevníky, chodili po místnosti, šeptali si a očividně se cítili z přítomnosti dvou cizinců nesví. Luc napočítal přinejmenším dvě stě lidí, než ztratil přehled.

Bonnet udeřil naběračkou do hrnce, aby upoutal pozornost. „Tak, vážení,“ zavolal. „Pojďte si dát. Nestyďte se před našimi hosty. Vždyť víte, kdo jsou. Jen se před nima neupejpejte. Tak pojďte, kdo je dneska první?“

Spořádaně se postavili do fronty a jeden po druhém dostávali papírový pohárek naplněný až po okraj horkým červeným čajem. Někteří pomalu usrkávali a vychutnávali si nápoj tak, jako by to byl šálek normálního dobrého čaje, jiní, hlavně mladí, jej vypili naráz.

Lucovi to připadalo jako zástup farníků, když se po mši řadí k přijímání. Ale Bonnet rozhodně nevypadal jako kněz. Při nalévání čaje se šklebil a vtipkoval a vždycky ho upřímně pobavilo, když náhodou polil stůl.

Poslední přišla na řadu shrbená stařena s šedivým drdolem. Když dostala svou dávku, zašeptala něco Bonnetovi a ten hlasitě odpověděl: „Nene, já až potom. Dneska musím napřed něco zařídit. Ale pojď, představím tě.“

Přivedl ji k Lucovi a Sáře. „Tohle je má žena Camille, a tohle jsou ti archeologové, o kterých jsem ti říkal. Profesor je pohledný muž, že?“

Starostova žena si Luca prohlédla a něco zabručela. Bonnet ji plácl přes zadek a řekl jí, ať se jde bavit bez něj. Pak si přitáhl židli a usadil se těsně mimo Lucův dosah.

„Už jsem pořádně utahanej,“ zívl. „Je hodně pozdě. A taky už nejsem žádnej mladík. Chvilku tady s váma posedím.“

Sářin zrak bloudil po místnosti. Vesničané dopíjeli čaj a odhazovali prázdné pohárky do koše. Počínali si velmi spořádaně a civilizovaně. Bylo slyšet společenskou konverzaci a občasný zdvořilý smích. Všechno to vypadalo úplně banálně.

„Co bude dál?“ zeptala se.

„Jen počkejte, uvidíte. Někomu to trvá čtvrt hodinky, někomu dvacet minut. Počkejte. To se nedá přehlédnout.“ Zavolal na Pelaye a ten přinesl dva pohárky s čajem.

Sára na ně hleděla a dala se do pláče.

„Ne, bude se vám to vážně líbit!“ naléhal Bonnet. „Nedělejte z toho vědu. Pelayovi můžete věřit, je to dobrej doktor!“

„Nechte ji na pokoji,“ vyjel na něj Luc. Vstal ze židle a natáhl se, jak mu to jen pouta dovolila, takže před ním Bonnet reflexivně ucukl, i když seděl v bezpečné vzdálenosti.

Pak ale unaveně zavrtěl hlavou a vytáhl pistoli. „Pelayi, dej jí pohárek.“ Upřeně hleděl na Sáru a mluvil k ní jako učitel k žačce: „Jestli to vylejete, střelím profesora do nohy. Jestli to vyplivnete, střelím ho do kolene. Nezabiju ho, protože ho potřebuju, ale ublížím mu.“

„Sáro, neposlouchej ho!“ křičel Luc.

„Ne, Sáro,“ řekl Bonnet. „Určitě byste mě měla poslechnout.“

Uchopila pohárek do roztřesené ruky a začala ho zdvíhat k rozechvělým rtům.

„Sáro, nedělej to!“ křičel Luc.

Pohlédla na něj, zavrtěla mlčky hlavou a odvar několika doušky vypila.

„No fajn!“ okomentoval to Bonnet. „Tak vidíte, že je to dobrý. A teď vy, profesore.“

„Já to pít nebudu,“ řekl Luc rozhodně. „Sáro, kdybych to vypil, nemohl bych tě chránit.“

„Heleďte se, už mě to vážně přestává bavit,“ řekl Bonnet a obrátil hlaveň pistole proti Sáře. „Jestli nebudete spolupracovat, zastřelím ji. Koukejte ten čaj hned vypít, ať to máme z krku.“

Luc ztrápeně zkřivil obličej. Může se spolehnout na to, že by Bonnet nevystřelil? O tom, že mu násilí nedělá žádné problémy, se nedá pochybovat. Ale jestli se podvolí a vypije to, přijde o svou jedinou zbraň, o svůj důvtip. Teď se proklínal za to, že nedal vědět četníkům. Tohle rozhodnutí je může stát život.

Sára se natáhla a uchopila jeho volnou dlaň. Pevně mu sevřela prsty a najednou zvedla hlavu, jako by ji něco napadlo. „Nechte mě s ním promluvit,“ oslovila Bonneta. „Já ho přesvědčím. Jen nás nechte na chvilku o samotě.“

„Tak jo, proč ne? Na chvíli.“ Vstal, odstoupil o několik kroků a postavil se vedle Pelaye, který na Sáru mlsně zíral.

Naklonila se k Lucovi ve snaze být mu co nejblíž, ale bylo jasné, že cokoliv mu řekne, uslyší i ostatní.

„Co to děláš?“ zeptal se jí Luc.

„Jen to vypij,“ zašeptala.

„Proč to říkáš?“ zeptal se šeptem.

„Věříš mi?“

„Ano, samozřejmě.“

„A věříš mi jako vědci?“

„Ano, Sáro, věřím ti jako vědci.“

„Tak to vypij.“

Pelay ostražitě přistoupil k Lucovi tak blízko, aby mu mohl podat pohárek, a rychle zase ustoupil.

Sára povzbudivě kývla hlavou, Luc zaklonil hlavu a jedním douškem vypil obsah pohárku.

„Fajn. Pelayi, dávej pozor na ostatní. Já zůstanu tady s našimi přáteli.“

Bonnet se posadil. Luc seděl zhrouceně v židli s poraženeckým výrazem ve tváři.

„Je to praštěný,“ poznamenal Bonnet. „Člověk aby vás nutil udělat něco, co my děláme rádi a z vlastní vůle. Bláznívej svět.“

Luc se opovržlivě naježil. „Bláznivé je hlavně to, Bonnete, že ze sebe děláte civilizovaného člověka, ale přitom jste jenom zatracený vrahoun.“

Stařec svraštil čelo. „Já že jsem vrahoun? Kdepak. Dělám jen to, co je nutný, abych chránil svou rodinu a naši vesnici. Uvědomte si, váženej pane, že mám za sebou hodně dlouhej život. Hodně jsem toho zažil a hodně jsem se toho naučil. Třeba to, že se člověk musí postarat sám o sebe. Jestli to někdy znamená nebrat ohled na ostatní, tak to tak holt musí být. Ruac je zvláštní místo. Je jako vzácná a choulostivá květina ve skleníku. Kdyby se porouchal termostat a teplota o stupeň stoupla nebo klesla, tak ta kytka zahyne. A vy si sem přijdete s vašimi vědci, studenty, fotoaparáty a počítači a začnete s tím termostatem kroutit. Kdybychom vás nechali, náš způsob života by byl zničený. Zemřeli bychom. Takže je to otázka našeho přežití. Zabij, nebo budeš zabit.“

„Kristepane,“ zamumlala znechuceně Sára.

„Vždyť to byli nevinní lidé,“ zašeptal Luc.

„Bohužel pro nás představoval každý z nich hrozbu. Ten z Izraele nás překvapil, když jsme chtěli zjistit, co jste to dali ke vchodu do jeskyně za zámky. A ten Hugo nepřišel na nic lepšího než vlézt mé dceři do domu a sejít do podzemí zrovna o čajové noci! Co jinýho mohl čekat? A ti ve vašem táboře minulou neděli? Museli jsme přece sebrat vaše počítače, zničit vaše záznamy. Museli jsme vyhodit jeskyni do povětří, abychom vám jednou provždy zabránili lézt sem do Ruacu. A udělali bychom to, kdyby ten černej parchant nezabil mýho pyrotechnika.“

„Pierre je mrtvý?“ zeptala se Sára nevěřícně.

„Bohužel,“ odpověděl Luc. „A Jeremy. A Marie. A Elizabeth Coutardová. A…“

Sára se rozplakala a šeptala: „To je strašné.“

„A proč jste museli znásilnit ženy?“ zeptal se Luc a když se podíval na Sáru, litoval, že nezůstal zticha. Dodal: „Policie řekla, že násilníci měli nepohyblivé spermie.“

Bonnet místo vysvětlování jen pokrčil rameny. „To víte, chlapi jsou chlapi.“

Luc řekl jen: „Jste svině.“

To Bonneta rozpálilo. Ožil a začal mávat rukama. „Pelay mi říkal, abychom vás sejmuli rovnou v Cambridgi! Buďte rádi, že jste dnes tady.“

„A co ta laboratoř?“ zajímal se Luc. „Tu jste vyhodili do povětří taky vy?“

„S tím výbuchem nemáme nic společnýho,“ zavrtěl hlavou Bonnet. „Nahrálo nám to do karet, to jo, ale my jsme šli jen po vás. Copak my umíme vyhazovat do vzduchu budovy? Pelay mě přesvědčoval, ať se vás zbavíme dřív, než naděláte víc škody. Když umřete v cizině, nebude nás nikdo podezřívat. Tak jsem souhlasil. Proč ne? Ale když se jim to nepovedlo a vy jste se druhej den ráno rozdělili, rozhodli jsme se, že vás vezmeme sem. Nadělali jste nám spoustu potíží.“

Luc si nebyl jistý, jestli mu ohledně exploze v PlantaGenetics může věřit. Znamenalo by to slabé místo v jinak dobře uspořádané teorii.

„A co Prentice? Toho jste taky nezabili?“

„Fred je mrtvý?“ vykřikla Sára.

„Bohužel,“ odpověděl Luc. „Zemřel v nemocnici.“

„O tom taky nic nevím,“ odsekl Bonnet. „Ale něco vám řeknu. Nikdo z vašich lidí by nemusel zemřít, kdybychom vás a toho vašeho kámoše Huga zastřelili hned tenkrát, když jste vlezli ke mně do lokálu. Tak, jako jsme sejmuli ty dva pitomce, co našli jeskyni poprvé, tehdy v roce 1899.“

Sára zkřivila rty do pohrdavého úsměvu. „Vy máte ještě jedno tajemství, že?“

„Vážně? A jaký?“

„Jste neplodní, co? Všichni zdejší muži jsou neplodní.“ Zatvářil se dotčeně a ona se vítězně zasmála. „Lucu, to musí být vedlejší účinek toho jejich čaje. Všichni jsou jaloví!“

Luc se zmohl na úsměv. „Vlastně jsem si tu v Ruacu nevšiml vůbec žádných dětí. Kolik je tu dětí?“

Bonnet vstal a bylo na něm vidět, jak se ho to dotklo. „Moc ne. Ne dost. Je to problém. Odjakživa to byl problém. Chlapi, co rok nebo dva pijou čaj, ztratí plodnost. Ale my si s tím víme rady. Zařídili jsme se.“

Luc se na chvíli zamyslel. „Zavedli jste tu matrilineární společnost, že?“ zeptal se.

„Cože jsme?“ zeptal se Bonnet takovým tónem, jako kdyby někdo urazil jeho matku.

„Muži nejsou schopní reprodukce,“ vysvětloval Luc. „Příslušnost k rodině je u vás určována mateřskou linií. Musíte sem přivádět muže zvenčí, aby vaše rody nevymřely. Kdo je vlastně otcem toho vašeho zatraceného syna, Bonnete? Používáte inseminátory jako při chovu koní?“

„Držte hubu!“ zařval Bonnet. Vytáhl z kapsy pistoli a začal s ní rozčileně mávat Lucovi před obličejem.

Luc měl ale pocit, že už nemá co ztratit. Dobíral si Bonneta dál: „Ta střílí taky jen slepými?“

Bonnet řval jako smyslů zbavený. Překřičel stále ještě hrající taneční hudbu, takže vesničané zmlkli, otočili se k nim a zírali.

„Myslíte si o sobě, bůhvíjak nejste chytrej. Přilezete si sem z Paříže a z Bordeaux, nacpete se k nám do vesnice a chcete zničit náš způsob života! Tak si teď poslechněte, co vás tu dneska čeká.“ Ukázal hlavní pistole na Sáru. „Tuhle kurvu pěkně ojede můj syn, a až s ní bude hotovej, prostřelí jí hlavu! A jí to bude dočista jedno, protože na ni za pár minut už začne působit čaj. A vy, vy nám posloužíte jako hřebec. Půjdete s Odilou. Budete v rauši, uděláte mi vnuka, a pak vám osobně prostřelím hlavu! Potom si zajdu na útes a odpálím nálože, co jsme tam dneska nachystali. Je tam ta nová brána, zámky a kamery, takže dovnitř už nemůžeme, ale vyhodíme útes nahoře a ten se zhroutí do jeskyně. A potom spálím ten zatracenej rukopis. Pak už nikdo nikdy naše tajemství neodhalí! Nevěřím, že jste napsal někomu nějakej dopis. Blufujete. Nikdo se nic nedozví! Pak se budu moct vrátit do svý hospody, k mejm hasičům a k mý hromadě nacistickýho zlata. Ve vesnici bude zase klid. Budeme mít náš čaj a naše starý dobrý časy a já budu žít tak dlouho, až dočista zapomenu, že se tu nějací takoví parchanti jako vy vůbec kdy ukázali!“

Z toho dlouhého proslovu až zmodral. Kašlal a namáhavě oddychoval.

Luc se na něj ale nedíval. Hleděl na vesničany. Mladí, staří, všichni postupně přestávali sledovat starostovu tirádu. Točili se v rytmu hudby, otírali se jeden o druhého a postupně se dělili na páry. Shazovali ze sebe šaty, začínali sténat a vrčet. Vydávali zvuky jako zvěř v době páření. Starší páry mířily do chodeb, pryč z hlavní místnosti. Mladší se vrhali na koberce a nedostatek soukromí jim zjevně nevadil.

„Takhle to tady děláme,“ řekl Bonnet hrdě. „A děláme to tak už stovky let! A podívejte se na svou přítelkyni, profesore!“

Luc otočil hlavu a vykřikl: „Sáro!“

Obracela oči v sloup, seděla zplihle v židli a přidušeně sténala.

Bonnet jí sundal pouta a přiměl ji vstát. Taktak se udržela na nohou. „Teď ji odvedu Jacquesovi. Než se vrátím, budete připravenej pro Odilu. Jestli to zvládnete, uděláte mi vnučku. A pak půjdete k čertu.“

(36)

Bonnet vedl Luca za ruku. Stačil na něj sám, nepotřeboval ani zbraň. Luc kráčel jako stroj. Byl duchem mimo, bloudil pohledem na všechny strany, šel pasivně a povolně.

„Tak pojď,“ promluvil k němu Bonnet takovým tónem, jako kdyby mluvil na psa. „Tudy, hezky za mnou. To je ono.“

Odvedl ho chodbou kus od hlavní místnosti a pak otevřel jedny dveře.

Za nimi to vypadalo jako v něčím fantastickém snu.

Místnost bez oken byla vyzdobená těžkými rudozlatými závěsy, což jí dodávalo vzhled arabského harému. Jediným zdrojem světla byly dvě stojací lampy v rozích, ve kterých mdle zářily slabé žárovky. Vzdušná broskvově zbarvená látka se dmula pod stropem a zakrývala omítku. Většinu podlahy zabírala velká postel s vysokou matrací. Hedvábné povlečení mělo oranžovou barvu. Všude se povalovaly zářivě rudé polštáře.

Na lůžku ležela nahá Odila. Pomalu se vlnila, jako když si had hledá nejlepší místo na sluníčku. Byla hebká a smyslná, měla krásné a pevné tělo, chloupky v klíně měla stejně černé jako dlouhé kadeře.

„Tak, Odilo,“ prohlásil její otec hrdě, „máš ho tu připravenýho. Nech si ho jak dlouho budeš chtít, užij si ho kolikrát budeš chtít. Přijdu si vás pak zkontrolovat.“

Vypadala tak zasněně, že ho snad ani nevnímala, ale když její oči padly na Luca, začala se hladit po těle a sténat.

Bonnet postrčil Luca k ní. „Tak jo, dej se do toho. Hezky si užiješ a pak bon voyage. Vychutnej si účinky čaje z Ruacu, profesůrku.“

S těmi slovy prudce strčil Luca do lopatek, až spadl na postel.

Odila se po něm natáhla, popadla ho za šaty, bez zábran mu utrhala knoflíčky u košile a vrhla se na jeho džíny.

Bonnet se chvíli s upřímným smíchem díval, potom se otočil a nechal je o samotě. Na chodbě pohlédl na hodinky a vrátil se zpět do hlavní místnosti. Vyměnil desku v gramofonu, posadil se a pozoroval živočišnou nahotu dvojic, které se spokojily s koberci na podlaze.

Hodinku si počká, pak oddělá Luca a Sáru a nechá je stranou pro Duvala. Ráno je může hodit prasatům. Kde vůbec ten starej páprda vězí? Bonnet se pozorněji rozhlédl po podlaze a hledal jeho vrásčité a hubené tělo. Tady není. Tak asi šel někam na pokoj. Ani svou ženu Bonnet nikde neviděl. Ten mohutný červený zadek by nepřehlédl, ani její dlouhé šedivé vlasy až na záda. „Sakra, snad nešla s Duvalem!“ řekl si pro sebe a zasmál se tomu. „Ten mizera starej!“ Pak si všiml pekařovy manželky. Byla to rusovláska o sto let mladší než on. Připomínala mu Marlene Dietrichovou zamlada.

Seděla obkročmo na statkářovi, který zpackal to přejetí autem v Cambridgi a pak unesl Sáru. Byl to bezcitný chlap a Bonnet mu svěřoval úkoly, které si vyžadovaly bezcitnost. Během obou válek zabil víc Němců než kdokoliv jiný z Ruacu. Teď měl zavřené oči a zaťaté zuby. Prsy pekařovy manželky poskakovaly nahoru a dolů v rytmu hudby.

„Hej, Heleno!“ překřičel Bonnet hudbu. „Potom si to spolu rozdáme. Já si tě najdu!“

Odila Luca střídavě škrábala a hladila, jezdila mu dlaněmi po zádech od ramen až k pasu a snažila se ho dostat z těsných džín.

Oči měla skleněné, hýbala rty, jako by něco říkala, ale nic nebylo slyšet. Pak zformovala slovo a opakovala je: „Cheri, cheri.“

Luc najednou otevřel oči.

Rozhlédl se po místnosti, pak vzal její hlavu do svých velkých dlaní a řekl: „Nejsem tvůj cheri, a nemám chuť na sex s nějakou prababičkou.“

Pokusil se ji ze sebe setřást, ale sevřela ho tím pevněji a její nehty se mu zaryly do zad.

„Tohle dělám nerad,“ řekl rozzlobeně.

Zamračil se a praštil ji pěstí do brady.

Naštěstí zplihla hned po první ráně, takže ji nemusel dál bít.

Vstal z postele a upravil si oblečení. Pak pohlédl na tiše oddychující nahou ženu. „Na těch sto šestnáct let vypadáš dobře, to se musí nechat,“ poznamenal.

Strčil ruce do kapes, ale mobil nenahmatal. No, to se dalo čekat.

Stiskl kliku dveří. Bonnet očividně věřil, že je jeho rozdychtěná dcera dostatečným lákadlem na to, aby ho udržela v nezamčené místnosti.

Chodba byla prázdná. Z hlavní místnosti zaznívala hudba.

Luc měl úplně čistou hlavu. Měl ji čistou, když vypil čaj, měl ji čistou po dvaceti minutách a měl ji čistou i teď.

Sehrál jim divadýlko. Předstíral, že na něj čaj zapůsobil. Viděl, jak to účinkovalo na Sáru a na vesničany, a napodobil je, jak nejlépe uměl. Bonnet to neprokoukl, a to bylo hlavní.

Proč to na něj nezapůsobilo?

Neměl halucinace, nepřenesl se do jiného světa, prostě nic. Jen ho bolí hlava.

A Sára byla přesvědčena, že na něj čaj nezabere. Jak to věděla?

Sára.

Musí ji najít. Když si představil, že se na ni sápe Jacques, udělalo se mu vztekem až nevolno.

Začal otvírat jedny dveře po druhých.

Za všemi nacházel totéž. Staré a obtloustlé lidi ve všemožných pozicích, nevšímavé ke všemu kolem. Bylo to víc než nechutné.

Když prohledal všechny pokoje v chodbě, vkradl se do hlavní místnosti. Bonnet seděl na židli u protilehlé stěny a klimbal. Po Pelayovi nikde ani stopy. Na podlaze se svíjelo tolik lidí, že se Luc odvážil pokusit se nepozorovaně proklouznout do další chodby.

Sehnul se a přikrčený se plížil podél zdi.

Oči měl ve výšce stolu a na něm uviděl rukopis z Ruacu.

Jednal bez rozmýšlení. Spustil se na břicho a plazil se ke stolu.

Připadal si jako plavec v moři nahých těl. Nikdo z vesničanů si ho nevšímal. Se zaťatými zuby postupoval vpřed.

Zvedl oči a podíval se po Bonnetovi. Židle byla prázdná.

Kristepane, pomyslil si Luc. Kristepane.

V příští vteřině byl pod stolem.

Natáhl ruku a sevřel knihu v prstech.

Už jdu, Sáro.

Rychle se odplazil zpátky ke zdi. Bonneta nikde neviděl, takže se odvážil vstát a přeběhnout k nejbližší chodbě. Rukopis si strčil za košili.

Otevřel první dveře, ke kterým dorazil.

Oddychoval za nimi zase jeden upocený postarší pár.

Druhé dveře.

Na posteli uviděl muže s chlupatými zády a rozepnutými kalhotami. Jacques se nešikovně pokoušel volnou rukou si je svléci. Ze Sáry byly přes Jacquesovu postavu vidět jen kaštanové hedvábné vlasy splývající na polštář.

V pokoji byla mohutná stojací lampa z poctivého kovu.

Luc v sobě cítil vražedný vztek, jaký nikdy předtím nezažil.

Ten vztek ho přiměl popadnout lampu a škubnutím vytrhnout šňůru ze zdi.

Přiměl ho rozmáchnout se, jako by držel krumpáč. Těžký podstavec lampy dopadl na mužova záda.

Jacques se v bolesti vzepjal, zvedl hlavu ze Sářiných ňader a zavyl jako zraněný pes. Vzteklý Luc se rozmáchl ještě jednou a udeřil ho lampou do hlavy. Lebka praskla jako ořech a mrtvé tělo se svezlo na postel.

Sára sténala. Luc k sobě tiskl její nahé tělo a říkal jí, že všechno dobře dopadne. Hleděla do prázdna. Pořád na ni mluvil, šeptal jí do ucha, které ho studilo na rtech. Pak konečně zaslechl tiše vydechnuté: „Lucu.“

Neměl čas na to, aby se ji snažil obléci. Shodil bezduché Jacquesovo tělo na zem a zahalil ji do zkrvaveného prostěradla. Chtěl ji zvednout, ale pak ho ještě něco napadlo a prohledal mrtvému kapsy. Když ucítil v prstech Jacquesův mobil, spadl mu kámen ze srdce. Mrkl na displej.

Žádný signál. Pochopitelně, vždyť jsou v podzemí.

Strčil telefon do kapsy, popadl Sáru a odnášel ji v náruči ven. Dveře si otevřel kolenem.

Chodba byla prázdná.

Dal se do běhu směrem od hudby.

Cítil se silný a měl pocit, že Sára skoro nic neváží.

Jak se vzdaloval od hlavní síně, v chodbě byla stále větší tma. Napínal zrak a snažil se zahlédnout, co je před nimi.

Schody.

* * *

Bonnet ještě jednou pohlédl na hodinky, namáhavě se zvedl ze židle a šoural se za Odilou, aby zkontroloval, jak si s milencem vede.

Už je to čtyři roky, co se v Ruacu narodilo dítě. Musejí s tím něco udělat, jestli nechtějí vymřít. Odila je na jeho vkus moc vybíravá. Takhle fešná ženská by měla rodit děti jedno za druhým.

Ale ona místo toho během svého dlouhého života přišla zatím do jiného stavu jen třikrát. Jednou za první světové války, a to potratila. Těsně po druhé světové válce měla s jedním odbojářem z Rouenu kluka. Ten umřel jako kojenec na horečku. A potřetí otěhotněla na začátku šedesátých let s nějakým Pařížanem, který se toulal po Périgordu a jednou přenocoval v Ruacu.

Tehdy porodila holčičku. Ta rostla do krásy, byla to naděje rodiny Bonnetů a celé vesnice, ale umřela, když se ve sklepě stala ta hrozná nehoda. Holka lezla po těch starých německých bednách, jedna se převrátila a přimáčkla ji.

Odila z toho měla deprese a navzdory všemu otcovu naléhání ztratila zájem shánět si nějakého muže odjinud.

Pak se ale objevili ti archeologové.

Tohle byla pro Bonneta na celé té nepříjemnosti jediná dobrá věc.

Otevřel dveře a předpokládal, že uvidí dva krásné lidi v posteli, ale byla tam jen Odila. Chrápala a měla oteklou bradu.

„Kristepane!“ vykřikl Bonnet.

Ztrácet čas prohledáváním místnosti nemělo žádný smysl. Tady se nebylo kam schovat.

Vyběhl na chodbu a běžel k Jacquesově pokoji tak rychle, jak jen mu artritické klouby dovolovaly.

Tam nalezl mnohem horší scénu. Jeho syn ležel na zemi s rozbitou a zkrvavenou hlavou, na první pohled bylo jasné, že je mrtvý. A Sára nikde.

„Bože, bože, bože!“ mumlal si.

Tohle je tedy moc zlé.

Kde je ten Simard?

„Pelayi!“ zakřičel. „Pelayi!“

Luc nesl Sáru potmě do schodů. Nahoře našel nezamčené dveře.

Octli se v kuchyni, v prachobyčejné venkovské kuchyni.

Prošel se Sárou v náruči do předsíně a do obývacího pokoje. Nikdo tu nebyl, všude tma. Vypadalo to tu podobně jako u Odily. Položil Sáru na gauč a urovnal jí prostěradlo, aby ji zakryl.

Pak rozhrnul záclony.

Venku uviděl hlavní ulici Ruacu.

Isaakovo auto stálo naproti, před domem Odily.

Takže všechny domy jsou propojené. Je to tak, jak si myslel, ta podzemní síň je vyhloubená pod ulicí.

Rychle zkontroloval Jacquesův telefon. Měl signál. Prohlédl si seznam naposledy volaných čísel.

Otec – mobil.

To se hodí, řekl si, ale teď ne.

Klíče od Isaakova auta už u sebe neměl.

Rychle prohledal dům. Snažil se nedělat hluk. Mohl sice předpokládat, že obyvatelé jsou někde v podzemí, ale spoléhat se na to nedalo.

V předsíni našel dvě velmi užitečné věci – klíče od auta a starou jednohlavňovou pušku. Zlomil hlaveň. Náboj byl v komoře a několik dalších v zásobníku.

* * *

Rozčilený Bonnet běhal podzemními chodbami a hledal Pelaye. Všichni ostatní se napili čaje, takže žádný chlap nebude nejmíň hodinu k ničemu. Osud celé vesnice je teď jen na něm.

Jsem starosta, pomyslel si.

Zvládnu to.

Pak v chodbě konečně narazil na Pelaye. Vyklouzl zrovna z jednoho pokoje.

„Kde k čertu vězíš?“ zařval na něj.

„Kontroluju. Hlídám. Udržuju pořádek,“ odpověděl mu Pelay. „Vždyť jsem tu přece od toho. Děje se něco?“

Bonnet na něj zakřičel, ať jde s ním. Zatímco běželi, udýchaně mu vylíčil, co se stalo.

Když dorazili k vypínači, Bonnet s ním cvakl.

Chodba byla prázdná.

Když rozsvítil v další chodbě, ukázal před sebe: „Tamhle!“

Na podlaze bylo vidět rudé stopy v místech, kde za sebou Luc táhl zkrvavené prostěradlo se Sárou. Tahle chodba vedla do pekařova domu. Bonnet vytáhl pistoli a oba muži zamířili ke schodišti.

* * *

Luc neobratně uložil Sáru na úzké zadní sedadlo pekařova Peugeotu 206, který stál zaparkovaný před domem. Stačilo v obývacím pokoji stisknout tlačítko imobilizéru na klíčích a auto před domem se ochotně prozradilo zapípáním. Nastartoval, zařadil rychlost a vyrazil.

Ve zpětném zrcátku viděl, jak z domovních dveří vybíhají Bonnet a Pelay. Zaslechl výstřel, pak zařadil druhou rychlost a sešlápl pedál plynu až k podlaze.

* * *

Bonnet vběhl do hostince, aby tam sebral klíče od svého auta.

Musí je zastavit.

Musí je zabít.

Křičel tyhle rozkazy na Pelaye.

* * *

Luc hlasitě a rychle mluvil a hnal auto po temné prázdné venkovské silnici. Snažil se přesvědčit operátora na nouzové lince, aby ho přepojil někam výš. Musí mluvit s plukovníkem Toucasem z Périgueux.

Tak ať plukovníka vzbudí!

Tady profesor Simard z Bordeaux, sakra!

Vrazi z opatství v Ruacu jsou mi v patách!

Bonnet držel klíče od auta a chystal se zavřít dveře hospody, když mu začal zvonit mobil.

Ve sluchátku uslyšel Lucův křik: „Už je po všem, Bonnete. Skončil jste. Četníci jsou teď na cestě do Ruacu. Je konec.“

Bonnetův vztek se vyvalil jako láva. „Vy si myslíte, že je po všem? To si myslíte? Po všem bude jedině, až já řeknu, že je po všem! Jděte k čertu! S tou vaší zatracenou jeskyní se rozlučte! Jen si zkuste mě zastavit! Zkuste to!“

Bonnetův vůz stál u obrubníku před hospodou. Skočil k volantu a starý Pelay nastoupil jako spolujezdec tak rychle, jak to jen dokázal.

„Puška je v kufru,“ podotkl Bonnet.

„Pořád ještě mám skvělou mušku,“ odpověděl Pelay.

* * *

Bonnet zastavil auto u krajnice v místě, které dobře znal. Odsud to bylo k útesu nejblíž. Pelay vyndal z kufru pušku a rychle ji zkontroloval. Byla to lehká karabina Ml s odstřelovačským dalekohledem. Bonnet ji sebral mrtvému americkému vojákovi v roce 1944. Pelay byl u toho. Ten den si pamatoval. Sebrali tehdy tomu mládenci taky peněženku a boty. Byla to dobrá puška, zastřelili s ní spoustu skopčáků. Bonnet ji pečlivě čistil a olejoval.

Oba se rozběhli lesem. Větve je šlehaly do tváří.

Po chvíli se rozdělili.

Bonnet mířil dál přímo k útesu. Pelay odbočil do tmy.

* * *

Luc jel po lesní cestě vedoucí na parkoviště nad jeskyní, ale nechtěl dorazit autem až tam. Ať se stane cokoliv, Sára musí zůstat v bezpečí. Zastavil půl kilometru před parkovištěm a otočil se na zadní sedadlo.

Sára už pomalu přicházela k sobě.

„Nechám tě tady, Sáro. Budeš tu v bezpečí. Musím zachránit jeskyni. Rozumíš?“

Otevřela oči a přikývla. Pak znovu ztratila vědomí.

Nebyl si ani trochu jistý, jestli ho vnímala, ale teď na tom nesešlo. Když to dobře dopadne, všechno jí vysvětlí potom.

* * *

Bonnet slyšel své vlastní kroky, dupání, šelest a sípavé oddychování svých plic. Před sebou tušil mýtinu vysypanou štěrkem, kde si archeologové udělali parkoviště. Už to bylo blízko.

Velký dub stál na druhé straně mýtiny. Bonnet si ho vybral jako orientační bod už dávno. Teď byl rád, že si zvolil něco, co se dá tak snadno najít i potmě.

Pod jeho těžkými botami se rozstříkl štěrk.

* * *

Luc litoval, že u sebe nemá světlo. Byla černočerná tma, ale dařilo se mu držet se cesty. S puškou se mu běželo obtížně. Sára se mu předtím zdála lehčí.

Před sebou uviděl šedý proužek obzoru nad útesem.

V té šedi se pohnul nějaký obrys.

Bonnet.

* * *

Bonnet stál u stromu. Metr od kmene byla hromada kamení. Nanosili ji sem s Jacquesem, aby si tohle místo označili.

Klekl si a začal rozhrabávat a rozhazovat kamení. Kožená brašna byla ukrytá hned pod povrchem.

Pomalu a opatrně ji vytáhl, aby nepoškodil měděné dráty vedoucí ke svorkám. Tuhle roznětnici Waffen-SS M39 sebrali v roce 1943 ženijnímu oddílu. Byla skvěle Zachovalá a vypadala účinně. Bonnet ani v nejmenším nepochyboval, že ten poctivý kus kovu a bakelitu zafunguje.

Nebyl to snadný úkol, ale věřil, že jeho zkušení pyrotechnici odvedli dobrou práci. Vyvrtali do skály půl tuctu hlubokých děr a nacpali do nich spoustu pikratolu. Do řeky spadne pořádný kus útesu a jeskyni vezme s sebou.

Bude po jeskyni, která kdysi přinesla jeho vesnici život a která ji teď hrozila zahubit. Jestli Pelay udělal, co měl, je po Simardovi. Bonnet pak najde Sáru a bude i po ní.

Začal točit dřevěnou kličkou a slyšel, jak to ve skříňce rachotí. Až kličkou nepůjde dál otáčet, stačí jen položit palec na knoflík s nápisem ZÜNDEN – roznět.

Vtom zaslechl kroky a hned nato příkaz: „Nechte toho!“

Luc byl deset metrů od něj a opatrně se k němu blížil po štěrku. Viděl jen tolik, že se Bonnet nad něčím krčí.

Bonnet zvedl hlavu a zavrčel: „Jděte k čertu!“

Luc slyšel něco rachotit.

Pak zvuk utichl a Bonnet pohnul rukou.

V té chvíli obraz Lucovy hlavy zcela vyplňoval odstřelovačský dalekohled pušky v Pelayově ruce. Proti šedivému obzoru se cíl rýsoval zcela ostře.

Pelay klečel na jednom koleni v nízkém křoví. Navzdory věku se mu ruce ani nezachvěly. Lucovu hlavu viděl dokonale.

Luc křičel na Bonneta: „Nechte mou jeskyni být!“

Pelay ten výkřik slyšel a v dalekohledu sledoval, jak Luc hýbe rty. Nitkový kříž umístil na spánek.

Pod ukazovákem cítil spoušť. Začal ji tisknout.

Luc uslyšel zezadu zvuk výstřelu a prudce se otočil.

Očekával, že ucítí prudkou bolest, ale necítil vůbec nic.

Obrátil se k Bonnetovi. Byl teď už jen pět metrů od něj.

Bonnet hleděl do hlavně Lucovy pušky. Zavolal: „Pelayi! Rychle!“ Palec už měl připravený na tlačítku.

Luc něco vykřikl, ale nebylo to artikulované. Byl to jen primitivní řev, prvotní křik smrtelného nebezpečí, který vycházel odněkud zevnitř.

Patrona v hlavni jeho pušky explodovala a ve tmě se zablesklo.

Bylo slyšet plesknuti. Broky dopadly do větví, na kamení a do masa. Byly to drobné ptačí broky.

Luc pomalu postupoval vpřed a snažil se rozpoznat, zda trefil.

Bonnet ležel na boku a krvácel z obličeje. Oči měl živé. Palec pravé ruky stále ještě držel na tlačítku roznětu. Hýbal levačkou. Svíral v dlani měděný drát, který broky utrhly od roznětnice.

Snažil se drátem dotknout svorky.

Chyběl mu jediný centimetr.

Luc neměl čas znovu nabít. Neměl ani čas rozbít Bonnetovi hlavu nebo rameno pažbou.

Neměl už čas vůbec na nic.

Vtom se rozlehl další výstřel.

(37)

Luc byl dezorientovaný.

Na košili cítil vlhko. Instinktivně se dotkl dlaní látky. Nahmatal krev a nějaké rosolovité kousky.

Kolem sebe vnímal lidi. Mířili na něj automatickými zbraněmi a křičeli na něj, ať položí pušku.

Bonnetova hlava byla na kusy. Drát zůstal ležet centimetr od svorky.

Luc svěsil paže a puška dopadla na zem u jeho nohou. Obklopoval ho kruh mužů. Jeden z nich vykročil vpřed. Byl vysoký a vzpřímený, neměl zbraň a byl oblečený v tmavém civilu. Na černém svetru měl nárameníky.

„Profesore Simarde,“ oslovil Luca aristokraticky znějícím hlasem. „Říkal jsem si, kdy se konečně seznámíme.“

Luc si ho prohlédl. Tenhle muž rozhodně není z vesnice. „Kdo jste?“ zeptal se ho.

„Generál André Gatinois.“

Luc se zatvářil zmateně. „Jste od armády?“

„Svým způsobem,“ odpověděl mu generál tajemně. Pak přistoupil ke starostově mrtvole a prohlédl si ji. „Bonnet si to koledoval už dávno. Všechno má svůj konec, a to platí pro něj.“

„Vy jste ho zabili,“ vypravil ze sebe Luc.

„Protože vy jste to nezvládl.“ Gatinois hleděl na drobné ranky na Bonnetově těle. „Takovéhle broky jsou leda na kachny, dospělého chlapa tím nezastřelíte.“

„Nic jiného jsem neměl. A on chtěl vyhodit do vzduchu mou jeskyni.“

Dva černě odění muži přivlekli do kruhu svých kolegů sténajícího člověka.

Byl to Pelay. Krvácel ze střelné rány na prsou a těžce popadal dech. Jeden z těch, co ho přitáhli, podal karabinu Ml drobnému muži, který se objevil generálovi po boku. Byl to jeho pobočník Marolles.

„Měl vás na mušce,“ oznámil Gatinois a věcně dodal: „Zachránil jsem vám život.“

„Vysvětlil byste mi, co se to tu děje?“ dožadoval se Luc.

Gatinois se zamyšleně odmlčel. „No, to bych koneckonců mohl. Co myslíte, Marollesi?“

„Záleží čistě na vašem rozhodnutí, generále.“

„To asi ano. Kde je ta Američanka?“

Marolles promluvil do vysílačky připevněné na vestě a vyslechl praskáním proloženou odpověď. „Za chvíli ji sem přivezou,“ oznámil.

Pelay ze sebe vydal žalostný sten. V plicích mu bublalo.

„To mu nezavoláte doktora?“ zeptal se Luc.

„Na co doktora, vždyť on sám je doktor,“ odpověděl pohrdlivě Gatinois. „Byl užitečný, ale nikdy jsem ho neměl rád. Co říkáte, Marollesi?“

„Já taky ne.“

„Poslední, co pro nás udělal, bylo, že nám dal vědět o vašem dnešním příjezdu do Ruacu.“

Pneumatiky pekařova peugeotu zaskřípaly na štěrku. Přijel s ním další generálův podřízený a pomohl vystoupit Sáře zahalené ve zkrvaveném prostěradle. Stála vratce a vypadala zmateně, ale když v kruhu mužů spatřila stát Luca, našla v sobě sílu vytrhnout se ze slabého sevření svého průvodce a rozběhnout se k Lucovi.

„Co se stalo?“ zeptala se slabým hlasem. „Není ti nic?“

Objal ji. „Jsem v pořádku. Tihle muži… nevím, co jsou zač. Z vesnice nejsou.“

Všimla si Pelaye, který se na zemi choulil do klubíčka a vydával tiché, ale děsivé zvuky. „Kristepane,“ řekla.

„Ne, nejsme z Ruacu,“ potvrdil Gatinois. „Ale už spoustu let se Ruacem zabýváme. Nemáme na starosti nic jiného. Ruac je smyslem naší existence.“

„Kdo jste?“ zajímal se Luc. „Co děláte?“

„Říkají nám Jednotka 70,“ odpověděl mu Gatinois.

Marolles sklopil zrak a nesouhlasně zavrtěl hlavou. To nenápadné gesto Luca upoutalo a znepokojilo. Tenhle záhadný generál Gatinois zřejmě překročil nějakou nebezpečnou mez.

„Víte, za války fungovalo vedení odboje dost volně, ale dali skupině v Ruacu aspoň kódové označení, aby s nimi mohli komunikovat. Dostali jméno Skupina 70. Byli výjimečně krutí a efektivní. Němci se jich báli. Ostatní odbojové skupiny jim nedůvěřovaly. Naše oddělení vzniklo v roce 1946. Založil je generál Henri Giraud, jeden z nejvlivnějších de Gaulleových mužů. To on nám vybral jméno. Moc kreativní sice není, ale sedí.“

„O roli Ruacu v odboji už jsem se dozvěděl,“ poznamenal Luc. „Řekněte mi něco, co nevím.“

„Ano, jsem si jistý, že toho nejspíš víte dost. Budeme muset zjistit, jak moc toho vlastně víte.“ Ukázal prstem na ležícího Pelaye. „Kolik toho víte o něm?“

„Nic,“ odpověděl Luc.

„Zmetek starej. Může mu být tak dvě stě třicet, možná dvě stě čtyřicet. Ani on to neví přesně. Doktorem se stal ve třicátých letech. Poslali ho studovat do Lyonu, protože potřebovali doktora. Někomu cizímu by samozřejmě nikdy nedovolili, aby je ošetřoval. Ale Pelay byl odjakživa opilec a neuměl držet jazyk za zuby. Za války byl ve Skupině 70 Bonnetovým zástupcem. Giraud ho pozval do Alžírská na jednání. A představte si, že se tam Pelay jednou ožral a všechno de Gaulleovi a Giraudovi vykecal! Po tolika staletích utajení se tenhle kašpar namete a všechno prozradí.

O jejich dlouhověkosti, o čaji, proč jsou tak agresivní… De Gaulle si to samozřejmě dobře zapamatoval a po válce rozhodl, že je nutné Ruac sledovat a studovat těmi nejlepšími odborníky.“

Sára už zřejmě přicházela k sobě. Stála jistěji a její pohled se zaostřoval. „A to je tedy vaše práce?“ zeptala se. V jejím hlase se ozýval hněv.

Gatinois přikývl. „Ano, už pětašedesát let se zabýváme odvarem z Ruacu. Profesorko Malloryová, to, že jste dokázali během tak krátké doby zjistit tolik vlastností toho odvaru, je opravdu pozoruhodné a svědčí to o úžasných možnostech moderní vědy. Nám to trvalo desítky let, protože jsme museli čekat, až bude věda dostatečně vyspělá na to, aby posloužila našim potřebám. Předpokládám, že vám doktor Prentice řekl o aktivování těch takzvaných genů dlouhověkosti, o serotoninových receptorech a o ostatních efektech.“

„A proto jste Freda zabili?“ zeptala se Sára rozzlobeně.

„No, neměli jsme na vybranou.“ Generál o tom mluvil zcela lhostejně.

„Kristepane!“ vykřikl Luc. „To vy jste tu anglickou laboratoř vyhodili do vzduchu? Vždyť jste tam zabili přes čtyřicet lidí! To byla státem provedená teroristická akce!“

Gatinois vzdychl. „Tak bych to nenazýval. Máme za úkol chránit největší francouzské tajemství. Z metod, které zvolíme, se nikomu nezodpovídáme. Nahoře nic nevědí. Oficiálně se nic nestalo. Pokud jednáme diskrétně, je všechno v pořádku.“

Luc cítil, jak se v něm vzdouvá vlna hrůzy. Ten člověk mu svěřuje příliš. Důsledky mu byly zcela jasné, ale chtěl vědět celou pravdu a nemohl se zastavit. „To vy jste rozhodli, aby Bonnet zabil mé lidi. Vy jste ho poslali, aby mne a Sáru v Cambridgi přejel.“

Gatinois se tomu zasmál. „Slyšíte to, Marollesi? To se povedlo! Ne, profesore. Bonnet neměl vůbec tušení o tom, že existujeme. Nikdo z místních o nás nevěděl, jen tadyhle Pelay. Pelay byl náš člověk. Náš informátor. Giraud a de Gaulle ho naverbovali po válce, když byl de Gaulle předsedou vlády. Platili mu. Tajně ho vyznamenali a dali mu postavení, které pod Bonnetem nikdy neměl. Napřed na něj použili cukr, a pak i bič. Pohrozili mu, že se Bonnet dozví, že mluvil. Nemuseli mu vysvětlovat, že by ho rozsekal na kusy a hodil sežrat prasatům. Toho se bál ze všeho nejvíc. A my jsme s naším doktorem jednali taky tak. Pelay nám dodával informace pětašedesát let. Kdykoliv někdo z vesnice potřeboval lékařské ošetření, dostali jsme od něj vzorek krve, moči, výtěry, všechno. Pravidelně nám podával hlášení. To je všechno. Co udělal Bonnet – ty vraždy – to bylo na jeho vlastní účet.“

„Ale vy jste tomu nezabránili!“ křičela Sára. „Jste za to také zodpovědní!“

Gatinois jen pokrčil rameny. „Možná. Z právního hlediska můžete mít pravdu, ale tohle se u soudu nikdy řešit nebude. Naše činnost je velmi utajená a pečlivě chráněná. To už by člověk spíš získal tajné kódy k odpálení francouzských jaderných zbraní! Ale pravda je, že jsme nechali Bonneta jednat po jeho.“

Sára se napřímila a vyrazila vpřed. Její štíhlé tělo se proměnilo ve zbraň. Vyrazila ze sebe „Vy zatracený parchante!“ takovým tónem, že při tom tuhla krev. Bleskově překonala vzdálenost, která ji dělila od Gatinoise. Spadlo z ní prostěradlo a nahá se mu vrhla nehty po obličeji, po očích.

Generála ten útok zastihl nepřipraveného, nedokázal se rychle bránit, ale Marolles Sáru odtáhl. Ostatní ji zdolali, zatímco Marolles zvedl pistoli, namířil hlaveň na Luca a varoval ho, ať se ani nehne.

Sářin náhlý výpad Luca překvapil. Ohromeně sledoval, jak divoce kope kolem sebe. „Nechte ji!“ křičel na ně.

Gatinois si delikátně otřel kapesníkem krvavý škrábanec na tváři. „Tak vidíte, profesore. To byla názorná ukázka jednoho z problémů, které ta látka způsobuje. Projevuje se to opožděně, asi tak hodinu či dvě po halucinacích. Prý je to způsobené vlivem receptorů 5-HT₂A –“ Zasmál se. „Nakonec ze mě tahle práce udělala vědce. Co říkáte, Marollesi?“

Jeho pobočník něco zabručel a instruoval muže, aby dali Sáře pouta na ruce a na nohy, přikryli ji a strčili ji do auta, dokud se nezklidní. Zuřivě na ně ječela a nadávala jim, ale dokázali ji zvládnout. Jiní muži zatím drželi Luca puškami v šachu.

„Tak to bychom měli,“ poznamenal Gatinois. „Teď tu bude klidněji.“

„Vy jste dokázali z toho odvaru izolovat účinnou látku?“ zeptal se Luc.

„A ne jednu, dokonce tři. Podařilo se to v sedmdesátých letech, ale, jak už jsem řekl, teprve v poslední době začínáme rozumět biologickým charakteristikám té nejdůležitější složky, R-422. Geny dlouhověkosti SIRT1 a FOXO3A byly objeveny teprve nedávno. A vědci jistě objeví ještě spoustu dalších důležitých věcí. Jednou pochopíme, jak 422 funguje. Ty ostatní látky jsou jednodušší, lépe definované. Hlavní ergolinová látka, R-27, vás pošle na výlet. Je to hodně účinný halucinogen, zdá se vám po něm, že létáte. Látka R-220 je velice zajímavá. Ovlivňuje potenci a libido. Na konci osmdesátých let jsme kvůli téhle látce zažili pěknou aféru. Pracoval s ní jeden externí kontraktor, univerzitní chemik. Neměl ponětí, odkud ta látka pochází, s tím se samozřejmě nikomu nesvěřujeme. No a tenhle člověk zřejmě poskytl nějaké informace o její chemické struktuře svému známému, zaměstnanci farmaceutické společnosti Pfizer. A tak byla vynalezena Viagra. Takže můžeme říci, že je naše práce užitečná pro celé lidstvo. Látka R-220 je sice silnější než Viagra, ale má také jeden ošklivý vedlejší účinek. Způsobuje, že spermie mají kratší a nepohyblivé bičíky, takže vyvolává u mužů neplodnost.“

Luc přikývl, aby dal najevo, že to pro něj není novinka.

„Vy jste to věděl?“ zajímal se Gatinois.

„Ano. Řekli mi to po těch znásilněních.“

„Aha. Ale z našeho hlediska je skutečným pokladem R-422. Ta to všechno způsobuje. Kvůli ní existuje Jednotka 70. Jen si to uvědomte! Je to skutečný pramen mládí! Dvě stě let života! Tři sta let! A v plné síle, zdravý! Žádné infarkty, žádná rakovina. Chápete vůbec, co to znamená pro lidstvo?“

„Ale…,“ začal Luc důrazně.

„Ano, ale,“ souhlasil Gatinois. „To je ten problém. Proto všechno to utajení. Přináší to násilí, agresi, impulzivní reakce. To nejsou vedlejší efekty, nad kterými by člověk mohl mávnout rukou. Ta látka může za určitých okolností z člověka udělat divoké zvíře, zabijáka. A jsou tu další dlouhodobé vlivy na osobnost a na mysl. Díky Pelayově pomoci nám obyvatelé Ruacu sloužili po pětašedesát let jako pokusná morčata. Máme celou horu údajů ke zpracování. Epidemiologové tomu říkají průběžná studie. Ale snažili jsme se hlavně o to, aby vědci tu látku modifikovali. Chtěli jsme, aby změnili její strukturu a docílili toho, že by si sice udržela vliv na dlouhověkost, ale nepůsobila by na serotoninové receptory. Tato snaha je ale prozatím bezvýsledná. Když není zuřivost, není ani dlouhověkost. Ve skutečnosti je to komplikovanější, ale neodborně se to dá shrnout takhle. Takže chápete to?“

„Chápu, že já a Sára jsme pro vás nepohodlní svědci.“

„Nepohodlní – to je hezky vyjádřeno, ale poněkud to podhodnocuje skutečný stav,“ odpověděl generál a mávl rukou se zkrvaveným kapesníkem. „To, že jste objevili jeskyni, pro nás byla katastrofa. A mohla by to být katastrofa pro celé lidstvo. Uvědomte si, že ty rostliny jsou úplně běžné, rostou všude. Stačí jen kastrol a každý si může udělat odvar. Umíte si vůbec představit, jak by to vypadalo, kdyby si tisíce, statisíce, miliony lidí začaly vařit čaj z Ruacu? Kvůli vašemu malichernému archeologickému průzkumu byste přece nechtěl způsobit chaos po celém světě. Miliony zfetovaných, prostopášných, násilnických lidí přinášejících zkázu, to je představa jako z hororu. Takže dohlížíme na to, aby o odvaru věděli jen v Ruacu. Představte si, jak by to vypadalo, kdyby se tenhle džin dostal z láhve. Ne, naším úkolem je chránit před tím svět.“ Mluvil stále hlasitěji. „Až najdeme způsob, jak bezpečně použít R-422, bude jej mít k dispozici Francie, bude jej ovládat Francie a Francie udělá to, co bude v zájmu lidstva.“

Luc mlčel.

Gatinois stanul nad roznětnicí a vytáhl z Bonnetových mrtvých prstů přetržený drát. „Dali vám dnes oběma napít čaje?“ zeptal se Luca.

„Ano.“

„Na vás to není vůbec vidět. Čím to?“

„Nevím.“

„Možná bychom vás také měli zkoumat,“ zasmál se Gatinois. Rozkázal jednomu ze svých mužů, aby mu posvítil baterkou na roznětnici, a pečlivě ji prohlédl.

„Co to děláte?“ zavolal na něj Luc.

Gatinois vstal a otřel si hlínu z kolene. „Mělo by to fungovat. Bonnet měl zkušené chlapy, staré pyrotechniky. Jestli mu řekli, že útes vyletí do povětří, tak by měl vyletět do povětří. Uvidíme.“ Přivolal jednoho ze svých mužů a řekl mu: „Kapitáne, ať všichni o pár set metrů ustoupí. Pak to odpalte.“

„To přece nemůžete!“ vykřikl Luc. „Vždyť je to nejvýznamnější jeskyně v dějinách Francie! To by byl obrovský zločin!“

„Ale můžu,“ řekl Gatinois nevzrušeně. „A taky to udělám. Svedeme to na Bonneta. Než vyjde slunce, budeme mít věrohodnou historku vysvětlující všechny události dnešní noci. Bonnet byl překupník s ukradenými nacistickými poklady. Bonnet se snažil utajit válečné zločiny obyvatel Ruacu. Bonnet byl schopný vraždit archeology a turisty, aby se mu tu nepletli. Bonnet nashromáždil ohromné zásoby starého a nestabilního pikratolu z války. Bude to znít fantasticky, ale do jisté míry to bude pravda. Takové krycí legendy jsou nejlepší.“

Luc zaútočil: „A co já? A Sára? Myslíte si, že budeme ochotní připojit se k takovému komplotu?“

„To asi ne, ale na tom nesejde, bohužel pro vás. Ale to vám asi nemusím vysvětlovat, že? Dokončíme to, co Bonnet rozdělal. Takhle to prostě mělo skončit.“

Luc vyrazil vpřed. Chtěl na generála zaútočit pěstmi. Nemůže dopustit, aby ublížili Sáře. Nebo jemu. Bez boje se nedá.

Někdo ho uhodil do zad pažbou pušky. Luc cítil, jak mu prasklo žebro, a v bolestech se zhroutil na zem. Měl vyražený dech. Když mohl zase mluvit, uvědomil si, že cítí pod košilí vazbu rukopisu. Stříbrné nárožnice ho tlačily do kůže. „A co ten rukopis z opatství?“ zeptal se s tváří zkřivenou bolestí.

„Vidíte, chtěl jsem se vás na něj zeptat,“ odpověděl Gatinois. „Hledali jsme tu knihu v Pineauově restaurátorské dílně, ale marně. Co to bylo za rukopis?“

„Nic důležitého,“ zašklebil se Luc. „Jen podrobná historie odvaru a recept na něj. Sepsal to jeden mnich v roce 1307. Je to docela poutavé čtení.“

Gatinoisovi rázem zmizel z obličeje jeho sebevědomý výraz. „Marollesi! Jak to, že o tom nic nevíme?“

Marolles neměl co odpovědět a mlčky se krčil pod generálovým upřeným pohledem. „To nechápu. Samozřejmě jsme sledovali veškerou komunikaci mezi Pineauem a Simardem i mezi Malloryovou a Simardem. Nic. Na žádnou zmínku o něčem takovém jsme nenarazili.“

Luc se přes bodavou bolest v hrudi dokázal usmát. „Ten rukopis byl šifrovaný. Hugo ho nechal rozluštit. Kdybyste sledovali jeho příchozí elektronickou poštu, věděli byste o tom.“

V dálce se ozvaly sirény.

Všichni je uslyšeli.

„Zavolal jsem četníky,“ oznámil Luc. „Už sem jedou. Přijede plukovník Toucas z Périgueux. Jste vyřízení.“

„Bohužel se v tomto ohledu mýlíte,“ řekl Gatinois, ale v jeho hlase bylo znát skrývané napětí. „Marolles si s nimi promluví. Hrajeme za stejný tým jako četníci, ale stojíme v potravním řetězci poněkud výš. Oni zas odjedou.“

Pelay, který už nějaký čas ležel tiše, začal znovu nahlas naříkat. Snad byl v bezvědomí a teď se probral.

„Bože!“ poznamenal Gatinois. „V tomhle hluku se nemohu pořádně soustředit! Běžte ho dorazit, Marollesi. Snad aspoň tohle zvládnete pořádně.“

Luc se zvedl na kolena. Viděl, jak Marolles kráčí k Pelayovi a bez jakéhokoliv zaváhání ho střílí do čela. Když dozněla rána, bylo ve skupince zase ticho, až na kvílení sirén v dálce.

„Jste prachobyčejný vrah,“ zasyčel Luc na Gatinoise.

„Můžete si o tom myslet co chcete. Já vím, že jsem patriot.“

Luc se narovnal a nenápadně si loktem tlačil schovanou knížku proti žebrům jako improvizovanou dlahu. „O tom se s vámi nebudu bavit, vy lumpe. Řeknu vám jedině to, že Sáru nezabijete a mne taky ne.“

„A proč ne?“ zeptal se Gatinois mírně. Snad vycítil, že to Luc míní vážně.

„Protože kdyby se mi něco stalo, dojde do novin dopis. Sice v něm nebude nic přímo o vás, ale jinak všechno. Ruac. Odvar. Vraždy. A kopie rukopisu z Ruacu i s překladem.“

Sirény už byly velmi blízko. Jejich ostré ječení protínalo vzduch.

„Marollesi,“ rozkázal Gatinois. „Běžte to s těmi četníky vyřídit. Zastavte je a pohlídejte, aby nejeli do vesnice. Běžte, a ať nic nepokazíte.“ Pak generál zvolna přistoupil k Lucovi. Stáli teď tak blízko, že by na sebe dosáhli, kdyby se některý z nich rozhodl toho druhého udeřit. Zíral na něj celých patnáct vteřin, aniž řekl jediné slovo. „Víte, mám dobře prostudovaný váš profil, profesore. Jste čestný člověk a já dokážu poznat, když mi někdo čestný zkouší lhát. Takže bych řekl, že mluvíte pravdu.“

„Taky že ano,“ odpověděl Luc.

Gatinois zavrtěl hlavou a pohlédl k nebi. „Takže navrhuji, abychom se dohodli na nějakém řešení, které bude přijatelné pro mne i pro vás, ale především pro Francii. Jste ochoten se dohodnout, profesore?“

Luc zíral do chladných generálových očí.

Gatinoisovi zazvonil mobil. Vytáhl jej z kapsy u kalhot. „Ano,“ ohlásil se. „Ano, na mou zodpovědnost. Spusťte to.“ Zastrčil mobil do kapsy a znovu se obrátil na Luca. „Moment, profesore.“

Nejprve se objevil záblesk.

Byl tak jasný, jako by se noc náhle změnila v den, jako by předčasně a náhle vyšlo žhavé a oslnivé slunce.

Pak přišlo zahřmění a všechno se otřáslo.

Vlna výbuchu se prohnala zemí, zarachotila štěrkem a způsobila, že všichni na okamžik ztratili pevnou půdu pod nohama.

Gatinois to okomentoval prostě: „S touhle možností jsme počítali odjakživa. Teď přišel čas to skoncovat. Naše práce bude pokračovat dál, ale už bez Ruacu.“

(38)

Bylo sychravé ráno. Kráter v místě, kde dřív stála vesnice Ruac, připomínal Lucovi fotografie z Lockerbie po havárii Boeingu 747 společnosti Pan Am.

Už tam nebyla žádná hlavní ulice. Žádné domy, žádná hospoda, jen velká černá díra plná suti a rozbitých aut. Vznášel se nad ní oblak tmavošedého kouře. Požárníci se pokoušeli hasit ohně po obvodu kráteru, ale kvůli nebezpečí sesuvů se drželi v takové vzdálenosti, že jejich snaha neměla valný smysl. Bude to prostě muset dohořet.

Přístupové cesty k vesnici zatarasily četnické a policejní vozy, sanitky, televizní dodávky a požárnická auta z celého departementu Dordogne. Dřív by při podobné události nemohl chybět Bonnet, běhal by kolem v těžkých hasičských botách a v těsné uniformě a křičel by na své muže povely. Teď se to ale muselo obejít bez něho.

Operaci velel plukovník Toucas. Nadával na zpravodajské helikoptéry, které mu rachotily nad hlavou a znepříjemňovaly mu telefonování mobilem.

Zatímco svítalo, vysvětloval plukovník Lucovi, že Bonnet a jeho kumpáni schovávali ve sklepě zásoby pikratolu, výbušniny z časů druhé světové války, a došlo k náhodnému výbuchu. Ten nastartoval řetězovou reakci výbuchů dalších zásob výbušnin v ostatních sklepech.

Tiše dodal, že má z dobrých zdrojů informace, podle kterých Bonnet fungoval jako překupník starých naloupených věcí. Jisté tajné vládní orgány už ho sledovaly. Pod těmi sutinami mohou ležet nacistické poklady a zlato v ceně stovek milionů eur.

Luc na něj nepřítomně zíral a v duchu uvažoval, zda plukovník doopravdy věří těmhle historkám, kterými ho nakrmil Gatinois.

Toucas prohodil, že si neumí představit, jak by tu explozi mohl někdo přežít. Ta mrtvá těla, která našli, byla tak rozbitá a spálená, že měl asi pravdu. Ale potrvá možná ještě několik dnů, než bude možné prohledat všechny trosky.

Toucas shrnul celou katastrofu ze svého úhlu pohledu. „Tohle bude náplní mé práce na celý rok, možná na dva,“ řekl Lucovi. „Budeme spolu muset strávit hodně času. Jak jste sám přiznal, zabil jste dnes v noci dva muže, ale s tím bych si hlavu nedělal. Byla to nutná obrana. Ti muži se pokoušeli zabránit vlivu vnějšího světa na Ruac, na jejich záležitosti. Nezastavili se ani před vraždami. Chtěli zničit vaši jeskyni. Chránil jste sebe a také památku národního významu.“

Během dopoledne se objevil opat Menaud. Nabídl prostory opatství k jakýmkoliv potřebným účelům, ale Toucas se s ním příliš nezdržoval.

Opat si všiml u mobilního velitelského stanoviště Luca a několik minut s ním postál. Při těch obrovských ztrátách na životech by se zdálo zanedbatelné, že je někde v těch sutinách v kráteru pohřbený i Bartolomějův rukopis, ale opata to očividně mrzelo.

Luc ho odvedl kousek stranou a významně si rozepnul jeden knoflíček u košile.

„Vy ho máte!“ vykřikl opat.

„Brzy ho dostanete zpátky,“ ujistil ho Luc. „Jakmile si budu moci být jistý, že je bezpečné vám ho vrátit.“

* * *

Luc si od jednoho řidiče sanitky vypůjčil mobil. Ze svého vlastního přístroje by asi už nikdy nedokázal volat bez pocitu, že mu naslouchá někdo z Jednotky 70. Omluvil se Isaakovi za to, že mu nebude moci vrátit auto, a pak ho požádal, aby ty zalepené obálky schoval na nějaké bezpečné místo. Později vymyslí, co s nimi.

O Isaakův vůz přišel, takže si v muzeu v Les Eyzies půjčil od kamaráda archeologa jiný a zajel do nemocnice v Bergeracu vyzvednout Sáru.

Čekala na něj na pohotovosti. Nějaká zdravotní sestra se nad ní smilovala a půjčila jí něco na sebe. Sára vypadala bledá a vyčerpaná, ale když se objali, cítil Luc v jejích pažích sílu.

Jeli k jeskyni.

Vojenští pyrotechnici celý den odstraňovali nálože z děr vyvrtaných v útesu, než konečně prohlásili, že je oblast bezpečná.

Vrtulník ministerstva kultury přivezl Maurice Barbiera, který se za opatstvím na místě archeologického tábora sešel s Lucem, aby mu předal nové klíče a bezpečnostní kódy. Zamumlal něco v tom smyslu, že Marc Abenheim je zaneprázdněný a že Lucovi jistě vrátí místo vedoucího průzkumu jeskyně v Ruacu.

Otcovsky vyslechl vyprávění, které mu Sára a Luc předložili – oficiální verzi, kterou v noci narychlo vymysleli s Gatinoisem. Když Barbier věděl dost na to, aby mohl informovat paní ministryni, políbil Sáře ruku, nastoupil do helikoptéry a ta zmizela v kovově šedivé obloze.

Luc zůstal stát se Sárou u vchodu do jeskyně. Otevřel bránu a rozsvítil všechna světla. „Dnes nebudou ochranné kombinézy zapotřebí,“ oznámil Sáře. „Dnes je zvláštní příležitost.“

Pak pomalu procházeli síně. Šli ruku v ruce jako děti na první schůzce.

„Jak jsi to věděla?“ zeptal se konečně.

„To, že na tebe odvar nebude působit?“

Přikývl.

„To kvůli té stafylokokové infekci. Bereš rifampin. Ten působí na jaterní enzym CYP3A4. Víš, co ten enzym dělá?“

Bezradně na ni hleděl.

„Likviduje ergolinové alkaloidy. Inaktivuje je. Pokud jsi ty prášky bral tak, jak jsi měl, a ty jsi mi říkal, že je bereš, tak jsem si mohla být jistá, že na tebe alkaloidy v odvaru nebudou mít vliv. A možná ani ty další látky.“

„Já vždycky dělám to, co mám. Nebo aspoň většinou. Ale dost o mně. Víš, že jsi moc chytrá holka?“

„Vyznám se v kytkách.“

Luc zvážněl. „Jaké to vlastně bylo?“

Zadržela dech, na chvíli se zamyslela a pak vydechla. „Lucu, vím, co se to se mnou stalo, a taky vím, co se to se mnou nestalo. Doktor mi řekl, že jsem nebyla znásilněna. Díky tobě. A naštěstí si z tohohle nic nepamatuju. To, co si pamatuju, bylo nádherné. Nic jsem nevážila, vznášela jsem se, nesl mě vítr. Bylo to moc příjemné. Překvapuje tě to?“

„Ani trochu. Domýšlel jsem se, že to bude takové. Napila by ses toho odvaru znovu?“

Zasmála se a odpověděla: „Třeba hned, máš tu nějaký?“ Pak sevřela jeho dlaň. „Ne, asi ne. Dávám přednost příjemným zážitkům navozeným přirozenějšími cestami.“

Usmál se.

„Lucu, je mi moc líto všech těch lidí – Pierra, Jeremyho a ostatních. A to, že umřel Fred Prentice, je moc smutné. Mohl by teď objevovat ty sloučeniny a bádat nad geny dlouhověkosti.“

„Je to hrůza, že vědecký pokrok má v moci někdo jako Gatinois,“ odpověděl Luc. „Jeho rozhodnutím nevěřím ani za mák.“

Dlouze vzdychla. „A co my, rozhodli jsme se správně?“ zeptala se. „Bylo správné dohodnout se s ním na mlčení?“

„Zůstali jsme naživu. A zůstala jeskyně. Můžeme ji v klidu zkoumat až do smrti. Vždyť by nás jinak zabili a svedli by to na Bonneta.“

„Ale nemůžeme zkoumat všechno,“ řekla. „Musíme hrát hloupé, pokud jde o rostliny, musíme zatajit všechno kolem rukopisu, musíme spolu s nimi všechno utajit. Všechny ty vraždy v Cambridgi a v Ruacu zůstanou nepotrestané.“

Stiskl jí rameno a opakoval znovu a důrazněji: „Poslyš, taky z toho nemám dobrý pocit, ale zůstali jsme naživu! Nejsem rád, že jsme přistoupili na dohodu s Gatinoisem, ale opravdu by to byla katastrofa, kdyby se recept na odvar prozradil. Museli jsme si vybrat. Udělali jsme to, co bylo nezbytné. Rozhodli jsme se správně.“

S povzdechem přikývla.

Uchopil její dlaň a zatáhl ji za ruku. „Pojď, však víš, kam chci jít.“

* * *

V desáté síni se zastavili před obrovským ptačím mužem a objali se. Luca poprvé napadlo, že mužův otevřený zobák snad vyjadřuje smích, velmi lidský výraz radosti.

„Tohle je naše místo, cítím to,“ řekl. „Chci se sem pořád vracet, pracovat tady a učit se tady. Myslím, že je to to nejkrásnější místo na světě.“

Sára ho políbila a řekla: „Taky si to myslím.“

„Tentokrát na tebe budu hodný,“ slíbil jí.

Pohlédla mu do očí. „Kdo se jednou spálí, ten si už dá pozor. Slibuješ?“

„Slibuji. Budu na tebe hodný moc a moc dlouho. Až do smrti.“

Ironicky se usmála. Nebyl si jistý, jestli mu věří.

EPILOG

ROCHELLE, PENSYLVÁNIE

Nicholas Durand utíral, jeho žena umývala.

Pomáhal jí poctivě s nádobím od té doby, co se vzali. Byli otroky zvyku a odjakživa myli nádobí v dřezu. Dcera jim sice koupila a nechala zapojit myčku, ale vůbec ji nepoužívali. Oba byli šediví a shrbení věkem. Při domácích pracích se pohybovali pomalu a s rozmyslem.

„Jsi unavený?“ zeptala se ho žena.

„Ne, ne. Je mi fajn,“ odpověděl.

Byla noc. Odpoledne si zdřímli a pak si dali pozdní večeři. Takhle to byli zvyklí před nocí ve stodole dělat.

Rochelle bylo malinké farmářské městečko, uhnízděné ve vlnitých kopcích uprostřed Pensylvánie. V roce 1698 je založili hugenoti, francouzští protestanti, kteří se bouřili proti katolické církvi. Dodnes leželo stranou, tak, jak to jeho zakladatelé chtěli. Nikdy tu nežilo víc než několik set obyvatel.

Mezi zakladatele města patřil i Pierre Durand, který v osmdesátých letech sedmnáctého století opustil rodnou vesnici a odstěhoval se do hugenotského města La Rochelle v Biskajském zálivu. Nechtělo se mu sice opustit Périgord, ale dostal se do vážných majetkových sporů s nejvlivnější rodinou ve vesnici a nakonec utekl před hrozícím násilím. K náboženství neměl předtím žádný vztah, ale v La Rochelle si vzal hugenotku a ta změnila jeho zvyky i jeho víru.

V roce 1697 vypluli do Ameriky.

Manželský pár uklidil čisté talíře a uložil příbory do šuplíku. Pak se spolu usadili u kuchyňského stolu a chvíli jen tiše sledovali, jak hodiny tikají. Na lince ležely složené noviny USA Today. Nicholas se pro ně natáhl a nasadil si brýle na čtení.

„Pořád se s tím nedokážu vyrovnat,“ řekl ženě.

Titulní strana novin byla věnována výbuchu, který zničil nějakou francouzskou vesnici jménem Ruac. „A jsi si jistý, že tvůj otec pocházel odtamtud?“ zeptala se ho manželka.

„Pokud vím, tak ano,“ odpověděl stařec. „Nikdy o tom nechtěl mluvit. Do krve se tam pohádal s nějakým Bonnetem, který ho o všechno obral.“

„A ty myslíš, že to byli lidé jako my?“ zajímala se.

Muž pokrčil hubenými rameny. „Jestli je to tak, jak píšou v novinách, tak tam nezůstal nikdo, koho bychom se mohli zeptat.“

Kuchyňským oknem viděli, jak se po dlouhé příjezdové cestě blíží kužely světla z automobilových reflektorů. Jedno auto, pak druhé, a pak už pravidelná řada.

„Už jedou,“ oznámil a odstrčil židli.

„Jaký je dnes čaj?“ zeptala se.

„Dobrý a silný,“ odpověděl. „Je to dobrá várka. Tak pojď, jdeme do stodoly.“

PODĚKOVÁNÍ

Děkuji hlavně a především Simonu Lipskarovi. Je mi nejen literárním agentem, ale i partnerem v dobrodružném povolání spisovatele. Díky jeho přispění je tato kniha lepší, mnohem lepší. Děkuji rovněž Angharad Kowalové za to, jak skvěle mne zastupuje ve Velké Británii. Mou první čtenářkou byla jako obvykle Gunilla Lacocheová a její povzbuzování mi dodávalo chuť do práce. Jsem vděčný okouzlující a všestranně talentované Polly Northové, díky níž jsem si poprvé přečetl příběh neštěstím stíhané lásky Abélarda a Heloisy. Polly mne inspirovala k tomu, abych historii těchto středověkých milenců začlenil do své knihy. Miranda Denenbergová mi laskavě umožnila prostudovat svou skvělou disertační práci o interpretaci prehistorického jeskynního umění a tím mne uvedla do nesmírně rozsáhlé literatury na toto téma. Laura Vogelová, skvělá odbornice na psychiatrii a milovnice literatury, mi pomohla vdechnout mým postavám více života* a jsem jí za to velmi zavázán. Kate Eltonová a Georgina Hawtrey-Wooreová, skvělé redaktorky z nakladatelství Random House, odvedly mnohem víc práce, než by bylo pouhé redigování mých knih. Pomáhají mi v mé kariéře a mají za to můj vděk. Chci poděkovat i všem svým učitelům archeologie. Někteří už nejsou mezi námi, ale chovám je dosud v lásce, obzvláště nedostižného Johna Wymera, svého zesnulého tchána. A nakonec chci poděkovat své ženě Tesse, která je mi stálou oporou.

Z anglického originálu The Tenth Chamber,

vydaného nakladatelstvím Arrow Books v Londýně roku 2010,

přeložil Pavel Pokorný

Obálku navrhla Jana Šťastná

Redigovala Alena Jakoubková

Odpovědná redaktorka Martina Bekešová

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 352

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 32,150 00 Praha 5,

v roce 2012 jako svou 6426. publikaci

Sazba Olaf Šnajder, Brandýs n. L.

Tisk TBB, a. s., Banská Bystrica

Vydání první

ISBN 978-80-242-3700-8